cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מברשת שיניים
היסטוריה
בינואר 2003, מברשת השיניים נבחרה כהמצאה מספר אחת אשר אמריקאים אינם מסוגלים לחיות בלעדיה, משאירה מאחור את המכונית, המחשב, הטלפון הסלולרי והמיקרוגל, לפי אינדקס ההמצאות של למלסון-MIT.
מברשות שיניים חשמליות
מברשת השיניים החשמלית הראשונה פותחה ב-1939 בשווייץ, אך לא שווקה לשוק הפתוח עד לשנות השישים, כאשר היא שווקה בשם בְּרוֹקְסוֹדֶנְט.
המברשת הופצה בארצות הברית על ידי סְקְוִיבּ. ב-1961, ג'נרל אלקטריק הציגה את מברשת השיניים הנטענת האלחוטית אשר זזה למעלה ולמטה בעת ההפעלה.
ב-1987, מברשת השיניים הביתית הראשונה בעלת התנועה הסיבובית, האינטרפלאק, הופיעה בחנויות לציבור הרחב. כיום ישנם סוגים רבים ושונים של דגמים המשתמשים במנגנון זה. מחקר מראה שמברשות אלו הראו יעילות גבוהה יותר בהסרת פלאק ובמניעת דימום מהחניכיים לעומת מברשות שיניים ידניות.
טעינה
החלקים החשמליים במברשות השיניים החשמליות הם אטומים לחלוטין על מנת למנוע נזקי מים. אין מגעים ממתכת. ישנן מברשות שיניים הנטענות על ידי שימוש בטכניקה הנקראת טעינה אִינְדּוּקְטִיבִית. בתוך יחידת מברשת השיניים נמצא חצי אחד של שנאי, וביחידת המטען נמצא החצי האחר של השנאי. אם שני החלקים חוברים יחדיו, הטעינה יכולה להתבצע וישנן מברשות שיניים אשר מכילות סוללות אותן אפשר להטעין או להחליף.
יצחק צבי ריבלין
הרב יצחק צבי ריבלין (תרי"ז, 1857 - י"ח בניסן תרצ"ד, אפריל 1934) התפרסם כאחד מגדולי ירושלים והיה ממנהיגי המזרחי בארץ ומייסד סניף המזרחי בירושלים, שהיה הסניף הראשון של התנועה בארץ. כונה "דרשן הגאולה" כיוון שהיה מרבה לדרוש בענייני גאולת ישראל. כיהן כרב שכונת זיכרון משה והסביבה במשך כ-20 שנה.
תולדות חייו
למד אצל אביו ובישיבת וולוז'ין כאביו. נודע בישיבה בבקיאותו בש"ס ופוסקים וכונה בישיבה "העילוי מטולוצ'ין" או 'הש"ס החי'.
רעייתו, אם חמשת ילדיו, התנגדה לרצונו לעלות לארץ, והוא נתן לה גט ועלה יחידי בתרמ"ד. גם בין גדולי ירושלים התבלטה גאונותו המופלגת, בייחוד בבקיאותו הגדולה בש"ס ופוסקים ובשקידתו העצומה. הוא ידע היכן נמצא כל דבר שבש"ס במידה מדויקת יותר מב'מסורת הש"ס'. כוח תפיסתו היה עצום, עד שהיה יכול להגיד במהירות את מספר המרצפות שבחדר או מספר האבנים שבבניין.
ייסד כמה "חברות לדיבור לשון הקודש" על אף שנרדף על כך. השתתף בקניית קרקעות להקמת מושבות חדשות בארץ ושכונות חדשות מחוץ לחומות בירושלים, וראה בכך כבישת הדרך לגאולה. היה המייסד העיקרי של חברת רמה שקנתה בתרנ"ד שטח של כ-3,000 דונם בהמצפה שעל יד קבר שמואל הנביא. שהה בתרנ"ז-תרנ"ט ביפו במסגרת פעילות '"חברת ישוב ארץ הקודש" שהקים בתרנ"ו שמטרתה הייתה להגביר אהבת עבודת האדמה בקרב בני ירושלים ונשלחו שליחים ליפו ולמושבות כדי לחפש מקומות עבודה לפועלים ולגייס חברים. כיהן כרבה של שכונת "מזכרת משה". בתרנ"ט חזר לירושלים ובתרס"ג הוביל את ייסוד סניף המזרחי בירושלים שהיה הראשון בארץ. בשנים תרס"ג-תרס"ח כיהן כראב"ד טולוצ'ין במקום אביו שנפטר וחזר לירושלים. בתרפ"ח היה שותף להקמת "קרן בנין ירושלים" כדי לעזור לבניין בתים למחוסרי דירות בארץ על ידי הלוואות והיה ממנהליה.
על פי תאוריה של החוקר אלי אשד, הספר קול התור לא נכתב על ידי הרב הלל ריבלין אלא על ידי נינו הרב יצחק צבי ריבלין.
במשך כ-20 שנה ועד פטירתו, היה הרב של שכונת זיכרון משה והסביבה.
ביום הלווייתו הכריזה הרבנות הראשית על ביטול מלאכה. בהלווייתו השתתפו אלפים מבני כל החוגים. ספדו לו הרב הראשי לישראל הראי"ה קוק. הרב יוסף גרשון הורביץ והרב שמואל רפפורט.
במרץ 2022, אדר ב' תשפ"ב, נחנכה בשכונת רמות בירושלים כיכר על שמו, בטקס רשמי מטעם עיריית ירושלים ובמעמד ראש העיר משה ליאון.
ברויגל
ברויגל (Bruegel או Brueghel;, בקירוב ברוֹאוּחְל) הייתה משפחה של ציירים פלמים
פיראניה
פיראנְיה (שם מדעי: Piranha; מפורטוגזית) הוא שבט של דגים טורפים המשתייכים למשפחת הפיראניים. בעבר היו משויכים למשפחת החריתיים.
מקור השם "פיראניה" בשפה אמריקאית מקומית, ככל הנראה מטופי עתיקה, כשהתרגום המילולי של שמו הוא "דג-שטן", או מגוארני, שם פירושו "דג-שיניים".
דגים אלה הם קרובי משפחתם של דגי הפאקו, בהם נמצא דג הטמבקוי, שהוא אחד מהגדולים שבדגי האמזונאס.
תפוצה ובית גידול
הפיראניה נפוץ באגמיה ונהרותיה של דרום אמריקה; בעיקר באזור אגן האמזונאס וביערות הגשם הטרופיים. הפיראניות הם דגי מים מתוקים, ומקווה המים שבו הם חיים חייב להיות חמים יחסית, ולכן הם חיים באזורי אקלים טרופי. לעיתים, הפיראניות זורמים עם הנהר גם לאזורים קרים יותר, אולם לרוב אינם שורדים את החורף באזורים אלו.
תיאור הפיראניה
הפיראניות חיים בקבוצות של עשרות פרטים, השוחים במהירות רבה ובסמיכות זה לזה. תזונתם מתבססת בעיקר על דגים אחרים, ציפורים וחיות קטנות הנופלות למים. כשמזדמן להם טרף, קבוצת הפיראניות שוחה אליו בזריזות רבה ונושכת אותו. בדרך כלל אין הם הורגים את טרפם מיד אלא רק 'נוגסים' ממנו נגיסה אחת. לאחר נשיכת הטרף, הדם הזורם מן הקורבן ממריץ את הפיראניות ומושך פרטים נוספים לאזור הטרף. הפיראניות ניזונים גם מנבלות, ובכך הם תורמים לשמירת הניקיון וההיגיינה בסביבתם.
קיימים מספר מיני פיראניה שהם צמחוניים לחלוטין, וניזונים בעיקר מצמחי מים ומאצות. בדרך כלל, משקלו של פיראניה צמחוני גדול יותר ממשקלו של פיראניה טורף.
הפיראניה והאדם
יש המגדלים את הפיראניה באקווריום ביתי, אולם גידול שכזה אינו נפוץ בשל המוניטין הרע שיצא לפיראניות, ולכן הפיראניות חיות בשבי בעיקר בגני חיות ובאקווריומים מקצועיים. יתרה מכך, השגת פיראניות לגידול ביתי קשה מאוד, ולרוב כרוכה בייבוא בלתי חוקי. גם החוק הישראלי אוסר ייבוא, החזקה ומכירה של דגי פיראניה. האיסור החוקי במקומות רבים בעולם בגידול פיראניה נובע מהסיכוי שתשוחרר במזיד או בשוגג למקורות מים מקומיים, תתחרה במינים מקומיים ותהווה סכנה לאדם הבא במגע עם מקור המים.
דגי הפיראניה ידועים בעיקר בשל שיניהם החדות, שהוציאו להם מוניטין של אוכלי בשר רצחניים; זהו מיתוס הנכון רק בחלקו: רק לעיתים נדירות (בעיקר כשהמים רדודים והמזון נדיר) יתקפו פיראנות אדם בריא המסוגל לנוע. בכל זאת, תועדו מקרים של פיראניות הטורפות אדם חי.(בריא).
שרה פרידלנדר
שרה פרידלנדר (9 באוגוסט 1914, בודפשט - 29 במאי 1948, ירושלים) הייתה ממייסדי ארכיון יד ושם והמנהלת הראשונה של הארכיון.
השכלה
פרידלנדר, ילידית בודפשט, למדה בגימנסיה, קיבלה השכלה כללית ושלטה בשש שפות. בשנת 1939 קיבלה תואר דוקטור בספרות גרמנית והונגרית, באוניברסיטת בודפשט. היא פעלה בשורותיהם של מספר ארגונים ציוניים, בהם ויצו. היא הייתה פעילה בקרן היסוד, בין היתר בכתיבה ובתרגום. היא כתבה על סופרים ואישים, בין היתר הנרייטה סולד, הרצל, ביאליק, בובר ועוד, ותרגמה מיצירותיהם.
בתקופת מלחמת העולם השנייה
פרידלנדר הייתה פעילה בניסיונות להצלת יהודים בהונגריה ואף תרגמה להונגרית את הפרוטוקולים של אושוויץ. אנג'לו רוטה, שגריר האפיפיור, קיבל תרגום זה. בקיץ 1944 נשלחה פרידלנדר לברגן-בלזן אך גם שם המשיכה לפעול פעילות תרבותית ולעסוק בתיעוד.
לאחר השחרור
פרידלנדר פעלה בז'נבה וחידשה את מחקריה בתולדות יהדות הונגריה. היא עלתה לארץ ישראל באניית המעפילים "וויל ד'ואורן" שעגנה בנמל חיפה ב-2 בספטמבר 1945. הייתה מנהלת ארכיון יד ושם ותחום הכספים במוסד, חברה בהגנה ופעילה בתחומי הנצחת השואה השונים. לפרידלנדר הוענקה אזרחות פלשתינאית (ארץ ישראלית) ב-25 במארס 1948.
יוהאן גאורג, נסיך הוהנצולרן
יוהאן גאורג, נסיך הוהנצולרן (בגרמנית: Johann Georg von Hohenzollern; 31 ביולי 1932 – 2 במרץ 2016) היה נסיך גרמני, ובאמצעות נישואיו לבירגיטה, נסיכת שוודיה היה גיסו של המלך קרל השישה עשר גוסטב.
שרה פרידלנדר
נפילתה בקרב
במלחמת העצמאות הייתה פרידלנדר חובשת ובין היתר שירתה בשייח' ג'ראח. היא נפגעה ב-29 במאי מפגז ליד בית החולים האיטלקי ליד העיר העתיקה, בהיותה בעמדה, ונפטרה באותו היום.
יוהאן גאורג, נסיך הוהנצולרן
ביוגרפיה
יוהאן גאורג נולד ב-31 ביולי 1932 בזיגמרינגן, והיה בנם של פרידריך, נסיך הוהנצולרן ומרגרטה קרולה, נסיכת סקסוניה, בתם של פרידריך אוגוסט השלישי, מלך סקסוניה ולואיזה, ארכידוכסית אוסטריה.
יוהאן גיאורג נפגש עם הנסיכה בירגיטה משוודיה, אחותו של מלך שוודיה הנוכחי קרל השישה עשר גוסטב בשנת 1959 במסיבת קוקטייל בעת ביקור חברים וקרובים בגרמניה.
ב-15 בדצמבר 1960, האירוסין שלהם הוכרזו על ידי הארמון המלכותי בסטוקהולם. טקס הנישואין האזרחי התקיים בארמון המלכותי בסטוקהולם ב-25 במאי 1961, והחתונה הדתית בכנסיית סאנקט יוהאן בארמון משפחת זיגמרינגן ב-30 במאי 1961.
יוהאן גאורג ובירגיטה נפרדו בשנת 1990, אם כי הם נשארו נשואים כחוק והשתתפו באירועים המשפחתיים המלכותיים יחד, כולל החתונה בשנת 2010 של ויקטוריה, נסיכת שוודיה. הם חגגו את חתונת הזהב שלהם בשנת 2011.
יוהאן גיאורג חי בגרינוואלד, מינכן והיה מומחה לאמנות.
בין השנים 1992 ל-1998 כיהן כמנכ"ל אוסף התמונות של מדינת בוואריה, והיה גם מנהל קרן ההיפו-קונסטהאל של קרן התרבות ההיפוטית.
בון מא טאוט
ב-1975 במהלך מלחמת וייטנאם התרחש באזור קרב משמעותי שבעקבותיו עבר האזור לידי צפון וייטנאם.
יוהאן גאורג, נסיך הוהנצולרן
ביוגרפיה
בשל היותו פטרון של האמנויות, יום ההולדת ה-75 שלו נחגג עם קונצרט מיוחד במינכן.
בון מא טאוט
גאוגרפיה
העיר ממוקמת כ-954.5 ק"מ מבירת וייטנאם, האנוי. בנוסף, ליד העיר נמצא הנהר דה קרונג (Đa Krông).
יוהאן גאורג, נסיך הוהנצולרן
ביוגרפיה
ב-2 במרץ 2016 מת יוהאן גאורג בביתו במינכן, והוא בן 84 שנים.
בון מא טאוט
אקלים
הטמפרטורה הממוצעת היא 24 מעלות צלזיוס. החודש הכי חם הוא אפריל (28 מעלות צלזיוס), והחודש הקר ביותר הוא דצמבר (22 מעלות צלזיוס). כמות המשקעים הממוצעת היא 1,988 מילימטרים בשנה. חודש ספטמבר הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (365 מ"מ גשם), וחודש פברואר הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (18 מ"מ גשם).
יוהאן גאורג, נסיך הוהנצולרן
משפחתו
ב-25 במאי 1961 התחתן יוהאן גאורג עם בירגיטה, נסיכת שוודיה, ממנה נולדו להם שלושה ילדים:
אצטדיון וינטר
אצטדיון וינטר הוא אצטדיון כדורגל הממוקם בדרום רמת גן סמוך לספארי ומשמש כמגרשה הביתי של קבוצת הכדורגל הכח מכבי עמידר רמת גן. לאצטדיון שני יציעים – מרכזי (מערבי) ומשני (מזרחי).
היסטוריה
מסגירת מגרש גלי גיל בשנת 1974 נותרה קבוצת הכח מכבי רמת גן חסרת מגרש ונדדה בין מגרשים שונים. בפברואר 1973 הוחכר מגרש ליד הספארי לאגודה למען מכבי רמת גן לצורך הקמת האצטדיון עבור קבוצת הכח מכבי רמת גן. ביולי 1979 דווח שהשלמת האצטדיון מתעכבת בגלל מחסור בכסף. מידות המגרש היו זהות לאלו של בלומפילד. האצטדיון נפתח בשנת 1981 ובעונת 1981-82 קיימה בו הכח רמת גן את משחקי הבית. בשנת 1985 פורסם שמצב האצטדיון ירוד ובשנת 1986 פורסם שהדשא חודש והמגרש יושר.
בשנת 2001 הותקנו באצטדיון כ-8,000 מושבי פלסטיק על טריבונות הבטון. המושבים, בצבעי הקבוצה דאז, סגול ולבן, הותקנו בסדר אשר יצר את כיתוב שם הקבוצה, "הכח מכבי רמת גן", וכן את קריאת העידוד המפורסמת של אוהדי הכח, "הך הך הכח".
ב-2006, לרגל עליית הקבוצה המאוחדת, הכח עמידר רמת גן, לליגת העל, שופץ האצטדיון בסיוע עיריית רמת גן והטוטו בצורה נרחבת יותר, שכללה התקנת עמודי תאורה חדשים שהובאו מאיטליה, שיפוץ תא התקשורת, הרחקת הגדר החיצונית ויצירת מרחב סטרילי סביב האצטדיון, צביעת היציעים, שיפוץ היציע המזרחי, הגדלת מספר הכניסות לאצטדיון משתיים לשש ושיפוצן ובניית ביתן חדש לקופות.
באצטדיון שיחקו בעבר הקבוצות עירוני ניר רמת השרון בעונת 2011/2012, מ.ס. כפר קאסם בשנים 2018-2015 ובית"ר תל אביב.
בעת התפרצות נגיף הקורונה בישראל בשנת 2020 הוחלט להפוך את האצטדיון לבסיס צבאי שמהווה בית חולים זמני במסגרת התקנות לשעת חירום.
עד שנת 2018 האצטדיון נהג לארח טקסי סיום לימודים לתלמידי כיתות ח' מכל בתי הספר בעיר.
הסכסוך על אצטדיון
ב-2018 החליט הבעלים של קבוצת הכח עמידר שהאצטדיון שייך לו, שהוועד לא קיים והוא מתכוון להקים במתחם השייך לו אצטדיון כדורגל חדש על שם משפחתו ולמכור את הנוכחי עם הקבוצה. בעלי הקבוצה סירב לדבר עם אוהדי הקבוצה שטוענים שאינו משקיע בה ואין ברצונו להחזירה לליגה גבוהה יותר. הקרע הזה גורם לכך שלמשחקי הקבוצה מגיעים כמה עשרות אוהדים בלבד.
ביוני 2020 פנה הוועד בבקשה לפסק דין הצהרתי שיקבע מי בעל זכות החכירה במגרש ומי בעל זכות השימוש בו.
מרדכי (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
קתדרלת זאגרב
קתדרלת זאגרב היא קתדרלה גותית בעיר זאגרב, קרואטיה. הקתדרלה היא אחד הבניינים המפורסמים בעיר וזוג צריחיה נראה ממקומות רבים בעיר. הקתדרלת מוקדשת לעליית מריה, אם ישו השמיימה ולמלכים סטיאפן ולדיסלאוס.
היסטוריה
הקתדרלה בנויה על חורבות קתדרלה מהמאה ה-12 שנחרבה בפלישה הטאטארית לעיר. במאה ה-13 הבישוף טימוטי החל לארגן ולממן את בנייתה של קתדרלה חדשה. במאה ה-13 לקתדרלה היו 3 ספינות כאשר גובה הספינות הצידיות הוא כגובה הספינה הראשית. במאה ה-15 הגיעו אדריכלים ופסלים מפראג ששינו את הספינה הראשית והוסיפו קישוטים שנהרסו מאוחר יותר. האמנים גם הוסיפו ציורים על קירות הקתדרלה.
בסוף המאה ה-15 פלשו הטורקים לבוסניה ולקרואטיה, דבר שגרם לקרואטים לבצר את הקתדרלה בביצורי רנסאנס, כגון חומה שהוקמה סביבה. חלק מביצורים אלה עדיין נותרו שלמים. במאה ה-17 מגדל מבוצר הוקם בצד הדרומי ושימש כמגדל פעמונים וכמגדל תצפית, שכן הטורקים עדיין היוו איום.
ב-1880 ניזוקה הקתדרלה קשות מרעידת אדמה. הספינה הראשית התמוטטה והמגדל המבוצר ניזוק באופן חסר תקנה. שחזור הקתדרלה בסגנון נאו-גותי בוצע על ידי הרמן בולה (Hermann Bollé) והקתדרלה הובאה למצבה הנוכחי. שני צריחים בגובה 105 מטר הוקמו בחזית המערבית. כיום, מגדלים אלה נתונים תחת עבודות ניקוי ושיפוץ.
מבנה
הקתדרלה בנויה בסגנון גותי/נאו-גותי ובניגוד לקתדרלות רבות לא כוללת בית רוחב משמעותי ותמיכות דואות.
בחזית המערבית יש שער כניסה בודד ומעליו, קצת מוסתר בידי הגמלון, חלון רוזטה לא גדול. בולטים במיוחד בחזית המערבים הם שני המגדלים התאומים, ועליהם צריחים מחודדים בסגנון גותי Flamboyant הבולטים למרחוק (גובהם: 105 מטר). על החזית ישנו תבליט מאת רוברט פרנגס מיחנוביץ' (Robert Franges-Mihanovic).
פנים הקתדרלה מכיל ציורים מהמאה ה-13 וקישוטים מעשה אומנים מפראג (שרובם נהרסו עם הזמן). עוד ראוי לציון הוא חדר תשמישי הקדושה, שהוא בעל ערך ארכיטקטוני. עוד יצירות אמנות שראויות לציון הן תבליט של פאולוס מהמאה ה-13, פסלים בסגנון גותי מאוחר של פטרוס ופאולוס מעץ, מזבח עם טריפטיכון מאת אלברכט דירר (Albretch Durer) מ-1495, קברים מהרנסאנס, מזבחי שיש מהבארוק, דוכן הטפה משיש שנעשה בסוף המאה ה-17 והמאוזולאום של הקרדינל אלויזיה סטפינאץ מאת איבן מסטרוביץ'. אוצר הקתדרלה מכיל עתיקות נוספות.
טונית מפוספסת
טונית מפוספסת או טונית שחורה (שם מדעי: Euthynnus lineatus) הוא מין של דג ממשפחת הקולייסיים שבסדרת הדקראים. דג זה שייך לשבט מיני הטונה הגדולים והמשובחים והוא נחשב לנפוץ שבמיני הטונות. הוא מצוי בעיקר ברחבי האזור הטרופי של האוקיינוס השקט מחופי קליפורניה ועד לפרו וכן באיי גלאפגוס ובמזרח מגיע עד להוואי. הוא מצוי באוקיינוס הפתוח רוב הזמן.
הוא קטן יותר מקרוביו ומגיע לאורך 84-60 ס"מ ולמשקל של 9 ק"ג. גופו צבוע בשחור עם פסים בולטים לבנים. הוא בעל סנפירים בולטים וזנב שרירי ומחודד העוזר לו לנוע קדימה במהירות. זהו דג טורף הניזון מדגים קטנים יותר כמו סרדינים.
מולדתי
הפואמה ולטאבה היא השנייה במחזור והפופולרית ביותר מבין שש הפואמות המרכיבות את "מולדתי". היא מעיבה על השאר, עד שנוטים לשכוח את קיומן. אלה הן חמש הפואמות הנותרות: וישהראד, שארקה, משדות בוהמיה ויערותיה, טבור ובלאניק.
אלה (עץ)
מינים שונים של כנימות נטפלים למינים שונים של אלה, והם מכונים כנימות האלה. כנימות אלה יוצרות עפצים בעלי צורות שונות, המשתנים ממין אחד של כנימה למשנהו.
בין מיני האלה:
מקור השם
מקור שם העץ אלה, כמו גם שם העץ אלון (ואף "אילן" המופיע בלשון חז"ל), במילה "אל", בהקשר של עץ מקודש לאלים; המילה "אלה" (או "אלת" בסיומת ת' נקבית) שימשה באוגרית כשם נרדף לאשרה. השם "אלה" מופיע בתנ"ך פעמים רבות, ויש המזהים את ה"בטנים" שהוזכרו ברשימת "זמרת הארץ" (בראשית מג יא) כפירות האלה האטלנטית, בין היתר בשל השתמרות שם העץ בערבית כ'בטם'.
חשיבות בימי קדם
לעיתים קרובות נזכרים האלון והאלה יחד בתנ"ך, למשל "עַל־רָאשֵׁי הֶהָרִים יְזַבֵּחוּ וְעַל־הַגְּבָעוֹת יְקַטֵּרוּ תַּחַת אַלּוֹן וְלִבְנֶה וְאֵלָה כִּי טוֹב צִלָּהּ..." (הושע פרק ד פסוק יג). הושע מתאר את החטאים הפולחניים של העם שנעשו תחת עצי האלון, הלבנה והאלה ומאשים אותם בעבודה לאלוהים אחרים, ואכן, יחד עם המילה "אילן" המאוחרת בהרבה, השורש המשותף להם הוא "אל" המרמז על החשיבות הפולחנית של העצים בימי קדם.
אזכורים בתנ"ך
האלה מופיעה פעמים רבות בתנ"ך, להלן מקצת מהאזכורים:
יעקב – "וַיִּטְמֹן אֹתָם יַעֲקֹב תַּחַת הָאֵלָה אֲשֶׁר עִם־שְׁכֶם" בראשית פרק ל"ה פסוק ד
גדעון בן יואש – "וַיָּבֹא מַלְאַךְ יְהוָה, וַיֵּשֶׁב תַּחַת הָאֵלָה אֲשֶׁר בְּעָפְרָה, אֲשֶׁר לְיוֹאָשׁ, אֲבִי הָעֶזְרִי..." שופטים פרק ו' פסוק י"א
שאול המלך – "וַיָּקוּמוּ, כָּל-אִישׁ חַיִל, וַיִּשְׂאוּ אֶת-גּוּפַת שָׁאוּל וְאֵת גּוּפֹת בָּנָיו, וַיְבִיאוּם יָבֵישָׁה; וַיִּקְבְּרוּ אֶת-עַצְמוֹתֵיהֶם תַּחַת הָאֵלָה, בְּיָבֵשׁ, וַיָּצוּמוּ, שִׁבְעַת יָמִים." דברי הימים א' פרק י' פסוק י"ב
אבשלום בן דוד – "וְאַבְשָׁלוֹם רֹכֵב עַל-הַפֶּרֶד, וַיָּבֹא הַפֶּרֶד תַּחַת שׂוֹבֶךְ הָאֵלָה הַגְּדוֹלָה וַיֶּחֱזַק רֹאשׁוֹ בָאֵלָה וַיֻּתַּן בֵּין הַשָּׁמַיִם וּבֵין הָאָרֶץ, וְהַפֶּרֶד אֲשֶׁר-תַּחְתָּיו, עָבָר. וַיַּרְא אִישׁ אֶחָד, וַיַּגֵּד לְיוֹאָב; וַיֹּאמֶר, הִנֵּה רָאִיתִי אֶת-אַבְשָׁלֹם, תָּלוּי, בָּאֵלָה." שמואל ב' פרק י"ח
שם האלה בארמית הוא בוטמא, וזהו גם השם הארמי של הבטנים המקראיים. לפי דעה אחת בתלמוד, האלה נכללת בתוך עשרה מיני הארזים, כלומר עצי סרק שהאדם מחשיב רבות את השימוש בענפיהם או גזעיהם, כארז.
דימיטריה קנטמיר
דימיטריה קנטמיר (ברומנית: Dimitrie Cantemir, ברוסית: Дмитрий Кантемир; 26 באוקטובר 1673 - 1 באוקטובר 1723) היה נסיך מולדובה, היסטוריון, פילוסוף, גאוגרף, מלחין, מוזיקולוג ומזרחן.
חייו ומשפחתו
אביו, קונסטנטין קנטמיר, בעל שורשים טטריים (מקור שם המשפחה קנטמיר, או חאן טמיר, הוא טטרי) היה נסיך מולדובה בין השנים 1685–1693, ואמו, אנה בנטאש, הייתה אישה מלומדת ממעמד האצולה. חינוכו של קנטמיר התחיל בבית אביו, ובגיל 15 נלקח לאיסטנבול כערובה לנאמנותו של אביו לסולטאן העות'מאני. שם המשיך בלימודיו באקדמיה הפטריארכית היוונית.
קנטמיר שהה בחצר הסולטאן 22 שנים, וב-1710 העלוהו הטורקים לשלטון במולדובה. הוא הצהיר אמונים לסולטאן אך בלבו שאף להשתחרר מעול הטורקים וחלם לאחד את נסיכות מולדובה ונסיכות ולאכיה/מונטניה לממלכה אחת תחת שרביטו.
באפריל 1711 כרת קנטמיר ברית חשאית עם רוסיה מתוך אמונה שקרנה של האימפריה העות'מאנית נמצאת בשקיעה. במלחמה שפרצה באותה שנה בין רוסיה וטורקיה עבר קנטמיר בגלוי לצד הרוסים. לאחר ניצחון הטורקים נמלט עם משפחתו לרוסיה, חי בחצר הצאר פיוטר הגדול ושימש כיועצו.
ב-1714 נבחר לחבר האקדמיה של ברלין והיה בין מייסדי האקדמיה למדעים של סנקט פטרבורג.
הוא מת בשנת 1723 בחרקוב. ב-1935 הובאו עצמותיו למולדובה שברומניה והוטמנו בכנסייה המלכותית טראי ירארחי (Trei Ierarhi) בעיר יאשי.
ילדיו של קנטמיר היו לדמויות מוכרות בהיסטוריה הרוסית. בנו אנטיוך (1708-1744) היה שגריר רוסיה בלונדון ובפריז ומשורר ידוע בתקופתו. הבן האחר, קונסטנטין (1703-1747), נמנה עם הקושרים נגד הצארינה אנה, והוגלה לסיביר.
פעילותו התרבותית והמדעית
דימיטריה קנטמיר היה אינטלקטואל רב גוני ברוח הרנסאנס ואחד האנשים המלומדים של תקופתו. הוא שלט ב-11 שפות. יצירתו המדעית-ספרותית הייתה רבת היקף.
בתחום ההיסטוריה, חיבורו החשוב ביותר הוא "Incrementa atque Decrementorum aulae Othomanicae" ("צמיחתה ושקיעתה של החצר העות'מאנית") ונחשב לחיבור המקיף הראשון על ההיסטוריה של האימפריה העות'מאנית. הספר נכתב בלטינית ב-1716 ויצא לאור באנגלית (1734), בצרפתית (1743), בגרמנית (1745) ונותר ספר יסוד בתולדות טורקיה, עד אמצע המאה ה-19.
"Descriptio Moldaviae" ("תיאור מולדובה") נכתב ב-1716 לפי בקשת האקדמיה למדעים בברלין. זוהי המונוגרפיה הגאוגרפית-היסטורית הראשונה של מולדובה. בספר יש תיאורים אתנוגרפיים וכלכליים חשובים. היצירה נכתבה בלטינית והופיעה בגרמנית ב-1769–1770 ושוב ב-1771. ב-1789 הופיע התרגום הרוסי. המחבר ערך גם מפה מפורטת של מולדובה, וצירף אותה לחיבורו. היא נחשבת למפה המדעית הראשונה של האזור.
ספר נוסף, המהווה את ההיסטוריה הביקורתית הראשונה של מולדובה וולאכיה/מונטניה, מנסה להתמודד עם שאלת מוצא העם הרומני ולהוכיח את אחדותו האתנית.
לצד היותו מלחין ומבצע מוכשר של מוזיקה מזרחית-טורקית, קנטמיר היה גם אחד התאורטיקנים הבולטים שלה: ספרו "Kitâbu 'Ilmi'l-Mûsikí alâ Vechi'l-Hurûfât" ("הספר על מדע המוזיקה דרך האותיות") דן בהיבטים התאורטיים השונים של המוזיקה הטורקית. הספר מכיל בתוכו יצירות אחדות שהולחנו על ידי המחבר וגם יצירות שונות של מלחינים אחרים.
קנטמיר המציא גם שיטת רישום של המוזיקה המזרחית באמצעות האלפבית הטורקי, המצאה אשר תרמה לשימורן של יצירות מוזיקליות רבות עד ימינו. הוא כתב גם חיבור על תולדות המוזיקה של המזרח הקרוב אשר לא נשתמר.
הרומן "Istoria Ieroglifică" מ־1705 הוא סאטירה אלגורית על האריסטוקרטיה של תקופתו בו הגיבורים הראשיים מיוצגים באמצעות חיות.
חיבורו הפילוסופי "Divanul sau Gâlceava Înţeleptului cu lumea sau Giudeţul sufletului cu trupul  " ("הדיואן או ויכוח החכם עם העולם או דין בין הגוף והנפש") עוסק בוויכוח הנצחי בין הרוח לחומר.
הנצחה
במהלך השנים ברומניה ובברית המועצות צולמו כמה סרטים על חייו של קנטמיר.
בשנת 2002 הסופרת אליזה קמפוס פרסמה רומן על חייו.
עמנואל לילאי
עמנואל לילאי (בהונגרית: Lülley Emmánuel; באיה, ממלכת הונגריה, 1807 – וושינגטון, ארצות הברית, אוקטובר 1895) היה יהודי-הונגרי, שביצעה פעילויות ריגול לממשלת מהפיכת 1848 בהונגריה ולאחר מכן לממשלת ארצות הברית בצד האיחוד במלחמת האזרחים האמריקנית.
ביוגרפיה
בשנות ה-50 של המאה ה-19 התקשה לילאי לפרנס את משפחתו הגדולה. בנוסף לקשיים שעמדו בפני מהגרים בכלל, לילאי היה בעמדה נחותה גם בגלל מוצאו היהודי והדעות הקדומות לגבי היהודים שהיו נפוצות אז גם באמריקה. לילאי ניסה מסחר ברהיטים, אך הפתרון הגיע בשבילו בפרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית. אז הצטרף למשמר החופים ולאחר מכן שימש בדרגת רב-סרן עבור האיחוד כסוכן של משרד המשפטים. הגנרל אמברוז ברנסייד (1824-1881) אישר את עבודתו המועילה. בתום מלחמת האזרחים הועסק במחלקת "השירות החשאי" (secret service) של משרד המשפטים האמריקני, משם פרש לגמלאות. הוא נפטר בגיל 88 בתאונה, באוקטובר 1895. לילאי עישן מקטרת במיטתו, וגיץ שנפל ממקטרתו הדליק את המצעים במיטה. אחד מבניו שגר איתו לקח אותו מיד לבית החולים, אך סבל מכוויות כה קשות שנפטר למחרת.
חייו הפרטיים
הוא היה נשוי ונולדו לו תשעה ילדים בסך הכל, ארבעה מהם כבר באמריקה. בנו, קארוי לילאי, השתתף בגיל 17 במלחמת האזרחים האמריקאית כמלח בצי, אך נפטר בשריפה בגיל 22 לאחר שחרורו. בן אחר בשם מארק נסע לאריזונה בשנת 1875 ופתח עסק מצליח של כרייה. שני בניו אחרים משה ולאיוש פתחו קזינו והתעשרו. צאצאיו של עמנואל לילאי חיים עד היום בארצות הברית.
ג. אריוך
גֶ'נטילה ברוידא (25 במרץ 1925 – 3 ביולי 2010), שנודעה בשם העט '''ג. אַרְיוֹךְ''', הייתה מתרגמת ישראלית שתרגמה מאנגלית לעברית.
קורות חיים
ברוידא תרגמה מאנגלית לעברית יותר מארבעים ספרים, החל בסוף שנות ה-50 וכלה בתחילת שנות האלפיים. את הספרים תרגמה מאנגלית, גם כששפת המקור הייתה אחרת. רוב תרגומיה היו לספרות יפה. הספר הראשון בתרגומה היה הרומן "אש בעמקים" מאת הסופר היפני שוהיי אוקא. הספר, שראה אור במקור ביפנית ב-1951, הופיע בעברית בשנת תשי"ט-1959 בסדרת "ספריה לעם" של עם עובד, הוצאת הספרים של ההסתדרות. (בן-זוגה, אפרים ברוידא, שהיה עורך בעם עובד, הציע ב-1957 לראש ההוצאה משה שרת שאשתו תתרגם את הספר.)
עוד מתרגומיה: "גיבור בן זמננו" מאת לואי ברומפילד (1963); "הפרידה האחרונה" לדפנה דה-מורייה (תשכ"ד); "אשליות" לג'ון או'הרה (1966); "סיפורים מופלאים מספורי אנגלווד" מאת נתנאל הותורן (1968); "רוח עזה בג'מאיקה" מאת ריצ'רד יוז (1970); "1984" לג'ורג' אורוול (תשל"א); "חלף עם הרוח" למארגרט מיצ'ל (1971); ספריו של הלדור לכסנס "תחנת האטום" (תשל"ב) ו"גם הדג ישיר" (1976); סיפורים מאת ד"ה לורנס (1973); "חלומו של ברונו" לאייריס מרדוק (תשל"ה); ספריה של דוריס לסינג "מחברת הזהב" (תשל"ח) ו"שיקאסטה" (1984); "הגורם האנושי" מאת גרהם גרין (1979); "הווידויים של נט טרנר" מאת ויליאם סטיירון (1983); "עונת יובש לבנה" מאת אנדרה ברינק (1984); "מידלמארץ'" לג'ורג' אליוט (עם אפרים ברוידא, תשמ"ה); "מעשה השפחה" למרגרט אטווד (1986); ספריו של פטריק וייט "גולת המאנדלה" (1987) ו"עין הסערה" (בהשתתפות רימונה די-נור, 2001); "חרב של כבוד" מאת אוולין וו (1987); "זכרונות של צייד שועלים: פרקי זכרונותיו של ג'ורג' שרסטון" מאת סיגפריד ששון (1990); ו"מסעי גוליבר" של יונתן סויפט (2000).
ברוידא נחשבה למתרגמת טובה. היא בחרה בשם העט "ג'ורג'" (שהופיע בקיצור "ג.", כמקובל בתקופתה) מתוך הזדהות עם סופרות כגון ג'ורג' אליוט וז'ורז' סאנד, שנאלצו להסתתר מאחורי שם עט גברי; ובשם "אַרְיוֹךְ" בהקשר לצירוף המופיע בתלמוד הבבלי "תרגמה אריוך" (שבת נג ע"א) וכן כהתייחסות לשם נעוריה, לֶייבְּל (על פי הסבר אחר, מקורו בבדיחה וכפשרה, לאחר שתחילה חשבה על שמו של בן-בריתו של המלך המקראי אריוך, המלך כְּדָרְלָעוֹמֶר).
ג'נטילה ברוידא נפטרה בשנת 2010, בגיל 85. נקברה בבית העלמין פרדס חנה.
Si Te Vas
Si Te Vas (בעברית: אם אתה הולך) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת הקולומביאנית שאקירה, מתוך אלבומה הרביעי, ?Dónde Están los Ladrones. השיר יצא לאור ב-29 בספטמבר 1998, בסמוך ליציאת האלבום. השיר נכלל גם באלבום ההופעה הראשון שלה, MTV Unplugged והשני שלה, Live & off the Record.
במצעדים העיקריים הגיע השיר למקום ה-26 במצעד השירים הלטיניים, ה-12 במצעד שירי הפופ הלטיניים. וה-2 במצעד הספרדי.
רקע וכתיבה
את השיר כתבה שאקירה ביחד עם לואיס פרננדו אוצ'ואה, והוא זכה לתשומת לב רבה מצידה, כאשר בחרה לשיר אותו בכל אחד מן המופעים שלה עד היום.
בשני סיבובי ההופעות "Tour of the Mongoose", ו-"Tour Anfibio", החליטה שאקירה כי היא תבצע את השיר במספר גרסאות שונות.
וידאו קליפ
למרות שזכה השיר לתשומת לבה רבה, הוחלט כי הוא לא יצא כסינגל, ולא יצולם לו ווידאו קליפ נלווה. לאחר מכן, החליטה שאקירה כי היא תעלה הופעה מתוך אחד ממופעיה שהתקיימו בעבר, לערוץ היוטיוב שלה.
ההופעה הועלתה לערוץ ה-Vevo של שאקירה בשנת 2009, 11 שנים מצאתו המקורית. נכון לנובמבר 2017, מונה הצפיות שלה עומד על למעלה מ-28 מיליון צפיות.
מיקומי שיא
השיר זכה להצלחה נאה בעולם כאשר נכנס למצעדים שבועיים רבים, ולשני מצעדי סוף שנה.
דוח על הרווח הכולל
בחשבונאות, דוח רווח על הרווח הכולל הוא דוח כספי המפרט את התוצאות הכספיות של הפעילות של ישות חשבונאית בפרק זמן נתון (בדרך כלל שנה או רבעון). דוח זה מתאם את תוצאות הפעילות של הישות כפי שהיא משתקפת מדוח רווח והפסד, לרווח הכולל שלה, תוך הכללת פריטי הכנסות והוצאות שלא הוכרו בדוח הרווח והפסד, בהתאם לטיפול שנדרש לפי תקני הדיווח הבינלאומיים. בישראל, דוח זה מוצג בדוחות הכספיים של חברות ציבוריות אשר מחויבות ליישם חשבונאות בינלאומית.
מבנה הדוח
התקינה הבינלאומית מאפשרת לישות להציג את הרווח הכולל שלה בדוח אחד (אשר נקרא "דוח על הרווח הכולל") או בשני דוחות נפרדים - דוח רווח והפסד ודוח על הרווח הכולל האחר. אופן הצגת הדוח מפורט בתקנים החשבונאיים, בהתאם לאופי העסק. באופן כללי, הדוח מוצג בצורה רב-שלבית, זאת לעומת האפשרות לקיים הצגה בשלב אחד, שבה מפחיתים את כל ההוצאות בבת אחת מכלל ההכנסות. חלוקת דוח רווח והפסד לשלבים מאפשרת לקוראי הדוחות הכספיים לנתח את מקורות הרווח של החברה - איזו פעילות רווחית ואיזו לא, מהן ההוצאות שבהן כדאי או ניתן לקצץ, כיצד ניתן לייעל את הפעילות והאם כדאי להשקיע בחברה. המבנה המוצג להלן הוא של דוח על הרווח הכולל פשוט יחסית. ישנן חברות שבהן מבנה הדוח מורכב יותר.
הערה: בחשבונאות נהוג לייצג סימן שלילי באמצעות סוגריים (למשל: (20) במקום 20-). בדו"ח על הרווח הכולל מוצגים לפיכך הוצאות ו/או הפסדים בתוך סוגריים.
סך הרווח הכולל הוא בעצם השינוי בהון העצמי במהלך התקופה שנגרם כתוצאה מעסקאות ואירועים אחרים.
רווח (הפסד) כולל אחר
הרווח הכולל מתקבל מהוספת הרווח (או הפחתת ההפסד) הכולל האחר מהרווח הנקי. הרווח הכולל האחר מורכב מפרטי הוצאות והכנסות שלא הוכרו בדוח רווח והפסד וזאת לפי כללי החשבונאות הבינלאומיים אשר נקבעים על ידי ה-IASB. דוגמה לרווח כולל אחר מתקיימת בחברות אשר בחרו ביישום מודל הערכה מחדש, תוך הצגתם של נכסים מסוימים שלא לפי עלותם ההיסטורית אלא לפי שווים ההוגן. חברות אלו יזקפו בעצם את השינויים בערכי נכסים אלה, כאשר ימדדו מחדש, ישירות לסעיף ההון העצמי במאזן ולא דרך דוח רווח והפסד. דוגמה נוספת לרווח כולל אחר היא למשל שערוכים שהועברו במישרין לקרן הון ולכן לא נכללו בדוח רווח והפסד.
הרכיבים של רווח כולל אחר הם בדרך כלל:
האדם הלבן
האדם הלבן הוא מונח תלוי הקשר חברתי ותרבותי, המתאר קטגוריה חברתית או סיווג של בני האדם, המתבסס על מאפיינים חיצוניים כמו צבע עור בהיר. זאת בדומה לקטגוריות אחרות, כגון "שחורים" או "צבעונים" (קבוצה המכילה שחורים ושחומים ביחד). הגדרת קבוצת המשתייכים לקטגוריה 'האדם הלבן' תלויה באלה המגדירים אותה ומשתנה ממקום למקום ומזמן לזמן, בהתאם להקשר החברתי והתרבותי, ובדרך כלל נחשבה לתקינה פוליטית.
המונח מתייחס כביכול רק לצבע עורו של האדם אך למעשה מגדיר גם מאפיינים חיצוניים אחרים, כגון צורת עיניו ושפתיו, וגם אלו מהווים רק סמלים חיצוניים למוצאו מאירופה וממערב אסיה, להיותו צאצא של קולוניאליסטים (פולשים כובשים ומשעבדים) שהגיעו מיבשת זו, או להשתייכותו לפלח האוכלוסייה המהווה את הרוב באמריקה הצפונית.
הייעוד הגלוי
ביטוי שנועד לבטא את האמונה לפיה לארצות הברית יש משימה להתפשט, ולהפיץ את הדמוקרטיה שבה ואת החופש שהיא מאפשרת לאזרחיה. זו הייתה הסיסמה פוליטית במאה ה־19 ששימשה להצדקת ההתרחבות הטריטוריאלית של ארצות הברית לכיוון האוקיינוס השקט. מקבלי ההחלטות בארצות הברית הפסיקו להשתמש בסיסמה בתחילת המאה ה־20. עם זאת, ניתן לראות אימפריות רבות שראו את גורלן כמיוחד, ואת עצמן כ"בעלות שליחות" – להפצת הלאומיות והמוסר הגבוה שלהן, ואת "משא האדם הלבן".
טווס מצוי
טווס מצוי (שם מדעי: Pavo cristatus), קרוי גם טווס הודי ולעיתים גם טווס כחול, הוא מין של עוף צבעוני מהסוג טווס, שבוית בעיקר לצורכי נוי (הטווס מהווה אטרקציה פופולרית בגני חיות ופינות חי) אך נפוץ בטבע גם כחיית בר. בתי הגידול הטבעיים שלו הם יערות נשירים פתוחים, ברום של כ-600 עד 1,800 מטרים מעל גובה פני הים. הטווס הוא אוכל-כול ואוכל חרקים. למרות זנבו הארוך הכבד והמפואר הטווס יכול לעוף כאשר יש לו צורך בכך.
בשל יופיו והידורו הרב השפיע הטווס על התרבות והדת ברחבי הודו (שם מקורו), אסיה ואירופה, לשם הובא על ידי האדם. קארולוס לינאוס הגדיר את המין לראשונה ונתן לו את שמו המדעי, בו משתמשים גם היום. כאמור הטווס נפוץ היום בעיקר כחיית נוי בשל גופו הכחול הבוהק וזנבו הארוך והמפואר בעל עשרות העיניים הירוקות. ישנם פרטים שבהם מוטציה מסוימת גורמת לטווס להיות לבן כולו, ולעיתים נחשבת בטעות ללבקנות. גם הטווס הלבן פופולרי כחיית נוי. הטווס הוא הציפור הלאומית של הודו ושל איראן.
מראה
גופו של זכר הטווס בצבע כחול מתכתי, ומעל ראשו ציצת נוצות שמורכבת מ"פסים" שחורים שבקצותיהם נוצות כחולות-ירקרקות, בדומה לנוצות הראש. מעל ומתחת לעין ישנם פסים לבנים, שהם למעשה עור חשוף. הגב בצבע ירוק-ארד עם פסים בצבעי שחור ונחושת. הכנפיים חומות-צהבהבות ומפוספסות בשחור. הזנב חום-כהה, ומשמש לתצוגות חיזור; את רוב אורכו תופסות "נוצות סיכוך" (נוצות שבדרך כלל מכסות נוצות אחרות ומסייעות לתיעול זרמי האוויר) מוארכות באופן קיצוני: יש כ-200 נוצות סיכוך מוארכות, בעוד שלמעשה יש כ-20 נוצות זנב "רגילות" בלבד. בנוצות הסיכוך משובצות עשרות "עיניים" בצבעי כחול-ירוק מוקפות במסגרת צהובה ונוצות ירוקות. בניגוד לשאר גופו, מקורו ורגליו של הטווס הם בעלי צבע דהוי ולא בולט – ורוד-אפור.
אורכו של הזכר כ-100 עד 115 ס"מ מהראש עד לתחילת זנב, לעומת 195 עד 225 ס"מ כולל הזנב; משקלו כ-4–6 ק"ג. הנקבות קטנות יותר, אורכן כ-95 ס"מ ומשקלן כ-2.75 עד 4 ק"ג.
נוצות הטווס
זנבו הארוך של הטווס מהווה דוגמה קלאסית לעקרון ההכבדה ומשמש אותו בטקסי חיזור אחר נקבות – בדרך כלל בזירת חיזור שבהם מתקבצים מספר זכרים. הזנב מפותח, צבעוני וארוך יותר אצל הזכר אך קיים גם אצל הנקבה.
לטווס הזכר יש נוצות זנב ססגוניות ירוקות-כחולות או ירוקות. בנוצות יש סדרות "עיניים" הנראות בצורה מיטבית כאשר הטווס פורש את זנבו. נוצות זנבו הן הנוצות הארוכות מבין כל בעלי החיים. צבעיו הבוהקים של הזנב אינם מגיעים מפיגמנטים ירוקים או כחולים, אלא ממבנה מיקרוסקופי שמקנה להן תכונות אופטיות, תכונה הנקראת צבעוניות מבנית.
בשִׁבְיָה יש לטווס מגוון רחב של גוני נוצות. מדובר במוטציות שנשמרו בשל רבייה מכוונת על ידי האדם. נכללים בהם צבעי לבן, פחם, ארד, לשם (Opal), אפרסק, סגול ושילוב בין הנ"ל. מוטציה מסוימת של טווסים גורמת לטווס להיות לבן כולו, ולעיתים נחשבת בטעות ללבקנות.
לטווסה (נקבת הטווס) תערובת של נוצות בצבעי ירוק דהוי, חום ואפור. היא חסרת הזנב הארוך שיש לזכר אך בעלת ציצה. הנקבות יכולות אף הן להציג את נוצותיהן כדי להדוף סכנות או נקבות מתחרות מפני צאצאיהן.
התנהגות
הטווסים מסתובבים בדרך כלל בקבוצות קטנות, שכוללות זכר וכ-2 עד 5 נקבות; לאחר עונת הרבייה, לעומת זאת, הקבוצות מורכבות אך ורק מנקבות ואפרוחים. קבוצות של טווסים נצפות לרוב באמבטיית-אבק או בהליכה אל מקור המים הקרוב.
הטווסים מצויים רוב הזמן בין ענפי העצים. כשהם על הקרקע בטבע הם עשויים להיטרף על ידי טורפים כמו הנמר, הטיגריס והדול המצוי שאורבים להם. טווסים במשכנות האדם עשויים להיתפס על ידי כלבים או על ידי ציידים. הזכרים בעלי הזנב הארוך נטרפים בעיקר עקב זנבם המגושם, כחלק מעקרון ההכבדה.
כשמטרידים אותם, הטווסים בורחים בדרך כלל על ידי ריצה ולעיתים נדירות על ידי מעוף. יכולת התעופה שלהם מוגבלת והם משתמשים בה בעיקר כדי להימלט מאויבים או כדי להגיע לצמרות העצים. הם בדרך כלל נחים ולנים על עצים כדי להיות מוגנים יחסית מטורפים פוטנציאליים, אך גם שם הם עלולים להיתפס על ידי עופות דורסים גדולים כמו אוח הודי, עיט נצי מצויץ ומיני עיטים.
רבייה
הטווס ידוע בעיקר בשל תצוגת החיזור שלו שבמהלכה הוא פורש את נוצות זנבו המרהיבות, שהן למעשה נוצות סיכוך מוארכות. צבעיו הבוהקים אינם מגיעים מפיגמנטים ירוקים או כחולים, אלא ממבנה מיקרוסקופי שנותן להן תכונות אופטיות. למרות שטווסים יכולים להתרבות כבר בגיל שנתיים, רק בגיל שלוש שנים בערך מגיעות נוצות הטווס לאורכן המקסימלי.
תקופת הייחום מתחילה בתחילת האביב ומסתיימת בתחילת הסתיו. טקסי הזיווג כוללים את הצגת זנבו הפרוס של הזכר, הרעדת הנוצות וקריאה רמה, כזו הנשמעת דומה ל"מיאו" מודגש מאוד של חתול, בעוד קול קריאת הנקבה מזכיר במידה מסוימת קול נביחת כלב. הטווס מנער את נוצותיו בכיוון הטווסה, קרוב לוודאי כדי לזכות בתשומת לבה. טווסים הם פוליגמיים – הם יכולים להזדווג עם 2–5 נקבות במהלך עונת הייחום.
הטווסה מטילה בין 4 ל-8 ביצים בגומה רדודה בקרקע, ודוגרת עליהן לבדה. הביצים בוקעות לאחר כ-28 ימים.
תזונה
בטבע הטווסים הם אוכלי כול. הם ניזונים בעיקר מחלקי צמחים, כגון עלי כותרת של פרחים וראשי זרעים אך גם מחרקים ומפרוקי-רגליים אחרים. הטווס צד בעלי חיים קטנים, דגים קטנים, ופרוקי רגליים על הקרקע, בנחלים רדודים ובאזורים עשביים. נחשים קטנים וזוחלים אחרים חביבים על הטווס החי באזורי פרא. הרכב הירקות מעניק לטווס את הסיבים התזונתיים הנחוצים לו לעיכול.
הטווס הירוק הורג את הזוחלים הקטנים שמהם הוא ניזון על ידי הטרדתם וגירויָם לתקיפה חוזרת ונשנית, עד שהם מותשים. אז מצליף הטווס בטרפו ברגליו וכנפיו הקשים. טופרי רגליו משמשים גם כהגנה מפני טורפים.
בסביבת בני האדם, כגון ביישובים חקלאים ועירוניים, וכן בגני חיות, הטווסים אוכלים גם שאריות מזון שהאדם משליך כמו קליפות פירות. ביישובים חקלאים הם ניזונים גם מגידולים חקלאיים כגון ירקות.
תפוצה
תחום תפוצתו הטבעי של הטווס המצוי משתרע על פני דרום אסיה במדינות סרי לנקה והודו. הטווס הובא על ידי האדם לאזורים רבים בעולם, בהם הוא מוחזק בשִׁבְיׇה אך בחלקם הוא גם התפשט בבר וחי פרא בטבע.
בתי הגידול הטבעיים שלו הם יערות נשירים פתוחים, ברום של כ-900 עד 1,200 מטרים מעל גובה פני הים, אך ניתן למוצאו גם באזורי סוואנה טרופית ויערות השוכנים בקרבת חופים.
הטווס המצוי והאדם
הטווס המצוי הוא אחד העופות ההדורים ביותר ויופיו הרב הרשים מאוד את האדם, שביית אותו והפיץ אותו ברחבי העולם. הטווס המצוי נחשב עוף חסון המתרבה היטב בשִׁבְיָה. בעבר היה הטווס עוף נוי בחצרות מלכים, קיסרים וסולטנים ובימי הביניים אף שימש למאכל, ובשרו נחשב למעדן מלכים. הטווס הוא גם יעיל כעוף שמירה בשל קריאותיו החזקות. כיום הטווס נפוץ ברחבי העולם וניתן למוצאו כמעט בכל גן חיות או פינת חי.
הטווס במקורות היהדות
פרשנים רבים סבורים שה"תֻכִּיִּים" הנזכרים במקרא הם הטווסים. הטווס נזכר בספרות חז"ל, ביחד עם התרנגול והפסיון כעוף נאכל שטעמו משובח. מהמקורות עולה בבירור שמדובר בעוף כשר. בספרות ההלכה של האחרונים היו דיונים אחדים בעניין ההיתר לאוכלו. בעת החדשה נותרה מסורת אכילה פעילה בידי יהודי איטליה, שפסקה כנראה במהלך המאה התשע עשרה.
הטווס בתרבות
הטווס המצוי הוא הציפור הלאומית בהודו ובאיראן.
הטווס מופיע כסמל של רשת הטלוויזיה האמריקאית "NBC" וכמו כן הופיע בעבר בתור הסמל של "אולפני הרצליה".
טקס פרסי אוסקר ה-50
טקס פרסי אוסקר ה-50 (באנגלית: 50th Academy Awards) להענקת פרסי האוסקר של האקדמיה האמריקאית לקולנוע למיטב סרטי הקולנוע והטלוויזיה של שנת 1977 נערך בדורותי צ'נדלר פביליון שבלוס אנג'לס, קליפורניה, ב-3 באפריל 1978. בוב הופ הנחה את הטקס בפעם ה-19 והאחרונה שלו.
סרט הקומדיה הרומנטית "הרומן שלי עם אנני" זכה בפרס הסרט הטוב ביותר, וכן בפרסי הבמאי הטוב ביותר, התסריט המקורי הטוב ביותר והשחקנית הטובה ביותר. סרטים בולטים נוספים בטקס היו אופרת החלל "מלחמת הכוכבים", אשר זכה בשישה פרסי אוסקר, וסרטי הדרמה "ג'וליה" ו"נקודת מפנה" אשר כל אחד מהם היה מועמד ל-11 פרסים.
סרטים עם מספר זכיות ומועמדויות
width="20px"|
טום בונן
טום בונן (בפלמית: Tom Boonen; נולד ב-15 באוקטובר 1980 במול, בלגיה) הוא רוכב אופניים בלגי שפרש מרכיבה תחרותית. נחשב לאחד מרוכבי הקלאסיקות הטובים בכל הזמנים והתמחה בעיקר במרוצים חד-יומיים. הוא שיאן הניצחונות במונומנט פריז–רובה, אותו ניצח ארבע פעמים, ביחד עם רוז'ה דה ולאמינק. ושיאן הניצחונות במונומנט רונדה ון פלנדרן אותו ניצח שלוש פעמים, ביחד עם חמישה רוכבים אחרים. בונן שיאן הניצחונות גם במרוץ E3 הרלבקה, אותו ניצח חמש פעמים. הוא אלוף העולם לשנת 2005 ומנצח קטגוריית הנקודות בטור דה פראנס בשנת 2007, כשבסך הכל ניצח גם שישה קטעים בטור ושני קטעים בוואלטה אספניה. ניצחונותיו הרבים במרוצים הקלאסיים החשובים ביותר הקנו לו מעמד מיוחד בבלגיה והוא נחשב אחד מהספורטאים הפופולריים ביותר בארצו כשהיה פעיל.
קריירה
בשנת 2002 רכב בונן בקבוצת רשות הדואר האמריקאי. הוא התפרסם כשסיים במקום השלישי המכובד במרוץ פריז–רובה והוא בן 21 בלבד. עזב את הקבוצה כיוון שהרגיש שקבוצת רשות הדואר הייתה מחויבת בעיקר עבור לאנס ארמסטרונג והכנותיו לטור דה פראנס וכך איננה דואגת להציב במרוצים הקלאסיים הרכב חזק דיו. כמו כן, סבר כי אם ירכב לצדו של יוהאן מוזיאו הבלגי, שנחשב באותה עת לרוכב המרוצים הקלאסיים הטוב בעולם, יוכל ללמוד ממנו ולהתפתח. וכך, בעקבות הצעה שקבל מפטריק לפברה, מנהלה הספורטיבי הדומיננטי של קבוצת קוויק סטפ-דוויטמון, עבר בונן ב-2003 לקבוצה הבלגית למורת רוחה של קבוצת רשות הדואר שעמה היה קשור בחוזה עד סוף 2003.
ב-2004 ניצח בשני שלבים בטור דה פראנס כאשר אחד הניצחונות היה בשלב האחרון. ניצחון בקטע זה נחשב כיוקרתי במיוחד בקרב הרוכבים.
ב-2005 ביסס את עצמו כרוכב מהשורה הראשונה בדבוקה המקצוענית. ניצח ברציפות ברונדה ון פלנדרן ובפריז–רובה, ניצח בשני שלבים בטור דה פראנס ואף לבש את החולצה הירוקה עד שפרש בקטע ה-11 כתוצאה מתשישות. הוא התאושש וניצח באליפות העולם שנערכה במדריד.
ב-2006 לבש למספר ימים את החולצה הצהובה בטור דה פראנס. באליפות העולם סיים תשיעי ואיבד את חולצת הקשת בענן לחברו לקבוצה פאולו בטיני.
ב-2009 ניצח בפעם השלישית במרוץ פריז–רובה והצטרף למועדון המכובד של רוכבים בודדים שזכו במרוץ שלוש פעמים.
נכון לשנת 2009, נחשב בונן כרוכב הבולט ביותר בתחום של המרוצים הקלאסיים והחצי קלאסיים של הצפון, מרוצים המתקיימים בבלגיה ובצפון צרפת ומתאפיינים ברכיבה על אבני מרצפות (Pavè). נחשב כרוכב ידידותי מחוץ למרוצים ומכונה בחיבה "טורנדו טום". הוא מתראיין רבות ונחשב כוכב בבלגיה.
ב-2012 החל בונן את העונה בצורה מוצלחת ביותר כשניצח תחילה בטור דה קטאר ולאחר מכן, בארבעה מרוצים קלאסיים ברצף: E3 Prijs Vlaanderen (בפעם החמישית - שיא ניצחונות), גנט - וולגם, הרונדה ון פלאנדרן, בו ניצח בפעם השלישית והישווה את שיא ניצחונות במרוץ (יחד עם ארבעה רוכבים נוספים בהיסטוריה שצברו שלושה ניצחונות במרוץ) ולשיאו הגיע במרוץ פריז–רובה בו תקף את הדבוקה, יחד עם בן קבוצתו טרפסטרה, כ-57 קילומטר מהסיום ולאחר 4 קילומטרים נוספים, כשבן קבוצתו נחלש, המשיך לרכוב לבדו 53 קילומטר וניצח בפער של 1.34 דקות. בכך הישווה את שיא הניצחונות במרוץ; ארבעה ניצחונות, בו הוא מחזיק יחד עם רוז'ה דה ולאמינק.
שנת 2013 הייתה רצופת פציעות עבור בונן ונעדר, או שלא סיים עקב פציעה, ממרבית מרוצי המטרה שלו. ניצחונו המשמעותי היחיד הגיע ביולי בקטע של הטור של ולוניה. גם ב-2014 הוא לא זכה להצלחה רבה. הוא אמנם סיים שני בטור של קאטאר וניצח במרוץ החד-יומי המוקדם, קורנה–בריסל–קורנה, אך בשני המרוצים החשובים ביותר עבורו, רונדה ון פלנדרן (סיים במקום ה-7) ופריז-רובה (סיים במקום ה-10) לא זכה בהישגים המקווים. ביוני 2014 ניצח בשני קטעים בטור של בלגיה. גם 2015 הייתה רצופת פציעות עבור בונן שגרמו לו להיעדר ממרוצי המטרה החשובים לו - המרוצים הקלאסיים של הצפון. עם זאת הוא הצליח לנצח במרוץ החד-יומי רונד אום קלן וניצח בקטעים בטור של בלגיה ובאנקו טור.
ב-2016 לא בלט בונן במרוצי הקלאסיים של הצפון, אולם במרוץ האחרון בסדרה זו, פריז–רובה, הוא נמנה עם קבוצת החוד שהגיעה יחד לסיום בוולודרום ברובה. בונן נחשב כמועמד מוביל במאוץ לסיום אך נכנע לרוכב האוסטרלי הוותיק שנחשב כ"פועל שחור", מט היימן וסיים שני. לאחר המרוץ הוא זכה לתשבחות משניים מרוכבי העבר הצרפתיים שניצחו במרוץ זה בעברם: ברנאר אינו וז'ילבר דוקלו-לאסאל שתיארו את בונן כ"לוחם" ו"נפלא". בהמשך העונה ניצח בונן בשני מרוצים חד-יומיים, בהם קלאסיקת לונדון-סארי ובקטע בטור של ולוניה. במרוץ הכביש באליפות העולם בדוחא הוא סיים במקום השלישי ונכנע לפטר סאגאן (אלוף העולם ומדליית זהב) ומרק קאוונדיש (מדליית כסף).
בונן הודיע כי יפרוש מרכיבת אופניים מקצועית לאחר מרוצי האביב ב-2017.. ב-9 באפריל 2017 רכב במרוץ האחרון שלו כרוכב מקצועני, וסיים במקום ה-13 בפריז–רובה.
הקהילה היהודית בסנקט פטרבורג
הקהילה היהודית בסנקט פטרבורג (ברוסית: Еврейская община Санкт-Петербурга) או מרכז הקהילה יהודית בסנקט פטרבורג (ברוסית: Еврейский общинный центр Санкт-Петербурга) הוא ארגון המוקדש ללימוד, פיתוח והפצה של התרבות היהודית בעיר סנקט פטרבורג.
מרכז הקהילה היהודית ממוקם בעיר סנקט פטרבורג ברחוב רובינשטיין 3
המאה ה-18
הקהילה היהודית בסנקט פטרבורג הופיעה בשלהי המאה ה-18.יהודים אחדים, מומרים או אנוסים, הופיעו בסנקט פטרבורג סמוך להיווסדה ב-1703. היהודי אנטון דיבייר, שנודע בכינויו "הפורטוגלי", נתמנה לשר המשטרה הראשון בבירה הרוסית החדשה ב-1718, והיהודי יאן ד'אקוסטה היה בין ליצני החצר במחצית הראשונה של המאה. באותה התקופה חיו בעיר כמה יהודים שהיו רופאים ואנשי כספים. יהודי בשם ליפמן שימש כסוכן כספים בחצר המלכות בשנות העשרים של המאה ה-18.
בשנת 1802 נחנך בית הקברות היהודי בחלק הלותרני של בית העלמין וולקוב ובאותה שנה הודפס לראשונה הספר הקהילתי "פנקס". 20 שנה אחר כך, כבר חיו בעיר כ-370 יהודים. מאחר שבאותה עת ברוסיה הוגדר תחום המושב היהודים סבלו מרדיפות השלטונות.
עם סיפוח אזורים גדולים מפולין בעת חלוקת ממלכת פולין בסוף המאה ה-18, שבהם ישבו יהודים רבים, התחילו נוהרים לבירה עסקנים ולוביסטים של קהילות יהודיות, וגם אנשי עסקים שחיפשו מקום לפעולתם בעיר המשגשגת.
המאה ה-19
רוח הליברליזם של אלכסנדר השני הובילה לעלייה חדה בכמות האוכלוסייה היהודית, מפני שהוא התיר לסוחרים יהודים מן הגילדה הראשונה, למשכילים ולאומנים להתגורר מחוץ לתחום המושב. בבירה השתקעו אז יהודים בעלי הון, דוגמת משפחות גינצבורג, וארשבסקי פוליאקוב, פרידלנד, ורוזנטל; רופאים, עורכי דין ואנשי מדע יהודים. מאות צעירים יהודים נרשמו לאוניברסיטה ולמוסדות חינוך אחרים בעיר. השפעת העשירים והמשכילים הייתה חזקה; יהודים ומומרים תפסו עמדות בולטות בעיתונות ובהוצאות לאור, בפרקליטות וברפואה, בחיי המדע ובאמנות.
על פי מפקד האוכלוסין מ-1869 חיו בעיר 6,624 יהודים ו-6,745 דוברי יידיש, ב-1881 — 14,249 יהודים ו-16,826 דוברי יידיש, 1890 — 15,331 יהודים ו-10,353 דוברי יידיש. דוברי היידיש שלא נספרו כיהודים היו אלו שהתנצרו. באותה תקופה היהודים לא היוו יותר מ-1.64% מהאוכלוסייה.
בזכות קרבתה לכס השלטון ובזכות בעלי ההון שבקרבה, מילאה הקהילה היהודית בבירה תפקיד חשוב בחיי היהודים במדינה כולה. הברונים לבית גינצבורג ואחרים נחשבו כדובריה של יהדות רוסיה בפני השלטון המרכזי. מדי פעם נערכו בעיר כינוסים של רבנים ואנשי ציבור. הקהילה היהודית התארגנה בשנות ה-60 וזכות ההצבעה לוועד הקהילה ניתנה תמורת תשלום שנתי גבוה. המשורר י"ל גורדון שימש כמזכיר הקהילה בשנים 1879-1872.
בשנת 1862 התקבל רבי יצחק בלאזר לרבנות העיר, וכיהן בה שש עשרה שנה ברבנות.
באמצע שנות השמונים הופיע בעיר עיתון יומי עברי חדש: 'היום (עיתון רוסי)' ועשה היסטוריה: היה זה כנראה העיתון היומי הראשון בעולם בשפה העברית. באותן שנים הפך גם השבועון 'המליץ' שיצא לאור בפטרבורג, לעיתון יומי. ב-1893 נחנך בית הכנסת הכוראלי הגדול. על פי מפקד 1900 בסנקט פטרבורג חיו 19,279 יהודים.
המאה ה-20
סנקט פטרבורג הייתה מרכז העיתונות היהודית בעברית, ביידיש וברוסית. יצאו לאור "המליץ", "היום", "דאס אידישעס פאלקסבלאט" והיומון היידי הראשון ברוסיה "דער פריינד" (1908- 1903). כמו כן נדפסו כתבי-עת כלליים וציוניים דוגמת "ווסחוד", "ראזסוויט", וגולת הכותרת "האנציקלופדיה היהודית" ברוסית.
בנוסף לאגודות המקומיות לעזרה הדדית שכנו בבירה מרכזי ארגונים יהודיים ארציים כמו "החברה לקידום ההשכלה בקרב יהודי רוסיה", "אורט", יק"א, "חובבי שפת עבר" (אחרי 1917 - "תרבות") החברה להיסטוריה ולאתנוגרפיה והאגודה למוזיקה עממית. אוספים חשובים של ספרים וכתבי יד עבריים רוכזו במוזיאון האסיאני ובספרייה הציבורית בעיר (לימים הספרייה ע"ש סלטיקוב-שצ'דרין).
ב-1907 נפתחו ביוזמת הברון גינצבורג קורסים למדעי המזרח, כגרעין למוסד גבוה ללימודי היהדות. בין אנשי המחקר בעיר היו: א' הרנבי, י"ל קצנלסון, שמעון דובנוב ומ' קולישר. בראשית מלחמת העולם הראשונה נוסד הוועד היהודי למען נפגעי המלחמה שסייע רבות לפליטים מאזורי הקרבות. מספר היהודים בסנקט פטרבורג הגיע אז ל-35,000.
מהפכת פברואר הובילה לזרם של מהגרים יהודים לעיר ובשנות 1920 כבר הגיעה אוכלוסיית היהודים ל-100 אלף איש, בתחילת המצור על לנינגרד — 180 אלף איש.
אחרי מהפיכת אוקטובר בוטלו ההגבלות על מגורי יהודים, ופטרבורג נעשתה מרכז הפעילות הארגונית והמפלגתית ביהדות רוסיה. ביוני 1917 נערכה בעיר הועידה השביעית של ציוני רוסיה ונעשו הכנות לכינוס ועידה יהודית כל-ארצית. בימים הסוערים במחצית השנייה של השנה הוקם גדוד יהודי בפיקוד יוסף טרומפלדור, ולידו התארגנה יחידה להגנה עצמית. ב-1918 נעשתה מוסקבה בירת המדינה. פטרבורג סבלה ממחסור ומרעב ורבים מתושביה היהודים הצטרפו למשפחותיהם בערי-השדה.
עם התבססות המשטר הסובייטי גדלה האוכלוסייה היהודית בעיר, שנקראה אז לנינגרד, ל-84,500 בערך ב-1926. מהם %40.2 עסקו בפקידות, %14 היו בעלי-מלאכה, %13.5 פועלים, %10.2 עובדי המדינה והעירייה, %2.5 בעלי מקצועות חופשיים והשאר מובטלים.
באוניברסיטת לנינגרד המשיכה המחלקה ללימודי המזרח בחקר היהדות; יוסף אמוסין פרסם ספר על מגילות מדבר יהודה. ב-1962 נוסד חוג לדרמה, אך לא האריך ימים מחוסר אמצעי מימון. באותה השנה גברו רדיפות על רקע דתי, יהודים נאסרו על אפיית מצות, וצעירים נאסרו בליל שמחת תורה ליד בית הכנסת הגדול. כך היה גם ב-1964. ב-1963 נאסר השימוש בבית העלמין היהודי, והמקום נסגר סופית כעבור שש שנים.
אחרי מלחמת ששת הימים, משגברה הזדהות הנוער היהודי עם מדינת ישראל, התחילו ללמוד עברית ולדרוש בגלוי רישיונות יציאה לישראל. בעקבות זאת נעצרו יהודים. בדצמבר 1970 נשפטה בלנינגרד קבוצת צעירים יהודים מריגה על תכנון לחטוף מטוס סובייטי ולהטיסו לישראל.
ב-1970 נרשמו בעיר 162,587 תושבים יהודיים (%4.1 מכלל האוכלוסייה), אך משערים שהמספר הנכון התקרב ל-200,000. קרוב ל-14,000 הצהירו על יידיש כשפת אם. בית כנסת גדול ומרשים מהתקופה שלפני המהפכה עומד על תילו, וכן אולם חתונות, משחטת עופות ומאפיית מצות. אלפים רבים מיהודי העיר עלו לישראל בעלייה הגדולה של שנות ה-90. בשנת 1997 חיו רק כ-100,000 יהודים בסנקט פטרבורג.
המאה ה-21
על פי מפקד האוכלוסין משנת 2002 בסנקט פטרבורג חיו 35 אלף יהודים. על פי רוב המומחים, נתון זה אינו מדויק וייתכן שמספר האוכלוסייה היהודית בעיר הוא הרבה יותר גבוה.
בשנת 1924 הוקם בעיר ארגון הקהילה היהודית הדתית של לנינגרד (ברוסית: Ленинградская еврейская религиозная община, בראשי תיבות ЛЕРО) שגם הוכרה על ידי השלטונות. בשנת 1990 הארגון שינה את שמו לקהילה היהודית הדתית של סנקט פטרבורג (ברוסית: Санкт-Петербургская Еврейская Религиозная).
לשון הקרח ארבוס
לשון הקרח אֶרֶבּּוּס (באנגלית: Erebus Ice Tongue) היא לשון קרח - קרחון שמוצאו מן ההר והשלוחה הימית של קרחון ארבוס מן האי רוס. לשון הקרח מזדקרת לאורך 11 ק"מ אל תוך מצר מקמרדו מקו החוף של האי רוס סמוך לכף אוונס, אנטארקטיקה. עובי לשון הקרחון נע בין 50 מ' בקצה ל-300 מ' בנקודה, שבה היא מתחברת לקו החוף. חוקרי אנטארקטיקה ממשלחת דיסקברי של סקוט (1901–1904) נתנו ללשון הקרח את שמה ומיפו אותה.
גובה לשון הקרח ארבוס הוא בסביבות 10 מ' ומרכזה הוא בקו רוחב 77.6 דרום, קו אורך 166.75 מזרח. חלק לשון הקרח המשתרע מעבר לקו החוף או הקרקע צף על פני המים.
לשונות קרח מופיעות כאשר זרם קרח קרחוני שוטף במהירות (יחסית לקרח שסביבו) אל תוך הים או אל תוך אגם, בדרך כלל באזור מוגן. לדוגמה, כף אוונס וכף רוידס המזדקרים מתוך האי רוס מגינים על לשון הקרח ארבוס מן המים הפתוחים של ים רוס. חצי האי האט פוינט מדרום עוזר להסיט גושי קרח, שרוחות הדרום השכיחות באזור דוחפות.
זרם הקרח הארוך והצר ארבוס מתנקז מן המדרון המערבי של הר ארבוס, הר געש פעיל המתנשא לגובה 3,794 מ'. ההר מחדש בקביעות את זרם הקרח מן הקרחון, כיוון שכמות השלג היורדת בשנה עולה על כמות השלג הנמסה בשנה. לשון הקרח ארבוס היא מבנה דינמי, הכפוף לשלל לחצים פנימיים וחיצוניים, שמשפיעים על צורתו, גודלו ועמידותו.
מעגני לשון הקרח
קרח הים הקפוא של מפרץ ארבוס, המקיף את לשון הקרח ארבוס, נשבר במשך חודשי הקיץ. במצב זה נחשפת לשון הקרח לגלים המסתערים עליה ממצר מקמרדו. יתרה מזו, פעולת גלים כזאת גם משפיעה על מערות הקרח, שלאורך שוליה הראשיים של לשון הקרח. מערות הקרח כוללות בתרונים שלובים ביניהם, מכוסים בגשרי שלג. מערות הקרח מהוות אטרקציה פופולרית לדיירים מסביבות תחנות המחקר תחנת מקמרדו ובסיס סקוט. מבקרים מדווחים על ראיית נטפי-קרח דמויי סטלקטיטים על תקרות המערות, כמו גם גבישי קרח מורכבים. אור השמש המסתנן דרך הקרח אל תוך המערות מציף את חלליהן הפנימיים באור כחול מפוזר.
חוקרי מערות בני ימינו, שנדחקו במנהרה צרה באורך עשרות מטרים ויצאו לבסוף אל תוך מערה גדולה, מתארים את חוויית לשון הקרח ארבוס במילים אלה:
מדענים שקיבלו מענק מקרן מדע לאומית הביאו מראות תת-מימיים נדירים של מערות לשון הקרח ארבוס, על ידי הרכבת מצלמות על כלבי-ים ודל. התמונות מראות סלעים ודגים מתים קפואים בקרח. סרטון וידאו הציג גם כלבי-ים ודל אחרים, שהשתמשו כנראה במערות התת-מימיות כמקומות מחבוא מטורפים כמו לווייתן קטלן וכלב ים נמרי. מבקרים בלשון הקרח ארבוס רואים לעיתים קרובות כלבי-ים ודל. מדי שנה נולדים בין 300 ל-400 גורים למושבת כלבי-ים ודל, שחיה במפרץ ארבוס הסמוך. כלבי-הים סומנו באופן בולט ונצפו שוב ושוב מאז 1969. המחקר הנמשך זה קרוב ל-40 שנה מייצג את אחת מחקירות השטח הממושכות ביותר בסוגן, לפי דין וחשבון של אוניברסיטת מדינת מונטנה. גם פינגוויני אדלי נמצאים בסביבות לשון הקרח ארבוס. פינגווין קיסרי מסוג אדלי נודעים במיוחד במושבות הקינון שלהם על חופו הצפוני הטרשי של מפרץ ארבוס בכף רוידס הסמוך. פינגווינים, בדומה לכלב ים ודל, נטרפים בשיני לווייתן קטלן וכלב ים נמרי. נוכחות פינגווינים מושכת גם ציפורי טרף מסוג חמסניים.