cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נטישת היהודים
טיעונים
בתגובה לנחישות הנאצים לסלק יהודים מאירופה בכל האמצעים הדרושים, סגר שאר העולם אפשרויות רבות להגירה למדינות אחרות. לדוגמה, עלייה לארץ ישראל תחת המנדט הבריטי, אזור שהוגדר על ידי ליגת העמים כבית לאומי ליהודים בסכנה, הוגבלה מאוד על ידי רשויות המנדט בשנת 1939; ומדינות רבות פשוט סירבו לאפשר כניסת יהודי אירופה. ככל שגרמניה הנאצית צברה כוח וירשה אוכלוסיות יהודיות גדולות בשטחים שנכבשו (כגון פולין ורבים אחרים), המדיניות ברוב המדינות הייתה לחסל לחלוטין את הנוכחות היהודית (במקרה של גרמניה ובעלות בריתה) או למנוע הגירה יהודית (במקרה של שאר מדינות העולם). סגירת אפשרויות ההגירה באמריקה מכוסה על ידי ויימן בספרו מ-1968 Paper Walls: America and the Refugee Crisis, 1938-1941. ויימן ממשיך לתעד היבט זה של מלחמת העולם השנייה ב"נטישת היהודים", המכסה את התקופה של 1941–1945, כאשר אמריקה ובעלות הברית לחמו נגד גרמניה והפתרון הסופי והשואה התקדמו לשלבים הקטלניים ביותר.
ויימן מסכם את הממצאים העיקריים שלו בהקדמה (להלן בצורה ערוכה):
הספר "נטישת היהודים" טוען שמנהיגים פוליטיים אמריקאים ובריטים בתקופת השואה, כולל הנשיא רוזוולט, דחו הצעות שיכלו להציל מאות אלפי יהודים אירופאים ממוות במחנות השמדה. ויימן מתעד, למשל, כיצד רוזוולט סירב שוב ושוב לתת מקלט לפליטים יהודים ולא הורה על הפצצת קווי רכבת המובילים לאושוויץ. בנוסף לכך, רוב המנהיגים היהודים באמריקה ובארץ ישראל כמסתבר לא עשו הרבה כדי ללחוץ על ממשלות אלו לשנות את מדיניותן. מספר עיתונים אמריקאים, כולל הניו יורק טיימס, המעיטו לדווח על השמדת היהודים, או העבירו דיווחים כאלה מעמודים ראשיים לעמודים פנימיים בגלל אנטישמיות. הטיימס היה אמנם בבעלות יהודים, אך לא רצה להיראות כמציג עמדה יהודית.
ויימן בוחן את המסמכים המצביעים על כך שממשלות ארצות הברית ובריטניה דחו הצעות רבות לקבל יהודי אירופה. הנושא הועלה בוועידת הבית הלבן ב-27 במרץ 1943 של מנהיגים אמריקאים ובריטים בכירים בזמן המלחמה, כולל רוזוולט, מזכיר המדינה האמריקאי קורדל האל, שר החוץ הבריטי אנתוני אידן, היועץ הנשיאותי הארי הופקינס, ושגריר בריטניה בוושינגטון, לורד הליפקס. האל שאל אם בעלות הברית מוכנות לקבל 60,000 עד 70,000 יהודים מבולגריה, בעלת ברית גרמנית. אידן התנגד בטענה שהיטלר עלול להיענות להצעות דומות עבור יהודי גרמניה ופולין, ואמר כי "פשוט אין מספיק ספינות ואמצעי תחבורה לטפל בהם".
ויימן מבקר במיוחד את ההנהגה היהודית והציונית האמריקאית המרכזית, שלא הייתה יעילה במאמצי ההצלה שלה ולעיתים קרובות נתנה עדיפות למאבק באנטישמיות האמריקאית ולחיזוק העמדה הציונית לגבי היישוב היהודי בארץ ישראל לאחר המלחמה, מעל הצורך להציל יהודים מרדיפות הנאצים.
בפרק על "אחריות", יש לויימן תת-פרק "מה אפשר היה לעשות", שבו הוא מכיר בכך שאפשרויות ההצלה "הצטמצמו בגלל נחישותם של הנאצים למחוק את היהודים" וכי "תנאי המלחמה עצמם הקשו על החילוץ. סביר להניח שלא ניתן היה לחלץ מיליונים". עם זאת, הוא טוען כי "בלי להפריע למאמץ המלחמתי, ניתן היה להציל עשרות אלפים נוספים - כנראה מאות אלפים". לאחר מכן הוא מציג מבחר של שתים עשרה תוכניות שהוצעו (בין היתר) בתקופת השואה שהיו יכולות להיות יעילות אילו רק היו מנסים אותן. בחירתו כללה (להלן בצורה ערוכה):
טיעוני נגד
הרוב המכריע של ההיסטוריונים המקצועיים המתמחים במלחמת העולם השנייה או בשואה, בדרך כלל אימצו את הטיעונים של ויימן, תמכו בהם, או הושפעו מהם. חלק מתנגדים לביקורת של ויימן על רוזוולט, מגינים על ארגונים יהודיים ממסדיים או מערערים על הטענה כי בעלות הברית יכלו להפחית ביעילות את טבח היהודים על ידי הפצצת מתקני ההשמדה באושוויץ, נושא המכונה לעיתים קרובות סוגיית הפצצת אושוויץ.
ד"ר ג'יימס ה. קיצ'נס III, ארכיונאי של מרכז המחקר ההיסטורי של חיל האוויר של ארצות הברית, ביקר את ויימן על התעלמותו מהמלחמה המוחלטת שבה היו מעורבות בעלות הברית ועל כך שהוא ביסס את ספרו על מקורות חברתיים-פוליטיים, ללא התייחסות להיסטוריה צבאית שלטענתו חיונית לדיון בהפצצות. קיצ'נס טען שזה לא היה מעשי להפציץ את אושוויץ. שתי הנקודות העיקריות של קיצ'נס הן: 1) לבעלות הברית לא היה מידע מודיעיני מפורט מספיק לגבי מיקומם של מתקנים אלה כדי לכוון הפצצות באופן סביר, ו-2) הלוגיסטיקה של ההפצצה הייתה קשה מכדי לצפות לתוצאה מוצלחת באופן סביר. ההיסטוריון ריצ'רד לוי תומך בעמדת קיצ'נס. היסטוריונים אחרים הצביעו על כך ש: 1) לבעלות הברית היו הזדמנויות לרכוש מספיק מודיעין צבאי על מטרות אושוויץ, אם כי נראה שלא נעשה מאמץ לאיסוף מידע כזה. ו-2) היו הרבה הפצצות מוצלחות של בעלות הברית שהיו קשות באותה מידה והתבססו על מודיעין חלקי. התפיסה שהפצצת אושוויץ הייתה קשה אינה סבירה; וייתכן כי קיצ'נס רצה להגן על מעסיקו.
כמעט כל ההיסטוריונים מסכימים עם עמדתו של ויימן, לפיה בעלות הברית והנייטרלים יכלו לעשות יותר כדי להציל את יהודי אירופה בסכנת השמדה. יוצא דופן אחד הוא ויליאם ד' רובינשטיין, שספרו "מיתוס ההצלה: מדוע הדמוקרטיות לא יכלו להציל יותר יהודים מהנאצים" הוא תגובה ביקורתית מפורשת ל"נטישת היהודים" ועבודות נוספות התומכות בעמדותיו של ויימן. רובינשטיין טוען שמעצמות המערב קיבלו מהגרים, ארץ ישראל לא הייתה מקלט טוב בגלל התנגדות הערבים, ופעולה יעילה של בעלות הברית נגד מחנות ההשמדה לא הייתה אפשרית.
עם זאת, אפילו מבקריו החריפים ביותר של ויימן מודים שרבות מטענותיו תקפות. רובינשטיין, למשל, מסכים עם ויימן (והיסטוריונים רבים אחרים) שהמנהיגות הפוליטית הערבית הפלסטינית, בראשות המופתי של ירושלים חאג' אמין אל-חוסייני, והמרד הערבי בשנים 1936–1939 גרמו לממשלת בריטניה לנטוש את תנאי המנדט הזמני שלה על ארץ ישראל, שנועד בעיקר להקים בית לאומי לעם היהודי כדי להציל יהודים בסכנת השמדה. גם ויימן וגם מבקריו מסכימים שהחלטת הבריטים לנטוש את תנאי המנדט (הקמת בית לאומי ליהודים) התגלמה בספר הלבן של 1939, שהפחית את העלייה למכסה שנתית של 10,000 בלבד, עד ל-75,000 עולים סך הכל, ולאחר 5 שנים העביר את כל ההגירה היהודית לאישור הרשות הערבית הפלסטינית (המתנגדת לעליה בחריפות). ההשלכות ארוכות הטווח של נטישת תנאי המנדט על יהדות אירופה במהלך השואה מוכרות בדרך כלל אפילו על ידי מבקריו של ויימן, אם כי ויימן מפרט את ההשפעות ההרסניות בפירוט רב יותר מאשר רבים ממנגדיו.
למשל, חילוקי הדעות בין רובינשטיין לויימן נשענים בעיקר על טענתו של רובינשטיין כי היהודים הציוניים בארץ ישראל (כמו דויד בן-גוריון) הם האשמים העיקריים באי קליטת יהודי אירופה בארץ ישראל, ואחריות משנית היא של השלטונות הבריטיים או הערבים הפלסטינים שהתנגדו באלימות למאמצי חילוץ כאלה. כמה היסטוריונים תקפו את רובינשטיין ומבקרי ויימן אחרים על עמדות כאלה, וקראו להן "פולמוסיות" לא-מלומדות.
דוגמאות של הצלת יהודים
היסטוריונים רבים, כולל ד"ר דייוויד קרנצלר, המתמחה בתיעוד הצלות יהודים, מציינים שמספר רב של יהודים ניצלו, וטוענים שניתן היה להציל אפילו יותר, לעיתים קרובות תוך שימוש בדוגמאות של ויימן. ברוב המקרים, מאמצי ההצלה לא היו ביוזמתם של ארגונים יהודיים וציוניים גדולים בעולם החופשי, שלעיתים קרובות אף מנעו את פעילות ההצלה; או של ממשלות בעלות הברית; או של מוסדות כמו הוותיקן או הצלב האדום. רוב פעולות ההצלה המוצלחות היו תוצאה של עבודה של קבוצות יהודיות ולא-יהודיות קטנותת לא ממסדיות, שפעלו בעיקר מחוץ ולעיתים קרובות בניגוד להוראות של קבוצות הגג שלהם. דוגמאות:
סויוז 7K-OK
הסויוז 7K-OK הייתה הגרסה המאוישת הראשונה של חלליות הסויוז והיא שימשה בין השנים 1966–1971 להבאת אסטרונאוטים לתחנות החלל במשימות הראשונות בתוכנית סאליוט והגרסאות המשופרות שלה עדיין משמשות להבאת אסטרונאוטים לתחנת החלל הבינלאומית.
הסויוז 7K-OK הייתה הגרסה היחידה בתוכנית סויוז שבה נהרגו אסטרונאוטים נכון לשנת 2015. בסויוז 1 נהרג איש צוות אחד כתוצאה מאי פתיחת המצנח ובסויוז 11 נהרגו כל שלושת חברי הצוות מפתיחה מוקדמת מדי של אחד משסתומי האוויר בחדירה לאטמוספירה.
שיאים שנשברו על ידי הסויוז 7K-OK:
סויוז 7K-OK
הסויוז 7K-OK יכלה לשאת צוות של שלושה קוסמונאוטים ללא חליפות חלל למסלול לווייני נמוך. הסויוז 7K-OK מובדלת מהגרסאות הבאות של חלליות הסויוז בלוחות הסולאריים העקומים שלה ובשימוש שלה במערכת העגינה והניווט - "איגלה" - שדרשה שימוש במשושות מכ"ם מיוחדות.
בעיקרון, גרסת הסויוז 7K-OK הייתה אמורה להיות גרסת מבחן של הסויוז 7K-LOK (גרסת הסויוז שהייתה אמורה לשמש את הסובייטים במשימות לירח). תפקידה של הסויוז 7K-OK היה לבדוק את מערכות הסויוז 7K-LOK במסלול לווייני נמוך. הסויוז 7K-OK הייתה דומה בעיצובה לסויוז 7K-LOK אולם לא היה לה את האנטנה הגדולה שנדרשה במשימות לירח. לדגמים הראשונים של חלליות הסויוז היה מכל דלק חיצוני סביב המנועים שנועד לאחסון דלק נוסף בטיסות לירח ובמשימות סויוז 1-9 הוא נותר ריק. רק לאחר שתפקידה של החללית הוסב לאיוש תחנות חלל מכל הדלק החיצוני הוסר.
לסויוז 7K-OK היה מנגנון עגינה - "(Soyuz "probe and drogue" (original type" - אשר אפשר לה לעגון בחלליות אחרות. הסויוז 7K-OK צוידה במנגנון העגינה הזה כדי לבדוק את היתרונות ההנדסיים שבו כהכנה לתוכנית החלל הסובייטית. לסויוז 7K-OK היו שתי גרסאות:
מסיבות בלתי ברורות בגרסאות הסויוז 7K-OK וה־7K-LOK לא היה פתח במנגנוני העגינה שאפשר מעבר פנימי של הקוסמונאוטים בין החלליות ולכן מעבר בין החלליות היה אפשרי רק באמצעות הליכת חלל. מעבר בין חלליות באמצעות הליכת החלל יושם בהצלחה במשימות סויוז 4 וסויוז 5 שבהן עברו אלכסי יליסייב ויבגני חרונוב מסויוז 5 לסויוז 4.
השיגור הראשון של הסויוז 7K-OK היה שיגור מבחן בלתי מאויש ב־28 בנובמבר 1966.
סויוז 7K-OKS
לגרסת שתי החלליות האחרונות שיוצרו מסדרת הסויוז 7K-OK קראו סויוז 7K-OKS. לגרסה זאת היה מנגנון עגינה חדש ("probe and drogue" Soyuz) שאפשר העברה של קוסמונאוטים מחללית לחללית ללא צורך בהליכת חלל. מנגנון זה היה חיוני בעיקר עבור איוש תחנת החלל סאליוט 1 (משימת סויוז 11) כיוון שהיה לה רק פתח כניסה ויציאה אחד. מנגנון עגינה זה משמש עד היום את חלליות הסויוז בתחנת החלל הבינלאומית.
רולאנד סנדברג
רולאנד סנדברג (בשוודית: Roland Sandberg, נולד ב-16 בדצמבר 1946 בקרלסקרונה שבשוודיה) הוא כדורגלן עבר שוודי ששיחק בעמדת החלוץ בעיקר באוטבידברג, במדיה זכה בתארים מקומיים רבים והוכתר פעמיים כמלך השערים של ליגת העל השוודית, ובקייזרסלאוטרן מהבונדסליגה. לסנדברג 37 הופעות ו-15 שערים במדי נבחרת שוודיה, עמה השתתף במונדיאל 1974.
קריירת מועדונים
סנדברג החל בשנת 1965 את קריירת הבוגרים בקלמאר מליגת העל השוודית, ובשנת 1969 חתם באוטבידברג, שם היה חלק מתור הזהב של המועדון, כאשר זכה פעמיים בגביע השוודי בעונות 1969/70 ו-1970/71, ופעמיים באליפות שוודיה בשנים 1971/72 ו-1972/73. בעונת 1970/71 הוכתר סנדברג כמלך השערים של ליגת העל השוודית כאשר הבקיע 17 שערי ליגה, ושמר על תואר זה גם בעונת 1971/72, אז הבקיע 16 שערים, כמו חברו לקבוצה ראלף אדסטרום.
בקיץ 1973 חתם סנדברג בקייזרסלאוטרן מהבונדסליגה, תחת המאמן אריך ריבק, והפך במהרה לחלק מטריו התקפי שכלל גם את קלאוס טופמולר ויוזף פירונג, ואחד משלושה כדורגלנים שוודים בקבוצה, יחד עם רוני הלסטרום ובנו מגנוסון. בעונתו הראשונה בקבוצה, 1973/74, הבקיע סנדברג 19 שערי ליגה, וקייזרסלאוטרן סיימה חמישית. בעונת 1974/75, הבקיע סנדברג 21 שערים, אך קייזרסלאוטרן סיימה רק במקום ה-13. בעונת 1975/76 הבקיע סנדברג 17 שערים, וקייזרסלאוטרן סיימה שביעית. בעונתו הרביעית והאחרונה של סנדברג בקייזרסלאוטרן, 1976/77, הבקיע סנדברג ארבעה שערים בלבד, וקייזרסלאוטרן סיימה במקום ה-13. בתום עונה זו עזב סנדברג את קייזרסלאוטרן לאחר שהבקיע 61 שערים ב-118 הופעות.
בשנת 1979, לאחר שנה של הפסקה מכדורגל, חזר סנדברג למועדון נעוריו קלמאר, שם הבקיע 12 שערים ב-43 הופעות, לפני שערך הופעה אחת במועדון האקן בשנת 1981. בשנה זו פרש ממשחק פעיל.
קריירה בינלאומית
סנדברג ערך את הופעת הבכורה במדי נבחרת שוודיה בשנת 1969. בשנת 1974 השתתף סנדברג עם נבחרת שוודיה במונדיאל 1974, והבקיע שער בניצחון 3-0 על נבחרת אורוגוואי. שוודיה צלחה את שלב הבתים הראשון, והודחה בתום שלב הבתים השני, בו סנדברג הבקיע שער בהפסד 4-2 לנבחרת גרמניה המערבית. בשנת 1976 ערך סנדברג את הופעתו ה-37 והאחרונה במדים הלאומיים. לזכותו של סנדברג 15 שערים במדי נבחרת שוודיה.
תארים
עם אוטבידברג:
תארים אישיים:
אכירורפטור
אכירורפטור (שם מדעי: Acheroraptor; מיוונית: "השודד של העולם התחתון") הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הדרומאוזאוריים, אשר התקיים בקרטיקון העליון בגיל המאסטריכט לפני 66 מיליון שנה, ממש לפני הכחדת הקרטיקון הגדולה. דבר זה הופך אותו לצעיר שבכל הדרומזאורים לצד הדקוטרפטור שנמצא באותו אתר (אך בדקוטה הדרומית). מאובניו שכללו בעיקר עצמות של לסת תחתונה, נמצאו בתצורת הל קריק שבמונטנה. המאובנים מצויים כיום בהמוזיאון המלכותי של אונטריו. הוא סווג ב-2013 ונמצא ממנו מין יחיד - Acheroraptor temertyorum.
דינוזאור זה היה דומה לולוצירפטור המונגולי ולזאורורניתולסט, וכמותם היה בעל מבנה דו-רגלי זריז, טפרים קטלניים ולסת מוארכת. ככל הנראה היה עטוי נוצות. הוא הגיע לאורך של 2.9–3 מטרים, לגובה של 0.9 מטר ולמשקל 40 ק"ג בערך.
הוא חי בסוף הקרטיקון של אמריקה הצפונית לצד מיני דינוזאורים גדולים כמו הטירנוזאורוס, הטריצרטופס והאנקילוזאורוס, ונראה שהיה ניזון מטרף קטן אותו תפס בכפות רגליו בעלות הטופר דמוי המגל. כמו שאר הדינוזאורים הוא נכחד בסוף הקרטיקון לפני 66 מיליון שנה.
שאול
שָׁאוּל בֶּן קִישׁ הוא דמות מקראית, המוזכרת בתנ"ך כמלך הראשון על ממלכת ישראל המאוחדת. תקופת מלכותו מתוארכת למחצית השנייה של המאה ה-11 לפנה"ס. לפי הכרונולוגיה המקובלת בחקר המקרא, ייתכן שמלך בערך בשנים 1025–1005 לפנה"ס.
מקורות
רובם של סיפורי שאול המוכרים לנו, מופיעים בספר שמואל על נוסחיו השונים: נוסח המסורה, תרגום השבעים והברית החדשה. מידע נוסף אודות שאול נמצא בספר קדמוניות המקרא. סיפור מותו של שאול בהר הגלבוע מוזכר גם בספר דברי הימים. בנוסף, מצויים סיפורים נוספים אודותיו במקומות שונים בדברי חז"ל.
שאול אינו נזכר במקורות חיצוניים מתקופת המקרא.
הכרונולוגיה המחקרית
הכרונולוגיה המקובלת בחקר המקרא מבוססת על ההנחה שרצף המניין המקראי של שנות המלוכה משאול ואילך נכון בעיקרו, ועל עיגון היסטורי שלו במקורות האשוריים והבבליים המתוארכים היטב, אשר מזכירים מלכים ואירועים מקראיים החל ממעורבות אחאב בקרב קרקר נגד שלמנאסר השלישי בשנת 853 לפנה"ס ואילך. לפי כרונולוגיה זו, בספירה לאחור מהמלכים המקראיים המתוארכים היטב, מלך שאול בערך בשנים 1025–1005 לפנה"ס, או מעט קודם לכן. הטקסט המקראי על אורך מלכותו של שאול משובש בעליל: "בֶּן שָׁנָה שָׁאוּל בְּמָלְכוֹ וּשְׁתֵּי שָׁנִים מָלַךְ עַל יִשְׂרָאֵל",, ולפיכך מקובל לשער כי זהו שיבוש מעשרים ושתיים שנים, או מספר דומה, וייתכן להקדים את מועד המלכתו בהתאם.
עם זאת, במחקר המדעי יש ספקות גדולים לגבי המספרים המקראיים של שנות מלכות דוד ושלמה, שהם מספרים טיפולוגיים (40 שנה כל אחד מהם), ולגבי המהימנות ההיסטורית של פרטי כל הסיפורים מתקופת "הממלכה המאוחדת" של ישראל ויהודה, משאול עד שלמה, ואף לגבי עצם קיומה. לפיכך ייתכן שימי שלטונו של שאול היו שונים ומאוחרים יותר, וכך גם זמני האירועים המתוארים במקרא לרבות עצם קיומם. גם על טיב שלטונו של שאול נחלקו הדעות, אם היה מלך של ממש או רק שליט מקומי, ומה היה היקף שלטונו המדויק.
רקע מקראי
על פי ספר שופטים, לאחר כיבוש הארץ על ידי יהושע בן נון, היה עם ישראל חסר מנהיג קבוע במשך מאות שנים. מנהיגים שבטיים שנקראו שופטים עלו בזמני מצוקה, הובילו מערכות צבאיות ואף ביססו הנהגה יציבה במשך עשרות שנים, אך בניהם לא המשיכו בתפקידי ההנהגה אחריהם, פרט אולי לגדעון. במהלך תקופה זו היו השבטים מפולגים, שיתופי הפעולה ביניהם היו חלקיים, ומדי פעם אף פרצו מלחמות אחים.
סיפורי רקע
בקדמוניות המקרא מופיע שאול לראשונה במלחמה בה נפל ארון הברית בידי הפלשתים. על פי המסופר שם, היה שאול אחד מנושאי הארון ביחד עם חפני ופינחס בני עלי, ברח משדה הקרב כאשר אלו נהרגו והוא שהודיע לעלי על תבוסת ישראל, נפילת בניו והארון. גם במדרש שמואל ובמדרש תהילים נכתב כי שאול השתתף במערכה זו, אך ביצע בה מעשה גבורה כאשר חטף את לוחות הברית מידי גולית והביאם לשילה. טענה זו מתבססת על הפסוק.
בטרם חורבן שילה הוכשר שם שמואל כמחליפו של עלי. על פי המסופר בספר שמואל, במהלך תקופת כהונתו של שמואל הייתה יד ישראל על העליונה במלחמה עם הפלשתים.
לעת זקנה, מינה שמואל את בניו יואל ואביה לשופטים, אך הם מעלו בתפקידם. זקני ישראל (כלומר מנהיגי השבטים) פנו אל שמואל בציינם כי בניו לא הלכו בדרכיו, וביקשו ממנו למנות לעם מלך. למרות התנגדותו של שמואל לעצם מוסד המלוכה, הוא הסכים לבקשת העם. על פי הכתוב בספר שמואל, לאחר פניית הזקנים מתפלל שמואל ונענה כי עליו לשמוע בקול הזקנים, אך להבהיר להם את המשמעות החוקית של מלך. על פי הכתוב בקדמוניות המקרא, מנחם אלוהים את שמואל בכך שהמלך אשר ימונה על ידיו ישמיד את ישראל ולאחר מכן יושמד בעצמו.
חיפוש אתונות אביו
שאול נשלח בפקודת אביו לחפש אתונות שאבדו לו. לאחר מסע ארוך וכושל באזור נחלת בנימין, הציע נערו של שאול להיעזר בנביא שביקר בעיר קרובה, כדי שייעץ להם לגבי מיקום האתונות. אלוהים ציווה על שמואל, הנביא שבעיר, למשוח למלך את שאול, וכאשר בא שאול לבקש את עצתו, הזמין אותו שמואל לאכול יחד איתו מהסעודה הגדולה שנערכה אז. בבוקר למחרת, משח שמואל את שאול למלך בסתר על גג בקצה העיר, ניבא לשאול על שלושה אירועים שיתרחשו בדרכו של שאול חזרה, וביניהם פגישתו של שאול עם קבוצת נביאים, והתנבאותו יחד איתם – מאורע שהוליד את האמרה "הגם שאול בנביאים?", והורה לו להפגש עמו בגלגל בעוד שבעה ימים.
ההמלכה הפומבית
שמואל כינס את כל העם למצפה שם הטיל גורלות בין שבטי ישראל, ומתוכם נבחר שבט בנימין, מתוכו משפחת המטרי, ומתוכה נבחר שאול בן קיש. שאול עצמו באותו זמן התחבא, והעם נאלצו להוביל אותו אל שמואל בכוח. שאול בלט מיד בגובהו מעל כל העם, והעם קיבל אותו למלכם. לא רק זאת, אלא שחלקם אף הצטרף אליו כשהלך לביתו. עם זאת, היו מספר אנשים שזלזלו בשאול, וסירבו לראות בו מנהיג.
יבש גלעד
תושבי יבש גלעד, שהיה יישוב ספר, היו מאז ומעולם בסכנת כיבוש מצד עמון. זמן לא רב לאחר המלכתו של שאול, עלה נחש מלך עמון למלחמה על יבש גלעד, וכתנאי להסכם הכניעה ביניהם, דרש לבייש אותם על ידי ניקור העין הימנית של כל אחד מתושבי המקום. זקני יבש גלעד שלחו אז קריאה לעזרה לכל שבטי ישראל והשליחים הגיעו אל יישובו של שאול, גבעת שאול. כאשר שאול שמע על המאורע הוא שחט צמד בקר ושלח את נתחיו לכל שבטי ישראל באיום שכך יעשה לבקרו של מי שלא ייצא עמו למלחמה. העם התגייס בהיקף נרחב (היקף רחב בהרבה משהתגייס בכל שאר המלחמות שהיו בתקופת השופטים), יצא למלחמה, והושיע את אנשי יבש גלעד מידי העמונים. לאחר המערכה המוצלחת, עלו קולות שקראו להמתת המתנגדים למלוכת שאול, אך שאול עצר אותם ומנע מהם לעשות כך. העם התכנס בגלגל וחידש את המלוכה בטקס הקרבת שלמים.
מלחמת מכמש
שאול הקים צבא סדיר, באמצעותו מרד בשלטון הפלשתים בארץ. בתחילה עמד צבאו על 3,000 איש מישראל, כאשר 2,000 מהם היו תחת פיקודו הישיר במכמש, ו-1,000 בפיקוד יונתן בנו בגבעת בנימין. לאחר פגיעה בנציב הפלשתים שבגבע, הגיבו הפלשתים בגיוס כללי, כאשר יחסי הכוחות נטו לרעת ישראל באופן קיצוני. כתוצאה מכך ברח רוב צבאו של שאול והוא ויונתן נותרו עם 600 חיילים בלבד. אף על פי כן, פעולת "קומנדו" מוצלחת של יונתן ונושא כליו גרמה לבהלה ולמנוסה כללית של הפלשתים, והמלחמה הסתיימה בניצחון ישראלי מוחץ.
ייצוב גבולות הממלכה
לאחר מלחמת מכמש ייצב שאול את גבולות הממלכה באזור ההררי של יהודה, שומרון והגליל, כאשר נלחם כנגד עמון ומואב במזרח, פלשתים במערב, צובא בצפון ועמלק בדרום, והנחיל תבוסות קשות לכל אחד מעמים אלו. עם זאת, את הפלשתים לא הצליח שאול להכריע ואלו נותרו אויביו המרים עד ליומו האחרון.
ניתן ללמוד על היקף ממלכתו של שאול, על פי הפסוק: "וַיַּמְלִכֵהוּ אֶל הַגִּלְעָד וְאֶל הָאֲשׁוּרִי וְאֶל יִזְרְעֶאל וְעַל אֶפְרַיִם וְעַל בִּנְיָמִן וְעַל יִשְׂרָאֵל כֻּלֹּה". על פי המילים "ועל ישראל כֻּלֹה", ניתן להבין כי גם נחלת יהודה נכללה בממלכה, ועל כך מעידות גם המלחמה בעמלק בדרום והרדיפה אחר דוד במדבריות יהודה. ייתכן שבמקום המלה "האשורי", יש לגרוס "האשרי", שבט אשר שנחלתו בגליל, כפי שמופיע בתרגום יונתן ובתרגום השבעים. בתרגומים אחרים מופיע "הגשורי", ממלכה מצפון לגלעד. עם זאת, הופעת הפלשתים בעמק יזרעאל ובבית‐שאן מלמדת שבימיו עדיין נותרו חבלים בין הר שומרון לבין הגליל שלא נתפסו בידי בני ישראל.
הביטוי "ארץ ישראל" מופיע לראשונה בימי שאול (לעומת "ארץ בני ישראל" בספר יהושע) וחופף את תחומי ממלכתו. מכיוון שגבולות ממלכתו חפפו את ההתיישבות הישראלית, ניתן להגדיר אותה "ממלכה לאומית", וזאת לעומת "ערי המדינה" הכנעניות לפני ההתנחלות הישראלית.
המלחמה בעמלק
לאחר ייצוב הממלכה, פקד שמואל על שאול להילחם בעמלק ולהשמידו, ושאול ציית לפקודה. המקרא מספר כי הוא פקד את העם "בַּטְּלָאִים". רש"י פירש כי כל אחד צריך היה לקחת "טלה מצֹאנו של מלך", משום "שאסור למנות את ישראל". על פי פרשנים אחדים, הכוונה היא ליישוב טֶלֶם שנמצא בנגב ונמנה עם ערי יהודה.
שאול נלחם בעמלקים מחוילה ועד לגבול מצרים. השלל ששאול הביא עמו חזרה ושביו של אגג העמלקי במקום הריגתו ומחיית כל זכר, הובילו לקרע סופי בין שמואל לשאול. שמואל הכריז שם שהמלוכה של שאול תיפסק ולא תמשיך לבניו.
על פי קדמוניות המקרא, שאול חס על חיי אגג מתוך בצע כסף, כי זה הבטיח לגלות לו מקום בו הוסתר אוצר, ובטרם הרג שמואל את אגג עיבר אגג את אשתו, הריון ממנו נולד בנו אֵדַלְיוֹס אשר הרג בסופו של דבר את שאול על הגלבוע.
קרב עמק האלה
קרב נוסף המתואר בספר שמואל א' מתרחש בעמק האלה בין צבא שאול לפלשתים. הפלשתים מבקשים לנהל את הקרב במתכונת של דו-קרב בין אנשי ביניים, ומציגים מטעמם את גוליית. הקרב מסתיים בניצחון ישראלי לאחר שדוד מביס את גוליית. כאמור, בכל תקופת מלכותו ממשיך שאול במלחמות עם הפלשתים.
המרדף אחרי דוד
לאחר שמשח שמואל את דוד למלך במקום שאול, על אף שהדבר נעשה בסתר חשד שאול כי דוד מורד במלכות. שאול ניסה להוציא את דוד להורג, ומשדוד נמלט ערך שאול מרדפים חוזרים ונשנים אחריו.
שאול ושמואל
המקרא מתאר את יחסי שמואל ושאול בצורה אמביוולנטית לאורך כל תקופת מלכותו של שאול. שמואל אוהב את שאול ובמידה מסוימת מתייחס אליו בצורה אבהית אך מנגד אינו מהסס לגעור בו כאשר הלה סוטה מדרך הישר. ראשית היחסים מוצגת בהתנגדותו של שמואל לעצם הרעיון של המלכת מלך על ישראל. לאחר מכן כאשר שמואל מצטווה למשוח את שאול הוא עושה זאת תחילה בטקס אינטימי ולבסוף נושק לו. הכתרתו השנייה נעשתה על ידי הגרלה ולאחר ששאול עולה בגורל שמואל מציגו בפני העם וקורא: "הַרְּאִיתֶם אֲשֶׁר בָּחַר בּוֹ יְהוָה כִּי אֵין כָּמֹהוּ בְּכָל הָעָם וַיָּרִעוּ כָל הָעָם וַיֹּאמְרוּ יְחִי הַמֶּלֶךְ". בהכתרתו השלישית של שאול, שנעשתה לאחר ניצחונו הגדול על העמונים, בשיא השמחה על הניצחון נשא שמואל נאום תוכחה תקיף ביותר כלפי העם על כך שרצו במלך, אך בסיומו, לאחר שגרם לעם להביע חרטה על שביקשו להמליך להם מלך איחל הצלחה רבה להם ולמלך שבראשם.
המפגש הבא של שמואל עם שאול התרחש לקראת מלחמת מכמש. שמואל אמור היה להגיע על מנת לנהל את הפולחן ההכרחי ליציאה למלחמה, אך לא הגיע בזמן שנקבע. הדבר גרם לבריחה המונית בקרב צבא ישראל (כנראה עקב המורל הירוד), והוביל את שאול לעצור את ההידרדרות על ידי ביצוע הטקסים בעצמו. מיד עם סיום הפולחן שבוצע על ידי שאול הגיע שמואל לאתר וגער בשאול על כך והודיע לו כי ממלכתו לא תקום וכי יוחלף על ידי איש אחר.
לאחר ששאול הצליח לייצב את גבולות הממלכה הורה לו שמואל להשמיד את עמלק כמצווה על ידי אלוהים, והדגיש כי אל לשאול לקחת שלל. שאול כאמור הביס את העמלקים מגבול מצרים ועד חוילה, אך הוא וצבאו הביאו עמם כשלל את חיות המשק של העמלקים וכן לקחו בשבי את אגג. אלוהים מתגלה לשמואל ומצווה עליו להודיע לשאול שמלכותו תיקרע ממנו בשל כך ושמואל בתגובה זועק כל הלילה (כאקט של צער). בין שמואל לשאול נערך מפגש בו שמואל מטיח בשאול האשמה קשה על כך שהעדיף להקשיב לעם ולא למצוות האל. שאול ניסה להצטדק ולהסביר את שיקוליו אך שמואל שוב מודיע לשאול כי אלוהים החליט להדיחו מתפקיד המלך. שאול הביע חרטה על מעשיו וביקש משמואל שיסלח לו ויישאר עמו. שמואל דחה את בקשת שאול, וכאשר פנה ללכת תפסו שאול בבגדו וזה נקרע, על כך אומר שמואל. שאול שוב הביע חרטה והתחנן בפני שמואל כי יישאר עמו למען כבודו וכבוד זקני ישראל, ולבקשה זו שמואל נעתר, אך זו הפעם האחרונה ששמואל פגש את שאול עד ליום מותו. לאחר מכן אלוהים מצווה את שמואל למשוח מלך חדש וגוער בו על כך שהוא מוסיף להתאבל על שאול.
פגישה נוספת בין השניים (אך ללא דיבור ישיר ביניהם) התרחשה כאשר שאול רדף אחרי דוד אשר התחבא אצל שמואל. כאשר שאול מגיע לשמואל נחה עליו רוח נבואה ומכיוון שלא היה מודע למתרחש סביבו דוד ניצל את המצב וברח משם.
כמו כן, לאחר מות שמואל, ניסה שאול לדבר עמו באמצעות בעלת אוב לאחר שלא קיבל תגובה אלוהית לשאלותיו בשום אמצעי אחר. שמואל מביע את מורת רוחו מכך ששאול זימן אותו באמצעי זה ומודיע לו כי למחרת הוא ובניו ימותו במלחמה במילים "מחר אתה ובניך עמי". עם זאת, חז"ל מוצאים פה גם נחמה מכיוון שלטענתם שמואל רומז לשאול שישהה במחיצתו של שמואל בגן עדן.
מפגש ראשון
במקרא מופיעים שני סיפורים שונים על המפגש הראשון של שאול עם דוד.
על פי הסיפור הראשון, שאול נתקף במצבי רוח קשים. עבדיו של שאול מציעים לו להביא את דוד בן ישי בית הלחמי, המתואר בפיהם על מנת שינגן לפניו. נגינתו של דוד אכן משפיעה עליו לטובה, שאול אוהב את דוד וממנה אותו לנושא כליו.
הסיפור השני הוא סיפור מלחמת דוד בגוליית. לפי סיפור זה, פגישתם הראשונה של שאול ודוד מתרחשת כאשר דוד מציע עצמו להילחם בגוליית. תגובתו של שאול להצעתו של דוד היא. בתשובתו מספר דוד לשאול על ניסיונו כרועה צאן ומאבקיו בחיות טרף. שאול מאשר את הצעת דוד, אך לאחר שדוד הורג את גוליית הוא שוב שואל את אבנר בן נר לזהותו של דוד, וכאשר דוד מביא אליו את ראשו של גוליית שאול שואל אותו שוב לזהותו.
עוינות וחיתון
מיד לאחר מלחמת דוד וגוליית גייס שאול את דוד לשירותו, ניתק אותו מבית אביו ומינה אותו למפקד בצבאו. אך תגובת העם האוהדת למינוי זה והפופולריות הרבה לה זוכה דוד הכעיסה את שאול והפכה אותו עוין לדוד. כבר ביום שלמחרת, במהלך נגינתו של דוד לפניו הוא נתקף זעם וניסה להרוג את דוד. שאול הפסיק את מפגשי הנגינה עם דוד, אך הותירו כשר אלף.
שאול הציע לדוד את ידה של בתו הגדולה מרב, ובתמורה ביקש ממנו שיפקד על המלחמה עם הפלשתים, מתוך תקווה שדוד יהרג במלחמות אלו. דוד סירב להצעת שאול בטענה כי בא ממעמד נחות מכדי להתחתן במלך. אך אז התאהבה מיכל בת שאול בדוד, ושאול הודיע לדוד כי אינו דורש מוהר בעד בתו, ומסתפק במאה עורלות פלשתים כנקמה בם, גם הצעתו זו נבעה מתקוותו שדוד יהרג בקרב. דוד הסכים להצעה זו, נלחם בפלשתים, הביא לשאול מאתיים עורלות, ונישא למיכל.
דוד בשירות שאול
בהמשך ההתנגשויות עם הפלשתים התגלה דוד כמפקד המוכשר ביותר בצבאו של שאול, ושאול החליט להוציאו להורג אך יונתן הניא אותו מכוונתו.
כאשר שאול חוה התקף נוסף של 'רוח רעה' הגיע דוד לנגן לפניו. שאול ניסה בשנית להרוג את דוד אך דוד נמלט לביתו. שאול שלח את אנשיו למנוע את יציאת דוד על מנת להמיתו בבוקר שלמחרת, אך בסיועה של מיכל נמלט דוד אל שמואל. כשנודע לשאול מיקומו של דוד הוא שלח שוב להביאו לפניו, אך שליחיו נכשלו במשימתם היות ש"נחה עליהם רוח אלוהים" וגרמה להם להתנבא. לאחר שלש משלחות כאלו הלך שאול בעצמו למקומם של דוד ושמואל, אך גם עליו נחה רוח האלוהים והוא מתפשט מבגדיו ומתחיל להתנבא (מהכתוב מסתבר שפעולת ההתנבאות פוגעת ברצון החופשי של המתנבא). גם מקרה זה מצוין כסיבה לאימרה "הגם שאול בנביאים".
על אף בריחתו של דוד, שאול ציפה ממנו לשוב ולהתייצב כחלק מהמשפחה לארוחות הטקסיות של ראש החודש, אך מהארוחה הראשונה נעדר דוד, ושאול הניח כי מדובר בעניין של טהרה. כאשר דוד לא הגיע לארוחה השנייה, פנה שאול ליונתן בשאלה לסיבת היעדרותו. תגובתו של שאול לתשובת יונתן הבהירה כי שאול לא חזר בו מכוונתו להרוג את דוד. למחרת יונתן הודיע לדוד כי כוונתו של שאול להמיתו סופית, ודוד נמלט על נפשו.
המרדף
לשאול נודע כי דוד נמלט ממנו, והוא האשים את אנשיו כי שיתפו פעולה עם דוד בקשר נגדו. בתגובה, דווח לו דואג האדומי כי דוד עצר להצטייד אצל אחימלך בן אחיטוב בנוב. שאול זימן אליו את אחימלך וחקר אותו, אך אף על פי שאחימלך הסביר כי חשב שדוד פעל בשירותו של שאול, פסק שאול כי אחימלך ושאר הכוהנים ידעו כי דוד בורח משאול וגזר עליהם מוות. על פי קדמוניות המקרא הטבח בנוב עיר הכהנים בא כעונש על התנהגותם בדרכי בני עלי.
לדוד, שהסתתר ביהודה נודע על מצוקתם של אנשי קעילה. דוד הביס את הפלשתים שפשטו על קעילה, אך אז נודע לשאול על הימצאות דוד בעיר והוא עלה על העיר עם צבאו על מנת לתפוס את דוד. דוד התלבט אם להתבצר בעיר או להמלט, והחליט להמלט. כשנודע הדבר לשאול הוא ביטל את המסע הצבאי. דוד נמלט לאזור זיף והסתתר שם, אך כל מאמציו של שאול ללכדו עלו בתוהו. כאשר אנשי זיף חברו אל שאול נמלטו דוד ואנשיו לאזור מעון, שם דוד כמעט ונלכד בידי שאול, אך ברגע האחרון קיבל שאול הודעה כי מתרחשת פשיטה פלישתית, והוא הפסיק את המרדף על מנת לצאת לקראת הפלשתים, אולם מיד עם סיום ההתמודדות איתם הוא חידש את המרדף והפעם באזור עין גדי. שאול נכנס במקרה למערה בה הסתתרו דוד ואנשיו, אך דוד נמנע מלפגוע בו אלא רק כרת חלק מבגדו. לאחר ששאול יצא מהמערה יצא דוד אחריו, הציג לו את חלק בגדו על מנת להוכיח כי על אף שהיה בידו לפגוע בשאול אין לו כל כוונה לעשות דבר כזה. דוד טען כי הוא חף מפשע, ולא ראוי לשאול לרדוף אחריו. הדברים נגעו ללבו של שאול והוא הודה בצדקתו של דוד, וכן כי ידוע לו שדוד יירש אותו כמלך ישראל. שאול ביקש מדוד להישבע לו שלא להרוג את צאצאיו ודוד אכן נענה לבקשתו ונשבע לו. בשלב זה הפסיק שאול את המרדף.
לאחר זמן מה חידש שאול את המרדף, שוב בעקבות דיווח של אנשי זיף. בזו הפעם התרחש אירוע דומה, כאשר דוד ואבישי בן צרויה התגנבו אל המחנה של שאול בלילה והגיעו עד מקום משכבו של שאול. גם הפעם נמנע דוד מפגיעה בשאול אך לקח את החנית וצפחת המים של שאול. לאחר שעזבו את המחנה כשהכלים בידיהם, קרא דוד אל אבנר בן נר והאשים אותו שהזניח את השמירה על שאול. שאול התעורר לקולו של דוד, ודוד שוב הצטדק בפני שאול וביקש ממנו להפסיק ולרדוף אחריו. שאול שוב הודה בצדקתו של דוד והבטיח שלא לפגוע בו, אך דוד לא האמין להבטחה ונמלט ומצא מחסה בארץ פלשתים, שם נשאר עד יומו האחרון של שאול, ושאול הפסיק את נסיונותיו להרוג את דוד.
שאול ויונתן
יונתן הוא בנו ויורש העצר של שאול, והיותו יורש העצר מתבטאת בסיפור במקומות רבים. פעולתו הראשונה של שאול המתוארת מיד לאחר הכתרתו היא הקמת צבא, ומינוי יונתן לפיקוד על שליש ממנו. כשאול, גם יונתן מקבל נשק ובגדים המציינים את מעמדו המיוחד.
יונתן הוא איש סודו של אביו, אך פועל באופן עצמאי ושאינו תואם תמיד את מדיניותו של אביו. שאול, על אף שבמעשיו אלו מביע אמון ביונתן, מגלה אליו יחס קר ומנוכר בסיפור יונתן ויערת הדבש. גם יונתן מותח ביקורת קשה על החלטותיו של שאול, והתמונה המצטיירת היא כי על אף האמון בין שאול ויונתן, היחסים ביניהם מעורערים.
תמונה זו מתחזקת עם תמיכתו של יונתן בדוד בבורחו מידי שאול, תוך סיכול תוכניותיו של שאול והצהרתו על נאמנות לדוד כמלך על ישראל. זו למעשה מרידה במלכות, ואף שאול מטיח בו דברים קשים בשל כך.
עם זאת, יונתן אינו מצטרף לאנשי דוד ונשאר לצד שאול עד לסופם המר, ונהרג לצידו בקרב על הר הגלבוע.
מות שאול
שאול יצא למלחמה כנגד פלשתים בהר הגלבוע, מתוך ידיעה שייהרג, על פי נבואת בעלת האוב מעין דור. המלחמה הסתיימה בתבוסת ישראל. בניו של שאול, בהם יהונתן, נהרגו, וכשקשתי האויב שאיגפו אותו קרבו אליו, בחר שאול ליפול על חרבו. על פי גרסה אחרת של נער עמלקי, שהודיע על מותו לדוד, ובידו הכתר והצמיד שלו, הוא נהרג בידיו, לאחר שנפל על חרבו ועדיין נותר בחיים.
לאחר מותו מצאו הפלשתים את גופתו של שאול והתעללו בה. הם כרתו את ראשו ובזזו את כליו. את גופתו קיבעו בחומת בית שאן. אנשי יבש גלעד שזכרו חסד נעורים לשאול, התגנבו למקום בלילה הורידו את גוויותיהם של שאול ובניו מהחומה, נתנו להן קבורה נאותה במחוזותם והתאבלו על המלך שבעה ימים.
מאוחר יותר, העביר דוד את עצמות שאול ויהונתן בנו לקבורה בצלע שבבנימין.
מות שאול ובניו הונצח בקינת דוד. בקינה מצוינת, בין היתר, גבורתו הגדולה של שאול שחרבו לא חזרה ריקם מדם חללים, שהוא ובנו קלים מנשרים וגיבורים מאריות, וכן גם השלל הרב שהם השיגו בלחימתם.
אבותיו
ישנם כמה מקורות העוסקים בייחוסו של שאול ובקרבתו המשפחתית לשר צבאו - אבנר בן נר. המקורות אינם ברורים דיים, ומשום כך עולות כמה אפשרויות לסידור הדורות. נראה כי אלו הן העובדות העולות בבירור מהמקורות כולם:
הכתוב אומר כי: "אֲבִינֵר (-אבנר) בֶּן נֵר דּוֹד שָׁאוּל", אך לא ברור אם הכוונה ש"אבינר בן נר" - הוא "דוד שאול"; או ש"אבינר" הוא הבן של "נר דוד שאול". לפיכך אין לדעת אם אבנר היה דודו או בן דודו של שאול. גם המקורות המקבילים אינם פותרים שאלה זו.
כששב שאול מחיפוש האתונות וממציאת המלוכה, מסופר כי דודו חקרו היכן היה ומה אמר לו שמואל, ואפשר כי הכתוב טורח לציין זאת משום שאותו דוֹד הוא אבנר בן נר, שהיה אחר כך דמות מפתח במלכות שאול.
אבות אבותיו והקשר למרדכי
רשימת היוחסין הארוכה ביותר של שאול מופיעה בתחילת סיפורו : "וַיְהִי אִישׁ מִבִּנְיָמִין, וּשְׁמוֹ: קִישׁ בֶּן אֲבִיאֵל בֶּן צְרוֹר בֶּן בְּכוֹרַת בֶּן אֲפִיחַ בֶּן אִישׁ יְמִינִי גִּבּוֹר חָיִל, וְלוֹ הָיָה בֵן, וּשְׁמוֹ שָׁאוּל".
במגילת אסתר מתואר ייחוסו של מרדכי היהודי: "מָרְדֳּכַי בֶּן יָאִיר בֶּן שִׁמְעִי בֶּן קִישׁ אִישׁ יְמִינִי". השם קיש והביטוי: "איש ימיני" עשויים להצביע על קשר משפחתי בין מרדכי לשאול, בדילוג דורות. על פי חז"ל, מרדכי אכן היה צאצאו של שאול. ישנם מדרשים שאף מפרטים רשימת יוחסין בת עשרות דורות המתחילה במרדכי, עוברת בשאול ומסתיימת ביעקב :
נשותיו וצאצאיו
הכתוב מונה שלושה בנים לשאול: יהונתן, אבינדב (נקרא גם: ישוי) ומלכישוע, ועוד שתי בנות: מרב ומיכל.
לצד זה, הכתוב מציין שאשת שאול הייתה אחינועם בת אחימעץ. הכתוב עצמו נמנע מלומר כי אחינועם הייתה אם ילדיו אלו, בשונה מהדרך המקובלת במקרים אחרים (כמו בבני דוד ובמלכי יהודה), ואפשר שכולם או מקצתם היו בנים לאישה אחרת ששמה אינה ידוע לנו.
לאחר מות שאול ושלושת בניו המוזכרים, מינה אבנר בן נר, קרובו של שאול, בן אחר של שאול למלכות, ושמו: איש בושת, הנקרא גם: אשבעל (בושת הוא כינוי גנאי לבעל ).
לפי המסופר במקרא, בניו של שאול נהרגו בידי אדם, והדבר נכון גם לגבי רוב נכדיו, שהוקעו בידי הגבעונים, אך לא לגבי בנותיו. יש הרואים בסוף של שאול וצאצאיו הזכרים עונש אלוהי בדרך של מידה כנגד מידה על הריגת כוהני נוב.
היחיד עליו כתוב ששרד מצאצאי שאול הוא מפיבושת בן יהונתן, שהיה נכה רגליים, וזכה לאכול על שולחן דוד , בשל הברית שכרת דוד עם יהונתן אביו. למפיבושת היה בן ושמו מיכה. בספר דברי הימים מפורטת שושלת ארוכה וגדולה שיצאה ממיכה בן מריב-בעל בן יהונתן בן שאול, וסביר כי אותו מריב-בעל הוא מפיבושת.
דמותו בדברי חז"ל
בתלמוד ובמדרשים הואדרה דמותו של שאול. המדרשים יחסו לו תכונות חיוביות רבות:
סופו
חז"ל העירו ששאול סולק ממלכות לאחר חטא אחד ודוד לא סולק ממלכותו גם לאחר שחטא פעמיים.
רבי יוחנן מציין שמחלו לו על עוונותיו לאחר מותו ושהוא בעולם הבא במחיצתו של שמואל הנביא, על סמך הפסוק "מחר אתה עימי". חכמים הביאו ראיה לדבריהם מהפסוק הקשה "והוקענום לה' בגבעת שאול בחיר לה'" – יצאה בת קול ואמרה "בחיר ה'".
במסכת מועד קטן אף מבואר שאלוהים כועס על דוד שאומר שירה לפניו על נפילתו של שאול, וששאול יותר צדיק ממנו אלא שכך היה מזלו של שאול.
דמותו הספרותית
כדמות ספרותית, דמותו של שאול בספר שמואל היא דמות עגולה ורבת תהפוכות, בכמה אופנים: ראשית, בטקסי ההמלכה שאול מצטייר כאדם צנוע ושקול, המוכן להבליג גם על עלבונות קשים כדי למזער את הפגיעה בעם, אך בתקופת רדיפתו את דוד, נראה ששאול פעל לפי גחמותיו, ומוכן היה לפגוע בסביבתו ללא הבחנה. באופן נוסף, מתבטא הגיוון באופיו של שאול בכך שמצד אחד, שאול מתואר כמלך דתי וסגפן: דיבורו דתי ושם ה' נזכר פעמים רבות בדבריו; הוא גם הקפיד על מצוות התורה אף במחיר אישי כבד; מצד שני, חשיבות ציוויי הנביא היא יחסית ואינה מוחלטת בעיניו, ופעמיים הוא נכשל בהפרת ההוראה שנתן לו שמואל.
התמונה היישובית בתקופה המיוחסת לממלכת שאול
ממצאי הסקרים הארכאולוגיים והחפירות בהר המרכזי של ארץ ישראל מראים כי בתקופת הברזל 1 קם באזור מערך של כפרים לא גדולים. גם בשלהי התקופה, שהם זמן פעולתו המשוער של שאול, עדיין לא הפכו כפרים אלו למערך יישובי מפותח האופייני לממלכה. לפיכך, השערה נפוצה במחקר המודרני היא כי שאול יכול היה להיות מנהיג מקומי, אבל ספק אם היה מלך במלוא מובן המילה.
על פי הממצאים הארכאולוגיים, שילה אכן חרבה על ידי הפלשתים לאחר שהיו בה מוסדות פולחן פעילים במאה ה-11 לפנה"ס. יש המייחסים את חורבנה לתקופה שקדמה למלכותו של שאול.
באתר שמקובל לזהותו בעיר בירתו של שאול, גבעה, נערכו חפירות ארכאולוגיות. בחפירה נמצא מבנה ביצור מהמאה ה-10 לפנה"ס, שיש המייחסים לתקופת שאול.
סיפור לקיחת ראשו של שאול וכליו לאור המידע המקראי והארכאולוגי
בספר שמואל מסופר, לאחר תיאור מותו של שאול, כי: "ח וַיְהִי מִמָּחֳרָת וַיָּבֹאוּ פְלִשְׁתִּים לְפַשֵּׁט אֶת הַחֲלָלִים וַיִּמְצְאוּ אֶת שָׁאוּל וְאֶת שְׁלֹשֶׁת בָּנָיו נֹפְלִים בְּהַר הַגִּלְבֹּעַ. ט וַיִּכְרְתוּ אֶת רֹאשׁוֹ וַיַּפְשִׁיטוּ אֶת כֵּלָיו וַיְשַׁלְּחוּ בְאֶרֶץ פְּלִשְׁתִּים סָבִיב לְבַשֵּׂר בֵּית עֲצַבֵּיהֶם וְאֶת הָעָם. י וַיָּשִׂמוּ אֶת כֵּלָיו בֵּית עַשְׁתָּרוֹת וְאֶת גְּוִיָּתוֹ תָּקְעוּ בְּחוֹמַת בֵּית שָׁן.",. מהכתוב עולה כי ראשו וכליו נשלחו לארץ פלשתים, במישור החוף הדרומי הרחק מבית שאן, ומדובר על בית עשתרות באחת מערי פלשת, ואילו את גופו הוקיעו בחומת בית שאן. למרות שהיו שסברו כי מדובר במקדש עשתרת אשר בבית שאן. בספר דברי הימים, המאוחר לספר שמואל, נוסח הסיפור שונה בחלקו:. כאן לא מסופר מה נעשה בגופות שאול ובניו ולא על מקדש עשתרת, והפלשתים הוקיעו ("תקעו") את ראשו של שאול (ולא את גוויתו) בבית דגון אשר בארץ פלשתים. עם זאת, מי שסברו שמדובר במקדשים בבית שאן עצמה ראו סתירה בין אזכור בית עשתרות ובית דגון באותה עיר עצמה. לפי ניסיון הרמוניסטי לפשר בין שתי הגרסאות, לאור החפירות שנערכו באתר בראשית המאה ה-20 נטען כי באתר עמדו בו־זמנית שני מקדשים, שהופרדו זה מזה במסדרון, ומכאן הסיקו שאחד מהם הוקדש לדגון והאחר לעשתרת. בחפירות המחודשות באתר הוברר ששני המקדשים הנדונים הם מתקופת המלוכה, מהמאה ה-9 עד המאה ה-8 לפנה"ס, אלא שאכן ניצבו באתרם של שני מקדשים קדומים יותר, מהמאה ה-11 או המאה ה-10 לפנה"ס, תקופה העשויה להתאים לכאורה לימי שאול. אולם אותן חפירות עצמן הראו גם שבבית שאן לא נמצא כל ממצא פלשתי והעיר ומקדשיה בוודאי לא היו פלשתיים ולא נכללו בארץ פלשתים; הממצאים הפלשתיים שנטען בעבר כי נמצאו בבית שאן הם ארונות הקבורה האנתרופואידיים, שבינתיים הוכח כי אינם פלשתיים אלא שימשו לקבורתם של פקידים וחיילים מצרים ששירתו בכנען, ובבית שאן בכלל זה. כללו של דבר, בית שאן לא הייתה עיר פלשתית בתקופה המיוחסת לשאול (או בכל תקופה אחרת), ומסתבר שהמספר המקראי אכן התכוון לפשוטם של דברים העולים מהפסוקים, דהיינו שמדובר במקדש או מקדשים הנמצאים בארץ פלשתים ולא בבית שאן.
תלפית
תַּלְפִית (בערבית: تلفيت) הוא כפר פלסטיני בנפת שכם בצפון יהודה ושומרון, שנמצא דרום-מזרחית לשכם. על פי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה (PCBS), התגוררו בכפר 2,824 תושבים בשנת 2007. ראש מועצת הכפר הוא ראא’ד ארשד. הכפר גובל בכפרים ג'אלוד וקוסרה במזרח, בקבלאן מצפון, עלי ממערב, בקריות מדרום.
גבעת פוינטר
גבעת פוינטר (באנגלית: Poynter Hill) היא גבעה בולטת, בצד המערבי של חצי האי טריניטי, שבקצה הצפון מזרחי של חצי האי האנטארקטי, בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
תלפית
היסטוריה
בכפר נמצאו חרסים מתקופות הברזל, הפרסית, הביזנטית והאיובית. נמצאו גם חרסים מהתקופה הממלוכית. ההיסטוריון ריינהולד רריכט הציע לזהות את תלפית עם הכפר טרפין, שהוזכר בטקסט צלבני משנת 1154, אך חוקר מאוחר יותר (פליקס-מארי אבל) העדיף לאתר את הכפר מצפון לביר זית. החוקר ישראל פינקלשטיין חיזק טענה זו.
גבעת פוינטר
גובהה של הגבעה 825 מטרים מעל פני הים.
הגבעה ממוקמת 15 קילומטרים מזרחית - דרום-מזרחית מכף קיילמן.
תלפית
היסטוריה
בשנת 1596 (תחת שלטון האימפריה העות'מאנית) בכפר התקיימו 12 משקי בית. תושבי הכפר שילמו שיעור מס קבוע של 33.3% על חיטה, שעורה, יבולי קיץ, זיתים, עזים וכוורות. בסך הכל שולמו לשלטונות כ-1,500 אקצ'ות. במפת הקרן לחקר ארץ ישראל שיצאה לאור בשנת 1882 צוין כי המקום דומה לקבלאן, המתואר ככפר בגודל בינוני על אדמה גבוהה, מוקף בעצי זית. לתלפית סופקו מים מבאר בשם עין תלפית.
במפקד האוכלוסין של ארץ ישראל בשנת 1922, שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, מנתה תלפית 352 תושבים. המספר גדל במפקד 1931 ל-464 תושבים ב-116 משקי בית. בסקר הכפרים של 1945 מנה תלפית כ-610 תושבים מוסלמים, על שטח של כ-6,258 דונם. מתוכם, 49 דונם היו קרקע בנויה והשאר שימשו לחקלאות.
גבעת פוינטר
גילוי ומיפוי הגבעה
הגבעה מופתה לראשונה בשנת 1948 על ידי סקר שטחי חסות איי פולקנד, משלחת הסקר יצאה ממפרץ התקווה לחקר ומיפוי האזור.
תלפית
היסטוריה
לפי מפקד האוכלוסין הירדני, בשנת 1961 התגוררו בכפר 904 תושבים.
גבעת פוינטר
מקור השם
שמה של הגבעה ניתן לה בשנת 1950 על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
תלפית
היסטוריה
לאחר הסכמי אוסלו בשנת 1995, 97% מאדמות הכפר הוגדרו כשטח B, ואילו 3% הנותרים הוגדרו כשטח C.
קניין דברים
במשפט העברי, קניין דברים הוא קניין על דבר מופשט, וזאת בניגוד לפעולת קניין רגילה, החלה על חפץ גשמי. דוגמה לקניין כזה היא התחייבות של אדם לעשות מעשה. להלכה, קניין דברים אינו תופס, אף אם הוא מלווה בפעולה ממשית של קניין חליפין.
המונח מופיע פעם אחת בלבד בספרות חז"ל, בדברי התלמוד הבבלי ב, שם נאמר שהתחייבות לחלוקת חצר אינה תקפה כי היא בגדר קניין דברים.
לדעת תוספות יוצא מן הכלל הוא התחייבותו של אדם לשלם לחבירו במקרים מסוימים. אף שאינו מקנה לו חפץ מסוים ממנו יגבה את הכסף, אלא מחייב עצמו באופן כללי ("משעבד את עצמו"), אינו נחשב כקניין דברים והתחייבותו תופסת.
הרמב"ם מנמק את ההלכה שקניין דברים אינו נחשב לקניין, בכך ש, כלומר, אין לקניין דבר ממשי לחול עליו.
יחסי ישראל–פולין
בין מדינת ישראל ורפובליקת פולין מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים, וכן קשרים כלכליים ותרבותיים ענפים. לישראל יש שגרירות רשמית בוורשה, ולפולין יש שגרירות רשמית בתל אביב.
עם זאת, יחסי המדינות עברו טלטלות רבות לאורך השנים, כאשר למקומה הנרחב של פולין במסגרת השואה יש השפעה רחבה על היחסים בין השתיים.
רקע
היחסים בין שתי המדינות, עוד מראשיתם, הושפעו רבות מהחלק המשמעותי שתפסה פולין במסגרת השואה, כאשר כ-3 מיליון יהודים פולנים, אשר מנו כ-85% מהאוכלוסייה היהודית במדינה טרם מלחמת העולם השנייה, נרצחו על ידי הנאצים ובעלי בריתם, וזאת יחד עם מספר רב של משתפי פעולה פולנים, אשר במקרים רבים נטלו חלק פעיל בניסיון להשמדתה של יהדות אירופה. עם זאת, במהלך שנות המלחמה היו גם מקרים רבים בהם אזרחים יהודים ניצלו על ידי אזרחים פולנים, מסיבות הומניטריות ואחרות, כאשר לאורך השנים למעלה מ-6,000 פולנים הוכרו כחסידי אומות העולם על ידי מוסד יד ושם. לאירועים אלו הייתה השפעה עמוקה על יחסיהן של שתי המדינות לאורך השנים, אשר באה לידי ביטוי נרחב גם כיום, בעשור השני של המאה ה-21.
בשנים 1945–1948, לאחר סופה של מלחמת העולם, ובעקבות הסבל הרב אשר חוותה יהדות פולין במסגרת השואה, לו נחשפו כלל אזרחי פולין (לרבות אלו שאינם יהודים), וכן בתגובה לשורה של אירועים אנטישמיים בפולין אשר כוונו כנגד הניצולים, ואשר הציגו את פולין באור שלילי, פולין תמכה בתביעה הציונית להקמתה של מדינה יהודית ריבונית בארץ ישראל. תמיכה זו באה לידי ביטוי במסגרתן של הצהרות רשמיות מטעם בכירים בממשלת פולין, וכן במסגרת סיקור אוהד נרחב בעיתונות הפולנית באשר למאבק היהודי למען הקמתה של מדינת ישראל. כמו כן, השלטונות הפולנים אפשרו את קיומם של אימונים צבאיים, אשר התקיימו בשנים 1947 - 1948, והועברו ליהודים אשר גמרו בנפשם לעלות לארץ ישראל ולקחת חלק במאבק כנגד היישוב הערבי ומדינות ערב. בסך הכול, כ-2,500 יהודים השתתפו באימונים צבאיים כגון אלו.
כינון היחסים
העמדה הפולנית האוהדת והפרו-ציונית באותה התקופה באה לידי ביטוי בתמיכתה של פולין בהצבעה על תוכנית החלוקה באו"ם, ב-29 בנובמבר 1947, אשר הביאה בהמשך להקמתה של מדינת ישראל כמדינה ריבונית. בהמשך, ובעקבות הכרזת העצמאות של מדינת ישראל ב-14 במאי 1948, פולין הייתה אחת מהמדינות הראשונות אשר הכריזו על הכרה רשמית במדינה החדשה, ועל נכונותה לכונן עמה יחסים דיפלומטיים מלאים ורשמיים (אחרי ברית המועצות, צ'כוסלובקיה וניקרגואה).
בספטמבר של אותה השנה הגיעה לפולין המשלחת הדיפלומטית הישראלית הראשונה, בראשותו של הציר ישראל ברזילי (ברזילי שימש קודם להקמת המדינה כנציג השומר הצעיר בפולין). ב-26 בספטמבר 1948 ייסדה המשלחת את צירות ישראל בורשה, שהייתה הנציגות הדיפלומטית הראשונה שהקימה מדינת ישראל שזה עתה נולדה.
יחסי ישראל-פולין בשנים 1948–1956
הציר הראשון של פולין בישראל מונה לבסוף בדצמבר 1954. ב-27 בינואר 1955 ערכה צירות פולין בשיתוף עם ועד ידידות ישראל-פולין טקס לציון עשר שנים לשחרור ורשה. בטקס נאם אברהם ברמן (שהיה חבר הפרלמנט בפולין בין 1947 ל-1950, ואחר כך חבר כנסת מ-1951), ואמר:. אולם כעבור מספר חודשים, באפריל 1955, חזר הציר לפולין ולא מונה לו מחליף.
תקופת גומולקה
היחסים בין שתי המדינות זכו לעדנה החל משנת 1956, שנים ספורות לאחר מותו של סטלין, עם עלייתו לשלטון של מזכיר המפלגה הרפורמיסט, ולדיסלב גומולקה שאשתו הייתה ממוצא יהודי. גם אשתו של נשיא פולין באותה עת אדווארד אוחאב, הייתה יהודיה. במסגרת ניסיונותיו של גומולקה לבצע רפורמה כללית במדיניות החוץ והפנים של פולין, וזאת במסגרתו של הליך דה-סטליניזציה מקיף, ביטל גומולקה את האיסור על עלייתם של יהודי פולין לישראל באופן רשמי. בעקבות זאת, עלו לישראל כ־50 אלף יהודים, חלקם במקור תושבי ברית המועצות שהיו אזרחי פולין בעבר. עלייה זו זכתה לכינוי "עליית גומולקה", על שם הגורם המרכזי שאפשר את התרחשותה.
בספטמבר 1957 שוב מונה ציר פולני בישראל. הוא הגיש את כתב האמנתו לנשיא המדינה ב-5 בדצמבר.
באפריל 1963 שודרגה צירות פולין בישראל לדרג שגרירות, במקביל לשדרוג צירות ישראל בפולין. והיא ערכה טקס בתל אביב לציון עשרים שנה למרד גטו ורשה. השגריר הראשון של פולין בישראל הגיש את כתב האמנתו לנשיא המדינה זלמן שזר ב-14 באוקטובר 1963. שגרירות פולין בישראל הייתה ממוקמת בצמוד לקונסוליה ובנק פ.ק.או. ברחוב אלנבי.
באוגוסט 1964, הכריז ראש הממשלה לוי אשכול שיש להכיר בקו אודר-נייסה כגבול בין גרמניה לפולין (עניין שהיה במחלוקת והוסכם סופית רק ב-1990).
ניתוק היחסים בעקבות מלחמת ששת הימים
מלחמת ששת הימים, אשר החלה ב-5 ביוני 1967, הביאה למשבר ביחסי שתי המדינות. ב-6 ביוני, יום לאחר פרוץ הקרבות, הודיעה ממשלת פולין על ניתוק מוחלט של היחסים הדיפלומטיים והכלכליים שבין ישראל לפולין, וזאת בעקבות העמדה הפולנית הרשמית, אשר הוכתבה לה במידה רבה על ידי ברית המועצות, אשר באה לידי ביטוי בהצהרה בדבר "תמיכתה המלאה [של פולין] במאבקן הצודק של הרפובליקה הערבית המאוחדת ומדינות ערב המאוחדות כנגד התוקפן [ישראל]". הדבר התרחש על רקע החלטה משותפת של כלל מדינות הגוש המזרחי, ובמסגרתו ניתקו כלל מדינות הגוש את יחסיהם עם ישראל, למעט רומניה. דב סתת, שגריר ישראל בוורשה בעת ניתוק היחסים, סיפר כי בכיר פולני במשרד החוץ אמר לו שניתוק היחסים יהיה זמני למספר חודשים ונעשה בלחץ הסובייטים. שגרירות פולין בישראל נסגרה ב-18 ביולי 1967. הקרע ביחסים בין שתי המדינות הביא גם, לראשונה מאז הקמתה של מדינת ישראל ויסוד היחסים הרשמיים בין שתי המדינות, לפתיחתו של מסע אנטי-ציוני חסר תקדים בפולין, אשר הוביל לסילוקם של יהודים פולנים ממוקדי הכוח במדינה, וביטול חברותם של רבים מהם במפלגה הקומוניסטית השלטת. כמו כן, קיים תיעוד בדבר עלייה ניכרת במספר גילויי האנטישמיות ברחבי פולין באותה התקופה. למרות ניתוק היחסים הבנק הממשלתי הפולני פ.ק.או. המשיך לפעול בישראל. שגרירות פינלד שימשה כנציגות לענייני פולין בישראל. ואילו בפולין שימשה הולנד כנציגות ישראל.
הסחף האנטי-ציוני בקרב ממשלת פולין החמיר עוד בעקבות "אירועי מארס 1968". האירועים החלו בעקבות הפגנת סטודנטים באחד מהקמפוסים בוורשה, אשר מחו על סילוקם של שני סטודנטים יהודים מהאוניברסיטה, כביכול על רקע אנטישמי. בהמשך התקיימו הפגנות נוספות של סטודנטים בערים נוספות בפולין, אשר הביעו סלידה מהעלייה בגילויי האנטישמיות במדינה, ובדגש על גילויים מטעם הממסד הפולני. בתגובה יצאה ממשלת פולין במתקפת תעמולה חזיתית כנגד הסטודנטים, בטענה כי הם פועלים בשירותה של "הציונות העולמית", וכן הגבירו את מסע הרדיפה כנגד יהודי המדינה, אשר החל להתמקד בכלל יהודי המדינה, לרבות אלו חסרי זיקה ציונית. בשעה שמאות יהודים סולקו ממקום עבודתם, ומספר לא ידוע של סטודנטים ממוצא יהודי גורשו מהאוניברסיטאות במדינה, החלה תנועת הגירה נרחבת של יהודים מהמדינה, אשר היקפה נאמד בכ-15,000 יהודים אשר היגרו מפולין עד לשנת 1969, בעידודה הרשמי של ממשלת פולין. היחסים בין שתי המדינות לא התאחו מחדש אלא בעקבות נפילת המשטר הקומוניסטי ב-1989, ובשנה זו נותרו בפולין בין 5,000 ל-10,000 יהודים, כאשר חלקם הסתירו את מוצאם היהודי. באפריל 1988 ביקרה בפולין משלחת מישראל בהשתתפות שר החינוך יצחק נבון ושר המשפטים אברהם שריר בפולין לרגל אירוע מצעד החיים הראשון ואירוע 45 שנים למרד גטו ורשה אך פגישות שתוכננו עם הדרגים המקבילים לשרים לא התקיימו בסופו של דבר. במהלך הביקור שריר נפגש עם ראש המוסד למלחמה בפושעים הנאצים, קז'ימירש קאקול ונבון נפגש עם הנריק יבלונסקי , לשעבר נשיא פולין ומחברי הוועד המארגן של אירועי 45 שנה למרד גטו ורשה.
1984 - 1999
בסוף 1984 החלו דיונים על חידוש הסחר בין המדינות, ובאפריל 1986 ישראל ופולין הסכימו להחליף נציגים דיפלומטיים. באוקטובר 1988, לאחר פגישה של שר החוץ שמעון פרס עם שר החוץ הפולני, הוסכם להעלות את היחסים בין המדינות לדרג צירות. ב-1990 הנציגות של פולין הועלתה שוב לדרג שגרירות ומיד לאחר מכן נתנה ממשלת פולין את הסכמתה לפתיחה של תחנת מעבר בוורשה לעולים מברית המועצות בדרכם לישראל. למעלה משבעים אלף עולים הגיעו בדרך זו.
ב-20 במאי 1991 הגיע נשיא פולין, לך ואלנסה, לביקור רשמי בישראל. זו הייתה הפעם הראשונה שנשיא פולני ערך ביקור במדינת ישראל. במהלך הביקור נאם מעל בימת הכנסת וביקש מחילה מהעם היהודי על אירועי העבר, וקיים פגישות עם נשיא המדינה חיים הרצוג, ראש הממשלה יצחק שמיר ומזכ"ל ההסתדרות ישראל קיסר. לאחר פגישה עם שר הביטחון משה ארנס, הודיע על ביטול עסקה למכירת טנקים מפולין לסוריה. במאי 1992 ביקר נשיא מדינת ישראל חיים הרצוג בפולין, ובאפריל 1993 ביקר ראש הממשלה יצחק רבין בוורשה, לרגל האירועים לציון חמישים שנה למרד גטו ורשה.
2000 - 2017 (התחממות היחסים)
רוב שנות המאה ה-21, פולין מהווה אחת מידידותיה הקרובות ביותר של מדינת ישראל באירופה, ובין שתי המדינות מתקיימים קשרים אמיצים בתחומי הדיפלומטיה, המסחר והתיירות. בו בזמן, מבחינת ממשלת פולין, הידוק היחסים עם ישראל מסייע גם להידוק יחסיה עם ממשלת ארצות הברית. כאשר בשל מעמדה הגאו-פוליטי הייחודי של פולין, אשר שוכנת בין שתי מעצמות צבאיות אשר בעבר ניהלו כנגדה מלחמות עקובות מדם, כינון יחסים קרובים עם מעצמת העל היחידה בעולם נועד להוות עירבון לביטחונה.
באפריל 2008 ערך ראש ממשלת פולין, דונלד טוסק, ביקור רשמי בישראל, ואמר כי: "הוא רוצה לראות יותר ישראלים בפולין, ולא רק במחנות הריכוז. הוא מבטיח להילחם באנטישמיות, אך מבקש להזכיר גם מאות שנות היסטוריה שקדמו לשואה".
בתחילת חודש נובמבר 2013, ראש ממשלת פולין, ברוניסלאב קומורובסקי, קיים ביקור רשמי בישראל, אשר במסגרתו נפגש עם נשיא מדינת ישראל, שמעון פרס, וכן עם ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו. במסגרת פגישתו עם הנשיא פרס הבהיר קומורובסקי, כי "פולין מתבוננת באופן מיוחד בתפקודה של ישראל בעולם, ומגלה רגישות מיוחדת לכל איום על ריבונותה של מדינת ישראל. פולין רגישה לכל גילוי של אנטישמיות, ורגישה לאתגרי הביטחון וההגנה, העומדים בפני ישראל ובפני פולין". בתגובה, הנשיא פרס הודה לראש הממשלה הפולני על ידידותו ותמיכתו ארוכת השנים במדינת ישראל, והדגיש כי ישראל מעריכה את קולה הצלול של פולין בסוגיה האיראנית.
ב-17 בינואר 2017 ביקר אנדז'יי דודה, נשיא פולין, בישראל כאורח כבוד של יושב ראש הכנסת יולי אדלשטיין. במהלך הביקור הניח זר על קברו של יוני נתניהו בהר הרצל. בפתח ביקורו אמר דודה כי "האנטישמיות היא מעשה בזוי".
2018 - 2022 (צינון היחסים)
ב-1 בפברואר 2018, אישר הסנאט של פולין הצעת חוק האוסרת על האשמת פולנים במעורבות נגד יהודים בשואה. החוק גרר ביקורת נוקבת בישראל. המשבר בין ישראל לפולין החריף לאחר שנשאל ראש ממשלת פולין, מטאוש מורבייצקי, על החוק והשיב כי יהודים שיתפו פעולה עם הנאצים כשם ששיתפו הפולנים.
בספטמבר 2019, טען נשיא פולין אנדז'יי דודה כי ישראל היא "האחראית" לתקיפות היהודים ולעלייה במקרי האנטישמיות במדינה, וזאת לאחר ששר החוץ הישראלי ישראל כ"ץ אמר ש"הפולנים ינקו אנטישמיות מחלב אימם".
ביוני 2021 התקיימו שיחות נזיפה דיפלומטיות הדדיות בין נציגי ישראל ופולין לאחר שהסיים הצביע בעד חקיקה המבקשת למחוק או להפסיק תביעות רכוש תלויות ועומדות, שלא הגיעו להכרעה ב-30 השנים האחרונות. כך יהיה בלתי אפשרי כמעט לערער על החלטות שהתקבלו בנושא הרכוש הגזול לפני יותר מ-30 שנה. ביולי הסנאט הפולני אישר את החוק. לאחר האישור הסופי בפרלמנט, יו"ר הכנסת מיקי לוי הודיע במקביל כי לא יקים את קבוצת הידידות הבין-פרלמנטרית בין פולין לישראל.
לאחר שנשיא פולין אנדז'יי דודה חתם על החוק, שר החוץ יאיר לפיד הורה לממונה על השגרירות בורשה לחזור לישראל להתייעצויות, ללא הגבלת זמן. בנוסף, הוחלט שמשרד החוץ ימליץ לשגריר פולין בישראל להמשיך את חופשתו בארצו. יאיר לפיד אמר לאחר כמה ימים: