cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תיאטרון ביוון העתיקה
מבנה התיאטרון והבמה
בתחילה התייחס השם "תיאטרון" רק אל מקומות הישיבה (תאאומי ביוונית = לצפות, מכאן תיאטרון = מקום צפייה), אך מאוחר יותר הפכה המילה לשמו של כל חלל שבו מציגים מופעי דרמה.
השורה הראשונה הייתה מיועדת לנכבדי העיר - שופטים, חברי המועצה ובעלי תפקידים שונים, ובתוכה יוחד מקום כבוד מיוחד לכוהן של דיוניסוס. שאר מקומות הישיבה היו זמינים לכלל הצופים ללא הבדלי מעמדות.
במרכז התיאטרון הייתה האורכסטרה (orchestra), ששימשה כרחבת השירה והריקוד של המקהלה. במרכז האורכסטרה היה משטח מוגבה שעליו ניצב המזבח של דיוניסוס (thymele) ומדרגות הובילו ממנה לחדרים שמתחת. חדרים אלו נקראו "החדרים של כירון" משום ששימשו לכניסת המתים ודמויות אחרות מהעולם שמעבר.
מאחורי האורכסטרה ניצבה הסקנה (skene), מבנה בן שתי קומות ולו שלושה פתחים ששימשו לכניסה ויציאה של שחקנים. בתוך המבנה היו חדרי ההלבשה של השחקנים וחזיתו שימשה כרקע לבמה. מהסקנה התפתחה מאוחר יותר המילה "סצנה".
במת השחקנים, הפרוסקניון (proskenion), הייתה בין הסקנה לאורכסטרה. בתקופה הקלאסית הייתה הבמה מוגבהת במעט מן האורכסטרה ובתקופה ההלניסטית היה גובהה שלושה מטרים מעל משטח המקהלה.
הקהל והמקהלה נכנסו ויצאו משני מעברים, הפארודוי (parodoi), שנמצאו משני צדי הסקנה והובילו עד תחילת המושבים.
הבמה בתיאטרון היווני הייתה שונה מאוד מהבמה המוכרת בתיאטרון המודרני. לא היה מסך ומעברים בין המערכות התבצעו על יד שירת המקהלה על במה ריקה משחקנים. התפאורה הייתה סטטית ולא ניתנה לשינוי. הפרוסקניון ייצג את הרחוב והסקנה - את הבית. כדי להציג סצנה המתרחשת בתוך הבית השתמשו באקיקלמה (ekkyklema) - משטח עץ שנדחף לבמה דרך הפתח המרכזי וייצג את פנים הבית; הקהל ידע שהשחקנים שעומדים על המשטח נמצאים כרגע בבית, פתרון מסורבל אך הכרחי במסגרת הכללים בהם פעלו.
אמצעי מלאכותי אחר שהיה בשימוש כותבי המחזות היה המֶכָנֶה (מכונה). המכנה היה וו תלוי מגג הסקנה ששימש להורדת פסל של האל לבמה. בטרגדיה נועדה הופעת האל לחלץ את הגיבור מאיזו תסבוכת בעלילה, ואריסטו ביקר את מחזאי תקופתו, שהתפתו לעיתים קרובות מידי להשתמש בפטנט "האל מן המכונה" (דאוס אקס מכינה) כפי שקראו לו, במקום למצוא פתרון נכון מבחינה סיפורית. בקומדיה היה למכנה שימוש נרחב במצבים קומיים. שימוש מפורסם הוא הופעתו של סוקרטס התלוי בסל היורד מהסקנה, במחזה העננים של אריסטופאנס באופן השם אותו ללעג בעיני הצופים.
הפסטיבלים וסדרי ההצגה
ההצגות ביוון העתיקה הוצגו במסגרת חגיגות דתיות בשלושת הפסטיבלים של דיוניסוס, כחלק מהפסטיבל, לאחר תהלוכות החוגגים, טקסי הפולחן לאל ותחרות שירת המקהלות.
התחרויות בפסטיבלים באתונה היו בחסות המדינה - הפוליס - ומומנו ונוהלו על ידה. האחראי הראשי של הפסטיבל היה הארכון אפונימוס, שמינה לידו מועצה מנהלת. הוא שבחר את המחזאים והמחזות המתמודדים.
השופטים והזוכים נבחרו באמצעות הגרלה (proagon), במתכונת דומה לבחירת נבחרי הציבור באתונה. מספר נציגים מכל שבט (phyle) נבחרו על ידי המועצה המנהלת ושמותיהם נרשמו על גבי חרסים שנחתמו בכדים במעמד הכורגוס. הכדים נפתחו לפני ההצגה, מכל כד הוצא חרס אחד, והשופטים ששמם עלה בגורל הושבעו לשפוט ללא משוא פנים וישבו בשורה הראשונה ליד הארכונים והכוהן של דיוניסוס.
הפסטיבלים, ובעיקר חגיגות הדרמה שבהם, היו חלק משמעותי בחייו של האתונאי. מחיר הכרטיס היה זול, והפוליס מימנה את הכניסה לעניים, אקט שממחיש את החשיבות הרבה שראתה העיר בהשתתפות האזרחים בהצגות. בכל הצגה צפו כ-14,000 איש, כולם צופים מיומנים שהכירו היטב את המיתוסים, חגגו את הפסטיבלים וצפו בתחרויות הדרמה כל שנה מחייהם הבוגרים. קהל ייחודי ויודע תיאטרון זה היה גם הוא שותף בהתפתחות יוצאת הדופן של הדרמה ביוון העתיקה.
המחזות: תכנים, מבנה, תלבושות
בפסטיבלים הוצגו שלושה סוגי מחזות: הטרגדיה, שסיפרה סיפור המבוסס על מיתוס, מחזה סאטירים, שהיה מין בורלסקה סאטירית על בסיס מיתוס ושעליו ידוע כיום אך מעט, והקומדיה שתיארה את חיי היומיום באופן קומי.
במחזות השתתפו עד שלושה שחקנים שביצעו את מרבית קטעי השיח ומקהלה שביצעה את מרבית קטעי השירה. הדרמה על סוגיה השונים נכתבה במשקל ונחשבה על ידי היוונים לסוג נוסף של שירה.
מכיוון שמספר השחקנים הוגבל לשלושה, מילא כל שחקן מספר תפקידים בכל הצגה, כולל תפקידי הנשים. כל השחקנים לבשו מסכות ששימשו לציון תפקידו של השחקן בסצנה המסוימת. היו מסכות טיפוסיות: עבד, איכר ועוד, ומסכות אינדיבידואליות. המסכות השונות והמגוונות היו חלק מהעושר הוויזואלי של המחזה ושימשו גם כמגביר לקול השחקן.
הטרגדיה
הטרגדיה היוונית מספרת בדרך כלל את סיפורו של מיתוס המוכר לצופים, בעיקר מכתבי הומרוס אך גם מאפוסים היסטוריים אחרים (הפרסים של אייסכילוס), דרך משקפי פרשנותו הפרטית של המחזאי (אלקטרה של אוריפידס ושל אייסכילוס, המבוססות על אותו מיתוס, מציגות דמויות שונות לחלוטין).
הגורם לאירוע הטרגי משתנה בהתאם להשקפת עולמו של המחזאי: האלים, האדם, או שילוב של השניים - האדם שבמעשיו חטא וחרג מהגבולות שהוקצו לו על ידי האלים (היבריס).
מעבר לתפקידה כגורם חווייתי רגשי עבור הצופה, דנה הטרגדיה בשאלות המרכזיות של קיומו של האדם ומנסה למצוא להן פתרון: צדק ועוול, חטא ועונשו, האדם והמדינה והאדם ומה שמעבר לו.
מבנה הטרגדיה מכיל חמישה חלקים עיקריים:
השחקן בטרגדיה היוונית לבש כיטון (כותונת) צבעוני וארוך שרוולים שהיה קשור בחגורה מתחת לחזה. מעל הכיטון לבש הֵימאטיוֹן (גלימה) על כתף ימין, או כלאמיס (מעילון קצרצר) על כתף שמאל. לרגליו נעל קותורנוי (מגפיים) כאזכור לדיוניסוס שתואר כנועל מגפיים. על פניו לבש מסכה התואמת את תפקידו בסצנה, ומעליה חבש אוֹנקוֹס - פאה או כיסוי ראש שיצר אשליה של מצח מוגבה והוסיף לדמות הדרת כבוד.
הקומדיה
הקומדיה באתונה הייתה קומדיה אקטואלית שניזונה מחיי היומיום. אתונה בשיאה הייתה דמוקרטיה מלאה בעלת חופש ביטוי לא מוגבל, עיר פתוחה מחשבתית, תוססת פוליטית ורוחנית, שדיונים ציבוריים בענייני המדינה ובענייני האמנות, הרוח והפילוסופיה, היו חלק מחיי היומיום שלה ונחלת מרבית אזרחיה. תאוריות חברתיות, פילוסופיות ומדעיות נולדו חדשות לבקרים, והאוויר היה מבעבע ורוחש רעיונות חדשים.
באווירה כל כך פעילה, רוגשת ורוחשת, התבקש אמצעי לתגובה ולביקורת על הקורה סביב, והקומדיה, שהייתה מסגרת בידורית היתולית וסאטירית, משוחררת מתכתיבי תוכן (להבדיל מהטרגדיה שנשענה בעיקר על המיתוסים), התאימה להיות כלי קיבול לביקורת כזו. הקומדיה הפכה לבמה לביקורת פוליטית חברתית חינוכית, שניזונה מהחיים באתונה והשפיעה עליהם בחזרה. נושאי הביקורת היו רבים: הביקורת בוטאה בתוך העלילות המקוריות של הקומדיה ובמהלך הפראבסיס, בפנייתו הישירה של המחזאי אל קהלו, שבה הביע את דעתו על האירועים האקטואליים.
את מטרותיה החינוכיות הרציניות מימשה הקומדיה באמצעים מצחיקים ושמרה על אופייה כבידור חריף, וולגרי ועסיסי, שהיווה עבור האתונאים גם מין "ונטיל" – אמצעי שחרור לחצים מטרדות היומיום.
הפַרָאבּסיס הוא אתנחתא באמצע המחזה, המשמשת להצגת עמדתו של המחזאי בנושאים שונים, מפוליטיקה ועד ביקורת ספרותית. הפראבסיס מנותק מן העלילה. הוא מושר על ידי המקהלה בשיר מחורז על במה ריקה משחקנים.
חציו השני של המחזה מציג את הגשמת הרעיון והשלכותיו הקומיות. הוא מסתיים בתהלוכה של המקהלה והשחקנים שירדו מהבמה בשירה ובריקודים.
בקומדיה לא הייתה הקפדה על אפיונים אמינים לדמויות ועל הקשרים הגיוניים בהתפתחות העלילה. המחזה היה בנוי מאוסף של אפיזודות מחוברות בקשר עלילתי רופף, המשמשות להבעת הרעיון המרכזי ולהצחקת הקהל.
השחקן בקומדיה היוונית היה לבוש בתלבושת גרוטסקית שהזכירה את הילולות הקומוס בחגיגות לדיוניסוס.
הוא גרב גרבי מכנס בהירים ארוכים ונעל קבקבי עץ שטוחים. לחלציו היה חגור פאלוס זקוף, והכיתון הקצרצר שלבש, רק הבליט אותו. בטנו ואחוריו היו מרופדים לכדי ממדים מוגזמים במכוון. על פניו הייתה מסיכה טיפוסית או אינדיבידואלית לפי תפקידו בסצנה המסוימת.
מחזאים ידועים - אפיון יצירתם
המחזאים היוונים המוכרים כיום היטב הם אלה שמחזותיהם שרדו עד ימינו: כותבי הטרגדיות אייסכילוס, סופוקלס ואוריפידס וכותב הקומדיות אריסטופאנס. הנחת החוקרים היא שמחזותיהם הם אלה ששרדו, כי הועלו על הכתב יותר מאחרים בגלל פופולריותם הרבה.
אייסכילוס
הוא לא מבטל את האחריות האישית של האדם לגורלו, מזהיר מחריגת אדם מהגבולות שקבעו לו האלים (היבריס), ומטיף לצניעות ולהסתפקות במועט כהגנה מפני ההיבריס. אבל בפועל אחריות זו מעוקרת ממשמעות; גיבוריו - אגממנון, שחטא בהיבריס, ואלקטרה, שלא חטאה – גורלם נחרץ במידה שווה בגלל קללת האלים על משפחתם על חטא שלא הם חטאו.
מחזותיו של אייסכילוס הם מחזות מוסר פוריטניים שמרכזם הוא הרעיון הדתי על הצדק האלוהי, והעלילה והדמויות בהם, הן אמצעים בלבד להעברת המסר. הדרמה "רזה" והעלילה סטאטית, הדמויות פלקאטיות ונטולות "בשר" ועומק אנושי, אך הן נעלות ונשגבות כיאה למחזה מוסר והשפה פיוטית מאוד. אין לו עניין ברגשותיהן אלא בתפקידן בהצגת הסיפור ולקחו, והן איורים לרעיון המרכזי. המקהלה, לעומת זאת, היא בעלת תפקיד חשוב, שכן היא משמיעה את קולו של המחזאי ומביעה במילים נשגבות את הגותו הדתית.
סופוקלס
סופוקלס האמין בבחירה חופשית של האדם, וגיבוריו מביאים את גורלם על עצמם בגלל מבנה אישיותם שמובילם לידי היבריס – החריגה מהגבולות שהוקצו להם על ידי האלים. לאלים עצמם אין תפקיד ישיר בגורל הדמויות, אלא על ידי קביעת מקומם בעולם והקצאת הגבולות שבתוכם עליהם לחיות.
המרכז הדרמטי במחזותיו של סופוקלס הוא האדם, אישיותו, ודרך התמודדותו עם סביבתו ועם האחריות האישית לגורלו. גיבוריו הם דמויות הרואיות, אצילות נפש ובעלות עוצמה. הם בולטים על רקע סביבתם הבינונית וכולם בעלי אמת פנימית עמוקה, שחוסר יכולתם לוותר עליה מול המציאות גורם לאובדנם.
סופוקלס מחדד במחזותיו את אפשרות הבחירה החופשית של הגיבור, והוא עושה זאת על ידי כך שהוא מציב ליד הגיבורים דמויות מנוגדות להם, שמשמיעות את הקול ההפוך לקולן הפנימי: יוקסטה מנסה למנוע מאדיפוס להגיע לסוד לידתו (אדיפוס המלך), ואיסמנה מנסה למנוע מאנטיגונה להמרות את פי קריאון; אך אדיפוס קצר הרוח ובעל הביטחון המופרז אינו יכול שלא לחתור אל האמת עד תום, ואנטיגונה העקשנית והנמהרת אינה יכולה לבגוד בערכיה. גדולתם היא חולשתם. מכאן נובעת הטרגיות שלהם ולכן הם כל כך נוגעים ללב הצופה.
העלילה במחזותיו של סופוקלס היא עשירה, דינמית ומלאת תפניות. הדמויות מאופיינות היטב והן תלת־ממדיות ובעלות עומק אנושי. התנהגותן, היחסים ביניהן והאירועים המתרחשים בעלילה, כולם מסונכרנים ומחוברים למקשה אנושית אחת שכל חלקיה מתאימים זה לזה.
אוריפידס
בעוד שאצל אייסכילוס האלים הם הגורם העיקרי הקובע את גורלו של אדם, ואצל סופוקלס הם אחד ממכלול גורמים, אצל אוריפידס אין הם מהווים גורם בכלל. האדם השבוי בתשוקותיו הוא האחראי היחיד לגורלו. הגורם לאירועים הטרגיים הפוקדים את האדם היא ההתמכרות המוחלטת לתשוקות הרסניות ואי היכולת להשתחרר מהן.
מחזותיו של אוריפידס הם מחזות פסיכולוגיים המתארים אנשים רגילים, בשר ודם, לא נשגבים וגדולים מן החיים כגיבוריהם של אייסכילוס וסופוקלס, שנקלעו למצבים קיצוניים בגלל אובססיה, או פתולוגיה פסיכולוגית. מדיאה שהורגת את ילדיה בגלל אהבה אובססיבית ליאסון שהפכה לשנאה יוקדת, ואלקטרה שהורגת את אמה בגלל קנאה ביופייה ובדמותה, הן דמויות של פתולוגיה אנושית. תאורטית הן יכולות להשתחרר מגורלן, כי הן האחראיות היחידות לו. למעשה אין זה כך, כי הן שבויות ברגשותיהן ונמצאות במצב של טירוף שלא מאפשר להן שליטה במעשיהן.
תיאוריו את הנפש הנשית (ורוב גיבוריו הן נשים) הם מעמיקים מאוד והעלילה במחזותיו היא רבת נפתולים ותפניות. הואיל והמרכז הדרמטי במחזותיו הוא רעיון – תפקידה של התשוקה האנושית בחיי האדם – ולא דמות הגיבור ואופיו כמו אצל סופוקלס למשל, אין הוא מקפיד על סבירות העלילה ועל אפיון מדויק של דמויותיו. השתלשלות האירועים היא מקרית ואינה נובעת מאופי הדמויות, והמחזות שזורים בסצנות "פטפטניות" של ניתוחי מצבים סופיסטים שעוצרים את שטף העלילה.
אריסטופאנס
את הדמגוגים שהנהיגו את אתונה חלק גדול מתקופת פעילותו, הוקיע אריסטופאנס כרודפי בצע מושחתים, המשחיתים את הכפופים להם ומרעילים את האוויר המוסרי בעיר. את הדמוס - אזרחי אתונה, הוא מציג כמישהו קצת טיפש שהולך שולל אחר חנופת הדמגוגים ודבריהם החלקלקים. (הפרשים, הצרעות והציפורים).
אריסטופאנס היה שמרן והתנגד לחידושים מכל סוג שהוא. הוא תוקף את הזרמים המחשבתיים החדשים (סוקרטס) ואת הסגנונות החדשים בתיאטרון (ביניהם את אוריפידס), כי הוא חושש מהשפעה שלילית שלהם על האזרחים בכלל ועל הנוער בפרט. (העננים, מהפכת הנשים והצפרדעים).
אריסטו - מבקר ותאורטיקן התיאטרון הראשון
היוונים הנחילו לתרבות המערב, בנוסף למחזות הגדולים הראשונים, גם את העקרונות הראשונים של ביקורת תיאטרון ומבנה דרמטי. אריסטו, פילוסוף ומורה שפעל במאה הרביעית לפנה"ס, היה לא רק ראשון למבקרים, אלא גם אחת מהדמויות המשפיעות ביותר בהיסטוריה של הספרות. הוא ניתח את המחזות שנכתבו במאה החמישית לפנה"ס ובתקופתו, אפיין את סוגי הדרמה השונים והגדיר חוקים למבנה הטרגדיה (בספרו "פואטיקה"). ייתכן שגם הירצה על הקומדיה אך כתבים אלה לא שרדו.
הטרגדיה הטובה ביותר לדעתו של אריסטו היא אדיפוס המלך של סופוקלס. הסיבות לעליונותה מצויות בניהול הנכון של העלילה והמקהלה, ביופייה של השפה ובאצילותה של תפיסת המחזה. אריסטו משבח גם את הלנה של אוריפידס ואת המיומנות שבאמצעותה הוא מקדם את העלילה המורכבת. הוא העריך את אוריפידס כטרגי ביותר בין המשוררים, אך טען שהוא זקוק לעריכה רבה מידי. רק אצל סופוקלס, הכותב המושלם, התמזגו לדעתו אידיאל היופי, בהירות המבנה והשראה דתית - שלוש התכונות אשר הן לבדן יוצרות טרגדיה דגולה.
נושאיה של הדרמה הטרגית, אומר אריסטו, נשאבים ישירות ממיתולוגיה עתיקה, משום שרק כך הם יכולים להיות אמתיים. אם מישהו היה ממציא סיפורים מוזרים כאלה, היה זה נראה בלתי מתקבל על הדעת. גיבוריה הראשיים של פעולה טרגית חייבים להיות אנשים בעלי ערך, בעלי מעמד נעלה. אל לגיבור המוביל להיות בעל טוב קיצוני או רוע קיצוני, אלא בעל אופי מעורב שחלקו טוב וחלקו רע. שגיאותיו וחולשותיו מובילות אותו לגורלו הרע. תערובת זו של טוב ורע גורמת לו להראות כמונו, וכך הוא מעורר את אהדת הצופה ביתר קלות.
מסלול הפעולה הטרגית צריך להיות כזה, שיציף את הצופה ברגשות השתתפות, ירחיק את רגשותיו האישיים הקטנוניים וכך יטהר את הנשמה באמצעות פחד וחמלה - קתרזיס.
המפורסמים ביותר בין חוקיו של אריסטו הם אלה המתייחסים לאחדות הפעולה. היו מי שבטעות ייחסו לאריסטו את חוק שלוש האחדויות. אולם מי שכתב על כך היה תאורטיקן אחר בתקופת הרנסאנס, קסטלווטרו שמו, שהוסיף את אחדות המקום ואחדות הזמן. אחדות הזמן מגבילה את משך הפעולה ליממה אחת; אחדות המקום מגבילה אותה למקום כללי אחד, ואחדות הפעולה מגבילה לסדרה אחת של אירועים המתייחסים זה לזה כסיבה ותוצאה, "יש להם התחלה אמצע וסוף".
בקשר לאחדות הזמן הבחין אריסטו שכל המחזות מאז אייסכילוס, להוציא שניים, מפגינים אחדות זו, אך הוא נמנע מלקבוע כלל זה כמחייב. הוא הניח שההקפדה על אחדות המקום תהיה תוצאה של הקפדה על מחזאות טובה, מכיוון שהמקהלה בתיאטרון ביוון העתיקה הייתה נוכחת על הבמה במשך כל ההופעה, וזה עשוי להיות מגוחך לייצר תירוץ להעברה של 15 איש ממקום למקום. האחדות השלישית, זו של הפעולה, כרוכה באופייה של הדרמה כולה, לא היוונית בלבד.
אריסטו העמיד את הפעולה, או העלילה, כבעלת חשיבות רבה יותר מהדמויות. "הפעולה היא העיקרון המרכזי ונשמתה של הדרמה" ו-: "הטרגדיה היא חיקוי, לא של בני האדם, אלא של פעולות". במקום שני בחשיבות נמצאות הדמויות ובשלישי - הרגשות שהתעוררו בעקבות הפעולה.
אריסטו התעקש על כך שבטרגדיה אין העלילה צומחת מהדמויות, אלא להפך, העלילה בוחנת את הדמויות דרך פעולת הגורל "גורל עיוור". תפקידו העיקרי של המחזאי הוא לארגן תחילה את הפעולות ורק אחר כך להציג את הדמות המוסרית של הגיבור תחת מכות הגורל. "אירועי הפעולה והסידור המבני של אירועים אלה הם תמציתה ומטרתה של הטרגדיה". ולסיכום, ואולי החשוב מכל, הייתה אמונתו של אריסטו שלמרות שהטרגדיה אמורה לזכך את הרגשות על ידי פחד וחמלה, עדיין כל הדרמה לסוגיה נועדה לבדר: הטרגדיה - על ידי הזדהות, והקומדיה - על ידי צחוק.
התיאטרון היווני והדמוקרטיה
התפתחות התיאטרון קיבלה האצה משמעותית בד בבד עם התפתחות הדמוקרטיה באתונה. התיאטרון עמד במרכזה של התרבות הדמוקרטית באתונה. הדרמה, שצמחה כאמור מתוך פולחן דתי, הפכה לטקס אזרחי המסובסד על ידי עשירי האזרחים. היא פנתה לקהל יעד רחב מאוד, גדול יותר ומגוון יותר מציבור האזרחים. לתיאטרון דיוניסוס באתונה הייתה קיבולת לכ-14,000 צופים ובקהל ישבו בנוסף לאזרחים גם מטויקים, נכרים וכנראה אף נשים.
בתוכנה ביטאה הדרמה ויכוחים נוקבים ולבטים בנושאי פוליטיקה, מוסר ודת, והיא עוררה לחשיבה עצמית ולביקורת. תכניה ומסריה הפוליטיים והתחרות שהתקיימה בין המחזאים על זכייה בפרס חיזקו בהמוני האזרחים את ההרגשה שהם בעלי הבית בפוליס. לא בכדי טבע אפלטון (חוקים, 701A) את המונח "תאטרוקרטיה" כדי לציין את אופייה של התרבות הדמוקרטית: שלטון הקהל בתיאטרון וכניעה (לדידו) לטעם הקהל, להבדיל מתרבות אריסטוקרטית, אליטיסטית, שהיה מעדיף. הטרגדיה הייתה מנוף לצמיחתה של אידאולוגיה פוליטית דמוקרטית במענה לביקורת שהוטחה נגד המשטר.
פרס באפט"א לסרט הבריטי הטוב ביותר
פרס באפט"א לסרט הבריטי הטוב ביותר הוא פרס שנתי המוענק על ידי האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה בטקס חלוקת פרסי באפט"א לקולנוע. הפרס מוענק מהטקס הראשון שנערך ב-1947 והוענק עד לשנת 1968. במשך שני עשורים לא הוענק פרס בקטגוריית הקולנוע הבריטי, עד לטקס הבאפט"א ה-46 שבו הוענקו פרסים לסרטים שנוצרו ב-1992. לפני כן כונה הפרס בשם פרס אלכסנדר קורדה לסרט הבריטי הטוב ביותר. הפרס עדיין מוענק כהוקרה לאלכסנדר קורדה ושמו הוא "הסרט הבריטי הבולט של השנה".
ברשימות הבאות הכותרות והשמות המודגשים עם רקע אפור כהה הם הזוכים; השמות שאינם מודגשים הם המועמדים. השנים המצוינות בטבלה הן השנים בהן יצאו הסרטים ולא שנת הטקס.
הררג
האזור סופח לאימפריה האתיופית בשלהי המאה ה-19 ובתחילת המאה שלאחר מכן הוקם מחוז הררג. תחת השלטון האיטלקי האזור היה לחלק ממחוז סומליה ומחוז הרר. בין השנים 1941–1963 המחוז כלל גם מחוז בלה.
הררג גבלה במזרחה בסומליה, בצפון מזרחה בג'יבוטי, בצפונה בוולו, בצפון מערבה בשוואה, במערבה במחוז ארסי ובדרום מערבה במחוז בלה. המחוז הכיל את אזור אוגדן הסומלי.
בשנת 1987 תחת השלטון הסוציאליסטי בוטל מחוז הררג תוך שהוא פוצל לארבעה מחוזות: מערב הררג שבירתה אסבה תפרי, מזרח הררג שבירתה הרר, דירה דאווה שבירתה דירה דאווה ואוגדן, כששני האחרונים היו למחוזות אוטונומיים.
יחסי ספרד–רוסיה
היחסים בין ממלכת ספרד לבין הפדרציה הרוסית הם יחסים היסטוריים שתחילתם במהלך המאה ה-16, ואף שבוטלו לאחר מלחמת האזרחים בספרד, הם חזרו וחודשו בשנת 1953, ובשנת 1977 חזרו לקדמותם, וכיום שתי המדינות מקיימות ביניהם קשרים כלכליים, חברתיים ותרבותיים בשלל תחומים.
נסיכות מוסקבה
בשנת 1519 שלח קרלוס הראשון, מלך ספרד להודיע לואסילי השלישי על עלייתו לכס הקיסרות של האימפריה הרומית הקדושה, ובשנת 1523 נשלח יקוב פולושקין על ידי ואסילי לחצר המלוכה הספרדית בוואיאדוליד, ובכך הפך לשליח הרוסי הראשון לספרד. בשנת 1525 הציגו השליחים הרוסים איוון זאסקין-ירוסלבסקי וסמן בוריסוב את כתבי האמנה שלהם לקרלוס, והם אלו שהביאו את החדשות על גילוי אמריקה למוסקבה. במהלך המאה ה-16 גילתה הכמורה הרוסית עניין רב באינקוויזיציה הספרדית, ואף ראתה בכך מודל לחיקוי.
בשנת 1667 נשלח פיוטר פוטמקין לספרד, על ידי אלכסיי הראשון, צאר רוסיה, והקים קשר דיפלומטי בין המדינות. בשנת 1722 נפתחה קונסוליה רוסית בקדיס, והנסיך סרגיי גוליצין כיהן כשגריר רוסיה הראשון בספרד. עם זאת, לאחר מותו הבלתי צפוי של פיוטר השני, קיסר רוסיה, ספרד הכריזה על עליית אנה, קיסרית רוסיה כבלתי חוקית, ובעקבות כך נותקו היחסים הדיפלומטיים עד לשנת 1759.
בין השנים 1799–1801 ספרד ניתקה את הקשרים עם האימפריה הרוסית, לאחר שפאבל הראשון, קיסר רוסיה נטל לעצמו את התואר ראש מסדר ההוספיטלרים. בין השנים 1833–1856 סגרה רוסיה את השגרירויות, מפני שלא הכירה בלגיטימיות של איזבלה השנייה, מלכת ספרד. מלבד שני הסכסוכים הללו, היחסים היו חסרי אירועים; שתי המדינות מעולם לא לחמו במלחמה ישירה זו בזו. בין השנים 1756–1763 הם היו בעלי ברית במלחמת שבע השנים, ובמהלך המלחמות הנפוליאוניות היו שתי המדינות הן בעלות ברית והן אויבים, אך מעולם לא לחמו זה בזה ישירות.
התקופה הסובייטית
ברית המועצות כוננה יחסים דיפלומטיים עם הרפובליקה הספרדית השנייה ב-28 ביולי 1933. אנטולי לונצ'ארסקי, לשעבר קומיסר החינוך, מונה כשגריר לספרד אך מת בדרך למילוי תפקידו, בצרפת. המחליף שלו, מרסל רוזנברג והקונסול הכללי ולדימיר אנטונוב-אובסנקו הגיעו למדריד בשנת 1936, כשמלחמת האזרחים בספרד כבר החלה. שניהם נקראו עד מהרה למוסקבה, והוצאו להורג באשמת טרוצקיזם במסגרת הטיהורים הגדולים — כך אירע גם למחליפו של רוזנברג בתפקיד, ליאון גייקיס.
ברית המועצות תמכה באופן פעיל ברפובליקנים במהלך מלחמת האזרחים עם יועצים צבאיים, "מתנדבים", וכלי נשק שסופקו תמורת עתודות זהב של הבנק של ספרד, שנודעו מאוחר יותר בשם זהב מוסקבה. אנדרטת המתנדבים הסובייטים במדריד, שנחנכה בשנת 1989 על ידי ראש העיר חואן ברנקו גאיארדו והשגריר הסובייטי סרגיי רומנובסקי, מונה 182 שמות של לוחמים סובייטיים מזוהים שנהרגו במהלך המלחמה. עם נפילת הרפובליקנים בשנת 1939, ניתקה ברית המועצות כל קשר עם ספרד, שהייתה תחת שלטונו של פרנסיסקו פרנקו. במהלך מלחמת העולם השנייה החטיבההדיוויזיה הכחולה של מתנדבים ספרדים לחמה נגד הסובייטים בחזית המזרחית, אך פרנסיסקו פרנקו הרחיק את ספרד מהשתתפות ישירה במלחמה.
יחסי ספרד עם הסובייטים לאחר מלחמת העולם השנייה תוארו כ"גרועים ביותר, אם כי לא בעייתיים ביותר", שהגיעה לשיאה בנאומו של ניקיטה חרושצ'וב נגד משטרו של פרנקו בעצרת הכללית של האו"ם ב-1 באוקטובר 1960, ולסירובה של ספרד לשחק מול ברית המועצות ביורו 1960. אולם, עם זאת, אותם המנהיגים החלו בהדרגתיות לפתח את הקשרים בין המדינות. באפריל 1963 החליפו חרושצ'וב ופרנקו מכתבים על פירוק נשק ועל גורלו של חוליאן גרימאו.
עד לשנת 1969 נשמרו יחסים בלתי רשמיים ביחסים, באמצעות שגרירויות סובייטיות וספרדיות בצרפת. בשנת 1967 הסכימו הנציגים הספרדים והסובייטים לפתוח את נמלי הים שלהם לאוניות נושאות דגל של המדינה האחרת;, ובשנת 1969 פתחה חברת משלוחי הים השחור משרד במדריד - הממסד הסובייטי הראשון בספרד מאז מלחמת האזרחים. משרד זה, שהיה מאויש על ידי דיפלומטים מקצועיים, ובראשו סרגיי בוגומולוב, שעבר למדריד מפריז, הפך לקונסוליה הסובייטית דה פקטו.
בשנת 1972 חתמו שתי המדינות חתמו על הסכם סחר החוץ, ובשנת 1973 הקימו משימות מסחר קבועות, והמשרדים הללו נטלו על עצמם חובות קונסולריות. איגור איוואנוב, שר החוץ של רוסיה, שירת במדריד בין השנים 1973–1983. לאחר מותו של פרנקו בשנת 1975, חידשו שתי המדינות את היחסים דיפלומטיים המלאים ביניהם ב-9 בפברואר 1977. בוגומולוב קיבל את תואר השגריר סובייטי והציג את כתב האמנתו לחואן קרלוס הראשון, מלך ספרד ב-5 במאי אותה שנה. היחסים במהלך התקופה הזאת לא היו בדיוק ידידותיים, ונפגעו עם גירוש הדדי של מרגלים לכאורה שפעלו בחסינות דיפלומטית. המצב נעשה גרוע יותר כאשר ספרד התקבלה לנאט"ו בשנת 1981, פעולה שהוגדרה על ידי ברית המועצות כ"הפרת אינטרסים סובייטיים".
לאחר שעבר בוגומולוב לתפקיד בכיר במשרד החוץ בשנת 1978, הוא הוחלף ביורי דובינין, שהנהיג את המדיניות הסובייטית בספרד עד לשלב האחרון של המלחמה הקרה, בשנת 1986. דובינין קידם באופן פעיל את הרעיון של ביקור המלך חואן קרלוס במוסקבה; אך רק לאחר חמש שנים של היערכות אישר אנדריי גרומיקו את הביקור שאכן התממש במאי 1984. אלכסנדר איגורביץ' קוזנצוב, מונה למחליפו של דובינין בתפקיד שגריר ברית המועצות בספרד ובאנדורה, לאחר כהונתו של דובינין.
הפדרציה הרוסית
ספרד יצרה יחסים דיפלומטיים עם הפדרציה הרוסית ב-9 בדצמבר 1991, ואיגור איוואנוב, ותיק השגרירות הסובייטית במדריד, מונה לשגריר רוסיה לספרד, ושירת במדריד עד לשנת 1994. באפריל 1994 הנשיא בוריס ילצין הפך לראש המדינה הרוסי הראשון שביקר בספרד. המלך הספרדי חואן קרלוס ביקר ברוסיה ב-2002, 2006, 2008 ו-2012. חודשיים לאחר הביקור הלא רשמי בשנת 2006, דיווחו אמצעי התקשורת כי המלך ירה בדוב מאולף (במהלך מסע ציד), אך דוברת המלך והרשויות הרוסים הכחישו את הידיעה
בדצמבר 2000 היחסים בין המדינות נהיו מתוחים, לאחר שספרד סירבה להסגיר את הבנקאי ואיש התקשורת הנמלט ולדימיר גוסינסקי. גוסינסקי, שנעצר ושוחרר בספרד, עלה לישראל באפריל 2001.
שיתוף פעולה כלכלי
חלקה של ספרד בסחר החוץ הרוסי בתחילת שנות ה-2000 היה רק קצת מעל 1% מכלל היצוא הרוסי (בעיקר נפט וחומרי גלם); הייצוא הספרדי לרוסיה היה נמוך משמעותית (2001: 488 מיליון דולר, לעומת 890 מיליון דולר). בשנת 2008, על פי דמיטרי מדבדב, סחר החוץ בין המדינות עמד על 2 מיליארד אירו (פחות מ-1% מסחר החוץ של המדינה), ואילו בין רוסיה למדינות אחרות הוא נמדד בעשרות מיליארדי אירו. חלקה של ספרד בהשקעות זרות ישירות לכלכלה הרוסית נותר חסר משמעות, וההשקעה הגדולה ביותר (נכון לשנת 2003), הסתכמה ב-319 מיליון דולר, ונעשתה על ידי חברת Segura Consulting.
במהלך ביקורו המדיני האחרון של רוסיה דמיטרי מדבדב בספרד, במרץ 2009, שתי המדינות חתמו על הסכם אנרגיה, אשר נותן לחברות ספרדית גישה טובה יותר לדלקי מאובנים מרוסיה, בתמורה להקלה בתקנות הספרדית לגבי רכישת חברות אנרגיה ספרדיות על ידי עסקים רוסים. לדברי ראש ממשלת ספרד חוסה לואיס רודריגס ספאטרו, "ההסכם פירושו ביטחון רב יותר באספקת האנרגיה של ספרד, והוא מבטיח גישה טובה יותר לחברות שלנו ליתרות אנרגיה רוסיות".
יחסים דיפלומטיים
ספרד מחזיקה ברוסיה שגרירות במוסקבה, ו-6 קונסוליות בקאזאן, נובוסיבירסק, רוסטוב על הדון, סנקט פטרבורג ויקטרינבורג. מאידך, רוסיה מחזיקה בספרד שגרירות במדריד וקונסוליות בברצלונה וסביליה.
חדוה בן-ישראל
חדוה בן-ישראל (14 באוגוסט 1925 – 12 במאי 2023) הייתה פרופסור בחוג להיסטוריה כללית שבאוניברסיטה העברית.
ביוגרפיה
חדוה בן-ישראל נולדה וגדלה בירושלים להורים בני העלייה השנייה והשלישית. אביה, יצחק בן-ישראל, היה מורה, סופר ומוכר ספרים, חבר אספת הנבחרים הראשונה, מראשוני המורים לעברית, שלפני עלייתו, הכשיר מורים לעברית בקרקוב. המציא את השיטה הראשונה של סטנוגרפיה בעברית.
לאחר סיום תיכון בית הכרם, ושנת שירות בקבוצת כנרת, למדה באוניברסיטה העברית היסטוריה, פילוסופיה, ואנגלית וסיימה תואר שני בהצטיינות יתרה. עבודת הגמר שלה הייתה בנושא "ג'ון מילטון והמהפכה הפוריטנית", בהדרכתו של פרופסור ריכרד קבנר. לקראת סוף מלחמת העולם השנייה התנדבה לצבא הבריטי, ל-ATS, ושירתה כשנה וחצי במצרים בתפקיד מחסנאית. כחברת ההגנה גויסה למחרת כ"ט בנובמבר 1947 ושרתה במלחמת העצמאות, תחילה בגדוד מכמש (חי"ש) בתפקידים שונים כולל שידורים מירושלים הנצורה, ועם ייסוד הח"ן, כמפקדת פלוגה וקצינת הסברה גדודית בגדוד 202 של הח"ן, בחיפה ובגליל המערבי.
אחרי שנת הוראה באוניברסיטה, זכתה במלגה מטעם המועצה הבריטית ללימודי דוקטורט באוניברסיטת קיימברידג' באנגליה, והייתה תלמידת מחקר ב-Girton College. עבודת הדוקטורט שלה הייתה בנושא "היסטוריונים אנגלים על המהפכה הצרפתית", בהדרכתו של פרופסור סיר הרברט בטרפילד. בזמן לימודי הדוקטורט הייתה הממונה על החינוך הציוני ב-Jewish Society של הסטודנטים היהודים, וגם שידרה בעברית מה-BBC. אחרי קבלת תואר הדוקטור (ב-1955) חזרה לאוניברסיטה העברית, בה לימדה כ-36 שנים, עד לפרישתה כפרופסור מן המניין. מ-1976, הופקדה על הקתדרה לחקר תנועות לאומיות על שם אריה בן-אליעזר ובשנים 1984-1980 כיהנה כראש החוג להיסטוריה. הרצתה גם במוסדות אקדמיים נוספים: ב-1956 העבירה קורס על תרבות המערב בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה בתל אביב, בשנים 1965-1963 לימדה בשלוחת האוניברסיטה העברית בתל אביב וכן באוניברסיטת חיפה. בשנים 1985-6 הייתה חברה-חוקרת ב-National Humanities Center צפון קרוליינה, בארצות הברית, ב-1989-1988 ושוב ב-5–1993. שמשה כפרופסור אורח בטריניטי קולג' בהרטפורד קונטיקט, ולאחר מכן, באוניברסיטה הלאומית בקנברה אוסטרליה, ובאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס. ב-1999–2000 הייתה פרופסור אורח באוניברסיטת מינכן בגרמניה. שהתה מספר פעמים בשבתונים באוניברסיטת קיימברידג' באנגליה. ב-2004 ארגנה (ביחד עם פרופ' שלמון ופרופ' סיון) קבוצת מחקר על דת ולאומיות במכון ללימודים מתקדמים באוניברסיטה העברית. כמו כן הייתה חברה בחברה ההיסטורית הישראלית; וב-Association for the Study of Ethnicity and Nationalism (לונדון), חברת המערכת של סדרת הספרים על תולדות האוניברסיטה, חברת המועצה הציבורית של "תרבות לעם" מטעם קול ישראל, השתתפה ביסוד האגודה להיסטוריה צבאית, והייתה חברת הפורום למען ציונות ודמוקרטיה.
תחומי מחקריה
בן-ישראל עסקה בהיסטוריה הפוליטית והתרבותית של אירופה וחוגי השפעתה מהמהפכה הצרפתית ועד המאה ה-21, ובמיוחד בהיסטוריה בריטית (כולל היסטוריה אימפריאלית, דיפלומטית, תרבותית וספרותית), בחקר כתיבת ההיסטוריה (היסטוריוגרפיה), ובלאומיות השוואתית כולל הציונות. מאז עבודת הגמר שלה לתואר השני על ג'ון מילטון, התעניינה במיוחד בהשפעת הגומלין בהיסטוריה בין ספרות ופוליטיקה, בין דברים הנכתבים ודברים הנעשים. מאז אמצע המאה ה-20, הזמן בו התחילה במחקר היסטורי, התפתחו מחקרים בין תחומיים שהיום נפוצים מאוד. מילטון, מגדולי המשוררים של אנגליה, היה גם תאולוג, הוגה פוליטי, ותומך נלהב במהפכה הפוריטנית באנגליה במאה ה-17, שהייתה במובנים רבים המהפכה הדמוקרטית הראשונה בעולם המערבי המודרני. עבודת הדוקטורט על ההיסטוריוגרפיה של המהפכה הצרפתית עסקה גם היא בקשר שבין כתיבה היסטורית, והתפתחויות פוליטיות. ספרה הראשון, המבוסס על הדוקטורט, מראה כיצד הפירושים ההיסטוריים שניתנו למהפכה הצרפתית על ידי היסטוריונים היו מכריעים בהשפעה שהייתה למהפכה הצרפתית על אירופה והעולם כולו. הספר סוקר ומנתח מאות כתבים על המהפכה הצרפתית שנכתבו באנגליה במשך המאה ה-19, עוקב אחרי שיטות המחקר והשחזור, הצטברות הידע, ומבסס את הטענה שהייתה למעשה אסכולה בריטית בפרשנות של המהפכה שהייתה ספוגה בהנחות הפוליטיות, החברתיות והתרבותיות של החברה בה צמחה; והשפיעה במישרין על ההתפתחויות הפוליטיות באנגליה.
לצד נושאים אלה התרחבו תחומי מחקרה למאה העשרים, למלחמות העולם והתקופה שביניהן. היא חקרה את גורמיהן ותוצאותיהן מבחינה פוליטית ומפרספקטיבה היסטוריוגרפית. בין הנושאים העיקריים מתקופה זו עליהם פרסמה מחקרים היו הסדרי השלום אחרי המלחמה הראשונה, הפייסנות הבריטית כלפי גרמניה, הסכם מינכן, התייחסות הבריטים לאופוזיציה האנטי-היטלרית בגרמניה ועוד.
מאז שנות השמונים ועד למותה עסקה בן-ישראל בעיקר בלאומיות, אליה הובילו מחקריה הקודמים על התמוטטות האימפריות האירופיות במלחמת העולם הראשונה, והתפרקות האימפריה הבריטית אחרי מלחמת העולם השנייה. בנושא הלאומיות גישתה הייתה השוואתית, היא בחנה את חלותן של התאוריות הכוללניות על מקרים היסטוריים של לאומיות כולל הציונות, וכן את מקומה של הדת בתנועות לאומיות. בן ישראל הייתה בין מקדמי הוראת נושאי הלאומיות בארץ וכן הגישה ההשוואתית לציונות.
מאז שנת 2000 ועד למותה השתתפה בן ישראל בפרויקט מחקרי על תולדות האוניברסיטה העברית. היא הייתה חברת המערכת של הפרויקט וכן תרמה פרק על מעורבותם של האוניברסיטה, הסגל והתלמידים, בהתפתחויות הפוליטיות של היישוב, ושל המפעל הציוני, בתקופת המנדט. מחקרה בנושא זה עובד גם לספר.
היסטוריונים אנגלים על המהפכה הצרפתית
ספרה הראשון של בן-ישראל (English Historians on the French Revolution), הוא עיבוד של עבודת הדוקטורט שלה וראה אור בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג' בשנת 1968 והודפס מחדש באותה הוצאה בשנת 2004. ב-1969 היא קיבלה עליו את פרס Betty Miller מטעם ה-International Council of Jewish Women והוא זכה לעשרות ביקורות של היסטוריונים ידועי שם. בספרה הראתה כיצד לפרשנות היסטורית, שהיא בעצם טקסט כתוב, יכולה להיות השפעה מעשית על תמורות היסטוריות. ספרה היה אחד הספרים שבטאו גישה חדשה לחקר ההיסטוריוגרפיה. בעוד שהגישה המסורתית הייתה ביבליוגרפית, הצגת שורת מחקרים שונים על נושא היסטורי מסוים, והערכתם, הרי הגישה החדשה רואה בספרות ההיסטורית עצמה חלק אורגני של חיי הרוח והתרבות של תקופתם, שמשפיע על דעת קהל ועל מנהיגים והופך לגורם היכול לחולל תמורות היסטוריות ממשיות. בנושא הספציפי של פירוש המהפכה הצרפתית בן-ישראל הראתה כיצד במהלך המאה ה-19 השפיעה שורה ארוכה של היסטוריונים, על התפתחות הפוליטיקה האנגלית ועל התחלת תהליך הדמוקרטיזציה באנגליה. למשל, ויכוחים פרלמנטריים על הרחבת זכות הבחירה לשכבות חברתיות התנהלו בין הליברלים והשמרנים במונחים המציגים את לקחי המהפכה הצרפתית, כשכל צד מנסה להראות שרפורמות, או להפך - מניעת רפורמות, ימנעו מהפכה אלימה באנגליה; ויכוח היסטורי-פוליטי, בפרלמנט, בין חברי פרלמנט שהיו גם היסטוריונים, ושהוביל לחוק הרפורמה של 1832 שהרחיב את זכות הבחירה והווה צעד משמעותי בהתפתחות הדמוקרטיה המודרנית באנגליה.
כמו כן הראה מחקרה של בן-ישראל עד כמה נטועים הפירושים ההיסטוריים בתרבות של החברה בה הם צומחים. היסטוריונים לכאורה מחפשים את האמת האובייקטיבית, אבל למעשה הם נושאים בתוכם גם הנחות גלויות וסמויות שהן חלק מתרבותם. בספר היא סוקרת שורה של היסטוריונים חשובים של המאה ה-19, כמו למשל תומאס קרלייל, ג'ון וילסון קרוקר, לורד אקטון, ועוד, ומראה, בין היתר, שמתחת לחילוקי הדעות, ישנו מסד משותף של מוסכמות הנטוע בתרבות הפוליטית הבריטית, וכן בגישה היסטורית הכוללת גם שיפוט מוסרי, תכונה שציינה את ההיסטוריוגרפיה האנגלית גם בתחומים אחרים.
הפייסנות הבריטית כלפי גרמניה בין שתי מלחמות העולם
בן-ישראל הרבתה לעסוק בפייסנות הבריטית כלפי גרמניה. היא סברה, כי הפייסנות הייתה גורם ראשון במעלה לפרוץ מלחמת העולם השנייה, לא פחות מאשר יצר ההתפשטות הטריטוריאלית של גרמניה הנאצית, שכן היא גרמה לנאצים לצפות שבריטניה לא תגיב על הפלישה לפולין כפי שקבלה את כיבוש אוסטריה וצ'כוסלובקיה. בן-ישראל הצביעה על כך שהפייסנות הבריטית החלה מיד עם תום מלחמת העולם הראשונה וכבר בדיוני המשלחת הבריטית לועידת השלום ב-9–1918 רואים שהרוב במשלחת הוביל קו פיוס כלפי גרמניה ורצון עז להתנער מהעוינות של זמן המלחמה. בן-ישראל הצביעה על ספרו של הכלכלן ג'ון מיינארד קיינס (שהיה זמן מה חבר במשלחת) שנכתב במגמה למנוע הטלת שילומים כבדים על גרמניה. היא טענה שהפייסנות הייתה המדיניות העקבית של כל ממשלות בריטניה בין המלחמות. היא נבעה מהזעזוע העמוק מן הנזקים העצומים של המלחמה, ומהטפה של אינטלקטואלים אנגלים חשובים נגד נקמנות, ובעד פתיחת דף חדש ביחסים עם גרמניה. ברקע היו גם תחושת אשמה וחרטה על האימפריאליזם של אנגליה עצמה, וניסיון להתעלות מבחינה מוסרית מתוקפנות לאומנית. הלך רוח זה אפיין אנשים מגוונים שונים של הקשת הפוליטית והשדרות החברתיות. הרחיקו לכת בכיוון זה, מצד אחד אצולה של אינטלקטואלים פרו-גרמנים, ומצד שני אנשי השמאל הקיצוני שהיו נגד המלחמה גם בזמן שהתרחשה, ואחר כך ראו בעלית הפשיזם והנאציזם תופעות כלכליות של הון ושלטון שקימות גם באנגליה עצמה. עמדה זו של מנהיגי השמאל בבריטניה חיזקה את הפייסנות אף על פי שאחרי מלחמת העולם השנייה, השמאל בחר להציג את עצמו כחלוץ האנטי–פשיזם.
בן-ישראל הציגה את הסכם מינכן וחלוקת צ'כוסלובקיה ערב מלחמת העולם השנייה כיוזמה בריטית שחשבה על ידי כך להרגיע את דרישות היטלר, ולהביא אותו לידי שתוף פעולה. היא טענה שהיטלר זעם על הסכם מינכן שנכפה עליו והכשיל לזמן מה את כוונתו האמיתית לכבוש את כל צ'כוסלובקיה, ולקבל יד חופשית במזרח אירופה. מנהיגי השמאל הבריטי שקודם לכן ראו בהקמת צ'כוסלובקיה עם מעוט גרמני גדול בתוכה פשע, ברכו על הסכם מינכן כתיקון העוול הנורא שנעשה לדעתם לגרמניה. אחד מגדולי ההיסטוריונים הבריטים A.J.P Taylor כתב על הסכם מינכן שזה היה מעשה מוסרי למופת ביחסים בינלאומיים. אחר כך התפכחו כולם, ואחרי מלחמת העולם השנייה הפך הסכם מינכן לסמל של מדיניות שיש בה חרפה כי הסגיר עם חלש יחסית (הצ'כים), למבקשי נפשו, וגם גרם לפרוץ המלחמה.
בין מחקריה על מלחמת העולם השנייה התפרסם במיוחד מאמר על התייחסות בריטניה לאופוזיציה האנטי-נאצית בגרמניה המנסה להסביר את העובדה שבריטניה לא עודדה ולא עזרה לאופוזיציה זאת. ההסבר הוא במטרות הסותרות. למשל, מתנגדי היטלר והנאציזם השמרנים לא התכוונו לוותר על הכיבושים. אלא להחליף את השלטון של היטלר, להביא לסיום המלחמה ואולי אפילו להטותה נגד רוסיה. הרצאה על נושא זה העבירה בן ישראל בכנס בינלאומי גדול שארגנה ממשלת גרמניה ב-1984, 40 שנה אחרי ניסיון ההתנקשות בהיטלר, במגמה להאדיר את ה"מחתרות" האנטי-נאציות בגרמניה. המאמר פורסם באנגלית, גרמנית ועברית.
הלאומיות
בן-ישראל הייתה בין הראשונים שעסקו בארץ בנושא הלאומיות כתופעה היסטורית כללית. לפניה, פרסם פרופסור בנימין אקצין את ספרו לאומיות ומדינות, וגם פרופסור שמואל נח אייזנשטדט פרסם מחקרים סוציולוגיים רבים הכוללים את תופעת הלאומיות. חקר תולדות הציונות הוא נושא מרכזי בהיסטוריוגרפיה הישראלית אבל רק מעטים (למשל דוד ויטל, גדעון שמעוני, בן ישראל), יישמו לנושא זה גישה השוואתית בין הציונות ותנועות לאומיות אחרות.
כמו כן היא הציגה לראשונה בעברית את תולדות חקר הלאומיות שהפך במשך שמונים השנים האחרונות לדיסציפלינה עצמאית. במשך המאה ה-19 בה פרצה הלאומיות הפוליטית למרכז הזירה האירופית, נכתבו כתבים פילוסופיים רבים בעד ונגד הלאומיות, אבל המחקר השיטתי התחיל במאה העשרים בעקבות הסדרי השלום של 1919 שהכירו בלגיטימיות של התביעה להגדרה עצמית לאומית. חקר הלאומיות התפשט לדיסציפלינות שונות ביניהן, היסטוריה, פילוסופיה, מדע המדינה, סוציולוגיה, פסיכולוגיה, כלכלה, תקשורת ועוד. בן-ישראל הראתה שאפשר להבחין בשלבים בהתפתחות המחקר, ואפשר לציין גם המשכיות של ויכוחים בחלקם פוליטיים, בחלקם מוסריים, ובחלקם קשורים בהשקפות עולם. בתחילה ראו את הלאומיות כאידאולוגיה ואלה שכתבו עליה כמו הנס קון, עסקו בעיקר בתולדות הרעיון, ובטיפוסים שונים של לאומיות. בשלב השני מאמצע המאה העשרים ובהשפעת המלחמה, סלדו מן העיסוק באידאולוגיה של הלאומיות שקיבלה שם רע בגלל הנאציזם. החוקרים, רובם ממדעי החברה, ניסו בעיקר לבדוק באילו תנאים חברתיים, תקשורתיים, כלכליים ופסיכולוגיים, נוצרת לאומיות. בשלב זה עלו גם התאוריות ששללו קיום ממשי, היסטורי, מן האומות ומן הלאומיות, וראו בהן תוצר של המצאות אנושיות, חלקן לספוק צרכים שיצרה הכלכלה, בעיקר התיעוש, וחלקן תוצר של אינטרסים, קפיטליסטים, צבאיים ואחרים. אבל לקראת סוף המאה העשרים כשנראה היה בעליל שהלאומיות קיימת ככוח ממשי המעורר פעילות פוליטית, התחזקה שוב ההכרה שהלאומיות היא תופעה היסטורית אמיתית, הנשענת על נטיות של בני אדם כיחידים וכקולקטיבים. כמו כן התחזקה הדעה שאי אפשר למצוא נוסחה אחת המסבירה את הופעתן ותפקודן של כל התנועות הלאומיות, אלא כל אחת תלויה בקונטקסט ההיסטורי שלה גם אם יש דפוסים חוזרים פה ושם.
גם שאלת הלאומיות והדת עברה שינויים לאחרונה. בעבר שררה דעה שהלאומיות היא תוצר של תהליכי חילון ואילו היום מתחזקת גישה הקושרת את הלאומיות בשורשים דתיים מסוגים שונים. תאוריה אחת גורסת שהלאומיות באירופה קשורה בהשפעת תרגומי התנ"ך, שלראשונה הפיצו בין עמי אירופה את המושג של אומה, שהיא ייחודית בלשונה, תרבותה, ארצה, ובייעוד המיוחד שלה. תאוריה זו קושרת את הופעת הלאומיות המודרנית עם מורשתו של עם ישראל המקראי בעולם הנוצרי. בימינו יש גם ביטוי שלילי לקשר הזה בטענה הנשמעת לפעמים כאילו בעולם המתנתק מלאומיות ובוחר בשתוף פעולה גלובלי, היהודים ובעיקר הישראלים, הם השומרים הקנאים של הפרטיקולריזם הלאומי. טענה זו מבליטה את ההיבט הפוליטי החזק בדיונים על הלאומיות בזמננו.
בן-ישראל הדגישה במחקריה את רב גוניותה של תופעת הלאומיות. היא טענה שאף אחת מן הנוסחאות התאורטיות אינה מתאימה לכלל תופעות הלאומיות. כהיסטוריונית היא הדגישה דווקא את הייחודיות של כל מקרה. למשל תאוריה הרואה את הלאומיות כתוצר של התיעוש, אינה מתאימה להתעוררות לאומית של איכרים למשל בספרד נגד נפוליון. או בקרב העם היהודי, שלא התקיים בו המצב של חברה אגררית ההופכת למתועשת וזקוקה ללשון משותפת של כוח העבודה, ולכן מתעוררת בה לאומיות. כמו כן תאוריה הרואה את הלאומיות כתוצר של תרגומי התנ"ך לשפות המדוברות באירופה, אינה מתאימה לתנועות הלאומיות בעולם שאינו נוצרי כמו למשל בקרב היפנים, הסינים, ההודים. תאוריה הקושרת התעוררות לאומית בהזנחה או ניצול כלכלי של פריפריות, כמו למשל בבריטניה לגבי הוולשים או האירים, אינה מתאימה למשל ללאומיות ההולנדית, אחת המוקדמות באירופה, שמרדה בספרד, לא בגלל סבל כלכלי, אלא להפך בגלל עושר שלא רצתה להתחלק בו עם ספרד. או למשל תאוריה של לאומיות הבונה אך ורק על לשון ותרבות אינה מתאימה למקרה האמריקני בו התפתחה לאומיות חזקה, תוך שמירת הלשון של השליט האימפריאליסטי שהודח. או תאוריה המבססת את הלאומיות על מוצא משותף כמרכיב העיקרי גם היא לא מתאימה לארצות הברית ולארצות אחרות המעורבות מבחינת המוצא. כמובן שאפשר למצוא דמיון רב ברטוריקות הלאומיות בהן נוקטות הנהגות לאומיות או רוחניות, בנאומים, בספרות, בשירה. ישנם מוטיבים חוזרים של זיכרונות גבורה, הקרבה, שדות קרב, נוף מולדת, נצחיות האומה, אך יש להבחין בין הרטוריקה ובין הדינמיקה ההיסטורית. המקרה הציוני בולט בדמיון שבין הרטוריקה הלאומית לזו שנקטו אומות אחרות, ולעומת זה, בהבדל העמוק בתנאים המוחשיים בהם צמחה הציונות. בעוד רוב התנועות האירופיות צמחו בקרב ריכוזים אתניים היושבים על אדמתם ומבקשים להשתחרר משלטון זר, הרי היהודים היו מפוזרים, ללא טריטוריה ממשית מתחת לרגליהם, מלבד הזיכרון של המולדת ההיסטורית אליה שאפו לחזור, ללא שפה יום יומית משותפת, ללא אחידות כל שהיא במצב הכלכלי, האזרחי, התרבותי, ואפילו האתני של התפוצות הרבות.
ישנם חוקרים בימינו שמדברים על שני סוגים של לאומיות. האחת היא לאומיות אזרחית טובה, שמדגישה במדינה את השוויון, משטר חוקתי, זכויות אזרח והשנייה היא לאומיות אתניות רעה, המדגישה את כוח המדינה ואת המוצא האתני של האזרחים. חוקרים רבים ובן-ישראל ביניהם טענו שאין במציאות הגשמה מלאה של לאומיות אזרחית מצד אחד ולאומיות אתנית מצד שני; אלא שבמדינות הלאום הקיימות המרכיבים האזרחיים והאתניים מופיעים ביחד, במידות שונות. דוגמה קלאסית לכך היא צרפת, שמתברכת בהיותה מדינה אזרחית בה כולם צרפתים שווי זכויות ואין בה הכרה במיעוטים. אבל דווקא צרפת, יותר ממדינות רבות אחרות כופה על כל אזרחיה את התרבות הצרפתית, ויוצרת תחושת אפליה אצל לא צרפתים כגון המוסלמים המבקשים לשמור על מסורתם למשל בעניין כיסוי הראש.
וכוח מרכזי נוסף בין חוקרי לאומיות הוא על התחלותיה של תופעת הלאומיות. האם זו המצאה מודרנית הקשורה בתנאים מודרניים בלבד, או שהלאומיות הפוליטית המודרנית, התפתחה במהלך ההיסטוריה מתוך קבוצות אתניות מוגדרות ומובחנות בתרבותן ובסמליהן, שהתקיימו גם בתקופה הטרום מודרנית, והוו בסיס לעליתן של אומות מודרניות עם שאיפות פוליטיות לשלטון עצמי, כפי שטוען למשל אנתוני סמית. בראש האסכולה המודרניסטית, הדמות הבולטת היא של אריק הובסבאום ששלל כל קשר בין הלאומיות המודרנית לבין הקבוצות שהיו קודם, קבוצות אתניות או לשוניות, או דתיות או תרבותיות. בהקשר זה יש לציין כי בן ישראל עמדה על כך שבין החוקרים שממעיטים בערכה או בממשותה של תופעת הלאומיות בולטים חוקרים יהודים שנדדו מארץ לארץ, החליפו זהויות, ועברו אקולטורציה נלהבת בעיקר לתרבויות אנגלו-סכסיות. יש קשר, גם אם הוא בלתי מודע בין גורלם האישי ובין התאוריות שפתחו נגד חשיבותה או אף קיומה של הלאומיות כתופעה היסטורית לגיטימית. לקבוצה זו שייכים גם הנס קון, אלי כדורי, קרל דויטש, ארנסט גלנר ועוד.
אירלנד
בן-ישראל הייתה בין הראשונים בארץ שחקרו את ההיסטוריה של הלאומיות האירית. אירלנד היא דוגמה קלאסית של לאומיות אנטי-קולוניאלית, ומשהגיעה לעצמאות הייתה לדגם אותו ניסו לחקות מחתרות לאומיות, כמו הלח"י (למשל שמו המחתרתי של יצחק שמיר היה מיכאל, על שם מייקל קולינס, אחד מלוחמי החירות האירים.), גם במטרות וגם בשיטות הלחימה של גרילה עירונית. במאמרה "התקוממות חג הפסחא אירלנד 1916" בדקה בן-ישראל את האסטרטגיה שאימצה המחתרת האירית בשלב זה, כשיצאה למרד שכישלונו היה מובטח, אבל כוונתו הייתה להביא בכוח ההקרבה העצמית של הלוחמים לתמורה עמוקה בדעת הקהל האירית ולהביאה להתלהבות כלל לאומית והערצה כמו דתית, ללוחמים שהוצאו להורג. המורדים ראו את קרבנם כדומה לקרבן של ישו. במאמרים אחדים השוותה בן ישראל את מקום הדת בלאומיות האירית ובציונות.
תולדות האוניברסיטה
במאמר על תולדות האוניברסיטה העברית בירושלים, מבוסס כולו על חומר ארכיוני (ארכיון האוניברסיטה, הארכיון הציוני, הארכיון המרכזי לתולדות עם ישראל, ארכיון העבודה ועוד), יוצאת בן-ישראל נגד הגרסה הרווחת, שהאוניברסיטה בתקופת המנדט הובלה על ידי קבוצת פרופסורים מקורבים לברית שלום בראשות נשיא האוניברסיטה מאגנס, והייתה מרוחקת מהמפעל הציוני. בן ישראל טענה שתדמית זאת שגויה ובמידה מסוימת הופצה מתוך מגמות אינטרסנטיות. היא הראתה שבאוניברסיטה התקיים מגוון רחב של דעות ופעילויות פוליטיות, וכל מפלגות היישוב היו מיוצגות בה. כמו כן, בן ישראל הציגה את התרומה המדעית והמעשית העצומה של האוניברסיטה להתפתחות הכלכלה, הרפואה, ההתיישבות, החקלאות והחינוך ביישוב היהודי בארץ ישראל ואת המעורבות הגדולה של האוניברסיטה בחיי היישוב. היא טענה, שגם מאגנס וקבוצת הפרופסורים של ברית שלום האמינו שהם משרתים את הציונות האמיתית, הרוחנית לפי אמונתם, ועל כל פנים השפעתם הפוליטית באוניברסיטה הייתה אפסית לעומת ההשפעה של המוסדות הנבחרים של היישוב שייצגו את הציונות הפוליטית.
Living Proof
Living Proof (בעברית: הוכחה חיה) הוא אלבום האולפן ה-24 של זמרת הפופ האמריקנית, שר. האלבום יצא לאור ב-6 בנובמבר 2001, על ידי חברות התקליטים וורנר מיוזיק גרופ והאחים וורנר.
עם יציאתו נכנס האלבום אל המקום ה-9 במצעד הבילבורד 200.
סיבוב הופעות
כדי לקדם את האלבום, יצאה שר ב-14 ביוני 2002, לסיבוב ההופעות החמישי שלה, "Living Proof: The Farewell Tour", אשר הסתיים ב-30 באפריל 2005.
ליגוריה
ליגוריה (באיטלקית: Liguria) הוא מחוז חוף בצפון מערב איטליה. המחוז גובל בצרפת במערב, במחוז פיימונטה בצפון ובאמיליה-רומאניה ובטוסקנה במזרח. המחוז שוכן על חופיו של הים הליגורי, חלקו הצפוני של הים התיכון, ונחשב לעיקר שטחה של "הריביירה האיטלקית".
בירת המחוז היא העיר ג'נובה.
גאוגרפיה ואקלים
המרכיבים הבולטים בגאוגרפיה של ליגוריה הם חוף הים הליגורי, הרי האפנינים שבצפון מזרח המחוז והרי האלפים שבצפון מערב המחוז. גובה קו פרשת המים הוא כ-1,000 מטר אך חלק מההרים מתנשאים לגובה של מעל 2,000 מטר והפסגה הגבוהה במחוז היא מונטה סקארלו (Monte Saccarello), הנמצאת על הגבול עם צרפת, בגובה של 2,201 מ'.
החוף המתפתל לאורך 350 ק"מ, נפרש מלה ספציה שבמזרח ועד ונטימיליה שבמערב. מתוך שטח המחוז, כ-65% הוא שטח בעל אופי הררי וכ-35% הוא שטח בעל אופי גבעי. שטחים מישוריים קטנים קיימים בשפך הנהר מגרה (ליד לה ספציה) ובאזור העיירה אלבניה (בנפת אימפריה). כ-12% משטח זה מוגדר כמשאבי טבע, והוא כולל בין היתר: שמורת טבע לאומית אחת, שני פארקים קטנים ושלוש שמורות טבע.
המדף היבשתי הוא צר ותלול ויורד במהירות לעומק הים. שפכי הנחלים יוצרים מפרצים קטנים, אך אלו ברובם קטנים ואינם די עמוקים כדי לקיים נמל גדול. נמלים שכאלו נמצאים רק בנמלים הטבעיים בג'נובה ובלה ספציה.
השילוב של טבעת הגבעות וההרים הקרובות לים, יחד עם הים עצמו, אחראים לאקלים ממוזג במשך כל השנה. הטמפרטורות הממוצעות בחורף הן 7–10 מעלות צלזיוס ובקיץ - 23–24 מעלות. רמת המשקעים עשויה להיות גבוהה. קרבת ההרים לחוף יוצרת השפעה אורוגרפית. בג'נובה ובלה ספציה עשויים לרדת עד 2,000 מ"מ בשנה, בעוד שבאזורים אחרים כמות המשקעים מתאימה לאקלים הים תיכוני ומגיעה לכ-500–800 מ"מ לשנה.
היסטוריה
תושביו המקוריים של המחוז, הליגורים, ישבו באזור זה מקדמת דנא. האקלים הנוח, תנובת הים וההגנה הטבעית שמעניקים למחוז הרי האלפים והרי האפנינים, משכו אל המחוז במרוצת השנים מתיישבים רבים, ביניהם קלטים, פיניקים, יוונים וקרתגים אשר במאה ה-4 לפנה"ס כבר החליפו כמעט לחלוטין את תושביו המקוריים של האזור. האזור סופח רשמית לשטחי האימפריה הרומית במאה השנייה לפנה"ס. במהלך ימי הביניים, החלה ג'נובה משתלטת על רוב שטחי המחוז של ימינו ומשלה בו, כ"הרפובליקה של ג'נובה" עם הפסקות קצרות של שלטון דוכסות מילאנו ושלטון צרפתי קצר עד לשנת 1796, השנה בה הפך גנרל צרפתי מהפכן בשם נפוליאון בונפרטה את האזור ל"רפובליקה הליגורית". אולם, הרפובליקה אותה הקים נפוליאון לא האריכה ימים, ובשנת 1805 סופחה לצרפת. עם תום המלחמות הנפוליאוניות בשנת 1815 סופח האזור לממלכת סרדיניה על פי החלטות קונגרס וינה. התקוממות ג'נובה כנגד בית המלוכה של סבויה ב-1821, שדוכאה ביד קשה, עוררה רגשות לאומיים בקרב אוכלוסיית המחוז. דמויות בעלות תפקיד מרכזי באיחוד איטליה נולדו בג'נובה: ג'וזפה מציני, ג'ופרדו ממלי (Goffredo Mameli) ונינו בישו (Nino Bixio) (ג'וזפה גריבלדי נולד בניס שאינה מרוחקת מליגוריה והייתה ממלכת סרדיניה באותה עת). גם מסע האלף, שהיה לו חלק מרכזי באיחוד איטליה, החל בעיר ג'נובה.
בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 חווה האזור צמיחה כלכלית בשיעור ניכר: מפעלי פלדה ומספנות קמו ושגשגו לאורך החוף, מאימפריה ועד לה ספציה. נמל ג'נובה הפך לנמל המרכזי וגורם עיקרי בתהליך התיעוש בצפון איטליה. במהלך מלחמת העולם השנייה חוותה ליגוריה הפצצות כבדות של בנות הברית, רעב והייתה במשך שנתיים תחת השלטון הנאצי - שמולו נוהל מאבק פרטיזני. בעת שנכנסו כוחות בנות הברית לג'נובה פתחו הפרטיזנים המקומיים בהתקוממות מוצלחת והשיגו את כניעת הכוח הגרמני ששהה בעיר.
דמוגרפיה
צפיפות האוכלוסייה בליגוריה גבוהה משמעותית מהצפיפות הממוצעת באיטליה: 290 נפש לקמ"ר לעומת 200 בכלל המדינה, ונופלת רק מצפיפות האוכלוסייה במחוזות: קמפניה, לומברדיה ולאציו. בנפת ג'נובה הצפיפות גבוהה מ-500 נפש לקמ"ר, בעוד שבנפות אימפריה וסאבונה הצפיפות נמוכה מ-200 נפש לקמ"ר. הנוסע הספרדי בן המאה ה-15, פדרו טאפור, תיאר את האזור: "לאדם שאינו מכיר את המקום, כל החוף מסאבונה לג'נובה נראה כעיר אחת ארוכה; כה מיושב המקום ומשובץ בבתים". גם כיום, 80% מתושבי המחוז מתגוררים ליד הים וארבע הערים המרכזיות (ג'נובה, לה ספציה, סאבונה ואימפריה) נמצאות כולן על חוף הים.
מתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 החל תהליך של פחיתה באוכלוסייה, שנמשך עד סוף המאה ה-20 וניכר בעיקר בערים הגדולות. תהליך זה נעצר הודות לתהליך מוצלח של הבראה כלכלית ולכניסה של מהגרים. בשנת 2008 אמד המוסד האיטלקי הלאומי לסטטיסטיקה (ISTAT) את מספר תושבי המחוז שנולדו מחוץ לאיטליה ב-90,881, שהיוו באותה עת 5.8% מאוכלוסיית המחוז.
חקלאות
החקלאות בליגוריה הגבירה את נטייתה להתמחות במוצרים גבוהי איכות (פרחים, יין ושמן זית) והצליחה להגדיל את הערך המוסף הגולמי לעובד לרמה שהיא גבוהה משמעותית מהרמה הלאומית בענף החקלאות (ב-1999 היה נתון זה גבוה ב-42% מהממוצע הלאומי). הפדיון של ענף גידול הפרחים מהווה 75% מפדיון כלל הענף החקלאי בליגוריה. אחריו נמצא ענף גידול בעלי חיים (11.2%) וענף גידול הירקות (6.4%).
תעשייה
תעשיית הפלדה, שהייתה תעשייה מובילה בצמיחה המואצת במחוז החל בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20, דעכה לאחר המשבר של סוף שנות ה-80, כשאיטליה החלה לעבור מתעשיות כבדות לכיוון של תעשייה טכנולוגית יותר ופחות מזהמת. התעשייה הליגורית הפכה למגוונת יותר וכוללת מוצרי איכות גבוהה (היי-טק, מזון, הנדסה אלקטרונית, אלקטרוניקה, תעשייה פטרוכימית ועוד). עם זאת, המחוז ממשיך להוות מרכז לתעשיית המספנות ובניית ספינות (בניית ואחזקת יאכטות, ספינות קרוז וכלי-שיט צבאיים) כפי שהיה בעבר.
תיירות
התיירות מהווה מרכיב בעל חשיבות גדולה בכלכלת ליגוריה. האקלים הנוח, עיירות החוף והקיט הרבות והאתרים המפורסמים, דוגמת: פורטופינו, צ'ינקווה טרה ופורטו ונרה, מושכים תיירים רבים. ב-2007 שהו בליגוריה 2.4 מיליון תיירים מאיטליה ו-1.2 מיליון תיירים מחוץ לאיטליה. רוב התיירות מתרכזת בעונת הקיץ בה ניתן ליהנות מהחופים הרבים ומשרותי התיירות הנלווים אליהם. התיירות ההמונית, המביאה לשילוש האוכלוסייה בעונת הקיץ, גורמת נזקים סביבתיים, דוגמת בניית בנייני בטון מודרניים על חוף הים, הנקרא באיטליה "rapallizzazione" על שם עיירת הקיט רפאלו שליד ג'נובה בה התרחשה תופעה זו. עם זאת, יש בליגוריה גם סוגי תיירות אחרים, דוגמת:תיירות דיג, תיירות חוות חקלאיות ותיירות רגילה הכוללת כנסים, פסטיבלים, תערוכות וביקור באתרים היסטוריים ותרבותיים.
מטבח
מאכלי ים מהווים מרכיב עיקרי במטבח הים-תיכוני והמטבח הליגורי אינו שונה בנקודה זו מאחר שהים הוא מרכיב עיקרי בתרבות האזור משחר תרבותו. המטבח הליגורי מושפע גם מהאזורים שהיה בקשר עימם לאורך ההיסטוריה, דוגמת גבינת הפקורינו שמשמשת לעיתים כמרכיב בפסטו ומקורה הוא בסרדיניה.
ככלל, ניתן לומר על המטבח הליגורי כי במקורו הוא מטבח של אנשים ארציים ופשוטים: הרריים ויורדי ים, שהתפתח ברבות השנים לכדי מטבח יוקרתי ומתקדם השומר גם על מרכיביו הראשוניים.
המרכיבים הבולטים במטבח זה הם: עשבי תיבול ממקור טבעי ובראשם אזוב, מרווה, רוזמרין, ער אציל וקורנית, עשבי תיבול ביתיים דוגמת ריחן ג'נובזי, ירקות דוגמת עגבניית סטייק , סוג מקומי של דלורית , בצל, תפוח אדמה מקומי , חצילים, אספרגוס, ארטישוק, פטריות וכמהין מאזור ואל בורמידה (ליד סאבונה).
חלוקה אדמיניסטרטיבית
ליגוריה מחולקת לארבע נפות:
זה אני (מחזמר)
זה אני הוא מחזמר להיטים ישראלי מאת מאור זגורי, המבוסס על שיריו של הזמר אייל גולן. המחזמר עלה לראשונה בתיאטרון הקאמרי ב-16 באפריל 2019. ב-5 ביוני 2022 ירד המסך על ההצגה לאחר שלוש שנים. מחזמר להיטים זה הוא השני פרי עטו של זגורי, שכתב בתחילת דרכו המקצועית את המחזמר "נתתי לה חיי" שעלה בתיאטרון הבימה.