cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ודית לייט
1999 ועד היום
בשנת 2021 שיחקה את דמותה של רוזה סטיבנס בסרט הדרמה המוזיקלי "טיק, טיק... בום!" שביים לין-מנואל מירנדה לשירות הזרמת המדיה "נטפליקס", ומבוסס על המחזמר הסמי-אוטוביוגרפי באותו השם מאת ג'ונתן לארסון.
בשנת 2022 גילמה את המוציאה לאור בלאנש קנופף (אנ') בסדרה "ג'וליה"; דרמה קומית תקופתית אודות ג'וליה צ'יילד של רשת HBO Max.
משפחה
לייט היא יהודיה. היא נשואה לשחקן הטלוויזיה רוברט דסידריו מאז 1985, כאשר הם נפגשו בעת ששניהם כיכבו בסדרה "One Life to Live". לזוג אין ילדים, והם מתגוררים בקליפורניה. לייט מדברת צרפתית שוטפת.
אקטיביזם
לייט היא פעילה למען זכויות להט"ב וסייעה לעמיתה מהסדרה "מי הבוס?" דני פינטאורו לצאת מהארון. היא התנדבה עבור ארגוני צדקה להט"בים רבים. היא חברה במועצת המנהלים של קרן על שם מתיו שפרד, והייתה אחת מהנואמים במצעד לוושינגטון בשנת 1993. בשנת 1998, נחנכה על שמה ספרייה במרכז קהילתי עבור הומואים ולסביות בלוס אנג'לס.
לייט היא פעילה בולטת במלחמה באיידס בארצות הברית, וגילמה את דמותה של אמו של ראיין וייט, בסרט טלוויזיה משנת 1989 על חייו של וייט. כמו כן, היא חברה במועצת המנהלים של Point Foundation, ארגון להט"בי המספק תמיכה כספית, חונכות, הדרכה ותקווה לתלמידים מצטיינים המרגישים שנדחקו לשוליים בשל נטייה מינית, זהות מגדרית או ביטוי מגדרי.
יש לי אהוב בסיירת חרוב
יש לי אהוב בסיירת חרוב הוא שיר של להקת פיקוד מרכז, שכתב חיים חפר והלחין יאיר רוזנבלום, ואשר בוצע לראשונה בשנת 1970, בתוכניתה ה-18 של הלהקה, "ליד הירדן".
הביצוע של סולנית הלהקה, שלומית אהרון, הביא לפרסומה כבר בהופעותיה הראשונות והיה בין הגורמים שהזניקו את הקריירה שלה בהמשך.
תוכן השיר
השיר מורכב משבעה בתים, שאחרי כל אחד מהם מושר הפזמון בן השורה "יש לי אהוב בסיירת חרוב". השיר מתאר את חוסר זמינותו של האהוב אל בת זוגו, במהלך ימות השבוע. ביום הראשון היה במארב ולא היה פנוי לה; ביום השני והשלישי היה בסיור ולא היה זמין; ביום רביעי וחמישי היה עסוק, וכן הלאה. הבתים מתארים את האהבה של הלוחם האהוב לשטח ולכלי הנשק, במקום לה. לדוגמה, במילים "כשלי הוא נשבע אחכה לך, מרדף יש ליד ים המלח"... "לבי במזרח כשהוא במארב" (משחק מילים עם השורה "לבי במזרח ואנכי בסוף מערב" של רבי יהודה הלוי), ועוד.
כחליליים
כחליליים (שם מדעי: Lycaenidae) היא משפחה של פרפרי יום. המשפחה מונה כחמשת אלפים מינים של פרפרים, המהווים כרבע מהמינים של פרפרי היום בעולם. מיני הפרפרים ממשפחה זו הם גם הקטנים ביותר בגודלם מבין כלל פרפרי היום. תפוצתם נפרשת בכל רחבי העולם למעט באזורי הקטבים.
יש לי אהוב בסיירת חרוב
חיבור השיר
לימים התברר כי בכתיבת השיר היו מעורבים מאבקי כוחות של אלופי פיקוד, שהביאו לעקיפה של הצנזורה הצבאית. באותם ימים התנהלה תחרות בין הלהקות הצבאיות ובין שלושת אלופי הפיקודים הממונים עליהן. אלוף פיקוד המרכז, רחבעם זאבי (גנדי), התקנא באלוף פיקוד הדרום על כך שלהקת פיקוד דרום הכפופה לו הפיקה באותה תקופה את השיר "בסיירת שקד" (מלים: דליה רביקוביץ', לחן: רפי בן-משה), על סיירת שקד, שיר שהפך ללהיט בתוכניות הזמר ברדיו. מאחר שהיה מעוניין שלהקת פיקוד מרכז תתמודד באותו שדה קרב, פנה לחיים חפר בבקשה לכתוב שיר סוחף על סיירת חרוב – גולת הכותרת של פיקוד המרכז. כך נולד ההמנון לסיירת חרוב. בתוך זמן קצר יצאה גם להקת פיקוד צפון עם השיר "סיירת אגוז" (מילים: דודו ברק, לחן: אפי נצר), על סיירת אגוז.
כחליליים
מרבית מיני הכחליליים הם בעלי דו-פרצופיות או דו-צורתיות זוויגית. הזכרים בעלי צבעוניות עזה - כחולים או בעלי צבע כתום, מתכתי נחושתי. הנקבות לרוב חומות ובעלות צבעוניות פחות עזה מהזכרים.
יש לי אהוב בסיירת חרוב
חיבור השיר
בתמורה לכתיבת השיר ניאות זאבי להתיר ללהקת פיקוד מרכז לשיר את שירו השני של חיים חפר, שהיה שנוי במחלוקת, "הימים האחרים". בטור שפרסם נחום ברנע בעיתון "דבר", תיאר את השתלשלות כתיבת השיר, וטען כי חשיפת שמה של סיירת חרוב הייתה חשיפת סוד צבאי שלא לצורך. עד אז אסרה הצנזורה הצבאית על אזכורה של סיירת חרוב, שקיומה ופעולותיה היו סודיים. לפי הפרסום בטורו של ברנע, זאבי החליט על דעת עצמו לבטל את הצנזורה הצבאית על אזכורה של הסיירת, לצורך פרסום השיר, ללא הליך מסודר, מבלי שהתקיימו דיונים על כך, ומבלי שהתקבלה החלטה מקצועית. בעקבות כתיבת טור ביקורתי זה ספג ברנע, לדבריו, סדרת התנכלויות לו ולאמו, התנכלות שהופסקה רק בעקבות פניית עורכת "דבר", חנה זמר, לרמטכ"ל.
כחליליים
חלק מהכחלילים בעלי עיניים מדומות וזנבות מדומים המדמים ראש נוסף הנועד להטעות את האויבים שינגסו בחלק מהכנף ולא את ראשו האמיתי של הפרפר, תופעה המכונה חקיינות עצמית.
הביצה
עגולה, פחוסה ובעלת בליטות.
יש לי אהוב בסיירת חרוב
אזכורים בתרבות
השיר מתאר את הלוחם המסור, האוהב את המדינה ואת הצבא יותר מאשר את אהובתו. במהלך השנים נעשו פרודיות שונות על השיר. בסדרת הטלוויזיה של כאן 11 "היהודים באים", בפרק השני בעונה השלישית, שימש השיר לפרודיה על הלהקות הצבאיות, תוך ביקורת על הטרדות מיניות בצה"ל.
כחליליים
הזחל
הזחלים קטנים וניזונים מעלים ומפירות. ישנם מיני כחלילים שזחליהם מקיימים סימביוזה עם מיני נמלים דוגמת, כחליל מנומר (Apharitis acamas acamas) וכחליל הנמלים (Apharitis myrmecophila). הזחלים מפרישים נוזלים עתירי סוכרים מהם ניזונות הנמלים ובתמורה זוכים הזחלים להגנת קן הנמלים מפני טורפים. ישנם מיני כחלילים דוגמת, נחושתן-נמלים גלילי (Aparitis cilissa). המקיימים קשר מעין סימביוטי עם נמלים. הזחל מפריש חומרים כימיים אשר גורמים לנמלים להתנהג באופן המגן על הזחל אך עדיין לא הוכח שהזחל אכן "נותן" תמורה בדמות נוזל מתוק ומזין לנמלים עבור ההגנה עליו.
יש לי אהוב בסיירת חרוב
קישורים חיצוניים
פרודיות:
כחליליים
הגולם
גולם חגורה - הזחל יוצר חגורת קורים - צורת ההתגלמות הזו מאפיינת משפחות פרפרים שונות. גוף הגולם קצר ומעוגל.
כחליליים והסופר נבוקוב
ולדימיר נבוקוב, מלבד היותו סופר בעל שם, היה אנטומולוג וחוקר פרפרים. לאחר הגירתו לארצות הברית קיבל עבודה כאוצר באוסף הפרפרים של מוזיאון ניו-יורק ולאחר מכן כאוצר אוסף הפרפרים במוזיאון הזואולוגי של אוניברסיטת הרווארד. נבוקוב חקר את משפחת הכחליליים ובעיקר את הסוג (Polyommatus). בחינת מיני פרפרים של העולם החדש הובילה אותו למסקנה מהפכנית, מינים שונים של כחלילים היגרו מאסיה לאמריקה, רק כך אפשר להסביר את קרבת המינים האסייתיים לאילו האמריקאים, מסקנה זו הוא ניסח בכתב ופרסם בשנת 1945. הקהילה המדעית בתקופתו דחתה את טענתו מכל וכול. אולם בימינו עם היכולת להשוות די.אנ.אי הסתבר לאנשי המדע שנבוקוב צדק ומוצאם של הכחלילים מהסוג (Polyommatus) אכן מאסיה - הסוג התפצל מאב קדמון משותף לכחלילים דרום-אמריקאיים ולכחלילים אסייתים כפי ששיער נבוקוב.
משפחת הכחליליים בארץ ישראל
בארץ ישראל נצפו כחמישים מיני כחלילים, כעשרים מהם בהר החרמון. כעשרה באזור הערבה.
להלן רשימה מלאה של כחליליים שנצפו בטבע בישראל. ב-2018 נקבעו שמות חדשים לרבים מפרפרי ישראל. בעמודה "שם עברי קודם" בטבלה נתון השם לפני רפורמה זו.
מקדש דבוד
מקדש דבוד (ספרדית: Templo de Debod) הוא מקדש מצרי עתיק שהועתק למדריד, בירת ספרד.
אודות המבנה
המקדש נבנה במקור כ-15 קילומטרים דרומה מאסואן, בדרום מצרים, סמוך לאשד הראשון של הנילוס ולמרכז הדתי הגדול בפילה המוקדש לאלה איזיס. בתחילת המאה ה-2 לפנה"ס החל אדיקלאמאני, המלך הכושי של מרואה, בבניית חדר תפילה קטן המוקדש לאל אמון. מאוחר יותר, בימי שושלת תלמי, הורחב חדר התפילה בכל צדדיו לכדי מקדש בגודל 12X15 מטרים, שהוקדש לאלה איזיס. הקיסרים הרומאים אוגוסטוס וטיבריוס השלימו את קישוט המקדש. ההגעה למקדש התבצעה באמצעות דרך גישה ארוכה עד לקיר האבן החיצוני ודרך שלושה פילוני אבן, עד למקדש עצמו. היכל הכניסה למקדש שכלל ארבעה עמודים, התמוטט ב-1868 וגורלו אינו ידוע. מאחורי היכל הכניסה נמצאו אולם הקודש עצמו, חדר העלאת קורבנות ואולם קודש נוסף שהכיל מספר חדרים צדדיים ומדרגות שהובילו לגג המקדש.
ב-1960, בעקבות תחילת בנייתו של סכר אסואן והסכנה שנשקפה לאתרים ארכאולוגיים באזור, ביקש ארגון אונסק"ו עזרה בינלאומית בהצלת המורשת ההיסטורית העשירה. כהכרת תודה לספרד על סיועה בהצלת מקדשי אבו סימבל, תרמה מצרים את מקדש דבוד לספרד ב-1968.
המקדש נבנה מחדש בפארק ציבורי במדריד, בסמוך לארמון המלכותי, ונפתח לציבור ב-1972. בהשוואה לתמונה של האתר המקורי, השער שבראשו שמש עם נחש לא היה השער הקרוב ביותר למקדש עצמו.
בעקבות התבטאויות של מספר אגיפטולוגים שביקרו את העובדה שבניגוד למקדשים אחרים שנתרמו, המבנה ממשיך להיות חשוף לפגעי מזג האוויר, לכן, בפברואר 2020, קיבלה מועצת העיר החלטה להאיץ את התוכניות לבנות מחסה למקדש.
הלגה קלר
הלגה קלר (6 במאי 1921 - 1 במרץ 2013) הייתה פסלת וקולנוענית ישראלית.
ביוגרפיה
קלר נולדה בדרמשטאדט שבגרמניה 1921 לאנה לבית האס וסיגפריד מאי, במשפחה בת שתי בנות. אביה היה בעל עסק לבדים ושימש כנגן אורגן בקהילה היהודית הליברלית בעיר, אמה הייתה ציירת. להוריה היו קשרים הדוקים עם התיאטרון בעיר. למדה גרפיקה מגיל צעיר ובגימנסיה עד שהוצאה ממנו בשל יהדותה.
בשנת 1939 נמלטה עם משפחתה לאנגליה, שם למדה גרפיקה ועבדה בסרטים מצוירים. עסקה באנימציה ובעריכת סרטים באנגליה. ב-1940 נישאה באנגליה למוריס קרנסטון (1920-1993; ), לימים, פילוסוף, מרצה וסופר.
ב-1958 עלתה לישראל. בשנת 1961 נישאה למל קלר, מוזיקאי יליד ארצות הברית. בשנת 1964 אימצו השניים בת. בשנות ה-60 ערכה סרטים ישראליים, בעיקר דוקומנטריים. מסוף שנות ה-60 הייתה מעורבת ביוזמות שונות בתחומי החינוך לקולנוע והחינוך בכלל. משנת 1985 עד 1992 כיהנה כמרכזת תחום החינוך לקולנוע ותקשורת בבתי-הספר. קלר שימשה כמנהלת העזבון של רודי להמן והדוויג גרוסמן. בהתבסס על התיעוד מן העזבון כתבה את המונוגרפיה "פיסול כמולדת", על בני הזוג.
הלגה קלר נפטרה בבית החולים איכילוב בתל אביב ונטמנה בבית העלמין החדש בהרצליה.
לואי סן-לורן
לואי סטפן (אטיין) סן-לורן (בצרפתית: Louis-Étienne St-Laurent, באנגלית: Louis Stephen St. Laurent;  1 בפברואר 1882 - 25 ביולי 1973) היה ראש ממשלת קנדה ה-12, כיהן בין ה-15 בנובמבר 1948 ועד 21 ביוני 1957. בתקופתו זכתה קנדה ל"תור זהב" של שגשוג, צמיחה, אחדות פנימית והשפעה בינלאומית.
שנים ראשונות וראשית הקריירה
סן לורן נולד בקוויבק למשפחה דו-לשונית (אנגלית וצרפתית), אביו היה ממוצא צרפתי ואמו ממוצא אירי. הוא למד משפטים באוניברסיטת לאוול בקוויבק וב-1905 הושבע כעורך דין. הוצעה לו מלגת רודז ללימודים באוניברסיטת אוקספורד, אך הוא סירב.
ב-1908 נשא לאשה את ג'יין רנו (Jeanne Renault ;1886 - 1966), לזוג נולדו שני בנים ושלוש בנות.
מבחינת דעותיו ומורשתו המשפחתית היה מקורב למפלגה הליברלית של קנדה, אך לא היה חבר מפלגה. עם זאת הוצעו לו תפקיד של שר בממשלת מיין ב-1926 וכהונת שופט בבית המשפט העליון, אך הוא סירב.
שר משפטים ושר חוץ
ב-1945 התמנה סן לורן לשר חוץ בממשלת קינג, תוך שהאחרון מסמן אותו כנאמנו וממשיך-דרכו. במסגרת זו עסק בעיצוב ארגון האומות המאוחדות ונאט"ו.
ראש ממשלה
עם פרישתו של קינג ב-1948, נכנס סן-לורן לנעליו באופן טבעי. כלכלת המדינה הייתה מהחזקות בעולם באותה עת משום שלא נפגעה כלל במלחמה וסן-לורן ניצל זאת על מנת לפתח את תשתיות המדינה (האוטוסטרדה חוצת-קנדה (Trans-Canada Highway, 1949), נתיב המים סנט לורנס (St. Lawrence Seaway, 1954) וצינור-הגז חוצה-קנדה (TransCanada pipeline, הושלם ב-1958).
במהלך מסע הבחירות של 1949 הוכיח פתיחות וגישה חופשית וישירה לעם, עובדה שזיכתה אותו במאמר שכותרתו "!Uncle Louis' can't lose" ("דוד לואי לא יכול להפסיד!") ובכינוי Uncle Louis ("דוד לואי"). בבחירות זכתה מפלגתו בניצחון סוחף וברוב הגדול ביותר עד אותה עת (והגדול ביותר עבור המפלגה הליברלית עד היום).
סן לורן נודע בריכוזיותו ובכך שידע פעמים רבות על אודות פרטי המשרדים השונים יותר משריו. הוא פעל לחיזוק האחדות הפנימית של הפדרציה ובעיקר לאיחוד בין דוברי צרפתית לדוברי אנגלית, אותו מימש בעצם אישיותו. כמו כן פעל לצירוף ניופאונדלנד ולברדור לאיחוד הקנדי.
מדיניות החוץ שלו, אשר מומשה על ידי שר החוץ שלו, לסטר פירסון, הייתה להפוך את קנדה לכוח מתווך בזירה הבינלאומית. הדבר בא לידי ביטוי בהכנסת כוח או"ם לפתרון משבר סואץ ב-1956 ביזמת קנדה, שזיכתה את פירסון בפרס נובל לשלום.
כחבר בחבר העמים הבריטי המליץ בפני ג'ורג' השישי, מלך הממלכה המאוחדת לפתוח את החבר למדינות "לא לבנות". ב-1952 מינה את וינסנט מאסי למשרת המושל הכללי של קנדה, והוא היה האדם הראשון שכיהן במשרה זו שנולד בקנדה.
בבחירות של 1957 לא הצליח להשיג רוב דרוש להקמת ממשלה ויריבו מן המפלגה השמרנית-פרוגרסיבית, ג'ון דיפנבייקר, הצליח להקים ממשלת מיעוט. עקב חוסר ההצלחה פרש סן-לורן בן ה-75 מראשות המפלגה ובמקומו נבחר לסטר פירסון.
סן-לורן פרש לחיים פרטיים. בשנת 1967, כחלק מחגיגות מאה שנה לקנדה, זכה לעיטור "שותף" במסדר קנדה (אות הכבוד הגבוה ביותר לאזרח קנדי) והוא בן 85. חמש שנים מאוחר יותר נפטר ונקבר בקוויבק סיטי.
אבי בקר
אָבִי בֵּקֶר (3 במאי 1951 – 4 ביוני 2015) היה ד"ר ליחסים בינלאומיים ומדע המדינה (אוניברסיטת העיר ניו יורק), המזכיר הכללי של הקונגרס היהודי העולמי, חבר במשלחת ישראל באו"ם ומרצה בכיר ללימודי תואר שני בדיפלומטיה באוניברסיטת תל אביב ומשפט בינלאומי פומבי בקריה האקדמית אונו. פרסם ספרים ומאמרים רבים בתחום היחסים הבינלאומיים, האו"ם, יהדות העולם ורעיון העם הנבחר.
ביוגרפיה
בקר למד בבית הספר ביל"ו בתל אביב והמשיך בישיבת בני-עקיבא בנחלים ואת שירותו הצבאי סיים בדרגת סרן כקצין קישור לכוחות האו"ם בסיני ואחר כך ביחידה לאיתור נעדרים. הוא סיים את לימודי התואר הראשון באוניברסיטת תל אביב במדע המדינה והיסטוריה של עם ישראל (1974) ותואר שני במדע המדינה (1976) ולאחר נישואיו לצביה יצא ללימודי הדוקטורט במרכז ללימודים מתקדמים של אוניברסיטת העיר ניו יורק. הוא התמחה ביחסים בינלאומיים ובמיוחד בתחומי בקרת הנשק, האו"ם והאמנות הבינלאומיות הקשורות לכך.
לצד לימודי הדוקטורט הצטרף גם למשלחת ישראל באו"ם ושימש עוזר אישי לשגריר חיים הרצוג ואחר כך ליהודה בלום (1977–1982). הוא גם הופקד מטעם המשלחת על דיוני בקרת הנשק באו"ם. בתקופה זו בלטה פעילות האו"ם בבקרת נשק במערכה הדיפלומטית הערבית כנגד ישראל ובמיוחד בסוגיות החימוש הגרעיני. פעילות זו הגיעה לשיא לאחר שישראל השמידה את הכור הגרעיני העיראקי אוסיראק ביוני 1981. לאחר חזרתו לישראל ב-1982 שימש בקר מרצה למדע המדינה באוניברסיטת תל אביב (1982–1985) בתחומי היחסים הבינלאומיים, בקרת נשק ומדיניות החוץ הישראלית. ב-1985, לאחר מינויו כמנכ"ל הקונגרס בישראל, המשיך להרצות באופן חלקי באוניברסיטת בר-אילן.
לאחר 20 שנות פעילות בקונגרס היהודי העולמי חזר בקר לאקדמיה, ובשנים 2004–2006 שימש כמרצה בכיר בתוכנית לתואר שני לדיפלומטיה באוניברסיטת תל אביב. ב-2007 התמנה לפרופסור אורח באוניברסיטת ג'ורג'טאון (תוכנית גולדמן) שבוושינגטון די.סי., ושם לימד במשך שנתיים עד קיץ 2009. בנוסף לקורס על הסכסוך הישראלי-ערבי לימד קורסים לתלמידי בית הספר לשירות החוץ בגורג'טאון על האו"ם בזירה הבינלאומית, על בקרת נשק ועל דיפלומטיה של יהודים. בשהותו בוושינגטון הרבה להרצות בפני פורומים של המועצה האמריקנית ליחסי חוץ ברחבי ארצות הברית וגם הופיע בכינוסים יהודים של איפא"ק, בקונגרס האמריקני, במכוני המחקר, ובארגון הסטודנטים הלל. ב-2010 חזר להרצות בתוכנית לדיפלומטיה באוניברסיטת תל אביב ועל משפט בינלאומי פומבי בקריה האקדמית אונו.
בדצמבר 2007 הוענק לבקר פרס סמולר לעיתונאות מטעם הג'וינט העולמי בנושא יחסי ישראל והתפוצות "על ההישג המתמשך במאמץ להביא את דבר יחסי ישראל והתפוצות אל הקורא הישראלי." בשנים 2004–2006 כתב במסגרת טור קבוע ב"הארץ" על יהדות העולם. ביוני 2014 נבחר אבי בקר כמרצה המצטיין בתוכניות לתואר שני מטעם הפקולטה למדעי החברה.
ב-4 ביוני 2015 נפטר לאחר מחלה קשה. בקר היה נשוי לצביה, הם התגוררו בקריית אונו ולהם ארבעה בנים.
הקונגרס היהודי העולמי
בקר עבד בקונגרס היהודי העולמי במשך 20 שנה (1983–2003). הוא החל את פעילותו בקונגרס כיועץ מדיני וב-1985 התמנה למנכ"ל הקונגרס בישראל. ב-1994 התמנה למנהל הבינלאומי של הארגון וב-2001 לתפקיד הבכיר ביותר כמזכ"ל הארגון, הכפוף ישירות לוועד המנהל הבינלאומי. הוא היה הישראלי הראשון שמונה לנהל ארגון של יהודי התפוצות, וכמזכ"ל הארגון ניהל את הארגון מניו יורק עד לפרישתו בסוף 2003. נשיא הקונגרס, אדגר ברונפמן, אמר כי "בחירתו של בקר מייצגת תפיסה חדשה והכרה בחשיבות המימד הישראלי בחיי העם היהודי."
פעילות בקונגרס בישראל
עיקר פעילות הקונגרס היהודי העולמי בישראל מבוססת על תיאום מדיניות עם ממשלת ישראל, במיוחד משרד ראש הממשלה, משרד החוץ והכנסת. משימתו הדיפלומטית של בקר הייתה לחזק את הבסיס המשותף בין זרועות המדינה, הסוכנות היהודית וההסתדרות הציונית עם ראשי הקהילות היהודיות בעולם המפוזרים בקרוב למאה מדינות במגוון שונה של פעילות, זהות וזרמים דתיים. בנוסף לאירוח משלחות ההנהלה והקהילות מרחבי העולם היה בקר אחראי לארגון כינוסים רבי משתתפים של עצרת הקונגרס, ישיבות ההנהלה וחבר הנאמנים שכללו מפגשים מדיניים עם ראשי המדינה, חברי כנסת ואישי ציבור אחרים.
מכון המחקר והמועצה ליחסי חוץ
ב-1989 ייסד ד"ר בקר יחד עם ד"ר דוד קמחי את המועצה הישראלית ליחסי חוץ שפעלה בחסות המשרד בישראל. נשיא המועצה היה דוד קמחי, לשעבר מנכ"ל משרד החוץ, ובקר שימש כמנכ"ל ומפעיל המועצה עד לפרישתו מהקונגרס ב-2003.
המערכה כנגד קורט ולדהיים
בקר היה שותף פעיל בתחום הדיפלומטי והתקשורתי במאבק בינלאומי של הקונגרס כנגד מועמדתו של ד"ר קורט ולדהיים לנשיאות אוסטריה. ולדהיים כיהן כמזכ"ל האו"ם (1972–1981) והסתיר בביוגרפיה הרשמית שלו את ארבע השנים (1941–1945) שבהן שירת כקצין בוורמאכט במלחמת העולם השנייה ביחידות שביצעו פשעי מלחמה. הקונגרס חשף מסמכים רבים, ובקר פעל עם עמיתיו להתריע בפני דעת הקהל את חומרת בחירתו של קצין נאצי פעיל, אשר היה שותף לפשעי מלחמה, לתפקיד כה בכיר וסמלי באוסטריה.
בקר יצא כנגד גישת "בת היענה" של אקדמאים, דיפלומטים ועיתונאים אשר ראו בעיסוק החטטני בשואה פגיעה ב"נורמליזציה" של הקיום היהודי ובמדיניות החוץ של ישראל. הניו יורק טיימס ציטט את אבי בקר (ביוני 1988), בעקבות הפגנה שהוביל בירושלים, נגד פגישת האפיפיור יוחנן פאולוס ה-2 עם ולדהיים ועל "שיצא מגדרו כדי להעניק לגיטימציה לוולדהיים בזמן שהוא מנודה על ידי מדינות רבות בעולם". בפולמוס בישראל ציטט בקר את דו"ח הוועדה הבינלאומית של ההיסטוריונים, אשר ולדהיים בעצמו מינה, שמצאה אותו אשם בשקרים וסיוע בביצוע פשעי המלחמה. בקר הביע סיפוק כי ממשלת ישראל וגם חברי הכנסת מימין ומשמאל הפגינו אחדות יוצאת דופן בהתנגדותם להחזרת השגריר הישראלי לווינה וסירבו לקבל את הפרגמטיזם הציני שהציעו כמה שגרירים לשעבר אשר לא מצאו פסול בהגשת כתב האמנה של שגריר ישראל לנשיא האוסטרי. (על השלכות מאבק ולדהיים על זיכרון השואה ראו בהמשך).
המאבק על העלייה והחיים היהודיים לאחר נפילת ברית המועצות
בשנות פעילותו של בקר בקונגרס התגבשו התהליכים הפנימיים בברית המועצות שהביאו לפתיחות חדשה (גלאסנוסט) ולבניה מחדש (פרסטרויקה) של הכלכלה בהנהגתו של מיכאיל גורבצ'וב. כישראלי היה ד"ר אבי בקר מהראשונים שנפגשו עם מנהיגים פוליטיים בכירים, ראשי ממשלה ושרים, ברחבי מזרח אירופה הקומוניסטית וגם צפה בתחילת ההתארגנות לחידוש החיים היהודים בקהילות אלה. בקר העביר ישירות לישראל את המסר ממנהיגי מזרח אירופה על כינון היחסים הדיפלומטיים.
בוויכוח הפוליטי על עתיד הקהילות במזרח אירופה הדגיש בקר כי יש לתת עדיפות לעלייה לישראל אך לא ניתן להתעלם מרצונם של יהודים להמשיך ולהתקיים כקהילה בגלות. הוא ביקר את גישת הסוכנות היהודית ולשכת הקשר של הממשלה בישראל הממשיכים להתנהל בסגנון מחתרתי ומנסים להכתיב לקהילות מנהיגות מ'טעם' ודרכי פעולה. הוא טען כי אין מנוס מפעילות יהודית גלויה ומוסדרת של חינוך יהודי לחיזוק הזהות והחיים הקהילתיים. העלייה מברית המועצות היא יעד ראשון במעלה, הסביר, אך יש לעזוב את הפטרנליזם הישראלי ואסור לזנוח את אלה הנשארים שם. כמזכ"ל הקונגרס תמך בהקמת הקונגרס האירו-אסיאתי במוסקבה, ובטקס היסוד בהשתתפות השר רוני מילוא מישראל ונשיא הארגון החדש אלכסנדר משקביץ, ציין כי "זו הפעם הראשונה שיהודים באזור הקימו ארגון מטרייה שיהיה פעיל בזירה הפוליטית"
המאבק באנטישמיות
באמצעות הקהילות היהודיות אספו משרדי הקונגרס ומכון המחקר שלו בישראל את המידע וההתרעות בתחום זה. בקר מיסד את שיתוף הפעולה במחקר ובפרסום עם המכון לחקר האנטישמיות באוניברסיטת תל אביב.
ב-2002 גינה בקר את מה שכינה "אנטישמיות בכסות אינטלקטואלית" שבה אקדמאים, אינטלקטואלים וארגוני זכויות האדם התמקדו בתקיפת ישראל ("האנטישמיות החדשה"). מכון המחקר של הקונגרס הוציא דו"חות רבים על המתרחש בקהילות שונות בתחום זה. בקר התריע על מה שהגדיר כ"ברית לא קדושה של גורמי שמאל באירופה, האינטלקטואלים עם הפונדמנטליזם המוסלמי, המסכנת את ישראל והיהודים". ביולי 2002 ארגן בקר, בשיתוף משרד החוץ, כינוס ארגונים יהודים בלונדון לתיאום המערכה נגד המשך הפעילות האנטי-ישראלית של ועידת האו"ם נגד גזענות.
זהות יהודית בישראל ובתפוצות
בדיונים בסוגיית הזהות היהודית מצא עצמו בקר במחלוקת עם ישראלים שסברו כי לא ניתן לשמור על המשכיות יהודית בגולה וטענו כי העתיד יהודי מובטח רק בישראל (להלן על הוויכוח עם א.ב. יהושע). בקר טען כי המגמות הפוסט-ציוניות בחברה הישראלית מוכיחות שאין תחליף לחינוך יהודי בישראל ובתפוצות. הוא הביע התנגדות להשתלחות ביהודי התפוצות שהשמיע נשיא המדינה עזר ויצמן וטען כי מול שקיעת האתוס הציוני בישראל ונוכח התפשטות ההתבוללות בתפוצות על שני הצדדים לבחון מחדש את שיתוף הפעולה הנדרש לחיזוק הזהות היהודית.
בדיון בפברואר 2002 הסביר בקר כי יש לטפח את קשרי ישראל עם יהדות ארצות הברית מכיוון ש"כמה עיתות משבר בעבר הוכיחו שיהדות ארצות הברית היא בת הברית הנאמנה ביותר שלנו." לדעתו "ישראל הפכה למרכיב מרכזי בזהות היהודית של יהודי ארצות הברית, וגם לקח השואה, רגשות האשמה שהם לא עשו מספיק כדי להציל את יהדות אירופה הוא נר לרגליהם".
המאבק להחזרת הרכוש היהודי מהשואה
כמי שהיה אחראי מטעם הקונגרס במגעים הדיפלומטיים עם ממשלת נורווגיה על החזרת הרכוש היהודי מהשואה הצליח בקר לסמן את המודל (שקיבל כינוי "מודל אוסלו") להקמת וועדות החקירה הממלכתיות ברחבי אירופה (למעלה מ-50) לבדיקת האחריות הפיננסית והמוסרית של ממשלות על שוד הרכוש. בקר הגיע פעמים רבות לאוסלו למשא ומתן עם השלטונות (בשיתוף הקהילה היהודית) והגדיר את ההסכם כתקדים גם "לגבי מדינות בהן היו קהילות יהודיות גדולות ועשירות יותר". סקירה מפורטת על חשיפת הפרשה בנורווגיה וחלקו של בקר בתהליך במאמריו של סמי כהאן.
היו שטענו, בישראל וביהדות העולם, שאין זה מכובד לנהל את המערכה על השואה באמצעות תביעות כספיות. להם השיב בקר בריאיון ל"הארץ": "שואלים אותי הרבה למה אנחנו הולכים על כסף. הרי זה לא יפה, זה מחזק סטריאוטיפים על יהודים. צריך דווקא ללחום עבור צדק ומוסר. והתשובה היא, שרק באמצעות הטיפול בנדל"ן, בזהב, באמנות, אפשר להבין איך עבדה המכונה הנאצית, איך עבד שיתוף הפעולה, שלא רק גרמניה אשמה." נורווגיה שימשה לקונגרס "חוד החנית בפריצת חומת השתיקה שהקיפה את מערב אירופה מאז השואה" וכדברי בקר: "ראינו את נורווגיה כמודל של מדינה מערב אירופית המוכנה לחקור את עצמה."
בקר ניהל את המשא ומתן מטעם הקונגרס ומטעם הארגון להחזרת הרכוש היהודי (איל"ר) בשורה של מדינות באירופה: נורווגיה, הולנד, צ'כיה, סלובקיה, איטליה, ספרד ופורטוגל והיה גם חבר בוועדות הממלכתיות מטעם הממשלות לחקירה ולהסדר הפיצויים על הרכוש היהודי. בנוסף השתתף במפגשים על הרכוש היהודי עם הבנקים השווייצרים, חברות הביטוח ודיונים בקונגרס האמריקני ובפרלמנט האירופי בנושא.
הפליטים היהודים מארצות ערב
בקר יזם בקונגרס מהלך בינלאומי להפעלת דעת הקהל בסוגיית הפליטים היהודים מארצות ערב במערכה נגד התביעה לזכות השיבה של הפלשתינאים וכנגד סוכנות האו"ם לפליטים הפלשתינאים אונר"א. לדברי בקר אונר"א נועדה, על פי הגדרת המנדט ודרכי הפעולה שלה, "להנציח את הבעיה" במקום לפתרה. המערכה הבינלאומית על דעת הקהל כללה 12 כינוסים בינלאומיים שיזם הקונגרס בצפון אמריקה ואירופה ופעילות הסברה וקידום חקיקה בקונגרס האמריקנים והפרלמנט האירופאי אשר בכולם השתתף והופיע אבי בקר. עשרות כתבות התפרסמו בנושא ובמהלך הכינוסים הופיעו מנהיגים פוליטיים, משפטנים בכירים וניתנו עדויות של יהודים יוצאי ארצות ערב על הגירוש והרכוש שהוחרם.
בעיתונות הישראלית הוגדר אבי בקר כמי ש"מוביל (את) המאמץ לרפורמה מקיפה ביעדי אונר"א" שהיה לדבריו (ביולי 2003) "לגוף פוליטי ומנוף לגידול בגילויי האנטישמיות באירופה". מאמרו של בקר על אונר"א, הופץ כמסמך רשמי בקונגרס האמריקני בהמלצתה של חברת בית הנבחרים ג'אניס שאקובסקי מאילינוי לקדם דיון על רפורמה בארגון ובמחנות הפליטים. המאמר העלה שאלות נוקבות על תרומת סוכנות האו"ם לטרור הפלסטיני והצורך בבדיקה קפדנית של הסיוע האמריקני (יותר מרבע מתקציב אונר"א).
בקר גם הצהיר כי הקונגרס יזום חקיקה בארצות הברית לדרישת פיצויים עבור הפליטים היהודים יוצאי ערב במסגרת הסדר ישראלי פלסטיני. העיתונות האמריקנית דיווחה על המערכה שניהל בקר להכרה בזכויות היהודים יוצאי ערב, הופעותיו בוועדות הקונגרס האמריקני, ומכתבה של יו"ר תת-הוועדה למזרח התיכון חברת הקונגרס אליאנה רוס-לאטינן שהודתה לבקר על מאמציו. כתוצאה מפעילות זו התקבלה בסוף אוקטובר 2003 החלטה (חקיקה הצהרתית) בקונגרס האמריקני הקוראת בפעם הראשונה להכרה בדרישות הפיצויים של יהודי ערב כחלק מכל הסדר בין ישראל לפלשתינאים ודורשת כי אונר"א תפעל ליישוב קבע של הפליטים הפלשתינאים.
הדיאלוג הבין-דתי
בקר היה פעיל בדיאלוג הבין-דתי עם נוצרים ומוסלמים בעולם ובארץ. הוא השתתף במפגשים עם האפיפיור יוחנן פאולוס השני ברומא ועם קרדינלים קתוליים רבים במדינות כמו ברזיל, ארגנטינה, הונגריה ועוד. חלק מהמפגשים התקיימו במסגרת IJCIC) International Jewish Committee for Interreligious Consultations), גוף התיאום של הארגונים היהודיים להתייעצות בין דתית. במפגש יהודי-מוסלמי הוביל בקר משלחת של ראשי הקהילות היהודיות עם המופתי של פריז (ינואר 2002), שהעניק למשלחת היהודית את המהדורה המהודרת של הקוראן בהוצאת המלך הסעודי. במחקר מאוחר יותר מצא בקר במהדורה זו את הטענה המוסלמית כי האסלאם החליף את היהודים כעם הנבחר.
ספרים ומחקרים
מרוצי חימוש: הקשר בין נפט לחימוש
גשר המיתרים (פתח תקווה)
גשר המיתרים בפתח תקווה הוא גשר מעוגן כבלים המשמש להולכי רגל העובר מעל ציר ז'בוטינסקי בפתח תקווה ומחבר את בית חולים בילינסון, את הקניון הגדול, ואת "הפארק הגדול" ובו פארק שעשועים על שם עוזי חיטמן. הגשר תוכנן על ידי האדריכל הספרדי הנודע סנטיאגו קלטרווה, שתכנן גשר דומה בכניסה לירושלים.
אבי בקר
האו"ם ובקרת נשק
הספר שהוציא בקר בעקבות הדוקטורט עסק בפוליטיקה של בקרת נשק באו"ם ובהיבטים של המשפט הבינלאומי על פי מגילת האו"ם ואמנות בינלאומיות ובמיוחד האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני מ-1968. הספר מציג את מסמכי העבודה של המשא ומתן בוועדות האו"ם בין הגושים הפוליטיים (כבסיס לאמנות בינלאומיות): המערב, המזרח, העולם השלישי ועוד. הספר מסביר את עליית גוש המדינות הבלתי-מזדהות ושינוי בדפוסי העימות של המלחמה הקרה: במקום מאבק בין מזרח למערב הדרום (המדינות העניות והמתפתחות באו"ם) כנגד הצפון (המתועש והעשיר).
גשר המיתרים (פתח תקווה)
מבנה
הגשר בנוי בצורה של האות הלטינית Y, ובעל נגישות מלאה לאנשים עם מוגבלויות, כך שבקצה הצפוני שלו העלייה לגשר היא באמצעות כבשים, ובקצה הדרומי ישנה מעלית לצד המדרגות המובילות על הגשר. לגשר 31 מיתרים המחולקים כך: תשעה מיתרים יורדים מן התורן לאורכו של כל כבש, שלושה נוספים עולים כאחד מן הקרקע שבין שני הכבשים אל התורן, ועשרה יורדים מן התורן ופרוסים לאורכה של הצלע המרכזית של הגשר.
אבי בקר
האו"ם ובקרת נשק
בקר פרסם מאמרים נוספים על האו"ם וב-2014 כתב על "כוחות האו"ם לשלום: דיפלומטיה מונעת ומגבלותיה." המאמר מסביר כיצד למרות הפרישה הרחבה של כוחות האו"ם ברחבי העולם ובמזרח התיכון הם נעדרים יכולת ממשית להשפיע ולממש את יעדי בקרת הנשק ומניעת מלחמות.
גשר המיתרים (פתח תקווה)
היסטוריה
את הקמת הגשר יזמה עיריית פתח תקווה ויזמי הקניון הגדול בשנת 1999, במטרה לחבר את הקניון לבית החולים בילינסון. הקמת הגשר אושרה באוגוסט 2001 והקמתו הייתה אמורה להימשך כשנה, בעלות של 2.5 מיליון דולר. במקביל להקמת הגשר הורחב ציר ז'בוטינסקי עבור תוואי הקו האדום של הרכבת הקלה בגוש דן, שעובר במרכז הכביש.
אבי בקר
העמימות הגרעינית של ישראל
בקר הציג את הפרובלמטיקה המיוחדת של העמימות הגרעינית של ישראל והמכשולים בפני פירוז גרעיני במזרח התיכון. וגם הגיש מאמר מיוחד בנושא לכתב העת של האו"ם על פירוק נשק. בעקבות תקיפת הכור הגרעיני בעיראק, מבצע אופרה (יוני 1981) התעמת עם הנציג העיראקי בוועדת האו"ם.
גשר המיתרים (פתח תקווה)
היסטוריה
את הגשר בנתה חברת רמט והוא נפתח למעבר הולכי רגל ב-6 בספטמבר 2006, לאחר שפתיחתו התעכבה מספר שנים, בעקבות סכסוך משפטי בין עיריית פתח תקווה לבין בעלת הקרקע שעליה יושבת אחת מרגלי הגשר. טקס הפתיחה הרשמי של הגשר נערך בדצמבר 2006, בהשתתפות סנטיאגו קלטרווה.
אבי בקר
האו"ם וישראל
ב-1988 פרסם בקר בארצות הברית את ספרו השני על האו"ם וישראל. (מהדורה מוקדמת ומקוצרת יצאה בהוצאת אוניברסיטת בר-אילן ב-1985). הספר סוקר את מאבקיה של מדינת ישראל באו"ם מאז הקמתה, עד להוקעת ישראל בהחלטה שהשוותה את הציונות לגזענות ב-1975. הספר מציג את הנסיבות הפוליטיות ומשחק האינטרסים שהוליד את הגוש האנטי-ישראלי, 'הרוב האוטומטי', באו"ם. הוא מנתח את היסודות האנטישמיים באו"ם כחלק ממאבק הדמוקרטיות בדיקטטורות ומסורת הפולמוסים שניהלו נוצרים ומוסלמים כנגד יהודים בימי הביניים. בכמה מאמרים וערכים עבור האנציקלופדיות העברית ויודאיקה עדכן בקר את מאבקי ישראל באו"ם כולל גם ביטול החלטת עצרת האו"ם המשווה את הציונות לגזענות מ-1991.
גשר המיתרים (פתח תקווה)
היסטוריה
סמוך לגשר המיתרים עמד בעבר גשר פרסה אפור שנקרא "גשר בילינסון" שנהרס ב-14 בספטמבר 2006, זמן קצר לאחר פתיחתו של הגשר הנוכחי לשימוש. גשר בילינסון תוכנן עוד בסוף שנות ה-60, עוד טרם היו רמזורים על ציר ז'בוטינסקי בפתח תקווה ותאונות רבות אירעו בין מכוניות לחוצי הכביש.
אבי בקר
האו"ם והמשפט הבינלאומי
עם כניסתו של השיח על זכויות האדם למרכז הזירה הבינלאומית, בעקבות סיום המלחמה הקרה, עבר בקר להרחבת הדיון על האו"ם לתחומי זכויות האדם, המשפט הבינלאומי ההומניטרי ודיני הלחימה. מאמריו עסקו במהפכה שעבר המשפט הבינלאומי עם נפילת ברית המועצות שבישרה בעיני רבים את "קץ ההיסטוריה." ישראל הפכה לדבריו לקרבן העיקרי של תהליכים אלה ובתחום המשפט הפלילי הבינלאומי, עמדה בפני מתקפה של דה-לגיטימציה במיוחד במועצת האו"ם לזכויות אדם בז'נבה הנשלטת בידי הדיקטטורות ומפירות זכויות האדם המובילות בעולם.
יהודי ברית המועצות: זהות ופוליטיקה
ב-1991 התפרסם בארצות הברית ספר בעריכתו של בקר, עם פרופ' יעקב רואי, שעסק בזהות ותרבות יהודית בברית המועצות. הספר כלל סקירות בתחומי התרבות היהודית בברית המועצות והשינויים הדרמטיים שהתחוללו בתקופת הדמדומים של הקומוניזם. מאמרו של בקר התמקד במימד הפוליטי הבינלאומי: "יחסי מעצמות העל והזהות היהודית בברית המועצות". המאמר טען כי גלי ההגירה (למדינות המערב) והעלייה של היהודים שמשו ברומטר ליחסי המעצמות ארצות הברית וברית המועצות ושיקפו את תהליך הדטאנט (הפשרה), זכויות אדם והטילים הגרעיניים. בספר מזכיר בקר את המגעים המדיניים של הקונגרס ומנתח את השפעת הארגונים היהודים על מדיניות מוסקבה כלפי העלייה ההמונית לישראל.
בשורה של מאמרים סקר בקר את המאבק לעלייה ("שלח את עמי") בהיבטים היסטוריים, דיפלומטיים וסוציולוגיים. הוא טען כי לצד ההשפעות האדירות בתחום הדמוגרפיה וההון האנושי עבור ישראל המאבק תרם "להיחלשותה של מעצמת העל הגרעינית והמחיש גם בעיני עצמה את מחדלי השיטה והאידאולוגיה הקומוניסטית". כשם שהבינו ראשי הקרמלין "כי הכלכלה הסובייטית כורעת תחת עיוותי הקומוניזם...כך גם...חלחלו פנימה הרעיונות לזכויות האדם, התנגדות לאנטישמיות ולדיכוי, והכשירו את הקרקע לקריסה הגדולה".
בין בבל לירושלים: זהות, "נורמליות" והמשכיות יהודית
כישראלי שעבד עם יהודי התפוצות הקדיש בקר מחקרים ומאמרים למתח בין המרכזים בישראל ובגולה בפרספקטיבה היסטורית. לצד הציונות לא ניתן להתעלם, כדבריו, כי "היהודים הם בעצם עם גלובלי, הם תמיד תמכו בגלובליזציה, עוד לפני שהמושג ירד אל העולם". יש ליהודים תודעה של שליחות, "אור לגויים", כדי להפיץ רעיונות וערכים מוסריים אך גם להוביל תהליכים של גלובליזציה כלכלית. לסיכום: "פיזורן של ישראל בין האומות הוא עובדה ניצחת שלא ניתן לדחות אותה בטענות של "שלילת הגלות". תפקיד יהודי התפוצות עם השלכותיו הכלכליות, גם בעידן של ריבונות וממלכתיות, מדגים שוב עד כמה שברירי הוא נרטיב הנורמליזציה בהיסטוריה היהודית."
מדינת ישראל, למשל, המשיכה את חזונו של בנימין זאב הרצל בסיוע למדינות אפריקה בדיפלומטיה של תיקון עולם. אך על הישראלים להבין כי כפי שהוכיח ניצחונו של התלמוד הבבלי על הירושלמי, יש בגלות מאז ומתמיד כוחות יצירה שמתסיסים ומחדירים חיוניות להוויה היהודית.
במאמריו דוחה בקר גישות פוסט-ציוניות המתכחשות לייחוד ההיסטורי ולרעיון הבחירה היהודי וטען כי האובססיה להיות 'ככל העמים' מביאה לניכור ישראלי מיהודי התפוצות. ב-1995 כתב על סכנת הפוסט-ציונות בחברה הישראלית, וב-2009 הדגים כיצד נפגעו מעמד ה'היסטוריונים החדשים' והפוסט ציונות.
בספרו "מיהו העם הנבחר?" מציג בקר את המאבק בין נושאי הדגל של דמות "היהודי החדש", כמו הסופר יוסף חיים ברנר, איש העלייה השנייה, לבין הרב אברהם יצחק הכהן קוק שדיבר על סימני הגאולה והתחייה הלאומית כתהליך של התחדשות יהודית. בקר יצא כנגד האסכולה ה'ברנרית' וממשיכיה כמו הסופר א.ב. יהושע, הבולטים בגישת הניכור והבוז ליהודי הגולה.
מצד אחד התריע בקר על שיעור ההתבוללות הגובר בתפוצות שהופך את היהודים בעולם ל"יצורים בסכנת הכחדה" אך הזהיר מפני התגברות הניכור בין ישראל לתפוצות המסכנת את הזהות היהודית. כבר אז סבר שיש לפעול ל"הגדרה רחבה יותר של הזהות היהודית (בחבר המדינות), כי הניסיון מלמד שרבים מאלה שלא נספרו בידי הדמוגרפים עשויים להגיע, בסופו של דבר, לישראל ולהיות אזרחיה לפי חוק השבות".
אנטישמיות
במחקרים שונים עסק בקר במימד האנטישמיות שאותו ראה כגורם קבוע בקיום היהודי. ב-2003, טען אבי בקר כי "האנטישמיות של תחילת האלף השלישי החזירה רבים לזיכרונות שניסו להדחיק" ויצרה חיבור חדש לגורל היהודי בישראל ובתפוצות. בקר הדגים כיצד יהודים ליברלים בישראל ובארצות הברית כמו הסופר עמוס עוז ונשיא אוניברסיטת הרווארד לורנס סאמרס (מי שהיה מזכיר האוצר של ארצות הברית) הזדעזעו, כל אחד בנפרד, מעליית האנטישמיות, במסווה של אנטי-ציונות. התקוות לעידן חדש ביחס כלפי ישראל והיהודים נמוגו והסטריאוטיפים האנטישמיים הקלסיים חזרו ושוב הואשמו היהודים כמו בפרוטוקולים של זקני ציון, כאחראים לכל עוולות העולם, וכיצד ישראל הופכת ל"מרעילת הבארות המודרנית של המשפט הבינלאומי".
במאמרו, וגם בספרו, התנצח בקר עם א.ב. יהושע אשר הציע הסבר משלו לתשתית האנטישמיות ותלה זאת בזהותו הבלתי ברורה של היהודי המטיל פחד על סביבתו. לדברי יהושע האנטישמיות מאז ומתמיד לא הייתה קשורה לשנאה או קנאה ביהודים, כדברי בקר, אלא מהפחד מהצירוף בין דת ללאומיות. אסונם של היהודים באירופה הנוצרית נבע לדבריו מ"כניסתנו העמוקה לתוך זהויות של עמים אחרים...אי הבהירות שלנו והגמישות שלנו והחודרנות שלנו מפחידה אותם...כאוס זהותי כמו של היטלר נדבק באי הבהירות היהודית ויוצר את האסון הכי נורא שפקד איזשהו עם אי פעם.". לדברי יהושע גם מדינת ישראל המטשטשת את גבולותיה "משגעת את היהודים ומשגעת את האנטישמים. משגעת את הערבים ומשגעת את הנוצרים".
בוויכוח עם בקר חזר יהושע על תביעתו "להיגמל ממה שתקעו לנו שם בסיני", כדי לעקור את רעיון הבחירה היהודי שמונע את ה'נורמליות'. בקר דחה את הסברו לאנטישמיות כ"אינטראקציה פתולוגית" וטען כי לא ניתן להאשים את היהודים חסרי המגן בגלות כמסובכים בזהותם וכיוצרי אנטישמיות. תשתית האנטישמיות לדברי בקר היא השנאה לנבחר, הנובעת מהקנאה והתסכול נוכח ראשוניות היהודים בהפצת רעיון הבחירה, ומניסיון להשפיל את היהודים ככל הניתן כדי לבסס את גישת החילופין, לפיה העם הנבחר הוחלף, שנמצאת בבסיס הנצרות והאסלאם. (דיון בהרחבה בספרו מיהו העם הנבחר).
השבת הרכוש היהודי מהשואה
בספר שערך בנושא הדגיש בקר את תהליך התמודדות מדינות אירופה מול זיכרון השואה שאותו ניסו להדחיק ואפילו להכחיש. הספר מכנס מאמרים של מומחים על שוד הרכוש, האמנות וההיבט המשפטי. בקר הציג במבוא את התמודדות אירופה עם מיתוסים לאומיים על השואה ובמאמר נוסף את מלכוד מיתוס הנייטרליות של שווייץ. במחקריו הסביר בקר את המימד הפסיכולוגי שבו היו נתונות מדינות באירופה שהדחיקו משך 50 שנה את הדיון הציבורי על אשמתן בשואה.
רק לקראת סוף המאה ה-20 התעורר הציבור והתקשורת ואנשי רוח היסטוריונים' מדינאים ועיתונאים החלו בהתמודדות אמיצה עם עברם.
את התהליך כינה בקר "הפסיכואנליזה העצמית של אירופה" שאילצה עמים שלמים לבחון מחדש את המיתוסים הלאומיים שלהם. האוסטרים בחנו מחדש את ה'אנשלוס' (הסיפוח) הנאצי, הצרפתים את משטר וישי הפרו-נאצי, ההולנדים התעמתו עם הסמל 'אנה פרנק' וגילו שלא היה זה סיפור של הצלה בלבד, והנורווגים הבינו כי ראש ממשלתם קוויזלינג, משתף הפעולה עם הנאצים, לא היה לבדו. "היה זה נוח למקד את הוויכוח (ההיסטורי)" כתב בקר "על אשמת גרמניה הנאצית...(אך) תביעות על רכוש מבליטות את העובדה שלא היה אפשרי לממש את מזימותיה של גרמניה בלי שיתוף הפעולה הנלהב של פושעי מלחמה בני לאומים אחרים ובלי עומדים מן הצד חמסניים שניצלו את מצוקת שכניהם היהודים".
העם הנבחר
בשני ספרים ובשורה של מאמרים עסק בקר בסוגיית העם הנבחר ובעיקר במאבק בין הדתות על כתר הבכורה והבחירה. תחילה פרסם את ספרו על רעיון הבחירה בארצות הברית ב-2008 שהתמקד בסוגיות שונות: הרעיון ביהדות, בנצרות ובאסלם ובזירות המאבק: האנטישמיות, השואה, הסכסוך על ארץ ישראל וירושלים. במאמרים שכתב הדגיש שלא ניתן לטפל בסכסוך הישראלי-ערבי מבלי לתת את הדעת ליריבות הדתית הנובעת מתחרות על בחירת האל.
מיהו העם הנבחר
בנובמבר 2013 יצא ספרו "מיהו העם הנבחר? - סיפור מאבק הרעיונות הגדול בהיסטוריה" בהוצאת ידיעות ספרים שהיה גם ברשימות רבי המכר. הספר נכתב בהשפעת פעילותו של בקר שבמהלכה למד, תחילה באו"ם ואחר כך בקונגרס היהודי העולמי, "כיצד שב ועולה רעיון העם הנבחר היהודי בשיחות עם מדינאים ומנהיגים, באופן ישיר ועקיף, גם אם ברמיזה רועמת ולעיתים צורמת, ברקעם של דיונים מנומסים ומתורבתים."
הספר נבנה סביב סיפור חייהם של ארבעה עשר דמויות של תקופות היסטוריות, דתות, תפקידים ומגדר. כולן דמויות מפתח להבנת מקומו של רעיון הבחירה בתקופתן: מל גיבסון, רבי עקיבא, רבי יהודה הלוי, אוגוסטינוס הקדוש, מוחמד, מרטין לותר, בנימין דישראלי, ג'ורג' אליוט, הרב אברהם יצחק קוק, הסופר יוסף חיים ברנר, ש"י עגנון, המופתי חאג' אמין אל-חוסייני, האפיפיור יוחנן העשרים ושלושה, אנה פרנק. באמצעותם מנסה בקר להוכיח עד כמה משמעותי היה המאבק על כתר העם הנבחר בפרשות דרכים שונות במהלך ההיסטוריה.
"מיהו העם הנבחר?" נשען על כתבי הקודש של שלוש הדתות המונותיאיסטיות אך גם על מאות מקורות מן המחקר המודרני ההיסטורי, הפוליטי, התאולוגי והפסיכולוגי. מבחינה יהודית, טוען בקר, לא ניתן להתעלם מתפקידו ההיסטורי של רעיון הבחירה כמתסיס, מפרה אך גם כמוקד לשנאה, ולכן לא ניתן להבין את שנאת ישראל לדורותיה בלעדיו. עבור היהודים משמשת הבחירה כייעוד וכשליחות אך גם "כגורל שקשה להימלט ממנו."
ספרים שכתב וערך
New York: Palgrave Macmillan, 2008. (Jerusalem, World Jewish Congress, 1986). (Jerusalem, Israel Council on Foreign Relations, 1991).
אין דנין אפשר משאי אפשר
שימוש בכלל
מתוך י"ג המידות שהתורה נדרשת בהן ישנן ארבע מידות שמהותן היא לימוד הלכה מתוך הלכה אחרת: בנין אב, היקש, גזירה שוה וקל וחומר, ולגבי כל אחת מהן ישנו דיון האם כלל 'אין דנים אפשר משאי אפשר' תקף:
דוגמאות לשימוש בכלל
בתלמוד מובא כלל זה במקומות רבים, ביניהם:
קוראים לי צביקי גרין
קוראים לי צביקי גרין הוא רב-מכר לילדים ונוער של הסופר החרדי חיים ולדר. עלילת הספר בדיונית, וכרבים מספריו של הסופר עוסקת בהתמודדות של בן נוער, גיבור העלילה, העונה לשם צביקי גרין. הספר תורגם למספר שפות.
עלילה
עלילת הספר עוסקת בצביקי גרין, בנו של עסקן חרדי פוליטי העובר לארצות הברית יחד עם הוריו ואחותו הצעירה ממנו בשל שליחות אליה נשלחה המשפחה. צביקי, ילד פופולרי בכיתתו בישראל מגיע לארצות הברית שם נתקל בקשיים חברתיים עקב מחסום השפה, ושוקע בדיכאון ובפיגור בלימודים בעקבות הסביבה החדשה והלא מוכרת. בסופו של דבר, הוא מצליח להשתלב בחברה, לאחר שמביס צמד בריונים שהטיל את אימתו על הילדים החלשים בכיתתו. מעמדו נוסק, הוא לומד את השפה והופך לתלמיד מצטיין ולראש ועד הכיתה. בדיוק אז מודיע אביו שהם חוזרים לארץ. כעת, לאחר שצבר מעמד והשתלב בחברה מסרב צביקי לחזור לארץ. מעט לפני החזרה צביקי נפגש באקראי עם נשיא ארצות הברית, רונלד רייגן באירוע של הקהילה היהודית בארצות הברית.
עם חזרתו לארץ, מסרב צביקי להשלים עם המציאות החדשה. הוא מזלזל בלימודים, וציוניו צונחים. הוא מתחיל לחזור לתלם עם התחברותו לבנו של מורו ילד חולה סרטן, ולבסוף חוזר לציוניו הטובים בזכות חלום. לאחר מכן הוא פוגש חבר חדש, אריאל, בעת שהוא ניגש למבחנים מאורגנים בגמרא, שמתברר כבנו של יריב פוליטי של אביו. אף על פי שאביו מבהיר שהוא רק מתנגד לדרכו של אביו של החבר החדש והוא אינו "יריב" שלו, וכי אין לו התנגדות שהם יהיו חברים, קיימת מתיחות על רקע הסכסוך בין האבות - אביו של צביקי פותח סופרמרקט המתחרה בצרכנייה של אביו של אריאל. הילדים נפרדים לחלוטין עם פתיחת הסופרמרקט. בשלב מסוים משתלטים מחבלים על הצרכנייה של אביו של אריאל בעת שהייתו של צביקי בה, והוא הוגה תוכנית בעזרתה הוא משחרר את הצרכנייה בעזרת המשטרה. האבות והילדים משלימים. הספר נחתם בתיאור בר המצווה של צביקי ותחילת לימודיו בישיבה קטנה.
בנוסף, יש בספר עלילת משנה - מערכת היחסים של אחותו, מירי, עם ילדה עיוורת בשם ג'ודי.
במוסף סיפורים של יתד נאמן שיצא לקראת חג הסוכות תשע"ה כתב ולדר פרק נוסף בסיפור העוסק בצביקי המתבגר כבחור בן 20.
בדצמבר 2019 יצא הספר בקומיקס כשבמקום הנשיא רונלד רייגן בספר הקומיקס מופיע הנשיא דונלד טראמפ.
מאסימו אודו
מאסימו אודו (באיטלקית: Massimo Oddo; נולד ב-14 ביוני 1976) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בתפקיד המגן הימני, וכיום מאמן פרוג'ה. לזכותו של אודו זכייה במונדיאל 2006 עם נבחרת איטליה.
קריירה
אודו החל את הקריירה בקבוצות הנוער של מילאן ובין השנים 2000-1995 הושאל לקבוצות בוגרים שונות בליגה האיטלקית. בשנת 2000 נרכש על ידי הלאס ורונה ממנה עבר ללאציו ב-2002. בשנת 2007 החזירה אותו מילאן אל שורותיה בדיוק בזמן בשביל לככב ולזכות בליגת האלופות לעונה זו. אודו השתתף במשחק הגמר בו גברה מילאן על ליברפול בתוצאה 1–2.
בקיץ 2008 עבר מאסימו אודו לקבוצת הפאר הגרמנית באיירן מינכן בהשאלה לעונה אחת, שבסיומה חזר למילאן.
בקיץ 2011 חתם אודו בלצ'ה מהליגה האיטלקית לעונה אחת.
קריירת אימון
במאי 2015 מונה אודו למאמן פסקארה מהסרייה ב'. בעונתו הראשונה בתפקיד הוא העלה את פסקארה לסרייה א'. ב-14 בפברואר 2017 פוטר מתפקיד מאמן פסקארה. ב-21 בנובמבר 2017 מונה אודו למאמן אודינזה מהסרייה א'. ב-24 באפריל 2018 הוא פוטר מתפקידו לאחר שהקבוצה הפסידה 11 משחקים ברציפות.
בנימין לאו
הרב ד"ר בנימין צבי (בני) לאו (נולד בי' בחשוון ה'תשכ"ב, 20 באוקטובר 1961) הוא ראש מיזם 929 - תנ"ך ביחד. כיהן במשך 18 שנים כרב בית כנסת הרמב"ן בשכונת קטמון בירושלים.
ביוגרפיה
נולד בתל אביב לנפתלי לאו-לביא, ניצול השואה ואחיו של הרב ישראל מאיר לאו. אמו, ג'וּן, היא ילידת בריטניה, בת למשפחת אייזנמן-ברויאר. אחיו, עמיחי לאו-לביא, הוסמך כרב קונסרבטיבי, ומשמש כרב קהילה ליברלית בארצות הברית.
גדל ברמת גן ולמד בבית הספר סגולה בבני ברק ובישיבה התיכונית נתיב מאיר בירושלים. היה חניך בתנועת הנוער בני עקיבא, למד בישיבת הר עציון, ושירת בצה"ל בחטיבת גולני.
עם נישואיו לנועה בשנת 1985 עבר לקיבוץ סעד ושימש כמחנך בתיכון המשותף בקבוצת יבנה. בתוך כך השלים את לימודי הרבנות בישיבת הקיבוץ הדתי בעין צורים, ובשנת 1993 הוסמך לרבנות על ידי הרבנות הראשית לישראל. בין השנים 1993–2000 שימש כרב קיבוץ סעד. במהלך שנים אלו יצא עם משפחתו לשליחות בת שנתיים בלונדון כרב תנועת בני עקיבא באירופה. כיהן כר"מ בישיבת הקיבוץ עין צורים למשך שנה אחת.
בשנים 1998–2012 לימד בבית מורשה בירושלים, וכיהן כראש בית המדרש לצדו של הרב ד"ר יהודה ברנדס. בשנת 2000 הקים את בית המדרש לנשים בבית מורשה ועמד בראשו במשך חמש שנים. בשנת 2005 הקים את בית המדרש לצדק חברתי בשיתוף עם ארגון במעגלי צדק (שהיה ממייסדיו) במגמה להכניס לשיח התורני סוגיות מתחומי החברה בישראל. פרסם מאמרים בכתב העת "אקדמות" בהוצאת בית מורשה.
בשנת 2000 עבר לגור בירושלים, והחל משנת 2002 שימש כרב קהילת רמב"ן בשכונת קטמון. בעבר שימש כרב בתי הספר הימלפרב ופלך בעיר. בשנת 2013 החל את עבודתו במכון הישראלי לדמוקרטיה כאחראי על פרויקט זכויות אדם ביהדות. במסגרת זו עסק בליווי מדיניות ציבורית במשרדי ממשלה ובארגונים חברתיים בתחומים הקשורים לפרויקט. הרצה בישיבה החילונית של בינ"ה. בשנת 2019 סיים את כהונתו כרב קהילת רמב"ן.
בין השנים 2007–2009 פרסם טור בימי שישי במוסף תרבות וספרות של עיתון "הארץ". הרב לאו הופיע במשך תשע שנים בימי שישי בערוץ הראשון בתוכנית פרשת שבוע יחד עם אבי רט.
בשנת 2014 זכה יחד עם אתי אנקרי בפרס הסובלנות הדתית מטעם מכון שכטר למדעי היהדות. בשנת 2014 הקים הרב לאו את מיזם "929 - תנ"ך ביחד", מיזם לקריאה כלל-ישראלית של 929 פרקי התנ"ך מדי יום, ועומד מאז בראשו, כחלק מתפקידו כראש המיזם הוא הדריך שיעורים מכוונים לילדים ונוער וניהל מספר אירועים של המיזם בבית הנשיא. יוזם המיזם היה סגן שר החינוך, אבי וורצמן, ובסבב הראשון עמדה בראשות המיזם, לצד הרב לאו, העיתונאית גל גבאי.
ב-2018 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בר-אילן.
ב-20 ביוני 2021 בחרה האספה הכללית של אקים ישראל את הרב בני לאו לכהן כיו"ר העמותה.
פעילותו והשקפתו
שיטת הלימוד שלו מבוססת על שילוב של עולם התורה הקלאסי עם עולם המחקר האקדמי, שילוב המתבטא בסדרת הספרים "חכמים" שכתב, שבה מחוברים המקורות התלמודיים להקשר ההיסטורי, ובשיעורי התנ"ך שהוא מעביר במסגרות שונות. הוא עוסק רבות בניסיון לקרב בין הציבור החילוני לדתי. הוא ביקר את חוסר ההישמעות לכללי הפסיקה ההלכתית של היהדות הקונסרבטיבית. תוכנית ההלכה שהקים בבית מורשה יועדה לגברים ולנשים והתמקדה בשאלות של הלכה ומודרנה.
הרב לאו תובע מהציבור הדתי השתלבות אזרחית מלאה במדינת ישראל על כל מערכותיה. כתוצאה מהשקפה זו הוא תופס את "ההסדר" כמסגרת שנועדה ליחידים המצטיינים בלימוד התורה.
בתקופת ההתנתקות הופיע בפני חיילי צה"ל שעברו הכנה מנטלית לקראת הפינוי על מנת לשכנעם שלא לסרב פקודה, וכדי לתאר להם את השקפת עולמם של המתיישבים. זאת אף על פי שהתנגד לתוכנית וטען כי "תהליך קבלת ההחלטה של ראש הממשלה על ההתנתקות היה חד צדדי ולא דמוקרטי". בסרט וידאו שהוצג בפני החיילים הביע את השקפת עולמו במילים: "אני לא דתי בגלל שאני ציוני ואני לא ציוני בגלל שאני דתי. אני גם וגם, וזה מה שיוצר את כל התסבוכת הזו". את הנוער שפעל והפגין נגד התוכנית בדרכים בלתי חוקיות תיאר בדוא"ל ששלח ליונה גודמן, מזכ"ל בני עקיבא בעבר, כ"אוסף נערים ונערות מוסתים על ידי קומץ שחצנים, שאינם מהססים לפגוע ברקמת החיים של המדינה, מאיים להבעיר עלינו את הבית". בליל תשעה באב ה'תשע"ב (2012) חזר בו מהמילים. נמנה עם החותמים על העצומה המתנגדת לכל סוג של סרבנות פוליטית.
בפברואר 2012, כשהרב אלישיב אושפז בבית החולים ונאבק על חייו, פרסם הרב לאו בדף הפייסבוק שלו קריאה "להתפלל שהרב אלישיב ימצא שקט ומנוחה ויסתלק מכל ייסורי הגוף", בהסתמכו על דברי הגמרא במסכת נדרים ומקורות נוספים. בעקבות הסערה שעוררו דבריו בכלי התקשורת החרדיים, אמר כי דבריו הוצאו מהקשרם וכי המסר בדבריו היה "לא לומר לקב"ה ולדרוש ממנו תעשה כך או אחרת, אלא תעשה הטוב בעיניך".
בינואר 2013 ביקר את אגודת אפרת: בתגובה הכחישה האגודה כי אמרה אי פעם שהפלה היא רצח.
במאי 2013 כתב, על רקע פרשת נשות הכותל, שהתעטפות בטלית והנחת תפילין בידי נשים אינה איסור הלכתי ואף מוכרת מהמקורות, אך אין הוא תומך בשום הפגנה או הפגנה שכנגד ברחבת הכותל המערבי. באותו חודש כתב בעניין מועמדות הרב דוד סתיו לרב הראשי לישראל: "הציונות הדתית הייתה אמורה להתמוגג מנחת ולשאת אותו על כפיים. אך כשהשלטון ניתן בידי רבנים - הקנאה והכבוד מעוורים את עיניהם ומחבלים במעשה ידי עצמם".
בנובמבר 2014 קרא למאבק על זכותם של יהודים להתפלל בהר הבית. עם זאת, באוקטובר 2015 כתב כי אינו עולה להר הבית והוסיף: "אני בוער מכאב וכעס על אנשים שברגל גסה עולים להר כדי להראות שהם הריבון. גם אם יש כיפה על ראשם הם מחללי קודש באופן הנורא ביותר". עם זאת הדגיש כי האיסור לעלות להר הבית אינו רק הלכתי, אלא מונע גם משיקולים חברתיים ומדיניים.
באוגוסט 2014 תקף לאו את ארגון להב"ה שהפגין נגד חתונת ערבי ויהודיה. לדבריו, כדי לראות לאן תוביל פעילות הפגנתית מעין זאת: "ניתן לראות את השכנות שלנו - שמנהלות שלטון טרור דתי". הוא הוסיף כי להב"ה "מחבל במדינת ישראל, בחברה הישראלית, וגורם נזק איום ליחס של החברה הישראלית לתורה וליהדות".
ביוני 2019 הנחה את טקס לווייתה של נחמה ריבלין.
מ.כ. אילת (כדוריד)
מועדון כדוריד אילת (כיום נקרא מועדון כדוריד הפועל חבל אילות) הוא מועדון כדוריד, המשחק כיום בליגת העל בכדוריד.
בנימין לאו
נישואין חד-מיניים ונישואיים אזרחיים
באוגוסט 2016, בעקבות פרסום סקר על התמיכה בנישואים אזרחיים, אמר שיהודים רבים "בוחרים בנתיבי מילוט מהרבנות רק בגלל ששוללים מהם את אפשרות הבחירה. פתיחת המסלול החלופי ישחרר את סיר הלחץ הזה ויחזיר הרבה צעירים יהודים לנישואים בדרכי אבותם [...] כל זה בלי לדבר על אותם רבבות שאינם יכולים להינשא ברבנות כלל ושעבורם נישואים אזרחיים הם הכרח".
מ.כ. אילת (כדוריד)
היסטוריה
המועדון הוקם בשנת 2007 בתמיכה ובהובלה של משפחת קוגן: האב סילביו הוא היו"ר ומאמן, בניו אנדי וחוליאן הם שחקני הקבוצה, והאם גבריאלה וייסמן קוגן היא חברת הנהלת איגוד הכדוריד, ולצידם שוקי כץ הוא מנהל הקבוצה. במועדון תשע קבוצות תחרותיות. קבוצת בוגרים, קבוצת הנוער, וכן קבוצת הילדים. וכן בי"ס לכדוריד בשיתוף מתנ"ס אילת.
המועדון סבל במשך תקופה של 10 שנים מהעדר אולם ספורט גדול לאימון ואירוח משחקי הבית, עד שבחודש אוקטובר 2020 נחנך האולם החדש בבי"ס נוף אדום בקיבוץ אילות המכיל 450 מקומות ישיבה. לאחר מכן נבנה אולם חדש בקיבוץ יטבתה, ולאחר שכבר חנכה הקבוצה, פעולה של עובד ניקיון, ששטף את הפרקט - הובילה לנזק בלתי הפיך באולם, ובמועדון נאלצו לארח את משחקי הבית בעונת 2020/2021 בערד (6 משחקים בסה"כ). כיום הנזק תוקן והקבוצה מארחת את משחקיה באולם החדש בקיבוץ יטבתה.
בנימין לאו
נישואין חד-מיניים ונישואיים אזרחיים
בעצרת שנערכה לאחר מצעד הגאווה בירושלים באוגוסט 2015 שבו נרצחה שירה בנקי, אמר לאו: "אף אחד, אף אחת, אסור לו לגור בארון. ארון זה מוות. (...) אנחנו צריכים לדאוג שאף ילד או ילדה, נער או נערה, גבר או אישה, לא יפחד לגור בבית פתוח ומלא חום. זו אחריות שלנו בשם התורה, בשם אלוהי ישראל, בשם העם שמבקש לחיות כאן על פני האדמה הזו".
מ.כ. אילת (כדוריד)
היסטוריה
בסיום עונת 2020/2021 עלתה לראשונה בתולדותיה לליגת העל בכדוריד, לאחר שסרדג'ן רונדיץ' שמאמן את הבוגרים מאז שנת 2016 צירף איתו שני שחקנים זרים – השוער מלאדן הנקוביץ' והמרכז דרקו טודורוביץ', ויחד עם הישראלים הקפטן אייל מימון, גל קדם, יונתן רום, טל קדמי, דין סויפרמן, אלון סופר, ים שוובר, ענבר קורטי, דב ברטיסלב והשוער אדיר כהן הצליחו להעלות את הקבוצה לליגה הבכירה.
בנימין לאו
נישואין חד-מיניים ונישואיים אזרחיים
באוקטובר 2020 פרסם לאו מאמר שבו כתב שנישואים חד-מיניים הם עניין של בחירה אישית, קרא לקרובי המשפחה להשתתף בהם, והמליץ לזוגות חד מיניים על הבאת ילדים, בנימוק שהרצון של כל אדם בזוגיות להביא חיים לעולם הוא טבע עמוק ועל כן אסור לדכא אותו. לדבריו בני זוג להט"בים וילדיהם צריכים להיות חברים בקהילה כמו כל אדם אחר . רבנים ואחרים מתחו עליו ביקורת, בנימוק שהוא מנוגד להשקפת עולמה של היהדות וכמה מזקני רבני הציונות הדתית, בהם הרב יעקב אריאל והרב חיים שטיינר, חתמו על מכתב מחאה תחת הכותרת "אין מקיפין בחילול השם".
מ.כ. אילת (כדוריד)
קבוצת הנשים
קבוצת הנשים, שהוקמה בעונת 1999/00, שיחקה בליגה הלאומית. בעונת 2007/08 סיימה קבוצת הנשים במקום השמיני מתוך 14 קבוצות.
בנימין לאו
נישואין חד-מיניים ונישואיים אזרחיים
בינואר 2018 נכח זמן קצר בחתונה של גבר שעובד עמו והתחתן עם חברו לחיים, כדי לברך. הוא נימק זאת בכך שהוא רואה ערך בזוגיות כשלעצמה, אף בין בני אותו המין, וכי הבדידות מגדילה את הסיכוי שיתאבדו. עם זאת אמר שאין מקום לקידושין בין בני זוג מאותו המין.
השקפות פוליטיות
במרץ 2021, כיממה טרם הבחירות לכנסת העשרים וארבע, הביע הרב לאו תמיכה ברשימת כחול לבן בראשות בני גנץ.
דת ומדינה
בהתראיינו לעיתון דה מרקר במרץ 2021, התבטא הרב לאו נגד עירוב של הדת והפוליטיקה, ואמר: "אני בעד הפרדת דת ופוליטיקה. כל חוק שמנסים לחוקק כדי לחזק אלמנטים דתיים רק פוגע בדת. הדוגמה הטובה ביותר היא חוק החמץ - יותר אנשים אוכלים חמץ בגלל החוק. ביום שבו יחוקקו "חוק יום הכיפורים", אנשים יתחילו לנסוע."
התבטאות זו ממשיכה את הקו שביטא עשור קודם, בראיון באתר וואלה במאי 2011, שם קבע כי "הרבנות הראשית היא גורם מפריע". לדבריו, קבוצה של פוליטיקאים מחליטה מי יהיה הרב הראשי או המקומי, כשלא בהכרח ישנם חיבור והתאמה לקהילות בשטח. דברים מעין אלו אמר הרב לאו גם בערב יום הכיפורים 2013 בראיון איתו בישראל היום.
חיים אישיים
הרב לאו נשוי לנועה (בתו של ידידיה כהן), סגנית ראש המדרשה במדרשת נשמת העומדת בראש תוכנית יועצות ההלכה במדרשה. לזוג שישה ילדים. בנם הבכור, ידידיה, הוא רב היישוב אלון.