cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אולה ג'ון
קורות חייו
כשהיה בן שנתיים, ג'ון נמלט עם אמו ואחיו מליבריה להולנד. אביו נהרג בזמן מלחמת האזרחים הליברית. כמו אחיו, קולינס ופאדי, אולה הצטרף למחלקת הנוער של קבוצת טוונטה.
קריירת מועדונים
עונת 2011 בליגה ההולנדית הייתה פריצת הדרך בקריירה של ג'ון בטוונטה, הוא קיבל מקום קבוע בהרכבה של טוונטה ואף הצליח להוות חלק חשוב במסעה של טוונטה בליגה האירופית. בסוף מאי 2012, חתם בשורות בנפיקה ליסבון לחוזה של חמש שנים. כעבור תקופה ממושכת, ג'ון מצא את מקומו בין רשימת 11 הפותחים והיווה חלק חשוב בקמפיין הליגה האירופית ובגביע הפורטוגזי. בתחילת שנת 2014 הושאל לקבוצת המבורג. ב-1 בספטמבר 2015 הושאל לרדינג. ב-22 באוגוסט 2016 הושאל לוולברהמפטון וונדררס. ב-13 בינואר 2017 הושאל לדפורטיבו לה קורוניה עד לסוף העונה.
בפברואר 2012, נקרא ג'ון להצטרף לנבחרת הולנד על ידי המאמן, לואי ואן חאל, למשחק החשוב כנגד נבחרת אנגליה.
שומר טינה
שומר טינה (באנגלית: Wrath of Man) הוא סרט אמריקאי-בריטי, שעלה לאקרנים ב-22 באפריל 2021.
עלילה
סוכנות העוסקת בהעברת כספים במשאיות ממוגנות שוכרת את שירותו של מאבטח מסתורי, פטריק היל, לאחר שמשאית שלהם נשדדת על ידי קבוצת שודדים מקצועיים. המאבטח, לוחם וצלף בעל כישורים יוצאי דופן, הוא מאפיונר ותיק, שמתכנן כבר זמן רב את הנקמה ברוצחים של בנו. כאשר קבוצת אנשי צבא לשעבר מתכננים לשדוד את משאיות הכסף, תוכנית הנקמה של פטריק יוצאת לדרך.
הפקה
באוקטובר 2019 דווח כי גאי ריצ'י עובד על עיבוד חדש לסרט הצרפתי משנת 2004 "משאית מזומנים", בכיכובו של ג'ייסון סטיית'האם. זהו הסרט הרביעי בו משתפים פעולה ריצ'י וסטיית'האם. בחודש נובמבר הצטרפו שחקנים נוספים, והתחילו הצילומים בלונדון ובלוס אנג'לס.
מקום בצמרת (סרט, 2012)
מקום בצמרת (באנגלית: Room at the Top) הוא סרט טלוויזיה של ה-BBC משנת 2012, עיבוד לרומן באותו שם מאת ג'ון בראיין, שיצא לאור ב-1957. את התסריט כתבה אמנדה קו, וביימה אייסלינג וולש. בתפקידים הראשיים מככבים מתיו מקנולטי, מקסין פיק וג'נה קולמן.
הסרט שודר בשני חלקים ב-26 וב-27 בספטמבר 2012 בערוץ BBC Four. בתחילה היה השידור מתוכנן ל-7 באפריל 2011. העיכוב נגרם בשל טענות על זכויות שידור של Great Meadow Productions. ב-2013 זכה הסרט בפרס באפט"א למיני-סדרה הטובה ביותר.
השורד המיועד (סדרת טלוויזיה)
השורד המיועד (באנגלית: Designated Survivor, לעיתים מתורגם גם כ"שורד בכוננות") היא סדרת דרמה פוליטית אמריקאית שנוצרה על ידי דייוויד גוגנהיים, בכיכובו של קיפר סאת'רלנד, המשודרת ברשת ABC. הפרויקט דילג על שלב הפיילוט והוזמן ישירות כסדרה ב-14 בדצמבר 2015, וב-6 במאי 2016 הוכרזה הסדרה באופן רשמי. הפרק הראשון שודר ב-21 בספטמבר 2016 והפרק ה-21 והאחרון של העונה הראשונה שודר ב-17 במאי 2017. ב-7 ביוני 2019 עלתה העונה השלישית לשידור בנטפליקס. העונה מכילה 10 פרקים.
פרק הבכורה של העונה השנייה שודר ב-27 בספטמבר 2017, וזכה בממוצע צפיות של 5.50 מיליון, והפרק ה-22 והאחרון של העונה השנייה שודר ב-16 במאי 2018.
ב-11 במאי 2018 הודיעה רשת ABC על החלטתה לא להמשיך לעונה שלישית, כנראה בעקבות ירידה ברייטינג. זמן קצר לאחר מכן, הודיעה רשת eOne כי הם ניהלו דיונים על אפשרות המשכת הסדרה ביחד עם נטפליקס אשר משדרת אותה ברמה הבינלאומית (מחוץ לארצות הברית וקנדה). לבסוף, הסדרה חודשה לעונה שלישית על ידי נטפליקס, שתכלול עשרה פרקים. העונה השלישית עלתה לאוויר ב-7 ביוני 2019 ומשודרת בנטפליקס.
על בסיס הסדרה צולמה סדרה קוריאנית השורד המיועד: 60 יום.
עלילה
הסדרה פותחת בפיצוץ מסתורי שמתרחש בעת נאום מצב האומה בבניין הקפיטול וגורם למותם של כל הנוכחים שם, בהם נשיא ארצות הברית וכמעט כל ממשל ארצות הברית. השורדים היחידים מהממשל הם שורד מיועד שמונה קודם לכן, עצמאי (שאינו חבר אחת משתי המפלגות בארצות הברית) בשם טום קירקמן, שכיהן בקבינט בתפקיד שר השיכון והפיתוח העירוני, ומושבע מיידית לתפקיד הנשיא, וחברת קונגרס - קימבל הוקסטראטן, שהייתה השורדת המיועדת השנייה, מטעם המפלגה הרפובליקנית וכן חבר הקונגרס פיטר מקליש, שנכח בנאום ונפצע אך שרד את הפיצוץ.
בתחילת הסדרה נדמה שהפיצוץ תוכנן ובוצע על ידי ארגון טרור אסלאמי בשם "אל-סאקאר", שבראשו הטרוריסט מג'יד נסאר. קירקמן מורה לצבא לשבות אותו ולהביא אותו לחקירה בארצות הברית, שם, סוכנת ה-FBI האנה וולס מוציאה ממנו וידוי שהוא לא אחראי לפיצוץ בקפיטול, וקיבל כסף מאדם בשם קטאלן כדי לקחת אחראיות לפיגוע. אחרי שהם עוזבים קטאלן מרעיל את מג'יד נאסאר והורג אותו. בזמן הזה המפקד של האנה, ג'ייסון אטווד נסחט על ידי אישה שמחזיקה בבנו, ומודה ברצח מג'יד נאסאר, ונעצר. סוכני הFBI בקפיטול מוצאים בין ההריסות את פיטר מקליש, חבר קונגרס ששרד בפיצוץ. למרות שהסוכנת וולס חושדת במקליש וחוקרת עליו, הנשיא ומקליש מכירים וקירקמן בוחר בו לתפקיד סגן הנשיא, אך בזמן ההשבעה שלו קטאלן (שמו האמיתי נסטור לוזאנו) יורה בנשיא והוא מפונה בדחיפות לבית החולים. בעקבות הירי בנשיא, הוא מוכנס לניתוח בהרדמה, ומקליש ניהיה הנשיא בפועל. כאשר הFBI מוצאים את לוזאנו מקליש הורה להם להרוג אותו, במקום לקחת אותו לחקירה. בזמן שהנשיא מתאושש בבית החולים, הסוכנת וולס ושומר הראש של הנשיא מייק ריטר מספרים לו על מעורבותו של מקליש בפיצוץ בקפיטול והאנה מביאה אותו להתוודות על כך בחשאי, אך לפני שהיא עוצרת אותו, אשתו יורה בו ואחר כך גם בעצמה. מעט זמן לאחר מכן, חפותו של ג'ייסון מוכחת אך בנו נמצא מת. קירקמן ממנה את קורניליוס מוס, נשיא לשעבר, לתפקיד מזכיר המדינה. ראש הסגל של קירקמן פוגש במקרה ברחוב בראש הסגל של הנשיא הקודם, צ'ארלי, שנחשב עד אז כמת. צ'ארלי נפגש עם הנשיא ומספר לו על מה שהוא יודע - הוא הכיר מספר שנים קודם אישה (שהתגלתה כאותה אישה שסחטה את אטווד) שהזדהתה כעובדת אצל קבלן ממשלתי, לה הוא נתן קובץ הערכת סיכונים מסווג של הקפיטול, שבעזרתו ידעו כיצד לפוצץ את הקפיטול. הוא נתן לה את הקובץ בתום לב. ביום נאום מצב האומה, היא הכריחה אותו למנות את קירקמן כשורד מיועד, אך הוא סירב והיא איימה עליו. צ'ארלי ניסה להזהיר את ה-FBI על כך ונסע מהבית הלבן אך גורם זר השתלט לו על המכונית וגרם לו ליפול עם המכונית לתוך נהר. כשצ'ארלי מראה לוולס את התמונה של האישה, היא נעזרת בצ'אק כדי לקחת טביעות אצבע מהתמונה, ובכך מגלים מה שמה האמיתי ומקום הימצאותה. כשהאנה וג'ייסון מוצאים אותה הם מנסים לעצור אותה, אך היא מנסה לשלוף אקדח נוסף וג'ייסון יורה והורג אותה. האנה וצ'אק מגלים שהבית בו שהתה נמצא בבעלות בראונינג ריד, חברת אבטחה שעבדה עם הפנטגון ולכאורה פשטה את הרגל. האנה וג'ייסון טסים לצפון דקוטה כדי לחקור נכס אחר של החברה. הם מגלים שם מתקן לשיגור טילים בליסטיים מתקופת המלחמה הקרה שמשמש לאחסון אותן פצצות שנמצאו בין הריסות הקפיטול. בעיירה סמוכה למקום הם מגלים מעין כת, שמעוניינת למוטט את הממשל ולהפוך את אמריקה לאימפריה. שכשהם עוקבים אחריהם למקום המפגש שלהם, הם רואים את לוזאנו, ומגלים שהוא עדיין חי.
הנשיא קירקמן מציג לציבור את תוכנית 100 הימים שלו, שנועדה לבסס את הנשיאות שלו. במהלך המאה ימים הוא מתכוון להתחמק מנושאים טעונים ומקטבים אך נקלע לאחד כזה - הזכות להחזקת נשק - אחרי שאשתו, הגברת הראשונה - אלכס, מדברת בכנס על הטלת פיקוח על נשק. למרות זאת, כשהוא מדבר בכנס עם אישה שהבת שלה נרצחה על ידי חבר שלה לשעבר, הוא מודיע שהוא יתמוך בהצעת חוק בסנאט לבדיקות רקע בנשק. הצעת החוק זוכה לתמיכת הדמוקרטים, אך מכיוון שהם המיעוט בסנאט, על קירקמן לגייס סנאטורים רפובליקנים להצביע בעד ההצעה, והוא עושה זאת בזכות יו"ר בית הנבחרים הרפובליקנית הוקסטראטן ולאחר שהם מצליחים בהצבעה, קירקמן מציע לקימבל להיות סגנית הנשיא, והיא עונה בחיוב, אך בגלל פרשה מהעבר, שנראית כמעין קבלת טובות הנאה בתמורה לסיוע צבאי לטורקיה, קימבל מתפטרת מתפקידה כיו"ר בית הנבחרים, וממונה על ידי קירקמן לתפקיד מזכירת החינוך.
בו בזמן מתגלה שיש בוגד בבית הלבן, שמוסר לעיתונאות וללוזאנו מידע ביטחוני מסווג.
אך בהמשך מתגלה שהפיצוץ היה חלק מתאוריית קשר במסגרתה אמריקאים בעלי אידאולוגיה קיצונית, חלקם אנשים בעלי השפעה בפוליטיקה, בצבא ובמשק, קשרו קשר במטרה למוטט את הממשל ולהחליפו בממשל שתואם את עמדותיהם ויקדם את האידאולוגיה שלהם.
קרבובו
קרבובו (בספרדית: Carabobo) היא אחת מ-23 המדינות המרכיבות את ונצואלה. המדינה, הנמצאת בצפון ונצואלה, גובלת בים הקריבי בצפון, ביארקוי במערב, בקוחדס ובגואריקו בדרום ובארגואה במזרח.
המדינה משתרעת על שטח של 4,650 קילומטרים רבועים. במדינה מתגוררים 2,245,744 תושבים (נכון ל-2011). בירתה והעיר הגדולה ביותר בה היא ולנסיה.
היסטוריה
האזור בו נמצאת כיום קרבובו היה מיושב במשך מאות שנים על ידי ילידים, בעיקר באזור אגם ולנסיה.
הספרדים הגיעו לאזור במאה ה-16 וכבשו אותו. בשארית המאה ה-16 ובמאה ה-17 היישובים שהקימו הספרדים באזור, בהם ולנסיה שהוקמה ב-1555, סבלו מהתקפות חוזרות ונשנות של שבטי ילידים מחד ושודדי ים אנגלים וצרפתים מאידך, ובחלק מהמקרים היישובים ננטשו עקב כך.
באזור קרבובו התרחשו מספר קרבות מכריעים במהלך מלחמת העצמאות של ונצואלה במאה ה-19. החשוב שבהם היה קרב קרבובו ב-24 ביוני 1821 בו ניצחו סימון בוליבר וכוחותיו את כוחות הספרדים. לאחר הקרב הספרדים נסוגו מהאזור, למעט חיל מצב שהשאירו בפוארטו קבייו עד 1823.
לאחר הניצחון במלחמה האזור צורף לרפובליקת קולומביה הגדולה, ולאחר שזו התפרקה ב-1830 ולנסיה נהפכה זמנית לבירת ונצואלה, עד שהתואר הועבר לקראקס. עם הקמתה ונצואלה חולקה לפרובינציות והאזור הפך לפרובינציית קרבובו. כעבור זמן קצר הופרדה ממנה פרובינציית ברקיסימטו, שכללה את שטחי מדינות לרה ויארקוי של היום.
ב-1864 ונצואלה הפכה להיות מדינה פדרלית ובחלקים מפרובינציית קרבובו הוקמה מדינת קרבובו.
כלכלה
כלכלת קרבובו מתבססת בעיקר על תעשייה, בעיקר עיבוד מזון וטקסטיל, זיקוק נפט, תיירות, דיג וחקלאות, הכוללת בין היתר גידול תירס, קקאו, כותנה, קנה סוכר וקוקוס.
רונדטרן
רונדטארן
האפיפיור פרנציסקוס: במילותיו שלו
האפיפיור פרנציסקוס: במילותיו שלו (באנגלית: Pope Francis: A Man of His Word) הוא סרט תיעודי בבימויו של וים ונדרס, העוסק בדמותו של האפיפיור פרנציסקוס. הסרט, בהפקה משותפת גרמנית-צרפתית-שווייצרית-איטלקית, הוקרן לראשונה בפסטיבל קאן ב-13 במאי 2018.
עלילה
נקודת המוצא של הסרט היא דמותו של פרנציסקוס מאסיזי אשר חי בסוף המאה ה-12. פרנציסקוס מאסיזי האמין בערכים של הסתפקות במועט ופשטות, לצד חיבור לטבע ושמירה עליו. 800 שנים לאחר מכן, חורחה ברגוליו הפך לאפיפיור ואימץ את השם "פרנציסקוס" על שמו.
הסרט מתחקה אחר דמותו ופועלו של האפיפיור פרנציסקוס באמצעות קטעים מראיונות, נאומים, וביקורים שלו ברחבי העולם. הסרט מציג את השקפת עולמו הליברלית, ואת פועלו למען צדק חברתי, שמירת האקלים, שילוב מהגרים ממדינות עולם שלישי במערב, וסובלנות בין הדתות. הסרט בוחן גם את דרכי פעולתו של האפיפיור אל מול האתגרים הניצבים בפני הכנסייה במאה ה-21.
הסרט כולל בין היתר קטעים מביקורו של האפיפיור ביד ושם, הכותל המערבי והר הבית, וכן פגישתו עם נשיא מדינת ישראל שמעון פרס.
הפקה
וים ונדרס החל ליצור את הסרט לבקשת קריית הוותיקן ב-2014. ב-13 במאי 2018 הוקרן הסרט לראשונה בפסטיבל קאן. חמישה ימים מאוחר יותר שוחרר הסרט להקרנה בארצות הברית, אולם רק ב-14 ביוני שוחרר בגרמניה ובשאר אירופה.
גיא לביא
גיא לביא (נולד ב-27 בפברואר 1992) הוא כדורסלן ישראלי, המשחק בעמדת הרכז בקבוצת בהפועל רמת-גן גבעתיים מהליגה הלאומית בכדורסל.
ביוגרפיה
לביא גדל והתחנך ברעננה. הוא החל לשחק כדורסל בכיתה א' בבית ספר שקד בעיר, המשיך לשחק בקבוצות השונות של מחלקת הנוער במועדון הכדורסל עירוני רעננה. ברוב הקריירה שלו כשחקן בוגר שיחק במועדון בו גדל ובו הוא משחק כקפטן בעונת 2019/2020. במקביל לקריירת הכדורסל הוא לומד לתואר ראשון בחינוך וחברה עם התמחות בספורט בקריה האקדמית אונו.
בקבוצות הילדים והנוער
לאורך השנים שלו במועדון מכבי רעננה, שיחק בכל הקבוצות מגיל הילדים ועד קבצות הנוער. בין השאר, הגיעה הקבוצה בה שיחק למקום השני בלאומית ילדים לאחר הפסד בגמר למכבי ראשון לציון. בתיכון למד במגמת הכדורסל של מטרו-ווסט ברעננה עמה זכה כקפטן הקבוצה בעונת 2008/2009 במקום הראשון בגמר אליפות התיכונים לתלמידים עד כיתה י"א, הנבחרת זכתה בהמשך אותה שנה במקום השביעי באליפות העולם לתיכונים שנערכה באיסטנבול. שנה לאחר מכן שהוא בכיתה י"ב הגיע התיכון לגמר שני רצוף, הפעם הפסידו לנבחרת התיכון הריאלי חיפה. בכיתה י"ב החל לשחק גם בקבוצה הבוגרת במקביל למשחקיו בקבוצת הנוער ונבחרת התיכון.
בקבוצות הבוגרים
בכיתה י"א חתם חוזה לשש שנים בקבוצת בני השרון מליגת העל בכדורסל. בעונת 2009/2010 החל לשחק כשחקן ספסל בקבוצת הבוגרים של בני השרון (איחוד של קבוצות הבוגרים של הערים רעננה והרצליה). בתום העונה הסדירה, הקבוצה הפסידה למכבי תל אביב בשלב רבע הגמר בסדרה של חמישה משחקים. הפסד נוסף למכבי תל אביב נרשם באותה שנה במעמד גמר גביע המדינה בכדורסל. בעונה שלאחר מכן הושאל להפועל לב השרון ואליצור רמלה מהליגה הלאומית בכדורסל. עונת הפריצה שלו בבוגרים הייתה שנה לאחר מכן כשחזר לבני השרון הרצליה בעונת 2011/2012 ושיחק בממוצע כ־19 דקות למשחק וקלע 4.6 נקודות. לביא המשיך לשחק במועדון ששינה את שמו לבני הרצליה עוד שנתיים נוספות עד שבעונות 2014/2015 עבור לשחק בהפועל עפולה. בעונת 2015/206 חזר לשחק בעירוני רעננה, שם תחת המאמן ברק פלג שיחק במשך שלוש עונות רצופות. בשנה הראשונה 2015/2016 הקבוצה הגיעה עד לחצי הגמר והפסידה לקריית אתא. בשנה השנייה סיימה הקבוצה את הליגה במקום הראשון והפסידה בשלב רבע הגמר למכבי הוד השרון. בשנתו השלישית סיימה הקבוצה את הליגה במקום החמישי ובפלייאוף הודחה על ידי מכבי עירוני רחובות בחצי הגמר בתום שלושה משחקים. בעונות 2018/2019, אחרי שלוש שנים ברעננה חתם לביא במכבי חיפה שם שיחק חצי עונה שבסופה עבר לשחק באליצור נתניה. בעונת 2019/2020 חזר שוב לשחק בשורות עירוני רעננה שם משמש כקפטן הקבוצה. בענות 2020/21 עבר לשחק בהפועל רמת-גן גבעתיים.
בנבחרות הלאומיות
שיחק ברציפות בכל נבחרות ישראל הצעירות מגיל קדטים שם שימש כקפטן דרך נבחרת הנוער ועד נבחרת העתודה. ב-2012, תחת הדרכתו של שרון דרוקר, סיימה הנבחרת את אליפות אירופה דרג ב' שנערכה בסופיה במקום השלישי שהקנה לה את החזרה לדרג א'.
ואלרי פושי
ואלרי ג'ין פוּשי (באנגלית: Valerie Jean Foushee; נולדה ב-7 במאי 1956) היא פוליטיקאית אמריקאית, המכהנת כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הרביעי של מדינת קרוליינה הצפונית. טרם היבחרה לקונגרס האמריקאי הייתה חברת הסנאט של קרוליינה הצפונית בשנים 2013–2023 וחברת בית הנבחרים של קרוליינה הצפונית במשך כתשעה חודשים בשנת 2013.
ביוגרפיה
פושי נולדה בשם ואלרי ג'ין פייג' בעיר צ'אפל היל השוכנת במחוז אורנג' שבקרוליינה הצפונית, שם גדלה והתחנכה. בתום לימודיה התיכוניים החלה ללמוד באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל, והשלימה לימודי תואר ראשון במדע המדינה ובלימודים אפרו-אמריקאיים בשנת 2008. טרם נכנסה לפוליטיקה, עבדה פושי כמנהלת במשטרת צ'אפל היל ובתפקידים מנהלתיים בחברות מחקר וביטוח.
בשנת 2012 התמודדה פושי בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית לייצוג מחוז הבחירה ה-50 בבית הנבחרים של קרוליינה הדרומית. בפריימריז הדמוקרטים גברה על עמיתה טראביס א. פלפס עם 80.53% מהקולות, והתקדמה לבחירות הכלליות, שם ניצחה את מועמד המפלגה הרפובליקנית רוד צ'ייני עם 24,806 קולות, שהם 55.04% מכלל הקולות. ב-1 בינואר 2013 החלה את תפקידה בבית הנבחרים המדינתי. כבר במהלך כהונתה הראשונה נבחרה בידי עמיתיה הדמוקרטים למלא את מקומה את הסנאטורית המתפטרת אלינור קיניאיירד, וב-13 בספטמבר 2013 החלה את כהונתה בסנאט המדינתי.
במהלך כינוס האספה המחוקקת שהחלה בינואר 2015, נמנתה פושי בין תריסר המחוקקים האפרו-אמריקאים ששירתו בסנאט של קרוליינה הצפונית. במושב 2021–2022 הייתה פושי חברה בוועדות הבאות: ועדת החינוך וההשכלה הגבוהה, ועדת ההקצבות ותקציב הבסיס, ועדת המסחר והביטוח, ועדת הכספים, הוועדה המיוחדת למינויים ו-ועדת הממשל המדינתי והמקומי.
בבחירות 2022 התמודדה פושי לבית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס הרביעי של קרוליינה הצפונית. היא נבחרה למועמדת המפלגה הדמוקרטית ב-18 במאי 2022 במקומו של נציג המחוז הפורש דייוויד פרייס. ב-8 בנובמבר ניצחה בבחירות הכלליות את המועמדת הרפובליקנית קורטני גילס, והושבעה לתפקידה בראשית ינואר 2023.
תסובת הפרת
מאחר שאגם אסד נמצא על תסובת הפרת המערבית.
בי סי פלייס
ה'''בי. סי. פלייס (באנגלית: BC Place''') הוא אצטדיון הנמצא בוונקובר שבקולומביה הבריטית הנמצאת בקנדה. הוא מארח משחקים בכדורגל ופוטבול. ב-2010 אירח הבי.סי. את משחקי החורף האולימפיים של שנת 2010 שהתרחשו בוונקובר, קנדה. אצטדיון זה אירח גם את גמר גביע העולם בכדורגל לנשים לשנת 2015. האצטדיון משמש כמגרש ביתי לקבוצת הכדורגל ונקובר וייטקאפס מליגת ה-MLS ולקבוצת הפוטבול BC ליונס מליגת ה-CFL.
ארמון גרסאלקוביץ'
ארמון גרשלקוביץ' (בסלובקית: Grasalkovičov palác) הוא ארמון המשמש כמעונו הרשמי של נשיא סלובקיה. בארמון זה נשיא סלובקיה מארח מנהיגים וראשי מדינות. הארמון שוכן בבירת סלובקיה, ברטיסלאבה. סגנונו של הארמון הוא רוקוקו- בארוק. בארמון ישנו גן צרפתי.
היסטוריה
בניית הארמון הושלמה בשנת 1760. האדריכל האחראי לעיצוב הארמון הוא אנטון מאיירהופר. הבניין נבנה עבור אציל הונגרי בשם יינטל גרשלקוביץ', ומכאן מקור שמו של הארמון.
המלחין האוסטרי יוזף היידן הציג בבכורה חלק מיצירותיו בארמון.
בתקופתה של "סלובקיה העצמאית", כינוי לסלובקיה במהלך מלחמת העולם השנייה שהייתה מדינת חסות של גרמניה הנאצית בהנהגתו של יוזף טיסו, הארמון היה למקום מושבו של נשיא סלובקיה העצמאית. בשנת 1950, הפך המבנה למרכז פעילויות עבור תלמידי בתי הספר בברטיסלאבה. התלמידים גרמו נזק רב לארמון, והארמון חזר לאכלס אורחים בתוכו עם סיום מהפכת הקטיפה. המבנה עבר שיקום בתחילת 1990 וב -30 בספטמבר 1996 הארמון הפך למקום מושבו של נשיא סלובקיה.
מקסים אסטבה
מקסים אסטבה (בצרפתית: Maxime Estève; נולד ב-26 במאי 2002 במונפלייה שבצרפת) הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת מונפלייה מליגת העל הצרפתית.
חול לבן
"חול לבן" היא טרילוגיית רומנים גרפים מסוגת הפנטזיה, שנכתבה על ידי הסופר ברנדון סנדרסון וריק הוסקין, עם ציורים מאת ג'וליוס גופז ופריץ קאסאס. החלק הראשון של הטרילוגיה, "White Sand Volume I", פורסם ב־28 ביוני 2016. החלק השני פורסם ב-20 בפברואר 2018. החלק השלישי והאחרון פורסם ב-18 בספטמבר 2019.
רונדטארן
רונדטארן (דנית: Rundetårn; עברית: מגדל עגול) הוא מגדל הממוקם בבירת דנמרק, קופנהגן. המבנה משמש בתור מצפה כוכבים, והוא חלק מקומפלקס מבנים של אוניברסיטת קופנהגן. המגדל הוקם בהוראתו של כריסטיאן הרביעי, מלך דנמרק. מבנה המגדל צמוד אל כנסיית השילוש.
חול לבן
עלילה
הרומנים הגרפיים מתרחשים ביקום הקוסמיר בו מתרחשים גם ספרים נוספים של סנדרסון.
הסדרה מתרחשת בעולם מדברי המכונה טאלדיין שלתושביו הכוח לשתמש בקסם כדי לשלוט בתנועת החול. שם איש צעיר בשם קנטון מתאמן כדי להפוך לאדון חול. בעקבות התקפת פתע בה נהרגים רבים מאדוני החול ואביו, על קנטון לקחת אחריות על מסדר אדוני החול ולגלות מי בגד בהם.
רונדטארן
הבנייה נמשכה בין השנים 1637–1642 בפיקוחו של הנס ואן סטנבינקל הבן. מצפה הכוכבים אשר בתוך המגדל הוא אחד העתיקים באירופה. במאות ה-17 וה-18 עבדו במקום מספר אסטרונומים מפורסמים, ביניהם: אולה רמר ופדר הורבואו. עם הזמן רונדטארן הפך לאחד הסמלים המוכרים של קופנהגן. ב-1728 בקופנהגן פרצה שרפה וכנסיית השילוש ניזוקה קשות, אך היא שוקמה. ב-1861 האוניברסיטה הקימה מצפה כוכבים חדש ורונדטארן הפך למצפה לחובבים.
חול לבן
עלילה
בכרך 2, קנטון מנסה לנהל משא ומתן עם שליטי "dayside" תוך כדי שמתנקשים מנסים להרוג אותו. הוא יוצר ברית עם קריס, שהיא מה- "darkside" של העולם והיא מנסה להבין את הקסם של אדוני החול.
רונדטארן
באחד הצדדים של המגדל מופיע השם המפורש באותיות זהב שנכתב על ידי המלך עצמו. בתוך המגדל אין מדרגות והעלייה לראש המגדל מתבצעת באמצעות רמפה ספירלית.
חול לבן
עלילה
בכרך 3, קנטון מנסה לשמור על אדוני החול ביחד. קנטון מגלה את האמת מאחורי המארב שהרג את אביו ואת מרבית אדוני החול.
פרסום
הכרך הראשון בסדרה פורסם ביוני 2016 והגיע למקום השני ברומן הגרפי "ניו יורק טיימס". בפרסי הדרקון לשנת 2018 זכה הכרך הראשון בפרס הגרפי הטוב ביותר.
קרל וילהלם דיפנבאך
קרל וילהלם דיפנבאך (בגרמנית: Karl Wilhelm Diefenbach; 21 בפברואר 1851 – 15 בדצמבר 1913) היה צייר ופעיל חברתי גרמני. דיפנבאך נחשב לאבי התנועה האלטרנטיבית, תומך בנודיזם ואחד האנשים החשובים ביותר בתנועות לרפורמת החיים ותנועת השלום. כצייר הוא נציג עצמאי של הסימבוליזם.
ביוגרפיה
קרל וילהלם דיפנבאך היה בנו של הצייר והמורה לציור בבית הספר התיכון הדמר, לאונרד דיפנבאך. הוא למד באקדמיה לאמנות במינכן והתרשם מארנולד בוקלין ופרנץ פון שטוק. ציוריו זכו לתשומת לב והכרה בשלב מוקדם. זרועו הימנית שותקה בעקבות מחלה וניתוח. מכיוון שהאמין שהציל את חייו בשיטות נטורופתיות, הוא הפך לשליח של אורח החיים הטבעי בהשפעת המטפל הנטורופתית ארנולד ריקלי ואדוארד בלצר (גר'), מייסד האגודה הצמחונית בגרמניה. בסביבות 1881 הוא עזב את הכנסייה.
רעיונותיו (חיים בהרמוניה עם הטבע, דחיית מונוגמיה, התרחקות מכל דת, פעילות גופנית באוויר הצח כמו גם תזונה נטולת בשר כטבעונים) נתנו הזדמנות על ידי בני דורו לקרוא לו "שליח קולורבי" בלעג ובבוז. לאחר שהמשטרה דיכאה את פגישותיו נסוג דיפנבאך למחצבה נטושה ליד הולריגלסקרוט. סביבו קמה קומונה קטנה שחיה על פי תורתו של אדוארד בלצר. שם הפך הצייר הצעיר הוגו הופנר לעוזרו ותלמידו. דיפנבאך כינה אותו פידוס, שהפך לשם האמנותי הופנר. כתב העת Die Schönheit (משנת 1901) פרסם עבודות מאת פידוס, שהפך לאייקון של התנועה הנודיסטית. תערוכת ציוריו בווינה בשנת 1892 זכתה להצלחה מרעישה והפכה אותו למפורסם, אך הוא איבד את כל יצירותיו כתוצאה מהונאות של הנהלת התאחדות האמנות האוסטרית.
הוא ברח למצרים, שם תכנן מקדשים ענקיים. על מנת להחזיר את תמונותיו, הוא חזר לווינה בשנת 1897, תכנן להוציא כתב עת ולארגן תערוכה גדולה.
קבוצת חברים שאליה השתייכו הפציפיסטית ברטה פון זוטנר, אותה פגש לראשונה בשנת 1891 בקונגרס שלום בווינה, והעיתונאי מיכאל גאורג קונרד, תמכו במיזמים שלו.
במהלך תקופה זו התכנסה סביבו קהילה של עד 20 תלמידים. בשנת 1897 הקים את קומונת האמנים "הומניטאס" בהימלהוף שהפכה לגרעין של התנועה האלטרנטיבית המוקדמת. לעיתים השתתפו בקומונה גם ציירים שונים וכן את פעילי זכויות בעלי החיים.
ה"הומניטאס "היה מבשרו של היישוב האלטרנטיבי המפורסם מונטה וריטה (Monte Verità) ליד אסקונה.
הסטנדרטים שדיפנבאך החיל על עצמו ועל חסידיו היו שונים לגמרי: הוא חי בשתי מערכות יחסים לפחות עם נשים בו זמנית, הוא דרש צניעות וצייתנות מוחלטת מחסידיו. קומונת האמנים פשטה את הרגל ודיפנבאך עבר לאי קאפרי, שם זכה להצלחה ויוקרה, בעוד הוא נשכח בגרמניה.
הוא נפטר שם בשנת 1913 בגיל 62.
מורשתו
לאחר מותו בשנת 1913, עזבונו נותר מוסתר ונפגם במשך חצי מאה. מאז שנות השישים, נכדו פרידולין פון ספון (Fridolin von Spaun) (1901–2004) אסף וחקר את ירושתו של דיפנבאך בארכיון המשפחתי שלו בדורפן. פון ספון זיהה את חשיבותו התרבותית וההיסטורית של סבו כבר בתחילת דרכו באמצעות מקורותיו, חוויות ילדותו עם דיפנבאך, מפגשים עם תעמולנים שונים של רפורמת החיים. הוא עזר ליצור את המוזיאון הציבורי ליצירותיו של דיפנבאך בקאפרי ובעיר הולדתו הדמר.
בשנת 1927 נקרא שמו של קרל-וילהלם-דיפנבאך-גאס בווינה-הייטינג, בשנת 1945 דיפנבאך-שטראסה במינכן-סולן.
ב־25 בנובמבר 2015 נקרא על שמו אסטרואיד: (6059) Diefenbach.
עיצור בתר-מכתשי, חוכך שורק, קולי
עיצור בתר-מכתשי חוכך שורק קולי הוא צליל עיצורי הנפוץ בשפות מדוברות רבות. סימן ה-IPA לעיצור הוא /ʒ/ - מעין Z לטינית עם "זנב" דמוית הספרה 3, ובמערכת X-SAMPA הוא נכתב כ-Z. זהו הצליל לאות ז|זי"ן גרושה (ז') המשמשת לכתיבת מילים שאולות.
הקרב על לייה והסכלדה
הקרב על הלייה והסכלדה היה השלב השלישי והאחרון של הקרב השני על בלגיה או מתקפת איפר-ליס, והתרחשה בבלגיה בין 20 באוקטובר ל-11 בנובמבר 1918.
רקע כללי
בשלב הראשון של המתקפה, הארמייה הרביעית הגרמנית הובסה בקרב איפר החמישי (28 בספטמבר – 2 באוקטובר) ופשנדל נכבשה מחדש. בוץ וקריסה של מערכת האספקה עצרו את ההתקדמות בתחילת אוקטובר, אך באמצע החודש פתח ה-GAF את השלב השני של המתקפה, קרב קורטה. הצרפתים כבשו את רולר, הבלגים את אוסטנדה, ברוז' וזיברוחה והבריטים את קורטרייק, ליל ודואי.
ההתקדמות התישה את חיילי בעלות הברית והדיוויזיות ה-37 וה-91 של צבא ארצות הברית נשלחו לבלגיה כדי לתמוך בשלב השלישי של המתקפה, שמטרתה להדוף את הגרמנים מזרחה לנהר הסכלדה.
הקרב
בצפון, הגרמנים תפסו עמדות מאחורי תעלת דיינזה-ברוז' והפגינו התנגדות עזה נגד ההתקפות הבלגיות בין 20 ל-31 באוקטובר. ב-2 בנובמבר נאלצו הגרמנים לסגת מאחורי תעלת גנט-טרנוזן, שבה החזיקו עד סוף המלחמה. עד 10 בנובמבר, הצבא הבלגי הגיע לפאתי המערביים של גנט.
בדרום התקדם הצבא הבריטי בהתמדה. ולנסיאן נלקחה ב-2 בנובמבר, ומונס ב-10 בנובמבר. כאן נהרגו ג'ורג' אדווין אליסון וג'ורג' לורנס פרייס. הם היו חיילי האימפריה הבריטית והאנגלים האחרונים שנהרגו במהלך מלחמת העולם הראשונה.
במרכז, הדיוויזיה האמריקנית ה-91 ספגה אבדות כבדות נגד התנגדות גרמנית חזקה ב-Spitaals Bosschen ליד Waregem. הארמייה השישית הצרפתית והדיוויזיה האמריקנית ה-37 התקדמו עם פחות קשיים בין הלייה לסכלדה, אך נתקלו בהתנגדות עזה כשהגיעו לסכלדה ב-1 בנובמבר. מספר ניסיונות לחצות את הנהר בלילה שבין 1 ל-2 בנובמבר נכשלו, רק הדיוויזיה האמריקנית ה-37 הצליחה לתפוס ראש גשר באאודנרדה. בין 3 בנובמבר ל-8 בנובמבר נאלצו בעלות הברית לנוח ולארגן מחדש את כוחותיהן. ב-8 וב-9 בנובמבר פתחו הצרפתים במתקפה חדשה, אשר נהדפה על ידי הגרמנים, אך בכל זאת הביאה לראש גשר חדש בין אודנארדה ל-Melden.
לאחר מכן
מתקפה חדשה לחציית הסכלדה שמטרתה להגיע לבריסל תוכננה ל-10 בנובמבר, אך זו בוטלה כשהתברר כי שביתת הנשק קרובה.
הנסיגה הגרמנית לא הייתה קלה, אבל הייתה מאורגנת היטב, עם "פלוגות מקלעים" ניידים מאוד שתקפו את בעלות הברית המתקדמות וגרמו אבדות רבות. הצבא הבלגי, למשל, איבד חמישית מכוחותיו בין 4 באוקטובר ל-11 בנובמבר 1918, שליש מכלל האבדות שספגה במהלך כל המלחמה. סופה הפתאומי של המלחמה הפתיע חיילים רבים של בעלות הברית, כמו גם חיילים גרמנים. זה תרם למיתוס הדקירה בגב, שקבע כי הצבא הגרמני עדיין לא הובס בשדה הקרב, אלא נבגד על ידי פוליטיקאים סוציאליסטים ויהודים בעורף.
קמרון ברותוויק-ג'קסון
קמרון ג'ייק ברותוויק-ג'קסון (באנגלית: Cameron Jake Borthwick-Jackson; נולד ב-2 בפברואר 1997) הוא כדורגלן אנגלי המשחק בעמדת המגן באולדהאם אתלטיק.
קריירה
קמרון ברותוויק-ג'קסון, נולד וגדל במנצ'סטר שבאנגליה. כבר בשנת 2003 הצטרף לאקדמית הנוער של מנצ'סטר יונייטד כשהוא בן שש. ב-16 בספטמבר 2013, בגיל 16, ערך ברותוויק ג'קסון את הופעת הבכורה בקבוצת המילואים של המועדון כשעלה כמחליף בניצחון 4-1 על בולטון וונדררס. בעונת 2013/14, ערך ברותוויק-ג'קסון 22 הופעות בקבוצת ה-U18 של מנצ'סטר יונייטד. כמו כן, לזכותו שתי הופעות במדי הגביע האנגלי לנוער. החל מעונת 2014/15, הפך ברותוויק-ג'קסון לשחקן הרכב קבוע בקבוצת הנוער עד גיל 18 של מנצ'סטר יונייטד במדיה ערך באותה העונה 28 הופעות מתוך 29 משחקי ליגה. בעונת 2015/16, קודם ברותוויק-ג'קסון לקבוצת המילואים של מנצ'סטר יונייטד עד גיל 21. ב-7 בנובמבר 2015, ערך ברותוויק-ג'קסון את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הראשונה של מנצ'סטר יונייטד כשעלה כמחליף בדקות הסיום בניצחון יונייטד 2-0 על וסט ברומיץ'.
ב-2 במאי 2016, בטקס חלוקת הפרסים של מנצ'סטר יונייטד, זכה ברותוויק ג'קסון בפרס השחקן הצעיר עד גיל 21 של השנה.
ב-30 במאי 2016, האריך ברותוויק-ג'קסון את חוזהו במנצ'סטר יונייטד בחמש שנים נוספות עד תום שנת 2020 עם אופציה להארכת החוזה בעונה נוספת.
עד תום העונה הראשונה של ברותוויק-ג'קסון כחלק מהסגל הבוגר של מנצ'סטר יונייטד, הוא ערך 10 הופעות ליגה
ב-22 באוגוסט 2016 הושאל ברותוויק-ג'קסון לעונה אחת לוולבס. ב-7 באוגוסט 2017 הושאל בורותוויק-ג'קסון ללידס יונייטד.
קריירה בינלאומית
ברותוויק-ג'קסון שיחק בנבחרות הנערים עד גיל 16 ו-17 של אנגליה. ב-12 בנובמבר 2015, ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת אנגליה עד גיל 19 נגד נבחרת הולנד עד גיל 19.
רומן קונסמן
רפאל (רומן) קוּנְסמן (נכתב לעיתים בטעות קוּנְצמן; ברוסית: Роман Шаевич Кунсман; בכתב לטיני: Roman Kunsman; 1941 – 6 בנובמבר 2002) היה נגן סקסופון וחליל, מלחין ומעבד מוזיקלי ישראלי, הוא נחשב כבעל שם עולמי בתחום הגא'ז וכן כבעל קריירה כמוזיקאי בברית המועצות עוד לפני שעלה לישראל. חבר מייסד ומנהל מוזיקלי בלהקת הפלטינה, מהרכבי הג'אז הראשונים בישראל (1971–1976). ב-1976 חזר בתשובה.
ביוגרפיה
קונסמן נולד בלנינגראד שבברית המועצות (כיום סנקט פטרבורג) בעיצומה של מלחמת העולם השנייה. אביו נפטר כשהיה בן חמש. אמו חינכה אותו וזיהתה את המוזיקליות שלו מגיל צעיר. כלי הנגינה הראשון עליו ניגן היה כינור. בגיל 15 החל לנגן בסקסופון. במהלך לימודי מוזיקה קלאסית ניגן בהרכבי ג'אז מחתרתיים וקנה לו שם בקרב הקבוצה שהאזינה ויצרה מוזיקה זו, שלא זכתה לעידוד בברית המועצות. את השכלתו קנה בין השאר תוך האזנה לילית לתחנות רדיו מערביות כגון קול אמריקה. בהמשך ניגן בפסטיבלי ג'אז במדינות הבלטיות, שאיפשרו יותר חופש אמנותי. ב-1968 ניגן עם הסקסופוניסט האמריקאי צ'ארלס לויד, שהופיע בפסטיבל טאלין (אסטוניה).
בשנת 1970 עלה לישראל והתיישב בירושלים. הוא ליווה את יהורם גאון והופיע במועדון סורמלו הירושלמי, שם שמע אותו המתופף אהרלה קמינסקי, שהתרשם ממנו עמוקות. קונסמן הביא עמו גוף ידע וניסיון בג'אז שהיה נדיר בישראל של אותה תקופה. קמינסקי התבקש על ידי אריק איינשטיין לגבש להקת ליווי שתלווה אותו בהופעותיו. קונסמן היה החבר הראשון שגייס קמינסקי ללהקה, שנקראה להקת הפלטינה (ובה ניגנו, בין השאר, גם יצחק קלפטר, אלונה טוראל ואחרים). בנוסף להיותה להקת ליווי, היא פיתחה גם גוף יצירה עצמאי ולאחר סיום מסע ההופעות עם איינשטיין הופיעה כלהקה עצמאית. קונסמן היה המעבד המוזיקלי של הלהקה וחיבר את רוב החומר המקורי שלה. בשיאה, בשנת 1973 (חודשים ספורים לפני מלחמת יום הכיפורים) הקליטה הלהקה שני תקליטים, אחד מהם, "חירות", כלל יצירה ארוכה ומורכבת פרי עטו של קונסמן. אחד מהישגיה המקצועיים המשמעותיים של הלהקה היה בשנת 1974, כשקיבלה הזמנה להופיע באחד מאירועי המוזיקה החשובים בתחום הג'אז, פסטיבל הג'אז של ניופורט, בארצות הברית.
ב-1976 הקליטה הלהקה את עיבודו ליצירתו של קלוד דביסי, "הנערה בעלת שיער הפשתן", אך תקליט זה נגנז וראה אור כשנה לאחר מותו של קונסמן, 2003, כמחווה מחבריו.
כמלחין כתב את המוזיקה לסרט "עזית הכלבה הצנחנית", "ג'וקר" ואת שיר הפתיחה לתוכנית הטלוויזיה הלימודית, "רגע עם דודלי".
ב-1976 חזר בתשובה, דבר שהוביל לפירוקה של הפלטינה. הוא נסע לניו יורק ולאחר מכן שב לישראל. הוא לא הפסיק ליצור ולנגן, אך עשה זאת בצנעה, ובין השאר ניגן גם בחתונות עם מוסא ברלין.
בשנותיו האחרונות התגורר במושב בית גמליאל, שם נפטר בשנת 2002. לאחר פטירתו, אמר עליו חברו אהרלה קמינסקי, שהיה "אדם רוחני מאוד, אשר טען שמוזיקה, כשהיא טובה, היא כמו חוויה דתית".
בריסטול אירופליין
בריסטול אירופליין (באנגלית: Bristol Aeroplane Company), אשר נוסדה תחת השם "בריטיש אנד קולוניאל אירופליין", הייתה בין החברות הראשונות לייצור מטוסים בבריטניה ואחת החשובות שבהן. בריסטול ייצרה גם מנועי מטוסים ולאחר מלחמת העולם השנייה התרחבה פעילותה לייצור מכוניות ספורט ומסוקים.
בין המטוסים הנודעים שבנתה בריסטול ניתן למנות את הבוקסקייט (Boxkite), הבריסטול פייטר, הבולדוג, הבלנהיים, הבופייטר והבריסטול בריטניה. חלק גדול מעבודת ההכנה שהובילה לפיתוח הקונקורד בוצע בידי החברה.
ב-1956 פוצלו לחברות-משנה שתי פעילויותיה העיקריות של החברה: בריסטול איירקראפט לייצור מטוסים ובריסטול אירו אינג'יינס (Bristol Aero Engines) לייצור מנועים. ב-1959 התמזגה בריסטול איירקראפט יחד עם מספר יצרניות מטוסים בריטיות נוספות אשר יצרו את בריטיש איירקראפט קורפוריישן (BAC), בעוד בריסטול אירו איינג'יינס התמזגה יחד עם ארמסטרונג סידלי לחברת בריסטול סידלי. חטיבת מכוניות הספורט הפכה לחברה עצמאית ב-1960 וממשיכה לפעול, תחת בעלים אחרים, גם בימינו.
BAC הפכה למרכיב המייסד לחברה הממשלתית בריטיש אירוספייס ב-1977 (שהפכה ב-1999 ל-BAE Systems). בריסטול סידלי נרכשה על ידי רולס-רויס ב-1966, אשר המשיכה לפתח ולשווק את המנועים שתוכננו על ידי בריסטול.
המפעל הראשי של בריסטול אירופליין שכן בפילטון (Filton), עיירה הממוקמת כ-6.5 ק"מ צפונית למרכז בריסטול. בימינו פועלות החברות BAE Systems, אירבוס, רולס-רויס ו-MBDA (המתמחה בייצור מערכות טילים) במתחם של פילטון בו שכנה החברה בעבר.
ייסוד החברה
חברת בריטיש אנד קולוניאל אירופליין, בע"מ נוסדה בפברואר 1910 על ידי סר ג'ורג' וויט, איש עסקים עשיר ויושב ראש חברת החשמליות והקרוניות של בריסטול (Bristol Tramway and Carriage), יחד עם בנו סטנלי ואחיו סמואל, על מנת לנצל מסחרית את הסקטור האווירי המתפתח. בניגוד לייצרניות מטוסים אחרות באותה התקופה, שנוסדו בידי חסידי תעופה חסרי בסיס פיננסי או ניסיון בניהול חברה, כבר מראשית הקמתה נהנתה בריטיש אנד קולוניאל ממימון נרחב ונוהלה בידי אנשי מקצוע מנוסים. סר ג'ורג' הקים את העסק החדש כחלק נפרד מחברת ייצור החשמליות שלו, מתוך הערכה כי השקעה בענף התעופה תיראה כמסוכנת עבור מחזיקי מניות רבים וההון הראשוני לצורך הקמת החברה בסך 25,000 ליש"ט מומן כולו על ידו, על ידי אחיו ועל ידי בנו.
כפי שניתן היה לצפות, קשר הדוק התקיים בין שתי החברות על אף כוונת המייסדים, ושתי סככות עבודה ששימשו בעבר לבניית קרוניות בפילטון נחכרו לתחילת העבודה על דגמי המטוסים הראשונים. בנוסף, גויסו אנשי מפתח לעסק החדש מחברת הקרוניות, ביניהם ג'ורג' צ'אלנג'ר, שמונה למהנדס הראשי ולמנהל סדנת העבודה. כמו כן נבנו בתי ספר לטיסה בברוקלנס (Brooklands), ששימש אז כמרכז לתעופה הבריטית, שם שכרה בריסטול האנגר, ובלארקהיל (Larkhill) שם נחכרו ביוני 1910 כ-9,000 דונם של קרקע במישור סליסבורי (Salisbury Plain) ממשרד המלחמה. בתי הספר לטיסה הפכו עד 1914 לטובים מסוגם בעולם, כאשר 307 מתוך 664 אישורי החברות במועדון התעופה המלכותי הונפקו בהם עד לאותה שנה.
הבריסטול בוקסקייט
הניסיון הראשון של החברה בבניית מטוס החל בשיפורו של מטוס דו-כנפי שנבנה בצרפת בידי חברת זודיאק (Societe Zodiac) ותוכנן על ידי גבריאל וואיסין (Gabriel Voisin). המטוס הוצג בסלון האווירי בפריס ב-1909 והרשים את סר ג'ורג' בזכות איכות בנייתו. יחידה אחת של המטוס נרכשה והועברה לבריטניה לתצוגה בסלון האווירי באולימפיה במרץ 1910 ובנייתם של חמישה נוספים החלה בפילטון. המטוס הצרפתי נלקח לברוקלנדס לטיסת מבחן, אך התברר מיד כי הפרופיל האווירודינמי אינו מספק וכי המנוע חסר כוח. גם לאחר שהותאמו כנפיים חדשות הצליח המטוס לבצע רק "דילוג" קצר ב-28 במאי ולאחר מכן הוא נזנח.
מכיוון שתנאי למכירת המטוס היה הבטחה ליכולתו לטוס השיג סר ג'ורג' 15,000 פרנק מזודיאק כפיצוי. אז החלה העבודה על המטוס הבא, כאשר השרטוטים הוכנו על ידי ג'ורג' צ'אלנג'ר על בסיס מידות שפורסמו בעיתונות התעופה, פרי תכנון מוצלח של אנרי פרמן (Henri Farman). תוך פחות משבוע היו השרטוטים מוכנים וסר ג'ורג' אישר את בנייתם של 20 יחידות. המטוס הראשון שנבנה נלקח ללארקהיל לטיסת מבחן, אותה ביצע בהצלחה טייס הניסוי מוריס אדמונדס ב-30 ביולי. סדרת הייצור הראשונה ציידה את שני בתי הספר לטיסה ומטוס נוסף לטיסות ראווה. המטוס, אשר כונה בוקסקייט, זכה להצלחה מסחרית ו-76 יחידות נבנו ממנו. מטוסים רבים שירתו בבתי הספר לטיסה ומספר מטוסים הועברו לידי משרד המלחמה הבריטי, כמו גם למספר ממשלות זרות.
1911-1914
על אף ביצועיו שנחשבו כמספקים לתקופה בה טס, לא היה מקום להמשיך ולפתח את הבוקסקייט ועבודה החלה על שני עיצובים חדשים, מטוס דו-כנפי קטן ומטוס חד-כנפי. שניהם הוצגו בסלון האווירי באולימפיה ב-1911 אך אף אחד מהם לא הוטס בהצלחה. באותה תקופה עזב צ'אלנג'ר את בריסטול לטובת חטיבת המטוסים החדשה שהוקמה בחברה לייצור תחמושת ויקרס, כשאת מקומו כמהנדס ראשי תפס, החל מינואר 1912, הרומני אנרי קואנדה. כמו כן, הוקם משרד תכנון נפרד לפרויקטים סודיים בשם מחלקה X, אשר התמקד בעבודה על רעיונו של מהנדס האווירונאוטיקה והממציא דיננסטון בארני למטוס ימי. פרנק בארנוול התמנה למהנדס הראשי בפרויקט זה, והפך למהנדס הראשי של בריסטול לאחר שקואנדה עזב את החברה באוקטובר 1914. במרוצת השנים הפך בארנוול לאחד ממהנדסי האווירונאוטיקה הידועים בעולם. בריסטול התרחבה במהירות, וערב פרוץ מלחמת העולם הראשונה מנתה כ-200 עובדים.
מלחמת העולם הראשונה
עם פרוץ המלחמה היו ברשות בריטניה כמאה מטוסים בלבד וגיס התעופה המלכותי מנה רק שבע טייסות שהפעילו מגוון של דגמים, אף לא אחד מהם בעל חימוש. מדיניות משרד המלחמה נתנה עדיפות להצטיידות במטוסים שתוכננו ונבנו במוסד המלכותי האווירי (Royal Aircraft Establishment) הממשלתי, ובריסטול בנתה במסגרתו מספר קטן של מטוסי סיור דו-מושביים מדגם B.E.2. עם זאת, לחץ מצד גיס התעופה המלכותי ומצד השירות האווירי של הצי הביאו להזמנה מוגברת של מטוס הסיור שבנתה החברה, הבריסטול סקאוט, ומפעל שני הוקם לבנייתו במתחם חברת הקרוניות בשכונת בריסלינגטון (Brislington) שבעיר בריסטול.
בארנוול חזר מצרפת ב-1915, כאשר יכולותיו כמהנדס הוכחו כבעלת עדיפות על פני מיומנותו כטייס. הפרויקט הראשון עליו עבד לאחר שובו היה הבריסטול.T.T.A, דגם מטוס קרב שתוכנן בהתאם לדרישת משרד המלחמה על מנת להגן על בריטניה מפני פשיטות צפלינים. הפרויקט נכשל, אך ב-1916 החלה העבודה על הבריסטול F.2A שפיתוחו הוביל לבניית הבריסטול פייטר, ממטוסי הקרב הבולטים בתקופה שבין 1914 ל-1918, שגם היווה את חוט השדרה של חיל האוויר המלכותי במהלך שנות ה-20, ונותר בשירות עד 1931. מטוס נוסף שפותח במהלך המלחמה היה הבריסטול סקאוט החד-כנפי, שעל אף היותו פופולרי בקרב הטייסים, הוגבל ייצורו בשל רתיעתו של משרד המלחמה ממטוסים בעלי כנף יחידה ורק 130 יחידות נבנו. מהירותו הגבוהה בגישה לנחיתה, כ-80 קמ"ש, נחשבה כמסוכנת בתנאי השדה ששררו בחזית המערבית והשירות המבצעי של המטוס הוגבל לזירות המזרח התיכון והבלקן.
בין מלחמות העולם
כאשר הסתיימה המלחמה, העסיקה בריסטול למעלה מ-3,000 עובדים בשני המפעלים ששכנו בפילטון ובבריסלינגטון. מוצריה התקבלו תמיד תחת השם "בריסטול", שהפך לבסוף לשמה הרשמי של החברה החל מ-1920, כאשר בריטיש אנד קולוניאל הפכה לחברת בריסטול אירופליין, בע"מ. באותה תקופה נרכשה, תחת לחץ ממשרד האוויר הבריטי, חטיבת המנועים של קוסמוס אינג'נירינג (Cosmos Engineering Company) ששכנה אף היא בעיר בריסטול ופשטה רגל, רכישה שיצרה את הגרעין ממנו התרחבה פעילות החברה לתחום ייצור מנועי מטוסים. יחסי עבודה טובים שררו בעבר בין שתי החברות, כאשר החל פיתוח מנוע היופיטר שנוסה לראשונה בבריסטול באדג'ר במאי 1919. בריסטול העבירה לבעלותה את צוות התכנון של קוסמוס, מספר קטן של מנועים מוכנים וכלי עבודה תמורת 15,000 ליש"ט. אף על פי שיעברו מספר שנים עד שחטיבת המנועים תהפוך לרווחית, הפך מנוע היופיטר לסיפור הצלחה גדול; למעשה, בתקופה שבין מלחמות העולם הייתה החטיבה מוצלחת יותר מחברת האם שלה ושלטה בשוק המנועים הכוכביים מקוררי האוויר. מלבד אספקת המנועים למטוסיה שלה, הניעו המנוע מסוג פגסוס ויורשיו מספר גדול של מטוסים שנבנו בידי יצרניות אחרות.
המטוס המוצלח ביותר שייצרה בריסטול בתקופה זו היה הבולדוג, שהיווה את חוט השדרה של פיקוד מטוסי הקרב של חיל האוויר המלכותי בשנים 1930 ל-1937, אז יצא משירות בקו הראשון. מכיוון שפיתוח הבולדוג החל כפרויקט פרטי של בריסטול ולא כאב טיפוס שמומן בידי משרד האוויר, ניתן היה למוכרו למדינות נוספות, והבולדוג יוּצָא, בין השאר, לדנמרק, אסטוניה, פינלנד ואוסטרליה.
באותה תקופה התפרסמה בריסטול בזכות השימוש שעשתה בשלדות עשויות פלדה ובסגסוגת נתך אלומיניום שהרכיבו את גוף המטוסים. ב-15 ביוני 1935 הפכה בריסטול לחברה בבעלות ציבורית מוגבלת, העסיקה כ-4,200 עובדים, מרביתם במפעל המנועים, והייתה בעמדת יתרון לניצול תוכנית ההתחמשות האדירה שהוציאה הממשלה הבריטית החל מאי אותה שנה. תרומתה העיקרית של בריסטול להתרחבותו של חיל האוויר המלכותי באה לידי ביטוי בייצור המפציץ הקל, הבלנהיים.
פרנק בארנוול נהרג באוגוסט 1938 לאחר שהתרסק עם מטוס קל פרי תכנונו, ולזלי פרייז תפס את מקומו. בעת פריצתה של מלחמת העולם השנייה ב-1939 היה המפעל בפילטון ליחידת הייצור למטוס יחיד הגדולה ביותר בעולם, עם שטח של כ-250 דונם.
מלחמת העולם השנייה
המטוס העיקרי שבנתה בריסטול במהלך מלחמת העולם השנייה היה הבופייטר הכבד והדו-מושבי, אשר שירת במגוון תפקידים, כגון מטוס קרב ארוך טווח, מטוס קרב לילי, מטוס לתקיפה קרקעית ומפציץ טורפדו. הוא היה בשימוש נרחב בחיל האוויר המלכותי ומדינות חבר העמים הבריטי וכן בחילות האוויר של צבא ארצות הברית. הבופייטר היה פיתוח של מפציץ הטורפדו בופורט, בעצמו נגזרת של הבלנהיים. ב-1940 הוקם מפעל נוסף לייצור הבופייטר בעיירה וסטון-סופר-מארה (Weston-super-Mare) שבמחוז סאמרסט. משרדה הראשי של החברה בתקופת המלחמה שכן באקדמיה המלכותית של מערב אנגליה (Royal West of England Academy), הגלריה לאומנות הראשונה בבריסטול.
פרויקטים לאחר המלחמה
לאחר שהסתיימה מלחמת העולם השנייה הקימה בריסטול חטיבת מסוקים נפרדת, תחילה בפילטון ומ-1955 במפעל בווסטון-סופר-מארה. בניהולו של חלוץ המסוקים ראול האפנר (Raoul Hafner) נבנו הבלוודר (Belvedere) והסיקאמור (Sycamore). החטיבה נקנתה על ידי וסטלנד ב-1960.
פרויקט נוסף שנפתח על ידי בריסטול לאחר המלחמה היה בתחום כלי הרכב, ובמסגרתו נעשה שימוש בתכנוני מנוע וגוף מכונית של BMW מלפני המלחמה כדי לבנות את הבריסטול 400. המנוע אשר פותח לצורך פרויקט זה מצא את דרכו לדגמי מכוניות מוצלחות רבות של חברות רכב אחרות, כגון קופר, פרייזר נאש ו-AC, ובשנים 1954 ו-1955 הניע את אב הטיפוס למכונית הספורט בריסטול 450 לניצחונות במרוץ 24 השעות של לה מאן בקטגוריית 2 ליטר.
ב-1953 הציע יצרן הרכב האמריקני ס.ה. ארנולט (S.H. Arnolt), אשר מכר מכוניות ספורט בריטיות, לחטיבת כלי הרכב של בריסטול לתכנן מכונית ספורט שתיבנה ברישיון עבור השוק המקומי. ממכונית הארנולט-בריסטול, כפי שכונתה, נבנו 142 יחידות לפני סגירת הפרויקט ב-1959.
ב-1960 ניצלה חטיבת המכוניות מהפסקת פעילותה כתוצאה מהמיזוג הקרב והפכה לחברה עצמאית בערבון מוגבל על ידי סר ג'ורג' (השלישי לשמו), תוך שהיא ממשיכה לפעול מהמתחם בפילטון. סר ג'ורג' פרש ב-1973 וטוני קרוק (Tony Crook) רכש את מניותיו והפך לבעלים היחיד ולמנהל התפעול.
מתוך כוונה להחזיק את קווי הייצור בתעסוקה וכנקודת גישור לקראת השינויים הצפויים בבניית מטוסים צבאיים ואזרחיים לאחר המלחמה, עסקה בריסטול בנוסף גם בייצור בתים להקמה מהירה, כלי שיט ופלסטיקה, אך בסופו של דבר נמכרו חטיבות אלה.
בריסטול הייתה מעורבת בתחייתה של תעשיית המטוסים האזרחיים בבריטניה. אב טיפוס למטוס נוסעים, הברבזון (Brabazon), טס לראשונה ב-1949 והיה אחד הגדולים לסוגו באותה תקופה. הפרויקט הסתיים בכישלון ובוטל ב-1953, אך באותו הזמן הפכו פיתוחים אחרים של החברה, מטוס הנוסעים בריטניה, ומטוס התובלה פרייטר להצלחות מסחריות ונבנו במספרים גדולים במהלך שנות ה-50.
בריסטול הייתה אחת מהחברות הראשונות בבריטניה שנכנסו לתחום הטילים, ששיאו בייצור הבלאדהאונד, טיל הקרקע אוויר הבריטי המבצעי הראשון שנכנס לשירות ב-1958. חטיבת המנועים ייצרה מנועים רקטיים ומנועי מגח סילון להנעת טילים. חטיבת הנשק המונחה הפכה בסופו של דבר לחלק מחברת MBDA (Matra BAe Dynamics Alenia).
בסוף שנות ה-50 לקחה החברה חלק בפרויקט הכנה ללימוד מאפיינים לבניית מטוס על קולי. אב הטיפוס, שסומן כ-Type 223, תרם מאוחר יותר לפיתוח הקונקורד. מטוס לצורכי מחקר, Type 188, נבנה בשנות ה-50 כדי לבחון את השימוש בפלדת אל חלד לטיסות במהירות של מעל מאך 2.0. כאשר המריא אב הטיפוס לראשונה ב-1962, כבר הייתה בריסטול חלק מ-BAC.
מיזוג והלאמה
ב-1959 נאלצה בריסטול להיענות לדרישת ממשלת בריטניה ולמזג את חטיבת ייצור המטוסים שלה יחד עם החברות אינגליש אלקטריק, האנטינג איירקראפט ו-וויקרס ארמסטרונג כדי ליצור את בריטיש איירקראפט קורפוריישן (BAC). חלקן של ויקרס ואינגליש אלקטריק במניות החברה החדשה היה 40% ו-20% הנותרים בשליטת בריסטול.
ב-1977 הולאמה בריטיש איירקראפט קורפוריישן וייצרה יחד עם סקוטיש אוויאיישן והוקר סידלי את חברת בריטיש אירוספייס, שהפכה ב-1999 לחלק מחברה בבעלות פרטית, BAE Systems.
חטיבת המנועים
חברת בריסטול איינג'יינס הייתה בתחילת דרכה ישות נפרדת, קוסמוס אינג'ינירינג (Cosmos Engineering), בעצמה חטיבת ייצור מנועים בתוך חברת מכוניות שהתקיימה לפני מלחמת העולם הראשונה בשם ברזיל-סטורקר (Brazil-Straker). ב-1917 התבקשה קוסמוס על ידי משרד המלחמה לחקור את כדאיות השימוש במנועים כוכביים מקוררי אוויר. בניהולו של רוי פדן (Roy Fedden), החלה העבודה על מה שהפך לקוסמוס מרקיורי, מנוע טבעתי בעל 14 צילינדרים מסודרים בשתי שורות, שנכנס לייצור ב-1918. שימוש מועט נעשה במנוע זה, אך גרסה פשוטה יותר בעלת תשעה צילינדרים, שנודעה בהמשך כבריסטול יופיטר הייתה בבירור עיצוב מוצלח.
סיום מלחמת העולם הראשונה והתכווצות שוק ההזמנות הצבאיות הביא את קוסמוס לפשיטת רגל, ותחת לחץ מצד משרד האוויר נרכשה האחרונה בידי בריסטול אירופליין. מנוע היופיטר התחרה כנגד מנוע הארמסטרונג סידלי יגואר במהלך שנות ה-20, אך בריסטול השקיעה משאבים רבים יותר בעיצוב שלה ולקראת סוף העשור השיגה עליונות. בניצוחו של רוי פדן, פיתחה בריסטול במהלך שנות ה-30 את סדרת המנועים מדגם בריסטול פרסיאוס, אשר התבססו על עיקרון שסתומי שרוול, הפכו למנועי הבוכנה החזקים ביותר בעולם והמשיכו להמכר אל תוך שנות ה-60.
ב-1956 שונה שמה של חטיבת המנועים לבריסטול אירו אינג'יינס, אשר הפכה לחברה נפרדת מבריסטול איירופליין וב-1958 התמזגה עם חברת ארמסטרונג סידלי כדי ליצור את בריסטול סידלי, במקביל למיזוג אותו עברה גם חברת האם-לשעבר יחד עם מספר יצרניות מטוסים נוספות שיצרו את BAC.
ב-1966 נרכשה בריסטול סידלי בידי רולס-רויס, שהותיר את האחרונה כחברה היחידה לייצור מנועי מטוסים בבריטניה. רולס-רויס המשיכה לייצר ולשווק את מנועי בריסטול תחת חסותה כחברה בבעלות ציבורית מוגבלת, כגון מנועי הסילון אולימפוס (בו נעשה שימוש בקונקורד) והפגסוס (בו נעשה שימוש במטוס הממריא אנכית, ההרייר). השמות הקלאסיים שהועדפו על ידי בריסטול שמרו על מורשתם בסדרות הייצור של רולס-רויס כאשר נקראו על שם נהרות בבריטניה.
חטיבת המסוקים
דרכה של חטיבת המסוקים של בריסטול החלה כבר בשנת 1944, כאשר לחברה הצטרף מתכנן המסוקים ראול האפנר מהמכון הנסיוני לכוחות מוטסים (Airborne Forces Experimental Establishment), יחד עם כמה מאנשי צוותו. בהנהלתו של האפנר, תכננה חטיבת המסוקים שני דגמים שנמכרו בהצלחה. הדגם הראשון סומן כ-Type 171, סבל מקשיים בשלבי הפיתוח הראשונים כאשר רוטור העץ של אב הטיפוס כשל בטיסת הבכורה ב-1949, אך בסופו של דבר נכנס לשירות צבאי תחת השם סיקאמור. 183 יחידות נמכרו לחיל האוויר ולצי המלכותי, לרפובליקה הפדרלית של גרמניה ולמדינות נוספות.
לאחר דגם ה-Type 171 החלה בריסטול לתכנן מסוק גדול יותר בעל זוג רוטורים המסודרים בטאנדם (זה אחר זה). התוצאה הייתה Type 173, מסוק בעל 13 מושבים שביצע את טיסת הבכורה שלו ב-1952 בפילטון, וחמש יחידות נבנו לצורך בחינת ביצועיו. על אף שלא היה ל-Type 173 ביקוש מצד חברות תעופה לטיסות אזרחיות, הוביל עיצובו לפיתוח גרסה צבאית, Type 192, אשר נכנסה לשירות מבצעי בחיל האוויר המלכותי תחת השם בלוודר. טיסת הבכורה התקיימה ב-1958 אך בשל ביצועיו הלא מספקים והתחרות מול חברות המסוקים סיקורסקי, וסטלנד ובל נבנו ממנו רק 26 יחידות.
בניסיון נוסף להוציא לפועל את רעיון מסוק להטסת נוסעים בשוק האזרחי, פיתחו האפנר וצוותו מסוק גדול יותר, את ה-Type 194. המסוק כבר היה בשלבי תכנון מתקדמים כאשר התרחש תהליך המיזוג של החטיבה, בהשפעת ממשלת בריטניה, עם יצרניות מסוקים בריטיות נוספות (וסטלנד, פיירי וסאונדרס-רואי) שיצרו את תאגיד וסטלנד מסוקים ב-1960. פירוש הדבר היה ש-Type 194 התחרה בעיצובי המסוקים הגדולים יותר של וסטלנד ופיירי, הוסטלנד וסטמיניסטר והפיירי רוטודיין. פרויקט Type 194 בוטל.
שמואל און
שמואל און (נולד ב־1960) הוא מתמטיקאי וחוקר ביצועים ישראלי, פרופסור מן המניין ונושא הקתדרה על שם דרזנר בטכניון, ידוע בתרומותיו לתכנות בשלמים ואופטימיזציה קומבינטורית לא ליניארית.
קריירה
בשנת 1994 הצטרף און לפקולטה למדעי הנתונים וההחלטות של הטכניון, בה הוא פרופסור מן המניין ונושא הקתדרה על שם דרזנר. שימש כעורך Mathematics of Operations Research בין השנים 2010-2016 ועורך Discrete Optimization בין השנים 2004-2010. און הנחה מספר סטודנטים ופוסט-דוקטורנטים שהמשיכו לקריירה אקדמית, ביניהם: Antoine Deza, Martin Koutecky, Nir Halman, Tal Raviv, Sharon Aviran.
מחקר
מחקריו של און עוסקים בתכנות בשלמים ואופטימיזציה קומבינטורית לא ליניארית. בפרט הוא פיתח תיאוריה אלגוריתמית של תכנות בשלמים ליניארי ולא ליניארי במימד משתנה באמצעות בסיסי גרייבר. עבודה זו יצרה את התיאוריה של תכנות בשלמים במבנה בלוקים ואת התיאוריה הרחבה יותר של תכנות בשלמים דליל. תיאוריות אלו פותחו הלאה על ידי מחברים נוספים, ויש להן יישומים במגוון תחומים. תרומות נוספות של און כוללות מסגרת עבודה המשתמשת בכיווני קשתות לפתרון בעיות אופטימיזציה קומבינטוריות קמורות מרובות קריטריונים ויישומיה, משפט אוניברסליות המראה שכל בעיית תכנות בשלמים שקולה לבעיית טבלאות תלת־ממדיות דקיקות, פתרון בעיית הסיבוכיות החישובית של סדרת הדרגות של היפרגרפים, ויצירת התאוריה של תכנות ליניארי צבעוני.
חיים אישיים
שמואל און נשוי לרות. יש להם שני ילדים, עמוס ונעמי, והם מתגוררים בחיפה.
הונדה T360
הונדה T360 (באנגלית: Honda T360) הוא טנדר המוגדר בקטגוריית כלי הרכב ביפן "Kei car" מתוצרת יצרנית הרכב היפנית הונדה אשר יוצר בין השנים 1963–1967.
היינריך התשעה עשר, נסיך רויס-גרייץ
היינריך התשעה עשר, נסיך רויס-גרייץ (בגרמנית: Heinrich XIX Fürst Reuß zu Greiz; 1 במרץ 1790 - 31 באוקטובר 1836) היה נסיך רויס-גרייץ בין השנים 1817–1836.
ביוגרפיה
היינריך נולד ב-1 במרץ 1790 באופנבך, רוזנות הסן-דרמשטאדט, והיה בנם של היינריך השלושה עשר, נסיך רויס-גרייץ, בנם של היינריך האחד עשר, נסיך רויס-גרייץ וקונרדינה אלאונורה, נסיכת רויס-גרייץ, ווילהלמינה לואיזה, נסיכת נסאו-ויילבורג, בתם של קרל כריסטיאן, נסיך נסאו-ויילבורג וקרולינה, נסיכת אורנז'-נסאו).
משפחתו
ב-7 בינואר 1822 התחתן היינריך בפראג עם גספארין, נסיכת רואן-רושפור, בתם של שארל לואי גספאר, נסיך של רואן-רושפור, ומארי לואיז ז'וזפין רוהאן-גימיין, ממנה נולדו לו שתי בנות:
ג'ף אגוס
ג'פרי אלן אגוס (באנגלית: Jeffrey Alan Agoos; נולד ב-2 במאי 1968) הוא כדורגלן עבר שווייצרי-אמריקאי ששיחק בעמדת המגן השמאלי.
קריירת מועדונים
ב-13 בפברואר 1991 נבחר שני בדראפט על ידי דאלאס סיידקיקס. מהעמדה של המגן השמאלי הבקיע 7 שערים ב-30 משחקים.
בעונת עבר לגרמניה וחתם בווהאן ויסבאדן. בסיום העונה, חזר לארצות הברית וחתם בדי. סי. יונייטד שהייתה עתידה לשחק עונה לאחר מכן ב-MLS, שהוקמה גם היא באותה עונה. במקביל שימש כעוזרו של ברוס ארנה. בסיום העונה, זכתה די. סי. בגביע ה-MLS. בשנת זכה עם המועדון בגביע הבין-אמריקאי אחרי ניצחון על ואסקו דה גאמה הברזילאית. בשנת הושאל לווסט ברומיץ' אלביון האנגלית במדיה לא רשם דקות משחק.
בשנת חזר לארצות הברית וחתם בסן חוזה ארת'קווייקס, עמה זכה פעמיים בגביע ה-MLS. באותה שנה אגוס נבחר למגן השנה ב-MLS. בשנת חתם במטרוסטארס.
בשנת, אגוס נבחר לנבחרת העשור הראשון של ה-MLS. ב-8 בדצמבר 2005 הודיע על פרישה.
קריירה בינלאומית
ב-10 בינואר 1988 אגוס ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ארצות הברית במשחק נגד. 3 ימים לאחר מכן הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, גם הוא היה נגד גואטמלה.
לקראת מונדיאל 1994 נכלל בסגל הרחב, אך לא נכלל בזה הסופי. במונדיאל 1998 נכלל בסגל הנבחרת, אך לא שיחק. ב-26 במאי 2003 ערך את הופעתו האחרונה בנבחרת במשחק נגד.
אגוס היה גם חבר בנבחרת ארה"ב פוטסל 1992 שזכתה במדליית כסף בהונג קונג. הוא כבש עשרה כיבושים וכבש שני שערים עם קבוצת הפוטסל.
לאחר הפרישה
ב-28 בספטמבר 2006 מונה למנהל הטכני של ניו יורק רד בולס. ב-7 בינואר 2008 הפךלמנהל ספורטיבי.
בשנת אגוס נכנס להיכל התהילה הלאומי של הכדורגל האמריקאי.
ב-28 במרץ 2011 אגוס נבחר על ידי ה-MLS למנהל הטכני של הליגה.
ג'קובו
ג'קובו (בקרואטית: Đakovo) היא עיר במחוז סלאבוניה שבצפון קרואטיה.
גאוגרפיה
ג'קובו ממוקמת 37 ק״מ דרומית מערבית לאוסייק בירת המחוז. הכביש המהיר בין נמל פלוץ'-סרייבו-ורפולייה-אוסייק-בודפשט עובר בעיר.
דמוגרפיה
בעיר ובסביבתה יש 27,798 תושבים נכון ל-2011, שחלקם בעיר וחלקם בהתיישבויות הבאות באזור:
כלכלה
העיסוקים העיקריים בעיר ובסביבתה כוללים חקלאות, רביית בעלי חיים ועיבוד צמר. התעשיות העיקריות בעיר הן עיבוד עץ (רהיטים), טקסטיל, כימיקלים ועיבוד מזון, בניית חומרים, הדפסה ותיירות.
תרבות
קתדרלת פטרוס ופאולוס הקדושים היא נקודת הציון העיקרית והמרהיבה ביותר בג'קובו. הקתדרלה נבנתה בין 1882-1866 תחת שלטונו של יוסיף יוראי סטרוסמאייר, אז הבישוף של ג'קובו ושל הדוכסות הקתולית של סריימיה. הפארק המעוצב מהמאה ה-19 ליד ארמון הבישוף הוא אנדרטה טבעית תחת משמר מיוחד בדיוק כמו הפארק הקטן הסמוך לו המתוארך למאה ה-19/20.
האירוע המסורתי המרכזי בעיר נקרא דקובצקי וזובי (הרקמה של ג'קובו), והוא מופע פולקלור של האזורים סלאבוניה וברנייה המתרחש כל שנה בתחילת יולי. בקתדרלת פטרוס ופאולוס מתארחות מקהלות, אמני אופרה ותערוכות המוצגות לרוב בסלון מיוחד. בעיר יש סוסי ליפיצאנר שאפשר לראות על מסלולי המרוצים, שהגיעו היא ממרכז לרעיית סוסים באיוונדבור הפעיל מאז שנת 1506.