cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פתרון קלעי סמורודינסקי
נקודת אוטופיה
מתקיים . כלומר, אם משחק אחד מכיל את השני, הפתרון יהיה טוב לשחקנים לפחות כמו הפתרון הקודם. זהו שינוי לעומת פתרון נאש שאינו מבטיח מונוטוניות זאת.
אפיון הפתרון
קיים פתרון יחיד  עבור משפחת המשחקים  המקיים את עקרונות הסימטריה, היעילות, אי תלות בטרנספורמציות אפיניות והמונוטוניות החלשה. פתרון זה מתקבל במשחק (S,d) בנקודת החיתוך בין השפה של S ובין הקטע המחבר את d ואת נקודת האוטופיה m(S). בגרסאות אחרות של הפתרון נקבעת נקודת אי ההסכמה כ־(0, 0), ואז מחלישים את הדרישה לאי תלות בטרנספורמציות אפיניות ומשתמשים בעיקרון אי תלות ביחידות מדידה. עיקרון זה דומה לאי תלות; הוא מאפשר לכפול ב־a, אך לא מאפשר להוסיף b.
מים שקטים חודרים עמוק
מים שקטים חודרים עמוק הוא תַרגום עברי של פתגם לטיני שגורס כי גם מי שחיצוניותו שלֵווה ושקטה עשוי להיות בעל אישיות חזקה ומורכבת מכפי שנראה לעין, והוא משפיע או מסוגל למעשים גדולים, אף יותר ממי שמנסה למשוך את תשומת הלב. ביטוי זה משמש גם ססמת עידוד ודרבון: ברוגע ובנחת אפשר להשיג כל מטרה, גם קשָה, וכל הדרוש הוא התמדה והשקעה.
הביטוי נשען על אופיים של המים, שלכאורה "סרים למרותו" של תוואי השטח, ואינם יכולים להתגבר על מכשוליו – אולם אם יינתן להם די זמן, הם יצליחו במקרים רבים לחולל שינוי ולחדור גם את הסלע וההר.
בעבר (לדוגמה, במחזה יוליוס קיסר של שייקספיר) נלווָה לאמרה נופֶך של אזהרה מפני אנשים שקטים וּתמימים למראה, אשר עלולים להיות חורשי רעה ומזיקים.
מְקור הביטוי
הביטוי בגרסה שונה במקצת נזכר לראשונה בכתב במאה הראשונה לספירה בספר "תולדות אלכסנדר הגדול" שכתב ההיסטוריון הרומאי קווינטוס קורטיוס רופוס: altissima quaeque flumina minimo sono labi, ובתרגום לעברית - "העמוקים שבנהרות – קולם חרישי מִכּול". קווינטוס רופוס ייחס את הביטוי ליושבי באקטריה. האזכור המוקדם ביותר של ביטוי זה באנגלית מתוארך למאה ה-15.
בלטינית מצוי הביטוי gutta cavat lapidem – "טיפה תיקוב אבן" (יש המוסיפים רישה: "בתמידות נפילתה תיקוב טיפה אבן"). ביטוי זהה מצוי גם בעברית בספר איוב: ; כלומר, המים הרכים המטפטפים במשך שנים ודורות שוחקים את האבנים הקשות ומפוררים אותן.
גרסאות עבריות
ב"סיפור פשוט" לש"י עגנון כתוב: "מי מנוחות חותרים בטוחות". ב"מראה מוסר" לאולם זליגמן הוצע הנוסח "במים שקטים אל תַּאֲמֵן", וממנו ביידיש: שטיל וואסער גראבט טיף (תרגום חופשי: מים שקטים חופרים עמוק). נוסחים עבריים אחרים לרעיון זה: "מים חרישים – עמוקים וקשים"; "שמרני אל מפני נהר חרישי, מפני נהר זועף אשתמרה"; "עמוקים מי מנוחות"; "כוחם של הגלים בהֶתמדם". בפיהם של יהודי מרוקו נמצא הפתגם: "עבור נחל רועש ואל תעבור נחל שקט".
ארתור (סדרת טלוויזיה)
ארתור (באנגלית: Arthur) היא סדרת אנימציה לילדים מסוגת דרמה, קומדיה והרפתקאות אשר הופקה בשיתוף פעולה קנדי-אמריקאי, על ידי אולפני קוקי ג'אר. היא מבוססת על סדרת ספרי ילדים מצליחה באותו שם שנכתבה ואוירה על ידי מארק בראון.
מים שקטים חודרים עמוק
גרסאות עבריות
באבות דרבי נתן (פרק ו' הלכה ב') מסופרת אגדה על רבי עקיבא שמראה המים ששחקו את האבן שכנעו אותו שגם הוא בגילו יכול להתחיל ללמוד תורה (תוך התייחסות לפסוק הנ"ל מאיוב).
ארתור (סדרת טלוויזיה)
הסדרה משודרת כיום ב-82 מדינות ברחבי העולם. בארצות הברית שודרה בערוץ PBS החל מ-7 באוקטובר 1996. בישראל הסדרה משודרת בערוץ הילדים החל מ-11 בנובמבר 1997.
מים שקטים חודרים עמוק
גרסאות עבריות
ב"הַמַּתְמִיד", משיריו הידועים של חיים נחמן ביאליק, הוא כתב:. בשאלה זו ביטא ביאליק התפעלות פיוטית מהתלמידים הגדולים של הישיבה, שלמדו ולמדו מבלי לחוש בעייפות. גם במשפט זה הומשל החומר הקשה (שמיר וחלמיש הן אבנים קשות ביותר) לקושי המשימה, שכוחו הרב לא יעמוד לו רק בשל כוח ההתמדה של ה"חוצב" בו (כלומר התלמיד). הקשר בין התמדה להישג ניכר במאמר נפולאון "הניצחון – נחלת המתמידים". גם במשלי נכתב בשבח המתמיד:.
ארתור (סדרת טלוויזיה)
לסדרה 25 עונות, שבהן למעלה מ-250 פרקים. שידורה הסתיים בחורף 2022 אחרי 27 שנים. שודרו ארבעה פרקי סיום ב-21 בפברואר 2022. נמסר כי לאחר סיום הסדרה, במהלך 2022, יופקו תכנים חדשים המבוססים על גיבורי הסדרה, בהם הסכת, סרטונים קצרים ומשחקי מחשב חדשים.
בעקבות הצלחת הסדרה הופקו לפיה גם שלושה סרטי טלוויזיה וכן ספין אוף בשם "ד"ש מבסטר".
את שיר הפתיחה בסגנון הרגאיי של הסדרה מבצע זיגי מארלי ובגרסה העברית, מבצעים את השיר אלי לולאי וטלי גוטפריד.
תקציר העלילה
עלילת הסדרה מתמקדת בחייהם של חיות בדמויות אנוש: שנבוב בן 8 בשם ארתור טימותי ריד, בחבריו, בבני משפחתו ובאינטראקציה היומיומית שלהם זה עם זה. דמויות הסדרה מתגוררות באלווד סיטי. ארתור הוא תלמיד כיתה ג' בבית הספר היסודי "לייקווד", שהוא בית הספר היסודי של אלווד, בכיתתו של המורה הקשוח מר עכבר. אביו של ארתור הוא שף, ואמו רואת חשבון. לארתור יש שתי אחיות: גילי בת ה-4, אשר לומדת בגן וקייט התינוקת בת שנה. משפחתו של ארתור מחזיקה בכלב בשם "חבר" ("פאל", בעברית "חבר"). מרבית הסדרה מתרחשת בביתו של ארתור או בבית ספרו. חלק מהפרקים מתרחשים בבית של דמות משנית. חבריו של ארתור הם מרקעים אתניים שונים ושכבות סוציו-אקונומיות מגוונות.
הסדרה עוסקת פעמים רבות בנושאים המשפיעים על עולמם של ילדים, כגון דיסלקסיה, בריונות, עיוורון, מחלת הסרטן, גירושים, אוטיזם, גזענות, אסתמה ואף אובדן - תוך הטלת הבעיות הללו על דמויות בסדרה, ובכך מעבירה מסרים חינוכיים וחברתיים רבים.
שינויים בחיצוניותו של ארתור
במהלך סדרת הספרים של מארק בראון משתנה מראה דמותו של ארתור מספר פעמים.
בספר הראשון, "האף של ארתור", מופיע ארתור בדמות שנבוב מובהק בעל חוטם ארוך, כאשר עלילת הספר עוסקת ברצונו של ארתור לעבור ניתוח פלסטי להקטנת אפו.
טאורמינה
טאורמינה (באיטלקית: Taormina; ביוונית: Ταυρομένιον) היא קומונה ועיר קטנה בחוף המזרחי של סיציליה שבאיטליה. העיר נמצאת בנפת מסינה, בערך בחצי הדרך ממסינה לקטניה. העיר היא יעד תיירותי פופולרי מאז המאה ה-19. קרוב לעיר נמצא הר הגעש אטנה והעיר שוכנת על חוף הים היוני.
ארתור (סדרת טלוויזיה)
שינויים בחיצוניותו של ארתור
לאורך הסדרה משתנה דמותו של ארתור, כאשר השינויים המרכזיים הם הקטנת האף בצורה משמעותית והוספת משקפיים. שינויים אלו גררו ביקורות רבות כלפי מארק בראון לאור העובדה שמוסר ההשכל בספר "האף של ארתור" הוא אהבה עצמית ובא לידי ביטוי בהחלטתו של ארתור לא לעבור את הניתוח בסופו של דבר. ישנן מספר השערות לגבי "אובדן האף" של ארתור, ביניהן הפיכת הבעות פניו לקלות יותר לאיור וגילוי פיו כך שייראה פחות משונה.
הופעות אורח
לאורך השנים הופיעו בסדרה כמה וכמה ידוענים בהופעות אורח. להלן רשימה מלאה של כל הופעות האורח לאורח הסדרה:
טאורמינה
היסטוריה עתיקה
מעט מאוד ידוע על טאורמינה בזמנים שלאחר מכן. סביר להניח שטאורמינה הייתה אז תחת שלטונו של אגתוקלס ולאחר מכן נשלטה על ידי רודן מקומי בשם טינדריון. טינדריון הסכים לארח את המלך פירוס בסיציליה, וכשהמלך הגיע לטאורומניום עם צבאותיו, הרודן תמך בו במצעדו בסירקוזה. כמה שנים אחר כך טאורומניום נפלה לכוחותיו של היירון הראשון. העיר הייתה גם אחת מהערים שנותרו תחת שלטונו לפי החוזה שסיכם עם הרומאים.
ארתור (סדרת טלוויזיה)
ביקורת
ארתור, יחד עם הסדרה, זכה בשלושה פרסי האמי הקטן. בנוסף, ארתור מדורג כדמות המצוירת ה-26 האהובה ביותר כחלק מרשימת "50 הדמויות המצוירות הטובות ביותר" של מגזין TV Guide.
טאורמינה
היסטוריה עתיקה
עד מותו של היירון היוותה טאורומניום חלק מהממלכה של סירקוזה, ולאחר מכן כל האי סיציליה הפך לפרובינציה רומית. ניתן ללמוד מקיקרו שטאורומניום הייתה אחת משלוש הערים בסיציליה שנהנתה מזכויות יתר של ברית הערים, וכך שמרה על עצמאות נומינלית. לעומת זאת, העיר סבלה מאסונות קשים במהלך מלחמת העבדים הראשונה, לאחר שנפלה לידיהם של העבדים המורדים, אשר ניצלו את מעמדה של העיר כדי להפוך אותה למעוז ולהתנגד לחייליו של פובליוס רופיליוס. העבדים החזיקו מעמד עד שהחלו לגווע ברעב, והמצודה נמסרה לקונסול על ידי אחד ממנהיגי העבדים, וכל הניצולים נידונו למוות.
ימי הביניים והעת החדשה
לאחר נפילתה של האימפריה הרומית המערבית, טאורמינה המשיכה להיות אחת מהערים החשובות בסיציליה, ובגלל מעמדה הייתה אחת מהערים שנשמרו על ידי קיסרי האימפריה הרומית המערבית, אך טאורמינה נלקחה על ידי הערבים בשנת 902, לאחר מצור של שנתיים. בעקבות שתי מרידות (962 ו-969) הרסו הערבים לחלוטין את העיר. הערבים שלטו באזור עד שנת 1078, ולאחר מכן כבשו את העיר הנורמנים תחת רוג'ר הראשון.
ארתור (סדרת טלוויזיה)
ארתור: הסרט
ארתור: הסרט (באנגלית: Arthur's Missing Pal) הוא הסרט הראשון המבוסס על הסדרה. הסרט נוצר באנימציה ממוחשבת והוא יצא בשנת 2006. הסרט מספר על כלבו של ארתור, חבר, שברח מביתו של ארתור מכיוון שארתור שכח לדאוג לו. במהלך הסרט מחפשים אחריו ארתור וחבריו.
טאורמינה
ימי הביניים והעת החדשה
לאחר נפילתם של הנורמנים ושל בית הוהנשטאופן, טאורמינה היית הנתונה לכיבושם של האנגבינים ושל כתר אראגון. בשנת 1410 נבחר בטאורמינה מרטין השני למלך סיציליה על ידי הפרלמנט הסיציליאני. מאוחר יותר הייתה העיר תחת ריבונות ספרדית, וקיבלה מעמד של עיר במאה ה-17.
בשנת 1645 העיר הייתה תחת מצור של הצרפתים, שכבשו את מסינה. תחת בית בורבון בממלכת שתי הסיציליות לטאורמינה לא היה תפקיד רלוונטי, אך הגישה אל העיר נהייתה קלה יותר כאשר נקטע חלק מצוק קטראביקו הסמוך לעיר ונוצר כביש החוף המחבר בין מסינה לקטניה. החל מהמאה ה-19 הפכה טאורמינה ליעד נופש פופולרי באירופה כולה. בין האנשים שביקרו בטאורמינה נכללים אוסקר ויילד, ניקולאי הראשון, יוהאן וולפגנג פון גתה, פרידריך ניטשה (שפה כתב את ספרו כה אמר זרתוסטרא), ריכרד וגנר ועוד רבים אחרים.
העידן המודרני
בסוף המאה ה-19 טאורמינה זכתה לגדולה בזכות צלם העירום וילהלם פון גלודן שעבד במקום. בנוסף גדלה הפופולריות של טאורמינה בזכות אוטו גלנג, שנודע בעיקר בברלין בזכות ציוריו היפים, שצוירו בדרום איטליה ובעיקר בסיציליה. התייר הראשון המשמעותי בטאורמינה היה גתה, שהקדיש לעיר מספר עמודים בספרו "מסע איטלקי", אך אולי היה זה גלנג שהפך את העיר למקום פופולרי ברחבי אירופה. גלנג הגיע לסיציליה בגיל 20 כדי לחפש רעיונות חדשים לציוריו, וכשעבר בטאורמינה הוא כל כך התאהב בנוף, שהחליט לעצור בעיר לחלק מהחורף. גלנג צייר את כל הנופים שטאורמינה מציעה: חורבות, ים והרים, וציוריו הוצגו מאוחר יותר בברלין ובפריז.
תרבות ותיירות
מדרום לטאורמינה נמצא האי איזולה בלה, שכיום הוא שמורת טבע. עוד יותר דרומה, סמוך למפרץ, נמצאת עיירת הנופש ג'רדיני נקסוס. בנוסף טיולים במערות קאפו סנט אנדראה זמינים גם הם.
העיירה של טאורמינה ממוקמת על צוק המשקיף לים האיוני. לצד התיאטרון היווני העיר מציעה גם הרבה כנסיות עתיקות, ברים תוססים, מסעדות וחנויות עתיקות. כשלושת-רבעי שעה נסיעה מטאורמינה נמצא הר הגעש הפעיל הגדול באירופה, הר אטנה.
הסופר האיסלנדי הלדור לכסנס שזכה בפרס נובל לספרות בשנת 1955, כתב את הרוב מספרו הראשון "האורג הגדול מקשמיר" בטאורמינה, שאותה הוא שיבח רבות באוטוביוגרפיה שלו "זמנו של המשורר" מ-1963.
אירועים
טאורמינה מארחת אירועים רבים במהלך הקיץ. בתיאטרון העתיק מוצגים מופעים רבים, ביניהם מופעים קלאסיים, אופרה ומופעי פופ. מאז 1983, ההופעות החשובות ביותר מרוכזות בטאורמינה ארטה, מוסד תרבותי שמארגן מוזיקה, מופעים ופסטיבלי מחול. במסגרת הטאורמינה ארטה נחגג פסטיבל הסרטים הידוע של טאורמינה בהשתתפות כוכבי הקולנוע המפורסמים ביותר באיטליה, שירש את פסטיבל הקולנוע של מסינה וטאורמינה.
מאז אוקטובר 2005, כל שנה מאורגן בעיר פסטיבל המקודש למנצח הגדול ג'וזפה סינופולי, שמת בשנת 2001 וניהל במשך שנים רבות את הטאורמינה ארטה.
ספינת מכמורת
מכמורתן הוא כלי שיט המיועד לדיג מסחרי באמצעות רשת מכמורת.
הדייגים פורשים רשת מכמורת מהמכמורתן ולוכדים כמויות גדולות של דגים. מכמורתנים מודרניים מסוגלים ללכוד כמויות גדולות של דגים ולשמור עליהם בקירור כדי לשמור על טריותם למשך זמן.
רשת המכמורת (באנגלית: Trawl) נועדה ללכוד דגי קרקעית הים (דיג דֶמֶרסאלי) המצויים רחוק מהחוף, כדוגמת מולית אדומה, בקלה ודגים שטוחים מסדרת הסוליתאים.
דיג מכמורתנים אינו שיטת דיג בררנית: רשתות המכמורת אינן ייעודיות ללכידת מינים מסוימים וכל דג שימצא באזור המכוסה על ידה יתפס בה. כך נתפסים דגים קטנים שאינם בעלי ערך מסחרי וכן דגים ובעלי חיים רבים שאינם דגי מאכל. חלק מרשתות המכמורת מצוידות בגלגלים שנעים על הקרקעית ומסבים נזק לשוניות. שיקום הדגה והסביבה הימית מפעילות מכמורתנים מוערך בעשרות שנים. בשל סיבות אלה דיג בעזרת מכמורתנים שנוי במחלוקת.
בישראל כ-16 מכמורתנים בעלי רישיון, הלוכדים כ-1,500 טונות דגים בשנה ומהווים כ-60% משלל הדיג השנתי בים התיכון (1% מסך צריכת הדגים בישראל).
לילי בולאנז'ה
לילי בולאנז'ה (בצרפתית: Lili Boulanger; 21 באוגוסט 1893 – 15 במרץ 1918) הייתה מלחינה צרפתייה, אחותה הצעירה של המלחינה והמורה לקומפוזיציה ידועת השם נדיה בולאנז'ה.
קורות חייה
לילי בולאנז'ה הייתה ילדת פלא, שכישרונה ניכר כבר בגיל שנתיים. הוריה, מוזיקאים שניהם, עמדו על כך ועודדו את בתם לרכוש השכלה מוזיקלית. (אמה, ראיסה מישצ'קאיה, הייתה נסיכה רוסייה, שנישאה למורה שלה בקונסרבטואר בפריז, ארנסט בולאנז'ה; סבה, פרדריק בולאנז'ה, היה צ'לן נודע וסבתה, ז'ולייט, הייתה זמרת). עוד בטרם מלאו לה חמש שנים התלוותה לילי אל נדיה בת העשר לשיעורים בקונסרבטואר בפריז, וזמן קצר אחר כך כבר ישבה בשיעורי תאוריה של המוזיקה ולמדה נגינה בעוגב; במקביל גם שרה וניגנה בפסנתר, כינור, צ'לו ונבל. בשנת 1913, בגיל 19, זכתה בפרס רומא על יצירתה "פאוסט והלנה", האישה הראשונה שזכתה בפרס זה; נדיה ויתרה על התחרות אחרי ארבעה ניסיונות כושלים ומיקדה את מאמציה בהדרכת אחותה.
על חייה ועבודתה העיבה מחלה כרונית, שראשיתה בדלקת סימפונות בגיל שנתיים, שהחלישה את המערכת החיסונית שלה. כתוצאה מכך התפתחה אצלה שחפת מעיים (הנקראת כיום מחלת קרוהן), שקטלה אותה בדמי ימיה, בגיל 24. אף כי אהבה מסעות והשלימה יצירות אחדות באיטליה לאחר הזכייה בפרס רומא, בריאותה המעורערת אילצה אותה לשוב הביתה, שם ארגנה עם נדיה פעולות תמיכה בחיילים צרפתים במלחמת העולם הראשונה. שנותיה האחרונות היו גם הן פוריות מבחינה מוזיקלית, כאשר עמלה להשלים יצירות שנותרו עד אז באמצע העבודה. לילי בולאנז'ה נקברה בפריז, בבית הקברות של מונמארטר, בלי שהספיקה להשלים את האופרה La princesse Maleine, שלה הקדישה את רוב שנותיה האחרונות. הביוגרפיה המדויקת ביותר שלה היא The Life and Works of Lili Boulanger (ISBN 0-8386-1796-4) מאת המוזיקולוגית ליאוני רוזנשטיל.
האסטרואיד 1181 "לילית" נקרא על שמה.
מומתאז מהאל
מומתאז מהאל (באנגלית: Mumtaz Mahal; 27 באפריל 1593 - 17 ביוני 1631) הייתה נצר למשפחת אצולה פרסית, הייתה נשואה לקיסר ההודי שאה ג'האן וקיבלה את התואר מלכה רעיה. לאחר מותה נבנה לזכרה המאוזוליאום הידוע ה"טאג' מהאל", המוכר והמסמל כיום כמצבת זיכרון "האהבה הנצחית".
ביוגרפיה
מומתאז מהאל נולדה בשם ארג'ומנד באנו בגום (באנגלית: Arjumand Banu Begum), בשנת 1593, בעיר אגרה, שבהודו. אביה אבו חסן אסף ח'אן היה "וזיר גדול" - ראש הממשלה בתקופת שלטונו של הקיסר, שאה ג'האן. אמה של מומתז מהאל הייתה דיוואנג'י בגום, אשר הייתה בתו של האציל הפרסי "חוואג'ה ג'יאן א-דין קזבין". משפחתה של מומתז מהאל הגיעה להודו בשנת 1577, כאשר סבה נתבקש לשרת את הקיסר ההודי "אכבר". אביה של מומתז מהאל היה אח של הקיסרית נור ג'האן, שהייתה נשואה לשאה ג'האן לימים חמתה של מומתז מהאל. מומתאז מהאל הייתה מלומדת, תרבותית ומוכשרת. מומתאז מהאל הייתה בעלת שליטה טובה בשפה הערבית ובשפה הפרסית. היא יכלה לחבר שירים ומכתבים. תוארה כאישה חמה, צנועה, ישרה, ישירה, אך גם ביישנית. מומתאז הייתה מוכרת בקרב האצולה של האימפריה המוגולית כיוון שהקיסר ג'האנגיר הסכים לנישואיה עם בנו טרם נפגשו.
נישואין
מומתאז מהאל התארסה ב־30 בינואר 1607, בגיל 14, לקיסר "שאה ג'האן" בן ה-15. הם נישאו בסוף חודש אפריל ב-1612. לאחר נישואיהם הוענק לה את התואר הנעלה "מומתאז מהאל" שמשמעותו "הנעלה בארמון", וזאת לאור אישיותה ויופייה הנעלים. נישואיה לקיסר שאה ג'האן היום טרם הכתרתו. נישואיה לקיסר "שאה ג'האן" לא היו נישואים פוליטיים. לאור אהבתו הגדולה של הקיסר אליה, תיארו ההיסטוריונים את הנישואים כמונוגמיים לכאורה. הקיסר נישא נישואים נוספים לנשים אחרות, תחת נישואים פוליטיים. עדות לאהבתו העזה אליה ניתן לראות ממספר מקורות שתיעדו את ההיסטוריה ההודית. אנשי רוח מהתקופה הללו ושבחו את יופייה, החן שלה והחמלה שבה, ביצירות רבות שנכתבו בעודה בחיים. מומתאז מהאל הפכה במהרה לבת לוויה קבועה ואשת סודו של הקיסר שאה ג'האן, הצטרפה לכל למסעותיו הפוליטיים והצבאיים. מומתז מהאל תמכה במרד נגד ג'יהאנגיר ונור ג'האן. במהלך נישואיה ילדה ארבעה עשר ילדים, שמונה בנים ושש בנות, מחצית מילדיה מתו בגיל צעיר. מומתאז מהאל נפטרה בעת לידת בתם האחרונה.
שנותיה כקיסרית האימפריה המוגולית
עם הכתרתו הכריז הקיסר, השאה ג'האן על מומתאז כקיסרית הראשית של האימפריה, היא קיבלה את התואר "מליכה ג'האן" ו"מליכה אוז זמאני" שמשמעותם באותה העת הייתה "קיסרית העולם". תקופת כהונתה הייתה קצרה אך משמעותית. הקיסר העניק לה מותרות רבות, יותר מכל קיסרית אחרת שהייתה לפניה. מגוריהם ב"קאס מהאל" עוטרו בזהב טהור, אבני חן ומזרקות מי ורדים היוו סמל לכך. מומתאז מהאל תוקצבה על ידי הקיסר בסכום כספי הגבוה ביותר מכל נשות הקיסר, בסך של 10 רופים בשנה. היא הייתה מייעצת לעיתים קרובות לקיסר בעניינים אישים ומדיניים, היוותה לו אשת סוד והתערבותה שינתה, לא פעם, את החלטותיו המכריעות של הקיסר. לרוב סנגרה לטובת העני וחסר הכל. הקיסר בטח בה בלב שלם והייתה מיופת כוחו ויכלה להשתמש בחותם המלכותי. למומתאז מהאל לא היו שאיפות פוליטיות, להבדיל מנור ג'האן שקדמה לה במעמדה. מומתאז מהאל נתנה חסות למשוררים והמלומדים. מומתז מהאל חיבבה במיוחד את המשורר "ואסידהרה מישרה". מומתאז מימנה פנסיות ותרומות לבנותיהם של מלומדים עניים ותאולוגים. מומתאז מהאל הקדישה את זמנה לאדריכלות נוף, הגן זאהרה הוא אחד היצירות שהיו תחת חסותה.
מותה והנצחתה
מומתאז נפטרה מדמם שלאחר לידה. מומתאז מהאל ליוותה את הקיסר במסע כיבושיו, ובעת לידת ילדה הארבע עשרה אשר נמשכה כ-30 שעות, שבסופה נפטרה, בעיר בוהנפור, ב־17 ביוני 1631. גופתה נקברה זמנית ב"זאינה באד", גן על שפת נהר טפטי. לאחר מותה שקע הקיסר בשכול רב והתאבל במשך כשנה. לאחר מותה חולק הונה בין ג'האנארה בגום ביתה הבכורה ושאר ילדיה. גופתה הועברה בדצמבר 1631 בארון קבורה מזהב לאגרה ונשמרה בבניין ליד גדת נהר יאמונה. בתחילת שנת 1632 הורה השאה ג'האן על תכנון ובנייה של המאוזוליאום המפואר וגן הקבורה שיחליף את הבניין בו נשמרה גופתה עד סיום הבניה. תקופת הבניה נמשכה כ־22 שנים וכיום המאוזוליאום מוכר בשם "טאג' מהאל". לאחר מות השאה ג'האן, בנו אורנגזב, קבר אותו ליד קברה של מומתאז במרכז הטאג' מהאל.
מכתב מאישה אלמונית
מכתב מאישה אלמונית (באנגלית: Letter from an Unknown Woman) הוא סרט דרמה רומנטית אמריקאי משנת 1948 בבימויו של מקס אופולס עם ג'ואן פונטיין ולואי ז'ורדאן בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי הווארד קוץ' והוא מבוסס על רומן בשם זהה מאת שטפן צווייג.
עלילת הסרט מסופרת בפלאשבק, היא מתחילה בווינה בשנת 1900 כאשר פסנתרן מקבל מכתב מאישה אלמונית המספרת לו על רומן שהיה לה אתו. המכתב מוקרא לאורך הסרט בקולה של האישה האלמונית.
ב-1992 נבחר הסרט לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית של ספריית הקונגרס על חשיבותו מבחינה תרבותית, היסטורית ואסתטית.
ב- 1962 הופקה גרסה מצרית לסרט בכיכובו של פריד אל אטרש.
ב-2004 הופק סרט סיני דובר מנדרינית המבוסס על אותו רומן אבל המיקום הועבר מווינה לבייג'ינג.
תקציר העלילה
סטפן ברנד (לואי ז'ורדאן) הוא פסנתרן שהקריירה שלו בירידה. יום אחד הוא מקבל מכתב מאישה אלמונית המתאר את קשרי האהבה שהיה להם בעבר.
ברנד היה פסנתרן מפורסם, גבר נאה רודף נשים עם קריירה בינלאומית. בשכנות לו גרה הנערה ליסה ברנדל (ג'ואן פונטיין) המתאהבת בגבר הנאה ובנגינתו.
כאשר אמה מבשרת לה כי החליטה להתחתן שוב ולחיות בלינץ, היא נחרדת. היא בורחת מתחנת הרכבת ללינץ ומגיעה לביתו של ברנד אבל כשהיא רואה אותו נכנס בלוויית עלמה צעירה, היא נסוגה בחזרה לתחנת הרכבת.
כעבור שנים מנסים הוריה לשדך לה קצין ממעמד גבוה אך היא אומרת לו שהיא כבר "מאורסת" למישהו בווינה והשידוך מתבטל.
ליסה חוזרת לווינה ועובדת כדוגמנית בבית אופנה יוקרתי.
ליסה רוצה להמשיך בקשר עם סטפן אך הוא אומר לה שקיבל הזמנה לסדרת קונצרטים במילאנו וכי יחזור לאחר שבועיים.
הוא אינו חוזר. ליסה בהריון, יולדת בן אך לא מגלה בבית החולים את שם האב.
כעבור מספר שנים מכירה ליסה את יוהאן שטאופר, אדם עשיר ומבוגר המוכן לשאת אותה לאישה למרות שסיפרה לו על הרומן שהיה לה עם סטפן.
באחד הערבים צופה ליסה עם בעלה באופרה חליל הקסם ומבחינה בסטפן. הם מחליפים מבטים, אבל סטפן אינו מזהה אותה. למרות שעברו שנים רבות היא נמשכת לסטפן שכעת הוא מבוגר והקריירה שלו בדעיכה. למרות אזהרותיו של בעלה היא מגיעה לביתו של סטפן שמצפה שוב לערב נעים. כאשר היא רואה שעדיין אינו מזהה אותה, היא מסתלקת.
בנה מת מטיפוס וגם היא גוססת וברגעיה האחרונים היא כותבת את המכתב לסטפן. רק כשהמשרת שלו מזכיר לו שזאת הנערה ליסה הוא נזכר. לבסוף יוהאן מזמין אותו לדו-קרב והוא נענה לכך.
יוקרה (סרט)
יוקרה (באנגלית: The Prestige) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת הדרמה ומתח, המשלב אלמנט מסוים של מדע בדיוני. את הסרט ביים הבמאי הבריטי כריסטופר נולאן וכיכבו בו יו ג'קמן וכריסטיאן בייל. הסרט, אשר יצא לאקרנים ב-2006, מבוסס על ספרו של כריסטופר פריסט אשר עובד לתסריט קולנועי על ידי נולן ואחיו ג'ונתן.
תקציר העלילה
הסרט עוסק בתחרות בין שני קוסמים יריבים בתחילת המאה ה-20. העלילה מוצגת על ידי שני סיפורי מסגרת - האחד בו הקוסם אלפרד בורדן (כריסטיאן בייל) מואשם ברציחתו של יריבו הקוסם רוברט אנג'יר (יו ג'קמן) ועומד בפני עונש מוות, והשני מתאר את אנג'יר מנסה להתחקות אחר יומנו של בורדן, אשר אמור לחשוף את סודותיו.
היומן מתאר את תחילת דרכם של בורדן ואנג'יר - כעוזרים במופע הקסמים אותו מנהל ג'ון קאטר (מייקל קיין) לצד אהובתו של אנג'יר - ג'וליה (פייפר פראבו). בורדן וג'וליה מחליטים לנסות ולשנות את מהלך הקסם על מנת להקל על ג'וליה. במסגרת התעלול אנג'יר ובורדן כובלים את ידיה ורגליה של ג'וליה, המורדת לתוך מכל מים גדול ומאחורי פרגוד נחלצת מכבליה. בורדן בוחר בקשר אחר, אשר אמור להחזיק את ג'וליה טוב יותר, אך התעלול נכשל וג'וליה טובעת.
בורדן ואנג'יר הופכים לתחרותיים יותר ויותר ומנסים לחבל זה במופעו של זה ולפגוע אחד בשני. התחרות הופכה קשה עוד יותר כאשר בורדן מעלה תעלול יוצא דופן - "האדם המשוגר" - בו הקהל חוזה בו נעלם מעל הבמה ואז מופיע מיידית מחדש במרחק מספר מטרים. אנג'יר וקאטר שוכרים כפיל לאנג'יר כדי לשחזר את התעלול במופע שלהם, ובמקביל שולחים את אוליביה (סקרלט ג'והנסון), עוזרתו של אנג'יר, לרגל אחר בורדן, אך זו מתאהבת בו ובוגדת באנג'יר. כדי שלא יחשוד ויפגע בה בורדן נותן לה יומן מוצפן כדי שתעבירו לאנג'יר בטענה כי שם הסודות לקסמיו.
בעזרת אוליביה, בורדן מצליח לשכר את הכפיל, לפצוע את אנג'יר ובכך לחסל את מופעו. בתגובה אנג'יר וקאטר חוטפים את סוכנו של בורדן, קוברים אותו בעודו חי ודורשים שבורדן יגלה את המפתח לצופן בו כתב את היומן. בורדן מגלה את הצופן - "טסלה" ומציל את סוכנו ואנג'יר יוצא בעקבות היומן לארצות הברית להפגש עם המדען ניקולה טסלה (דייוויד בואי).
אנג'יר מציע לטסלה סכומי עתק כדי שיבנה לו תעלול דומה לזה של בורדן. זה יוצר בעבורו מכונה, אך נדמה בתחילה שאיננה עובדת. אנג'יר הופך מתוסכל עוד יותר כאשר הוא מסיים לפענח את היומן ומגלה כי היה מדובר בפתיון של בורדן - זיוף מוחלט שמטרתו הייתה להרחיק את אנג'יר מהבמה לזמן מה. בשלב זה נראה כי המדען טסלה לא נתן מעולם תעלול לבורדן ואך ניצל את כספיו של אנג'יר. לבסוף מתברר שטסלה כן בנה מכונה עובדת - אך במקום "לשגר" אדם ממקום למקום היא יוצרת עותק מדויק שלו (לרבות הכרתו) במרחק מה.
אנג'יר חוזר להופיע בסדרת מופעים שבשיאם תעלול "האדם המשוגר" החדש - הוא נכנס למכונה ומפעיל אותה. בעת שהיא יוצרת את הכפיל שלו, הוא משתמש בהסחת דעת כדי ליפול דרך דלת סתרים מתחת לבמה - שם הוא ננעל במכל מים מלא, דומה לזה בו קיפחה את חייה ג'וליה בתחילת העלילה. אנג'יר מת, והכפיל נחשף במרחק מה ובכך נוצרת האשליה כי "שוגר".
בשלב מסוים בורדן מגיע למופע של אנג'יר. בורדן המתוסכל מחליט ללכת אל מאחורי הקלעים כדי לראות את ה"קסם" קורה אך במקום לראות קסם הוא חוזה באנג'יר צונח למכל למותו. בורדן מנסה להצילו, אך לשווא. הוא נתפס ליד גופתו של אנג'יר ומואשם שרצח את אנג'יר, אשר דואג לא להתגלות שוב בציבור.
אנג'יר חושף את זהותו בפני קאטר ומגלה לו את סודו. קאטר נדהם ונגעל ומסייע לסוכנו של בורדן למצוא את אנג'יר בלב המחסן בו אחסן את גופותיו הרבות ממופעיו עם המכונה. הסוכן הורג את אנג'יר ורגע לפני מותו חושף בפניו כי הוא למעשה אחיו התאום של האיש המוצא להורג בגין "רציחתו" של "אנג'יר" - וכי השניים חיו למעשה חיי אחד - לעיתים זה שימש בתור בורדן ולעיתים האחר. כך נוצרו חייו הכפולים של בורדן, כדי שלא להסגיר את תעלול "האיש המשוגר", שהתאפשר למעשה כאשר תאום אחד היה נעלם מהעין ומייד התאום השני, היה מופיע במקום אחר - באותו האופן, האחד אהב את "אשתו של בורדן", שרה והשני את "המאהבת" אוליביה, אך לא לזאת ולא לזאת גילו את סודם. לאחר שאנג'יר מת מבין תאום בורדן הנותר את סודו של יריבו ומתאחד עם בתו.
R-29
R-29, מכונה "ויוסטה" (ברוסית: Высота) היא משפחה של טילים בליסטיים שיוצרו על ידי ברית המועצות ומופעלים על ידי רוסיה. הם מיועדים לשיגור על ידי צוללות, תוכננו על ידי מאקייב.
כל הגרסאות הם נשק מונחה ומשתמשות במערכות ניווט אינרציאליות ולא אינרציאליות, כולל שימוש ב GLONASS ו GPS
חמיר
חִמְיַר (ערבית: مملكة حِمير; כתיב מלא: חימייר) הייתה ממלכה קדומה ששכנה בחלק משטח תימן של היום, על דרך הבשמים העתיקה.
היווסדות וראשית הממלכה
הממלכה נוסדה בשנת 115 לפנה"ס והייתה ממלכה דומיננטית בדרום ערב עד 525 לספירה. מלכי חמיר, המכונים לרוב בשם המלכותי 'תוּבַּע' (כשם שמלך מצרים מכונה 'פרעה'), התגיירו בשלב מסוים, והמחקר מתקשה לקבוע מתי. כלכלתה נשענה על חקלאות ומסחר בדרך הבשמים בלבונה ומור, וספינות משטחיה היו מפליגות על בסיס קבוע בים סוף ובאוקיינוס ההודי. הספר היווני "פֶריפְּלוּס הים האריתריאי" (פריפלוס - קובץ הוראות שיוט), מתאר את ממלכת חמיר ואת התוּבַּע כריבאל, כידידותיים לרומאים:
כיבושים והתבססות
חמיר כבשה לראשונה את ממלכת שבא (סבא) ב-25 לפנה"ס, והממלכה המאוחדת נקראה "שבא וד'ו ריידאן" (Dhu Raydan). לאחר תהפוכות מרובות, נכבשה שבא סופית ב-280. בנוסף, חמיר כבשה את קתבאן ב-200 לספירה ואת חצרמוות ב-300 לספירה. היא שלטה באתיופיה במשך תקופה מסוימת ובאזורים במזרח אפריקה עד טנזניה. במאה השנייה עד המאה הרביעית לספירה הרחיבה חמיר את שטחה בדרום ערב על ידי איחוד וכיבושים. היא כבשה חלקים ממזרח אפריקה ושליטתה הגיעה עד נמל רפטה (Rhapta) העתיק (דאר א-סלאם בטנזניה). מהגרים מחמיר התיישבו בצפון-מזרח אתיופיה. בתקופה זו החלה לשקוע דרך הבשמים כתוצאה מירידת הביקוש למוצרי המותרות באימפריה הרומית ותחרות עם המסחר במסלול דרך מסופוטמיה. הפיכת ממלכת הנבטים לפרובינציה רומאית והעברת בירתה לצפון החלישו את הסוחרים הנבטים ששלטו בדרך.
בירתה של ממלכת חמיר הייתה העיר זפאר (ט'פאר; Zafar), הממוקמת כ-130 ק"מ מדרום-מזרח לעיר צנעא. מחקר ארכאולוגי שהתקיים באתר העיר בין השנים 1998–2010 חשף שגודלה היה 120 דונם ושהיא הכילה, לפי מחקרים מודרניים, 25,000 תושבים. בזפאר התגלו גם ממצאים מרשימים של התרבות החומרית של חמיר: 400 מתחמי חומה, קברים, מזרקות ובניינים. החוקרים מצאו בשרידי העיר גם כ-200 כתובות וכ-900 תבליטים. חמיר הייתה לדעת החוקרים הגרמנים המעצמה הקדם-אסלאמית האחרונה בחצי האי ערב ששלטה על כולו (פוליטית וצבאית) בשיאה בין המאה השלישית עד המאה החמישית לספירה.
יהדות מלכי חמיר
העדות הקדומה להימצאות יהודים בחמיר התגלתה בשנת 1936 בבית הקברות הגדול של בית שערים שבגליל התחתון. במקום נחשף אולם קבורה מראשית המאה השלישית לספירה, בו נמצאה הכתובת היוונית: "של אנשי חמיר". בנוסף, נמצא במקום שבר ארון קבורה מעופרת, ועליו חרותת בשפה החמירית שתוכנהּ המשוער הוא: "נגיד חמיר". אין לדעת מתי בדיוק החלו יהודים להגר לדרום חצי האי ערב, אך חוקרים משערים שיישובים יהודיים היו קיימים באזור כבר בימי בית המקדש השני. אגדות מוסלמיות, כמתואר בכתבי ההיסטוריון המוסלמי אבּן אסחאק בעריכת אבּן השאם, מספרות כי התוּבּע הראשון להתגייר היהאַבּו-כַּרִבַּ אַסְעַד, אשר מלך בשנים 420-385 לספירה. האגדות מספרות שכאשר גילה אבו כּרִבּ שבנו נרצח בידי תושבי העיר ית'רבּ (שמה הקודם של העיר אל-מדינהּ בחצי האי ערב), הוא יצא להילחם בהם והטיל על העיר מצור כבד. במהלכו, הגיעו אל אבו כּרִבּ שני חכמים יהודים מתוך העיר, ושכנעו אותו להסיר את המצור ולהתגייר. אבו כּרִבּ הביא את שני החכמים איתו לחמיר וניסה להנחיל בה את היהדות. תחילה, נתקל אבו כּרִבּ בהתנגדות מטעם עמו עובד האלילים. לאחר שקיים משפט באש, במהלכו עברו החכמים היהודים בלהבות ויצאו ללא פגע, נוכח העם כי היהדות היא הדת האמיתית והתגייר בעקבות מלכו. אולם, לפי מספר חוקרים, אַבּו-כּרִבּ החמירי לא נלחם נגד תושבי ית'רבּ, כי אם בא לעזרתם כשנלחמו נגד מלך נוצרי מצפון חצי האי ערב, הנקרא גם הוא אַבּו-כַּרִבַּ. נראה כי דמיון השמות הוביל ליצירת האגדה.
המחקר מציע שני הסברים אפשריים לאגדת אבן אסחאק. ההסבר הראשון הוא מדיני: במאות הראשונות לספירה, בשל מיקומו המרכזי בדרכי המסחר, ניצב אזור תימן במוקד המחלוקת בין האימפריה הפרתית (ולאחריה האימפריה הסאסאנית הפרסית) לבין האימפריה הביזנטית והחבשים בקיסרות אקסום. תשעת מלכי חמיר הבחינו כי הרומאים והחבשים מפיצים את דתם הנוצרית ככלי לכיבוש חמיר, וכדי למנוע מהם לעשות כן, התגיירו, שהרי ליהודים לא הייתה מדינה שתאיים על ממלכתם. החמירים הגדילו לעשות והחלו לרדוף את המתנצרים בארצם על מנת לצמצם את התפשטות הנצרות, ובכך, לצמצם את השפעת הרומאים במדינה. לפי ההסבר השני, עקרונות הדת היהודית והלך הרוח בקרב העמים הערביים חולקים הרבה במשותף, ולכן הייתה היהדות נוחה יותר לאימוץ על-ידם מאשר הנצרות. אולם כאמור, מסתבר שאין יסוד לאגדה זו, היות שלא נמצאה שום עדות מדעית או ארכאולוגית לכך, ולכן, נראה כי מלכי חמיר שהיו יהודים לא התגיירו, אלא היו יהודים מלכתחילה.
על מרכזיות היהדות בחיי מלכי חמיר אנו למדים לראשונה מכתובת חמירית משנת 449 לספירה, אותה חקק התוּבּע כרַחְבְּאִל, בנו של אַבּו-כַּרִבַּ אַסְעַד. כרחבּאל מתאר בכתובתו כיצד תיקן את הסכר המפורסם בעיר מַאְרִבּ בזכות "אלוהים בעל השמים והארץ". לכתובת זו מצטרפות כתובות חמיריות נוספות, שבשונה מכתובות חמיריות אחרות, מוקדשות לאל אחד ויחיד. אל זה מכונה "הרחמן", כינוי מוכר לאלוהים בימי התלמוד, ואף "ריבון היהודים". מסמך נוסף המעיד על השפעת היהדות על חמיר הוא "ספר החמירים" (בארמית: "ܟܬܒܐ ܕܚܡܝܪܝܐ כתבא דחמיריא") שנכתב בארמית סורית בשנת 525, מעט לאחר שנפלה ממלכת חמיר בידי קיסרות אקסום. הספר מתאר באריכות ואף בגוזמה את רדיפת הנוצרים בעיר נג'ראן בחמיר על ידי התובּע היהודי האחרון, יוסף ד'ו נוּאַס, המוכר גם בשם יוסף אסאר. המלך יוסף דו נואס, נהג על פי מסורת התלמוד, והיה בקשרים אמיצים עם חכמי טבריה שהגיעו לתימן בכל שנה. גם יהודי חמיר פעלו ברוח התלמוד, וזאת לאור תיאורים מסוימים בספר החמירים, וכן לפי פועלם של שני יהודים מתימן שהתאסלמו במאה השביעית לספירה – כעב אל-אחבאר ו-והב אבן מונבה: השניים העבירו אל האסלאם אגדות, סיפורים ומסורות יהודיות הנזכרות בתלמוד.
נפילת הממלכה
ממלכת חמיר נפלה בשנת 525, בימי שלטונו של יוסף ד'ו נואס. לפני שעלה ד'ו נואס לשלטון, חדרו חילות החבשים לבירה זפאר ולנג'ראן, והחלו לשרוף בתי כנסת או להפכם לכנסיות. ד'ו נואס ביקש לתקן זאת ולהילחם בהשפעות החבשים בחמיר, ובתוך כך, בהשתלטות הנצרות על הערים המרכזיות. מאבקו זה של ד'ו נואס הגיע לשיאו בשנת 523, כאשר רדף את הנוצרים בנג'ראן, והרג מהם רבים. מעשים אלו עוררו את חמתם של האימפריה הביזנטית ושל קיסרות אקסום, אשר עמדו בקשר הדוק עם הנוצרים בחמיר, וחששו פן ד'ו נואס יעמוד להם למכשול בניסיונם לבסס בתימן ראש גשר למזרח. על כן, פלשו האתיופים לחמיר, נלחמו בד'ו נואס ובנאמניו והשתלטו על הממלכה. מסופר כי ד'ו נואס התאבד כדי לא לחזות בנפול ממלכתו. יהדות תימן המשיכה להתקיים גם אחרי מותו של ד'ו נואס, אף על פי שיהודי חמיר ושאר תושביה היו נתונים מאז לרדיפות ועינויים מצד האתיופים, עד שגורשו האחרונים בסיוע הפרסים. דבר נפילת הממלכה הכה גלים בקרב יהדות התפוצות וסיפורי מעשיו של ד'ו נואס הועברו מדור לדור. בנוסף, נפוצו אמונות שונות, לפיהן עשרת שבטי ישראל האבודים יושבים בדרום חצי האי ערב, וכי יום יבוא ובו יתגלו וישיבו את ממלכת ישראל לקדמותה.
ממלכת אקסום האתיופית ניסתה לספח אליה את חמיר אולם רק השבטים החימירים הנוצרים שיתפו איתה פעולה, אך שאר השבטים החימירים היו איתם במצב מלחמה. ממלכת אקסום מינתה נציב לאזור בשם אריאת, שמאוחר יותר הודח, ובמקומו מונה נציב חדש בשם אברהא, שהיה קצין בצבא האתיופי ושימש בתפקיד עד שנת 570. אברהא יזם גם פעולות צבאיות מצפון לחמיר לאזור חג'אז, שם נלחם נגד שבט קורייש. על פי המסורת הערבית, אברהא הגיע בכיבושיו עד לעיר מכה, אך לא הצליח להרוס את הכעבה. המסורת האסלאמית קוראת למערכה זו בשם "חַרב אל-פיל" או "מלחמת הפילים", (ראו גם: סורת אל-פיל), משום שבלחימה זו הצבא האתיופי של אברהא השתמש בפילים ללחימה. לאחר מלחמת הפילים הצליחו תושבי חמיר סוף סוף במלחמתם כנגד השלטון האתיופי, כשנעזרו באימפריה הסאסאנית. המורדים מינו לעצמם מלך, והמרד החל להתפשט ברחבי חמיר. בשנת 570 פנו בני חמיר לעזרת האימפריה הסאסאנית שיעזרו להם לגרש את האתיופים מתימן. בני חמיר הביסו את הנוצרים האתיופים ומאז התדרדרה ממלכת אקסום. בתמורה לעזרת הפרסים הסאסאנים, היוו בני חמיר כוח תומך להם בדרום חצי האי ערב עד לשנת 638, בה קיבלו עליהם החמירים את דת האסלאם.
הנצחה
על שמה קרויים רחובות בירושלים ובערים אחרות בישראל.
סיכול ריגול
סיכול ריגול (מכונה גם ריגול נגדי או מודיעין מסכל, באנגלית: Counterintelligence) היא פעולה שנוקטת מדינה, אשר מטרתה לסכל ריגול של מדינה זרה בשטחה.
הריגול הנגדי מתבטא בדרכים שונות, ובהן: שמירה קפדנית על מתקנים סודיים וחומר מודיעיני סודי של אותה מדינה, לכידת מרגלים והאזנות לגורמים החשודים בפעילות ריגול (בין היתר דיפלומטים זרים) ומעקבים אחריהם.
למרבית המדינות יש ארגון המופקד, בין השאר, על ריגול נגדי; במדינת ישראל, תפקידו של שירות הביטחון הכללי, בין היתר, הוא לסכל ריגול. בין הארגונים המפורסמים בעולם ניתן למנות את ה־FBI וה-NSA (ארצות הברית), המנהל הראשי השני של הפ.ס.ב. (רוסיה), ה־MI5 (בריטניה) ועוד.
אנדריי קיסקה
אנדריי קיסקה (בסלובקית: Andrej Kiska; נולד ב-2 בפברואר 1963 בפופרד) הוא איש עסקים ונדבן סלובקי, שכיהן כנשיא סלובקיה בשנים 2014–2019. הוא רץ לנשיאות סלובקיה כמועמד עצמאי ונבחר בסיבוב השני של הבחירות כשגבר על יריבו, ראש הממשלה רוברט פיצו. מהנדס אלקטרוניקה בהכשרתו. הוא בן לקבוצה האתנית הגורלית.
קורותיו
קיסקה נולד בפופרד בשנת 1963 בימי הרפובליקה הסוציאליסטית הצ'כוסלובקית. הוא למד הנדסה בפקולטה לאלקטרוטכניקה של בית הספר הטכני הגבוה (כיום - האוניברסיטה הטכנית הסלובקית) בברטיסלאבה. התמחה במיקרואלקטרוניקה ועבד כמהנדס בחברה הממשלתית "נפטופרויקט".בשנת 1990 אחרי מהפכת הקטיפה, היגר לארצות הברית, בה עבד באתרי בנייה ובמכירת כריכים בתחנות דלק. בהתחלה הפסיד את כל חסכונותיו בעסק שנכשל. כעבור שנתיים חזר לסלובקיה ועסק בניהול עסקים בתחום מוצרי יוקרה. יחד עם אחיו הבכור הקים בהמשך שתי חברות המיקרו אשראי "מיקרו טאטרה", "טריאנגל" ו"קוואטרו" (1996) שסיפקו סחורות במיקרואשראי.עסקיו שגשגו והוא הפך למיליונר. בשנת 2005 העביר את החברה קווארטו לבנק VÚB. בשנת 2006 הקים עמותה שלא למטרות רווח הקרויה "המלאך הטוב" (Dobrý anjel), שדרכה תורמים עוזרים למשפחות שנקלעו למצוקה כספית כתוצאה מבעיות בריאות חמורות (כמו סרטן). עד שנת 2013 מעל 120,000 משפחות תרמו לעמותה זו 20 מיליון אירו ל-5,000 משפחות.
הבחירות לנשיאות
בסיבוב ראשון של הבחירות לנשיאות סלובקיה, רץ קיסקה לתפקיד כשהוא טירון פוליטי ועמד במקום השני עם 24% מהקולות, אחרי ראש הממשלה רוברט פיצו (28% מהקולות). מכיוון שאף אחד מהמועמדים לא זכה ליותר מ-50% מהקולות, ב-29 במרץ 2014 התקיים סיבוב שני, שבו זכה קיסקה בכמעט 60% מקולות המצביעים. הוא נכנס לתפקיד הנשיא ב-15 ביוני 2014.
עמדות פוליטיות
בתחום מדיניות החוץ קיסקה תומך בעצמאות חבל קוסובו ובהכרתו הרשמית כמדינה עצמאית. הוא ביקר את מהלכי רוסיה באוקראינה, ובניגוד לראש הממשלה פיצו ולנשיא צ'כיה מילוש זמאן תמך בסנקציות נגדה. את משכורתו כנשיא הוא תרם לנזקקים. בנושאי משפחה הוא בדעה שהתא המשפחתי מתבסס על קשר בין גבר ואשה.
אנדריי קיסקה גר בפופרד והוא נשוי למרטינה לבית ז'יבורוב ואב לחמישה ילדים, שניים מהם מנישואיו הראשונים למריה קיסקובה
ספרים
(דרך המנג'ר אל הגיהנום, או איך לעסוק בנדבנות בהצלחה ועם לב)
ליל נאז X
מונטרו לאמאר היל (באנגלית: Montero Lamar Hill; נולד ב-9 באפריל 1999) המוכר בשם הבמה ליל נאז X (Lil Nas X) הוא ראפר, זמר וכותב שירים אמריקאי.
התפרסם בזכות סינגל הבכורה שלו "Old Town Road" מז'אנר הקאנטרי ראפ שזכה לפופולריות רבה והגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100. לאחר 13 שבועות במקום הראשון הוכתר השיר לשיר ההיפ הופ שהחזיק במשך הזמן הארוך ביותר במקום הראשון וב-30 ביולי 2019 הפך לשיר שנמצא במקום הראשון בזמן הארוך ביותר בהיסטוריה של המצעד, 19 שבועות. בנוסף, השיר "Old Town Road" הגיע למקום הראשון במצעד הרולינג סטון טופ 100 בשנתו הראשונה של המצעד. ב-21 ביוני 2019 הוציא את מיני-אלבום הבכורה שלו בשם, 7.
נאז X היה האמן הזכר בעל המועמדויות הרבות ביותר בטקס פרסי הגראמי ה-62, בו הוא זכה בפרס עבור "הווידאו קליפ הטוב ביותר" ו"ביצוע הפופ הטוב ביותר של צמד/להקה". השיר "Old Town Road" העניק לו גם שני פרסי MTV כולל שיר השנה ואת פרס המוזיקה האמריקאית עבור שיר הראפ/היפ-הופ האהוב ביותר; נאז X הוא גם האמן הלהט"בי השחור הראשון שזכה בפרס של איגוד מוזיקת הקאנטרי. מגזין טיים בחר בו לאחד מתוך 25 האנשים המשפיעים ביותר באינטרנט לשנת 2019, והוא נכלל ברשימה פורבס 30Under30 בשנת 2020.
קריירה
היל אמר כי החל לבודד עצמו מ"פעילות מחוץ לשיעורים" במהלך שנות העשרה. הוא בילה כמויות גדולות של זמן ברשת בתקווה לבנות אישיות אינטרנטית לקידום עבודתו, אך לא היה בטוח במה להתמקד באופן יצירתי. בראיון לרולינג סטון הצהיר: "עשיתי סרטוני קומדיה בפייסבוק, אחר כך עברתי לאינסטגרם ואז קפצתי לטוויטר. זה היה המקום הראשון בו יכולתי להיות ויראלי".
בשנת 2018, הוציא את המיקסטייפ הראשון שלו, Nasarati. באותה השנה, הוציא את שיר הראפ-קאנטרי, "Old Town Road". תחילה, השיר הפך לתופעת אינטרנט וזכה להצלחה בעיקר בפלטפורמת שיתוף הווידאו טיקטוק. באפריל 2019, פרסם היל רמיקס לשיר בהשתתפות זמר הקאנטרי בילי ריי סיירוס, שזכה אף הוא להצלחה והגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100, ושהה בו במשך 15 שבועות ברציפות, ובכך שבר את שיא מספר השבועות הרב ביותר במקום הראשון במצעד. בנוסף, השיר זכה בפרסי גראמי בקטגוריות "ביצוע הפופ הטוב ביותר של צמד/להקה" ו"הווידאו קליפ הטוב ביותר" בטקס פרסי גראמי ה-62.
ב-21 ביוני 2019, הוציא את מיני-אלבום הבכורה שלו, 7, שכלל, בין היתר, את השירים "Old Town Road", "Panini" ו-"C7osure (You Like)". האלבום הגיע בשיאו למקום השני במצעד הבילבורד 200 ואף הועמד לפרס גראמי לאלבום השנה בטקס פרסי גראמי ה-62.
בשנת 2020 הוציא את הסינגל "Holiday". במרץ 2021 הוציא את הסינגל המוביל מתוך אלבום הבכורה שלו, "". השיר היה לשירו השני שהגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100. במאי 2021 הוציא את הסינגל השני מתוך האלבום, "Sun Goes Down". ביולי 2021 הוציא את הסינגל השלישי מתוך האלבום "Industry Baby".
חיים אישיים
ב-30 ביוני 2019, היום האחרון של חודש הגאווה בארצות הברית, נאז X יצא מהארון כהומוסקסואל בחשבון הטוויטר שלו.
טבעת התחבורה השלישית
האורך הכולל של הכביש הוא 35.1 ק"מ, מתוכם כ-19 ק"מ הם אסטקדות, כ-5 ק"מ מנהרות. רוחב הכביש בקטעים הראשיים הוא לפחות 8 נתיבים.
רוב הכביש נבנה בסוף שנות ה-90 תחילת שנות ה -2000. ב-2005 הכביש כולו נפתח לתנועה.
תעלומת הכתר
תעלומת הכתר: המצוד אחר כתב היד החשוב ביותר של התנ"ך הוא ספר מאת מתי פרידמן שנכתב בשפה האנגלית בשנת 2012 ותורגם לעברית באותה שנה. הספר עוסק בכתב היד החשוב כתר ארם צובא, מתאר את ההיסטוריה של הספר, ומתמקד בתקופה שבה הובא הספר אל ארץ ישראל ונמצא בחזקת יד בן צבי.
רקע
כֶּתֶר אֲרָם צוֹבָא הוא כתב יד חשוב של התנ"ך, שנכתב בטבריה על פי כל כללי המסורה הטברנית, ככל הנראה בשנת 930 לערך. חוקרי המקרא רואים בכתר זה את הנוסח המדויק ביותר של התנ"ך, בגלל ההתאמה הפנימית המדויקת בין הנוסח עצמו לבין הערות המסורה הנמצאות בו. הספר נדד בין קהילות יהודיות שונות, בתחילה בירושלים ובקהיר ולאחר מכן בחלב עד שנעלם בפרעות ביהודי חלב בסוף 1947. כעבור כעשר שנים הגיע "הכתר" כשהוא קרוע וחסר לידי נשיא מדינת ישראל, יצחק בן-צבי. על כתב היד מופקד חבר נאמנים שבראשו עומד ראש מכון בן צבי, ומאז שנות ה-80 הוא מוצג בהיכל הספר במוזיאון ישראל בירושלים. מאז הגיעו לארץ פורסמו כמה מהדורות חדשות של התנ"ך המבוססות על "כתר ארם צובא".
בכתבה קצרה שפורסמה במוסף הספרותי של העיתון הבוסטון גלוב אמר פרידמן על תהליך הכתיבה: "אני ציפיתי לכתוב סיפור מחמם לב על הצלת כתב היד, אבל במקום זאת מצאתי את עצמי דומה לאדם שפותח בתום-לב קופסת קרטון נקבר תחת ערימה של דברים שנשכחו".
במאמר לעיתון מקור ראשון מספר רפאל זר מזווית של מתבונן מהצד על תהליך הכתיבה: "לפני כשלוש שנים הגיע לחדרי שבאוניברסיטה העברית בירושלים עיתונאי בשנות השלושים לחייו, יהודי ממוצא קנדי, העובד לפרנסתו בסוכנות הידיעות Associated Press, והעונה לשם מַתִּי פרידמן. הוא גילה לי שלאחרונה שמע על כתב היד המקראי המכונה במקומותינו "כתר ארם צובא", ובשל אווירת המסתורין האופפת כתב יד זה הוא "נדלק" והחליט לכתוב עליו ספר. פרידמן הגיע עם מכשיר הקלטה ועם רשימת שאלות ארוכה, ואני התבקשתי להבהיר לו מהו כתב יד, מהי המסורה ומי היו בעלי המסורה, מדוע כתב היד המדובר חשוב יותר מאחרים ועוד שאלות רבות על זה הדרך. תוצאות מסע התחקיר של פרידמן הן הספר המרתק שלפנינו."
על הספר
בחלקו הראשון של הספר מתאר פרידמן את ההיסטוריה של כתר ארם-צובא, מתהליך כתיבתו בטבריה, לקראת סוף המילניום הראשון על ידי שלמה בן-בויאעא ואהרון בן אשר, נדודיו בארץ ישראל ובמצרים בתקופת ימי הביניים, מעברו של הספר בשנת 1375 לסוריה, ושמירתו בידי יהודי קהילת חלב שהטמינו את הספר היקר ב"היכל אליהו הנביא" וכינוהו "כתר אֲרָם צוֹבָא", על שם קהילתם. כך, שמור בתיבת ברזל, נשמר "הכתר" בקפדנות במשך כ-600 שנה. שיאו של חלק זה מגיע עם ההתקפה על הרובע היהודי בחלב בכ"ט בנובמבר 1947 שבמהלכה נהרסו בתי הקהילה, בתי הכנסת חוללו וספרי תורה הושמדו באש. ספר כתר ארם-צובא "ירד למחתרת" עד שהגיע למדינת ישראל והועבר לידי חוקרי מכון המחקר יד בן צבי. לתיאור ההיסטוריה של הספר מוסיף פרידמן מידע נוסף ובו תיאור הווי חייהם של קהילות יהודי סוריה.
חלקו השני של הספר הוא מחקר היסטורי מעמיק המנסה לשפוך אור על התעלומות הקשורות בכתר ובגלגוליו, שמעולם לא באו על פתרונן המלא. הבסיס הראשוני למחקר הוא פרוטוקול המשפט, שפרידמן חושף, המתעד את תביעת פרנסי קהילת ארם צובא בישראל כנגד מדינת ישראל על גזילת רכוש הקהילה - ובראש וראשונה הכתר. מהמסמכים עולה כי בבוא השליח עם הכתר לנמל חיפה, פגש אותו נציג המדינה ו"שכנע" אותו למסור את הכתר לידי יצחק בן-צבי - אז נשיא מדינת ישראל. במהלך המשפט לחצו פרקליטי המדינה לפשרה, וזו לבסוף התקבלה למרות התנגדות נציגי הקהילה. על פי פשרה זו הבעלות על הכתר תהיה משותפת למדינה ולקהילה, אך הכתר יוחזק בידי מוסד בן צבי ותחת השגחה של חבר נאמנים המשותף לקהילה ולמוסד. בספר מצוטטת רחל ינאית שאומרת: "למכון יש ערך עם הכתב בתוכו, זה תמצית המכון ויוקרתו".
תעלומה ראשונה וחשובה ביותר בה מתעסק הספר היא העלמות של חלקים גדולים מכתב היד, רק 294 דפים מתוך 487 שהיו בכתב היד המקורי נמצאים כיום במדינת ישראל. על פי הגרסה הרשמית, כך הגיע כתב היד לארץ וכך נמסר לבן צבי. פרידמן מביא הוכחות כי כתר ארם צובא שרד את האש ומגיע למסקנה כי חלקים מהכתר נשדדו ומאחר ולאורך כל מאות דפי הפרוטוקול של המשפט ההתייחסות לכתר היא כאל כתב יד שלם, מעלה פרידמן את הטענה כי הגנבה אירעה בישראל ולא נמנע מלהצביע על חשודים אפשריים: השליח-מבריח שהוציא את הכתר מסוריה, נציג הסוכנות היהודית בטורקיה, שקיבל את פניו של השליח מארם צובא, מאיר בניהו, שעמד בראש מכון בן צבי בעת שהכתר הגיע ארצה, שלמה זלמן שרגאי שקיבל לידיו את כתב היד, או אנשים אחרים מתוך הקהילה המוזכרים בספר. לדבריו הכתר לא נמסר לנשיא בן-צבי מיד עם הגעתו לישראל, אלא קרוב לשלושה שבועות לאחר מכן.
פרידמן מעלה טענות קשות כלפי יד בן צבי על המחדל בשמירת כתר ארם צובא. פרידמן גילה בארכיון של מכון יד בן צבי מסמכים המראים כי מצבו הפיזי של הכתר הידרדר עד מאוד בשנים שבהן הוא נשמר במכון. במסמך משנת 1971 המצוטט בספר ששלחו חוקרים בעלי גישה לספר, הם כותבים כי "כתר ארם צובא סגור היום בארון משרדי רגיל נעול... כשהוא עטוף באריג. דרך אחזקה זו הביאה לכך שבמשך השנים שרידי כתב היד היקר הזה ניזוקו, וכבר היום יש מקומות בכתב היד שאינם קריאים, כדרך שהיו קריאים לפני כמה שנים".
פרידמן מסכם את מסעו בעקבות הכתר: "סיפורו (של כתב היד) הוא טרגדיה של חולשה אנושית. הספר הוא תוצר למדנותם של דורות של חכמים בטבריה שניסו לכתוב מהדורה מושלמת של דבר האל. הוא הישג חד פעמי... והוא חולל. הכרך שרד 1,000 שנות היסטוריה זרועת מהמורות ובימינו בגדו בו האנשים שהיו מופקדים על שמירתו. הוא נפל קורבן לאותם יצרים שהוא נוצר כדי למתנם, ונטרף בידי היצורים שהוא עצמו נועד להושיע".
יובל אלבשן כתב על הספר במוסף הספרות של עיתון הארץ: "ספרו של העיתונאי מתי פרידמן על קורות כתר ארם צובא הוא כתב אישום חמור נגד התנועה הציונית ומוסדותיה שחמסו את אוצר העם היהודי ונתנו לו להירקב במחסנים".
החוקר דרור שׂטרשון יעקב חולק על טענותיו של פרידמן, לאור התכתבויות של הנשיא בן צבי בשנת 1953, כארבע שנים לפני שהכתר הגיע ארצה, ומהן עולה שכרבע מדפיו של הכתר אבדו כבר אז.
קתרינה סקורסון
קתרינה רמיני סקורסון (באנגלית: Caterina Reminy Scorsone; נולדה ב-16 באוקטובר 1981) היא שחקנית קנדית. ידועה בעיקר מתפקידיה בטלוויזיה בסדרת הדרמה "נעדרים" (2003–2006) בתפקיד ג'סיקה מסטריאני, ובתפקיד אמיליה שפרד בסדרת הדרמה הרפואית של ABC, "האנטומיה של גריי", ובסדרת הבת שלה, "מרפאה פרטית". ובשנת 2019 השתתפה בתפקיד אורח בסדרת הבת השנייה של האנטומיה "תחנה 19"
ביוגרפיה
סקורסון נולדה בטורונטו, אונטריו, קנדה והיא הבת האמצעית במשפחה, אביה, אנטוניו ברונו סקורסון הוא עובד סוציאלי, ואימה, סוזאן רוזל סקורסון היא אנתרופולוגית חברתית. היא גדלה כקתולית. אחת מאחיותיה הגדולות היא השחקנית פרנצ'סקה סקורסון. היא למדה באקדמיה לאומנות על שם הקרדינל קרטר, שם היא כיכבה במחזה "אוקלהומה!" ובהפקות נוספות. כמו כן, למדה בבית הספר האלטרנטיבי "Subway Academy II".
היא למדה באוניברסיטת טורונטו ספרות ופילוסופיה וסיימה את לימודיה ב-2005.
בשנת 2017, חשפה במסגרת הקמפיין metoo שהוטרדה על ידי ג'יימס טובאק.
קריירה
הופעות הטלוויזיה הראשונות של סקורסון היו בתפקיד כתבות אורח קבועות בתוכנית הילדים הקנדית, "מר דרס-אפ" (DressUp), החל מהיותה בת 8. בשנת 1998, היה לה תפקיד בתוכנית הרדיו של CBC בשם "פגי דלאני" (Peggy Delany). סקורסון גילמה את הילדה בת החמש עשרה שבאה מוונקובר כדי להישאר עם אמא שלה. בשנת 1998 שיחקה בסרט הטלוויזיה האמריקאי "מצילים: סיפורי אומץ: שתי משפחות" לצד דריל האנה.
דוכסות בוואריה
דוכסות בוואריה (בגרמנית: Herzogtum Bayern) הייתה אחת מחמשת הדוכסויות השבטיות של פרנקיה המזרחית, והתקיימה עד לשנת 1623, שאז קיבלה מעמד של נסיכות בוחרת.
קתרינה סקורסון
קריירה
בשנת 2009, היא גילמה את אליס המילטון במיני סדרה "אליס".
דוכסות בוואריה
רקע
העדויות הראשונות בכתב להתיישבות באזור בוואריה של היום נמצאו בכתבים רומאיים, ואיזכרו התיישבות קלטית כחלק מהחברה הטנאית (La Tène). בתקופה הרומאית והקדם-רומאית אזור בוואריה התחלק בין פרובינציאת רייטיה ואזור וינדליקה.
קתרינה סקורסון
קריירה
היא הופיעה בעונה השביעית של "האנטומיה של גריי" בתפקיד אמיליה שפרד, אחותו של דרק. לאחר מכן בשנת 2010 היא הצטרפה לסדרה "מרפאה פרטית" כאשר היא משחקת את אותה הדמות, והפכה למשתתפת קבועה החל מהעונה הרביעית של הסדרה.
בשנת 2014, היא חזרה לסדרה "האנטומיה של גריי" בתפקיד אורח. במהלך העונה ה-11, הפכה למשתתפת קבועה בסדרה. באותה שנה שיחקה בסרט הקולנוע "איש נובמבר".
דוכסות בוואריה
רקע
במאה ה-5 אזורי דרום גרמניה, מזרח אוסטריה ושווייץ של ימינו, היו בשליטת הקיסרות הרומית והיו הבמה לנדידה מרובה של שבטים ומתיישבים מחוץ לפרובינציות. לפי אחת התאוריות למקור השם 'בוואריה', השם מגיע מגלגול של השם הלטיני 'בואיוהימום' (Boiohaemum), שם אשר מיוחס לשבט הבוֹאִי הקלטי אשר שכן במרכז אירופה, בדומה לגלגול שמו של חבל בוהמיה.
דוכסות בוואריה (550-1623)
הדוכסות הבווארית החלה כאשר בוואריה הפכה למדינה תחת החסות הפרנקית, הפרנקים ראו את בוואריה כנכס אסטרטגי וכחוצץ בינם לבין עמי המזרח. הדוכסות החלה עם המלכתו של גריבולד הראשון, דוכס בוואריה בן למשפחת המלוכה האגילולפינגית (Agilolfing). הדוכס גריבולד היה או פרנקי או אולי אף נבחר מבין העם הבווארי, שושלתו המשיכה לשלוט בבוואריה תחת חסותם של הפרנקים עד שנת 778.
במהלך המאה ה-8 היחסים בין הדוכסים הבווארים והמלוכה הפרנקית היו בעיקר מתוחים, למשך מספר שנים אפילו הצליחה בוואריה להשיג עצמאות יחסית, אך לבסוף האחיזה הפרנקית בבוואריה הייתה על העליונה. בשנת 749, ירש טסילו השלישי, דוכס בוואריה את הדוכסות הבווארית ומספר שנים אחר כך החל לפעול באופן עצמאי וסירב במספר מקרים לשתף פעולה עם המלך הפרנקי קרל הגדול, מה שהוביל את הפרנקים בשנת 788 להסרת טסילו השלישי מכס הדוכסות וביטול שושלת המלוכה האגילולפינגית, במקום נמלכו דוכסים משושלת המלוכה הפרנקית. בין השנים 788–843 הייתה בוואריה חלק מהאימפריה הפרנקית. בשנת 843, לאחר מלחמה על ירושת האימפריה בין נכדיו של קרל הגדול, נחתם חוזה ורדן, שחילק למעשה את האימפריה בין השלושה. בוואריה הייתה עכשיו לדוכסות בממלכתו המזרחית של לודוויג הגרמני, הממלכה שתהייה הבסיס לאימפריה הרומית הקדושה.
במשך 400 השנים הבאות, מספר רב של שושלות ובתי מלוכה שונים החליפו את השליטה בבוואריה. שטחה של הדוכסות אף הוא השתנה לא מעט, עם רכישות טריטוריאליות שונות וחלוקות בין יורשים. בשנת 976 איבדה בוואריה טריטוריות נרחבות בדרום ובדרום-מזרח הדוכסות, כתוצאה ממרידתו של היינריך השני. בין הטריטוריות האלו הייתה 'אוֹסטרִיכִי' או 'הממלכה המזרחית', טריטוריה זאת קיבלה מעמד של דוכסות בפני עצמה, דוכסות שהפכה לימים לאוסטריה.
בשנת 1156 ירש את הדוכסות היינריך ה-12 ('הארי'), שהיה גם דוכס סקסוניה. בשנת 1180, ביטל קיסר האימפריה הרומית הקדושה פרידריך הראשון (ברברוסה) את שלטונו של היינריך ה-12 והעניק את דוכסות בוואריה בתור פייף לשושלת בית ויטלסבאך, שושלת שעתידה למלוך בבוואריה עד פירוק המלוכה בשנת 1918.
בין השנים 1503–1505, התחוללה בבוואריה מלחמת לנדסהוט על הירושה של בית ויטלסבאך, בין דוכסות בוואריה-מינכן לבוואריה-לנדסהוט. כתוצאה ממלחמה זאת, שושלת ויטלסבאך בתמיכת הקיסרות הרומית הקדושה, ירשה את דוכסות בוואריה-לנדסהוט לטובת דוכסות בוואריה-מינכן, ואיחדה למעשה את הדוכסויות השונות לדוכסות בוואריה.
במהלך מלחמת שלושים השנים לחם מקסימיליאן הראשון, דוכס בוואריה לצד פרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ובתמורה לכך קיבל ב-25 בפברואר 1623 את נסיכות הבוחר מפפאלץ, במקום פרידריך החמישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ שהובס, ובנוסף, שודרגה דוכסות בוואריה למעמד של נסיכות הבוחר.
קרב האוויר הראשון במלחמת יום הכיפורים
קרב האוויר הראשון במלחמת יום הכיפורים נערך ב-6 באוקטובר 1973 סמוך לשעה 14:00, מיד עם פרוץ המלחמה, באזור בסיס חיל האוויר שדה אופיר בשארם א-שייח' בדרום סיני.
בקרב השתתפו שני מטוסי F-4 פנטום ("קורנס") של חיל האוויר הישראלי, ומולם עשרים ושמונה מטוסי מיג-17 ומיג-21 של חיל האוויר המצרי (שבע רביעיות) – שתקפו מטרות במרחב שלמה (אזור דרום חצי-האי סיני). בסיומו של הקרב, שנמשך כשש דקות, הופלו שבעה מטוסי מיג.
רקע
ב-21 בפברואר 1973 הפילו מטוסי קרב של חיל האוויר הישראלי מטוס נוסעים לובי שחדר בטעות לסיני, לאחר שלא הגיב לאזהרותיהם. בעקבות החשש מתקיפת תגמול במטוסי אל על שטסו מעל שארם א-שייח' בדרכם לאפריקה, הוחלט להציב מטוס פנטום בכוננות יירוט והגנה בבסיס חיל האוויר אופיר בשארם א-שייח'.
בערב יום הכיפורים הגיע לבסיס קצין חיל האוויר אל"ם יעקב נבו, שהודיע שקיבל את המינוי כמפקד הבסיס, והזהיר את הטייסים שלמחרת עלולה לפרוץ מלחמה. לבסיס קודמו שני מטוסי פנטום, על מנת להוות תשובה מיידית לאיום בלתי צפוי מהדרום.
אנשי הצוות הכונן בבסיס היו אנשי צוות אוויר צעירים וחסרי ניסיון קרבי משמעותי, מטייסת 107 ("אבירי הזנב הכתום") – שני טייסים, סרן אמיר נחומי וסרן דניאל שקי, ושני נווטים, יוסף יבין ודוד רגב. למעשה לא היה ביניהם טייס המוסמך להובלת מבנה מטוסים, ונחומי שהיה בעל ניסיון קרבי כלוחם בסיירת שריון, ועבר שנתיים קודם לכן הסבה לפנטום לאחר שירות כמדריך בבית הספר לטיסה, הוסמך להובלה על ידי מפקד הטייסת יפתח ספקטור בשיחת טלפון בבוקר הקרב. גם בקר היירוט ביחידת הבקרה 528 - "הצפרא" - סג"ם אילן ארבל היה חסר הסמכה ליירוט לאחר שסיים 6 חודשים קודם את קורס הבקרים והורד ל 528 לסבב תורנות רגיל 3 חודשים לפני יום הכיפורים. סג"ם ארבל יחד עם המוכמת עירית איישו את קרון הפיקוד ביחידת 528 (מרוחקת כ 20 ק"מ מערבית לבח"א 29) החל משעה 12:00. בבוקר של אותו יום כיפורים ביצע סג"ם ארבל שיחה עם נחומי והורה לו ולשאקי להיות זמינים בכוננות של חמש דקות להזנקה היות שהגיעו כל מני התראות שונות על התחממות הגזרה