cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
כפר הרא"ה
שירותי דת
הרב הראשון של כפר הרא"ה היה הרב שאול ישראלי. בעבר שימש בתפקיד זה הרב דב ליאור, ולאחריו שימש בתפקיד זה הרב יורם צוהר, לימים ראש אולפנת כפר פינס. לאחריו שימש בתפקיד זה הרב אליעזר שמחה וייס, ששימש גם בתפקיד הרב של המועצה האזורית עמק חפר. בסוף 2017 נבחר הרב מאיר שקדי לכהן כרב המושב.
בנייה ושכונות
במושב קיימת שכונת בית חזון, שחלק מתושביה טענו למעמד עצמאי כיישוב קהילתי, אך טענתם נדחתה על ידי הרשויות. השכונה קרויה על שמו של החזון איש, והיא הוקמה על ידי עולים מאנגליה, ארצות הברית ודרום אפריקה. השכונה היא חלק מכפר הרא"ה ובאותו זמן היא נוהלה על ידי ועד של השכונה, שהורכב מתושבי השכונה בלבד. אולם, משנת ה'תשס"ח טוענים חלק מתושביה למעמד עצמאי ונפרד מהמושב. תושבים מהמושב הסמוך, אלישיב, טוענים כי אדמות השכונה הן בבעלותם. המועצה האזורית עמק חפר כופרת בטענותיהם. משרד הפנים דחה את הבקשה בתחילת שנת ה'תשע"ב (2012) והותיר את השכונה כחלק מכפר הרא"ה.
במושב קיימת גם שכונה בשם "שבטי ישראל", בה נקלטו בתחילת שנות החמישים 12 משפחות של פליטי השואה, תחילה בצריפים ואחר כך בבתי קבע שבנו. בנוסף, הוקמה במושב הרחבה, אשר רובה ככולה בנויה ומאוכלסת. חלק מהמשפחות הגרות בהרחבה הן ממרכז הארץ וחלק מהמשפחות הם בני הכפר - דור ההמשך.
בנו כהן
כהן נולד בגרמניה ובמהלך מלחמת העולם הראשונה שירת בצבא הגרמני. בהמשך למד משפטים באוניברסיטת ברסלאו והוסמך כעורך דין. במהלך לימודיו הוא היה בין פעילי אגודת הסטודנטים הציוניים בגרמניה ונמנה בין ראשי תנועת הנוער בלאו ווייס. בשנות העשרים הוא שהה מספר פעמים בארץ ישראל וקידם תוכניות להתיישבות חקלאית. בשנים 1933–1939 שימש כהן מזכיר כללי ויושב ראש של הסתדרות ציוני גרמניה.
בשנת 1939 עלה כהן לארץ ישראל. פעילותו הציבורית נמשכה במסגרת התאחדות עולי מרכז אירופה. בשנת 1942 הוא נמנה בין מייסדי מפלגת "עלייה חדשה" לייצוג עולי גרמניה ובשנת 1948 לייסוד המפלגה הפרוגרסיבית. לאחר קום המדינה הוא שימש מרצה בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה בתל אביב ועמד בראש בית הדין המשמעתי לעובדי מדינה.
בשנים 1961–1965 היה כהן חבר הכנסת מטעם המפלגה הליברלית הישראלית והיה חבר ועדת חוקה, חוק ומשפט, ועדת העבודה וועדת הפנים.
קבוצת המזרח הרחוק
קבוצת המזרח הרחוק (באנגלית: Far Eastern Party) הייתה רכיב מזחלות של משלחת אוסטרלאסיה לאנטארקטיקה בשנים 1911–1914, שחקרה את מחוזות החוף שלא נבחנו עד אז בחלקו המערבי של כף אדייר באנטארקטיקה. מטרת הקבוצה, בראשות מפקד המשלחת דאגלס מוסון, הייתה לחקור את האזור הרחק מזרחה מבסיסם העיקרי בארץ אדלי, בכוונה להרחיק עד 800 ק"מ לעבר ארץ ויקטוריה. אל מוסון נלוו אדוארד ניניס, לוטננט בגדוד הצלפים המלכותי, ומומחה הסקי השווייצרי זאוויר מרץ; המשלחת השתמשה בכלבי מזחלת כדי לזרז את התקדמותם על פני הקרח. בחלקו הראשון של המסע התקדמו יפה וחצו שני קרחוני ענק בנתיבם לכיוון דרום-מזרח. ב-14 בדצמבר 1912, כשהקבוצה הייתה רחוקה כ-500 ק"מ מן המקלט הבטוח של הבסיס העיקרי בכף דניסון, אירעה תאונה, כשניניס והמזחלת שלצידה רץ הבקיעו את כיסוי השלג של בתרון עמוק ואבדו בתוכו. מאחר שהצידה שלהם פחתה במידה מסוכנת, פנו מוסון ומרץ מערבה, לחזור על עקבותיהם, ובהדרגה השתמשו בכלבי המזחלת הנותרים להשלמת מנות המזון הזעומות שנותרו להם. תוך כדי חציית הקרחון הראשון בדרכם חזרה חלה מרץ, ומצבו הוחמר והקשה על התקדמותם. לאחר קרוב לשבוע של התקדמות מועטה מאוד, מת מרץ ומוסון המשיך לבדו. במשך קרוב לחודש משך מוסון את מזחלתו על פני אנטארקטיקה והצליח לחצות את הקרחון השני, אך המחלה שפגעה גם בו החלישה אותו יותר ויותר. מוסון הגיע אל המקלט היחסי של "מערת אלאדין" - מצבור מזון במרחק 8.8 ק"מ מן הבסיס העיקרי - ב-1 בפברואר 1913, ושם נלכד למשך שבוע כשסופת שלגים עזה השתוללה בחוץ. כתוצאה מכך החמיץ את האונייה חזרה לאוסטרליה; "אורורה" הפליגה ב-8 בפברואר, שעות ספורות לפני שהגיע לכף דניסון, אחרי שהמתינה שם יותר משלושה שבועות. האונייה הוזעקה ברדיו, אך תנאי מזג אוויר מנעו את שובה לבסיס, ומוסון נשאר לחרוף עם הקבוצה המחליפה בכף דניסון עד ש"אורורה" חזרה לשם בדצמבר 1913.
רקע
450px|ממוזער|נתיב קבוצת המזרח הרחוק, מן הבסיס העיקרי ב[[כף דניסון בצפון-מערב, מעבר לקרחוני מרץ וניניס, וחזרה.מקרא:
]]
הבסיס העיקרי של המשלחת האוסטרלו-אסייתית לאנטארקטיקה הוקם בינואר 1912 בכף דניסון במפרץ קומונוולת', ארץ אדלי. מיקום זה נמצא הרחק מערבה מכוונתו המקורית של מפקד המשלחת דאגלס מוסון; קרח סחף דחוס מנע מספינת המשלחת "אורורה" לעגון קרוב יותר לכף אדייר, הגבול המזרחי המקורי שהציב לבסיס המשלחת. רק לאחר ש"אורורה" - כשפניה מערבה - הקיפה את לשון הקרח של קרחון מרץ (למען הפשטות, ערך זה מתייחס אל קרחוני מרץ וניניס בשמות שניתנו להם לאחר המשלחת. במהלך המשלחת עצמה היו אלה קרחונים ללא שם.) נמצא מעגן מתאים.
הקבוצה האחרונה, בהנהגת מוסון, נועדה לנוע במהירות דרומית לקבוצת החוף, לעבר ארץ ויקטוריה, אזור שכבר חקר במהלך המשלחת הבריטית לאנטארקטיקה של ארנסט שקלטון בשנים 1908–1909. הוא קיווה להרחיק כדי 800 ק"מ מזרחה, שבמהלכם יעסוק באיסוף נתונים וממצאים גאולוגיים ובמיפוי החוף ויתבע חזקה על הטריטוריה לכתר.
לעוזריו בקבוצת המזרח הרחוק ייעד מוסון את אדוארד ניניס, לייטננט בגדוד הרובאים המלכותי, ומומחה הסקי השווייצרי זאוויר מרץ. הם היו אחראים על כלבי המזחלת מגזע האסקי גרנלנדי - שרק בעזרתם תוכל הקבוצה לעבור את המרחק במהירות שלה התכוון מוסון. ניניס ומרץ עשו את החורף בהכנת הכלבים למסע, בתפירת רתמות ובלימוד הכלבים לרוץ בצוותים עם המזחלות. כל אחת מן הקבוצות נדרשה לחזור לכף דניסון עד 15 בינואר 1913, כדי ש"אורורה" תוכל לאסוף את האנשים ולהימלט מן המים האנטארקטיים לפני שקרח החורף יסגור עליה.
המסע מזרחה
סופות שלג מנעו מן הקבוצות לצאת מכף דניסון עד 10 בנובמבר 1912, ארבעה ימים לאחר מועד היציאה המתוכנן. ביומנו, תיעד מרץ את מזג האוויר המתבהר כ"אות טוב בהחלט". מוסון כתב מכתב קצר לארוסתו, פאקואיטה דלפראט:
חששות כאלה היו שכיחים בקרב היוצאים למסעות מזחלת ממושכים. גם ניניס כתב לפני היציאה לדרך: חששות דומים מאסון אישי ביטא ביומנו ביום שלאחר פגישתו עם מוסון. כדי להימנע ממוות איטי ללא אפשרות חילוץ, במקרה של נפילה לבתרון, תכנן לקחת עמו חפיסה של טבליות ציאניד.
לאחר צאת הקבוצות של מדיגאן וסטילוול, עזבו מוסון, ניניס, מרץ ושבעה-עשר הכלבים את כף דניסון בשעת אחר-צהריים מוקדמת והגיעו אל "מערת אלאדין" כעבור ארבע שעות. לאחר לינת לילה במקום, הצטיידו במצרכים נוספים וארגנו מחדש את המזחלות. צוות הכלבים הראשון נועד לגרור שתי מזחלות מחוברות, שתישאנה יחדיו את מחצית המשקל של צידת הקבוצה. יתר המצרכים הונחו על המזחלת השלישית, שאותה גרר צוות הכלבים השני.
למחרת היום יצאו תחילה דרומה, כדי לעקוף בתרונים ממזרח, והספיקו לעבור 13 ק"מ לפני שמזג האוויר אילץ אותם לעצור ולהקים מחנה. רוחות חזקות כפו עליהם להישאר באוהל, "ארמון השלגים" כפי שכינה אותו מוסון, עד 13 בנובמבר, ואז הצליחו לעבור מרחק קצר לפני שמזג האוויר החמיר שוב. עוד שלושה ימים נשארו באוהל, בלי יכולת אף להדליק את הכירה. כשהשתפר מזג האוויר ב-16 בנובמבר, הצטרפו אליהם הקבוצות של מדיגאן וסטילוול. שלוש הקבוצות נעו יחד למשך רוב היום הבא, לפני שקבוצתו של מוסון נפרדה מן השתיים האחרות והמשיכה להתקדם בשעות אחר הצהריים המאוחרות.
קרחוני מרץ וניניס
הקבוצה פנתה לדרום-מזרח, אל קרחון מרץ, כשמרץ גולש לפנים ומוסון וניניס נוהגים בכלבים, התקדמה הקבוצה 24 ק"מ ב-18 בנובמבר. זאת על אף היתקלות בזסטרוגי - רכסים בקרח כתוצאה מן הרוח - שהגיעו בגובהם עד 90 ס"מ וגרמו לכלבים להחליק ולמזחלות לנטות לצדדים. במשך היום עברו שתי פסגות, מוסון כינה אותן "מאדיגן נונאטאק" ו"פסגת אורורה", על שם מנהיג קבוצת החוף המזרחי וספינת המשלחת. ביום הבא החלו בירידה התלולה אל תוך קרחון מרץ. אחרי שהמזחלות השיגו כמה פעמים את הכלבים, הורשו ההאסקים לרוץ חופשיים במורד.
לאחר ירידה תלולה במיוחד ביום הבא, כמעט אבדה מחצית מצוות הכלבים של מוסון - שנרתמו שוב אל מזחלותיו - כשנפלו אל תוך בתרון. הם חולצו משם, אבל מוסון החליט לעצור לחנייה כשאחד ההאסקים, כלבה בשם ג'ינג'ר, המליטה את הראשון בשגר בן ארבעה-עשר גורים.
במהלך הימים הבאים, המשיכה הקבוצה בדרכה על פני הקרחון. הם פיתחו שיטה לחציית הבתרונים הרבים; החלוץ, על מגלשי סקי, היה חוצה את השלג המכסה על הבור, ולאחר שחצה אותו בהצלחה, היה הראשון בשני צוותי הכלבים בא בעקבותיו. רק לאחר שצוות הכלבים הראשון השלים את החצייה, היה השני בא אחריו, "אחרת", כתב מוסון, "היו הכלבים שבמאסף פונים היישר למקום שם נמצאו כלבי החלוץ, יהיה מקום זה אשר יהיה, חוצים פינות באלכסון וגוררים, קרוב לוודאי, את המזחלות הצידה אל תוך בתרון". אבל למרות אמצעי הזהירות שנקטו, נפל ניניס וחולץ משלושה בתרונים, באחד המקרים כאשר התברר להם שנטו את אוהלם על שפת בתרון.
אחרי שמוסון החליק אל תוך בתרון, החלו אנשי הקבוצה לקשור את עצמם אל המזחלות כאמצעי זהירות. ניניס פיתח עוורון שלג, שמוסון טיפל בו בסולפט אבץ וקוקאין הידרוכלוריד. הם גם איבדו כלבים; אחד שבר את רגלו ונורה, אחר חלה, ושלישי נפל לבתרון ואבד. ב-24 בנובמבר הגיעה הקבוצה אל צידו המזרחי של קרחון וירדה אל המישור.
שוב על קרקע מישורית, החלו להתקדם במהירות. הם הקיצו בבוקר 27 בנובמבר אל מראה קרחון נוסף (שנודע בהמשך בשם קרחון ניניס), גדול פי כמה מקודמו. כמו בקרחון הראשון, היה עליהם להתיר את הכלבים מן המזחלות ולרדת בזהירות במדרון הבוגדני. לאחר הגיעם אל מרגלות הקרחון, עשו ארבעה ימים בחציית שדות של בתרונים, תוך מאבק ברוחות חזקות ובאור קלוש, שהכביד על הניווט.
בתנאים קשים אלה, נעשו הכלבים חסרי-מנוחה; אחד מהם, שאקלטון, קרע את שק המזון של אנשי הקבוצה וזלל חבילה בת 1.250 ק"ג של חמאה, שהייתה חיונית לתזונתם ולהשלמת תערובת הבשר והשומן המיובש (hoosh). ב-30 בנובמבר הגיעה הקבוצה אל הגבול המזרחי של הקרחון והחלה לרדת אל הרמה המישורית שמעבר לו, אז מצאו עצמם לנוכח ראש של זסטרוגי, ששוליו היו חדים כל כך ששמו לאל כל אפשרות של שימוש בכלבים. גרוע מזה, הטמפרטורה עלתה ל-1° צלזיוס והתמוססות השלג הקשתה על הגרירה; הקבוצה עברה להתקדמות בשעות הלילה כדי לעקוף את התנאים הגרועים ביותר.
ממרומי הרכס בצידו המזרחי של קרחון ניניס, החל מוסון להטיל ספק בדיוק הדיווחים על יבשה ממזרח שמסר צ'ארלס וילקס במהלך משלחת החקר של ארצות הברית בשנים 1838–1842. לפי חישוביו של וילקס, רשם מוסון ביומנו, "נראה שאנחנו חורגים עכשיו מקצה היבשת האמיתית". מודאג מחפיפה עם קבוצת מאדיגן לכיוון צפון, הפנה את קבוצתו דרומה. הם התקדמו יפה בתחילה, אבל החל ב-6 בדצמבר כלאה אותם סופת שלגים באוהלם למשך שלושה ימים. ב-9 בדצמבר יצאו שוב לדרך, אבל בעיות בריאות הטרידו אותם. מוסון פיתח כאבי עצב קשים בצד השמאלי של פניו, מרץ סבל מכאבי גב עקב השינה על הקרח ואצל ניניס הופיעה מורסה על אחת מאצבעותיו. כאבי המורסה התעצמו עד שמנעו ממנו שינה, וב-13 בדצמבר פתח אותה מוסון באיזמל מנתחים.
מות ניניס
בערב 13 בדצמבר ארגנו מוסון ומרץ מחדש את המזחלות. המזחלת האחורית, שנשאה עליה את רוב המטען, הייתה שחוקה מאוד, והם החליטו לנטוש אותה. יתר המצרכים חולקו מחדש בין שתי המזחלות הנותרות. רוב הציוד החשוב - האוהל ורוב המזון - אוחסן על המזחלת האחורית החדשה; אם יקרה שיאבדו מזחלת בבתרון, הניחו, תהיה זו המזחלת הקדמית, החיונית פחות. כיוון שהמזחלת האחורית הייתה כבדה יותר, החזקים ביותר בין הכלבים שנותרו הוקצו לגרירתה. במחנה השאירו כמות קטנה של צידה, לרבות המזחלת הנטושה ויריעת אוהל, ללא רצפה או מוטות. בצהרי היום הבא נמצאו במרחק 497.6 ק"מ מן הצריף בכף דניסון. מרץ היה החלוץ, פותח נתיב על גבי מגלשי סקי. מוסון ישב על המזחלת הראשונה; ניניס צעד ליד השנייה. ביומנו סיפר מרץ אותו לילה:
ניניס, המזחלת שלו וצוות הכלבים שנהג נפלו אל תוך בתרון ברוחב 3.3 מ', בעל קירות קרח ישרים. על גבי מדף בעומק הבתרון, ראו מוסון ומרץ שניים מן הכלבים - אחד עדיין בחיים, אבל פצוע קשה - ואת שרידי המזחלת של ניניס. לחברם לא היה כל זכר. הם העריכו שהמרחק אל המדף הוא כ-45 מטרים, רחוק מכדי שהחבלים שלהם יגיעו אליו. "כעבור זמן קצר הפסיק הכלב לגנוח", כתב מוסון ביומנו אותו לילה. "קראנו והאזנו במשך שלוש שעות, אחר הלכנו כמה קילומטרים אל גבעה וערכנו תצפיות מיקום. חזרנו, קראנו והאזנו במשך שעה. קראנו את טקס הקבורה." "לא יכולנו לעשות דבר," כתב מרץ ביומנו אחרי מותו של ניניס. "עמדנו, חסרי-ישע, ליד קברו של חבר, הטוב שבחברי בכל המשלחת."
חזרה
יחד עם האוהל לעתות סערה, רוב מזונם הם וכל מזון הכלבים, איבדו מוסון ומרץ את הכשיל והאת, המכנסיים האטומים למים של מרץ ואת קסדתו. על המזחלת של מוסון נמצאו הכירה, הדלק, שקי שינה ודי מזון לעשרה ימים. הסיכוי המיידי הטוב ביותר שלהם היה בחזרה אל המחנה שעזבו יומיים קודם לכן, שם השאירו את המזחלת הנטושה ואספקה, במרחק 24 ק"מ מערבה. הם הגיעו אליו תוך חמש שעות וחצי, ומרץ עשה שימוש ביריעת האוהל, עם המגלשיים מן המזחלת הנטושה ומוט סקי, כמוטות להקמת מחסה.
שני נתיבים אפשריים היו להם לחזור בהם אל כף דניסון. האפשרות הראשונה הייתה לשים פעמיהם אל החוף, שם יוכלו להשלים את מצרכיהם הדלים בבשר כלבי-ים ולקוות לפגישה עם קבוצת מאדיגן; נתיב זה יאריך במידה רבה את הנסיעה, ובקיץ אי אפשר היה לבטוח בקרח הים. או, אם יסטו במידת מה דרומה מן הנתיב שבו יצאו בראשית דרכם, יוכלו לקוות לעקוף את הבתרונים הגרועים ביותר ולהחיש את התקדמותם. מוסון בחר בדרך הפנימית, ומכאן שבהיעדר בשר כלבי-ים טרי לא תהיה להם ברירה אלא לאכול את כלביהם הנותרים. הכלב הראשון - ג'ורג' - נקטל בבוקר הבא, בשרו טוגן וחולק בין שניהם לכלבים, שהיו קרובים לגווע ברעב. "בסך הכל, הוסכם שהוא בסדר," כתב מוסון על הבשר, "אף כי היה לו טעם חזק, טחוב וישן, והוא היה סיבי כל כך, שאי אפשר היה ללעוס אותו כראוי."
יום שישי הטוב
יום שישי הטוב (באנגלית: Good Friday) או יום שישי הגדול  (ביוונית: Μεγάλη Παρασκευή), יום הפסיון של האדון (בלטינית: Dies Passionis Domini)  או יום שישי הקדוש (בצרפתית: Saint Vendredi) הוא חג נוצרי המציין את צליבת ישו, ביום שישי האחרון בשבוע הקדוש שלפני חג הפסחא. החג נמנה עם מכלול אירועי הפסחא, נחוג יום לאחר יום חמישי הקדוש (שבו נערכה הסעודה האחרונה) ויום לפני שבת האור. חג הפסחא הוא מן החגים העיקריים בשנה הליטורגית הנוצרית.
קבוצת המזרח הרחוק
חזרה
לפני צאתם לדרך הניפו את דגל בריטניה - דבר ששכחו לעשות בנקודה הרחוקה ביותר שהגיעו אליה - ותבעו חזקה על השטח לכתר הבריטי. עם עליית הטמפרטורה, עברו להתקדמות בשעות הלילה כדי לנצל את פני השטח, הקשים יותר הודות לקור. בצעדות הליליות השיגו התקדמות של קרוב ל-29 ק"מ והיו מרוצים מעצמם. עם זאת, התלאות לא הניחו להם. מוסון סבל מכאובים עקב עוורון שלג, שנגרם מן הצורך לנווט בתנאי תלבונת, וגם הטיפול שמרץ נתן לו, בקודאין ובמשחת אבץ, לא פתר את הבעיה. הכלבים הנותרים הלכו ונחלשו, והיה הכרח לקטול עוד שניים מהם ולחלק את בשרם שוב בין מוסון ומרץ לכלביהם. הבשר הנוקשה לא ערב לשניים, אך הם נהנו מן הכבד, שהיה לפחות רך. מאחר שרק שלושה כלבים נותרו, ורק אחת מהם עוד הייתה מסוגלת לגרור כהלכה, נאלץ מרץ לחדול מפריצת הדרך ולהצטרף אל מוסון ברתמת הגרירה. התקווה, שהאור המשופר בשעות היום יקל על התקדמותם נכזבה, כשעליית הטמפרטורה אילצה אותם לבוסס בשלג נמס ובוצי. לא נשארה להם ברירה אלא לחזור למסע לילי, על קשיי הניווט והנפילות התכופות הכרוכות בו.
יום שישי הטוב
באנגלית עתיקה המילה "טוב" משמעותה גם: "קדוש", וזה פירוש שמו של היום בקרב דוברי האנגלית. לפי המסורת הנוצרית, ביום זה נצלב ישו בגבעת הגולגולתא שבירושלים, לאחר מסע בוויה דולורוזה ("דרך הייסורים"). צליבתו של ישו ומותו על הצלב, הוא האירוע המכונן בתאולוגיה הנוצרית.
קבוצת המזרח הרחוק
מותו של מרץ
בימים הבאים המשיכו בדרכם ועד 23 בדצמבר עברו 184 ק"מ ממקום מותו של ניניס, אך אז, בהתבהרות רגעית במסך השלג הכבד שאפף אותם, גילו לחרדתם, כי הם נמצאים בלבו של שטח זרוע בתרונים. הם החליטו לחנות באשר הם עד להתבהרות, אך מצאו להוותם, שאינם יכולים לנוע קדימה וכל כיוון אחר עלול להרחיקם בהרבה ממטרתם, מצב מסוכן בהתחשב במיעוט הצידה שעמדה לרשותם. שני הגברים סבלו, אבל מבין שניהם, היה זה מרץ שהחל לחלות ממש. הוא התלונן על כאבי בטן, ומיחושיו החלו להאט אותם בהתקדמותם. הכלבה פבלובה נקטלה, וכך נשאר רק כלב אחד ויחיד. מוסון החליט להקל ממטען המזחלת, והם נטשו מאחוריהם חלק גדול מן הציוד, לרבות המצלמה, סרטי הצילום וכל הציוד המדעי, פרט לתאודוליט. גם הקלת המטען לא פתרה את בעיית הבתרונים, ועל כן ששו להופעת שמיים בהירים ושמש זורחת בבוקר הבא, שאפשרו להם להתקדם בבטחה בלי לחזור על עקבותיהם, אבל כעבור 6 ק"מ בלבד נאלצו לעצור, משום שבחום השמש התרכך השלג עד שמנע מהם התקדמות גם עם המטען הקל שנותר. בישול ממושך של בשר הכלבה האחרונה ריכך אותו כראוי, אבל מוסון חלם בכל זאת אותו לילה על ביקור בקונדיטוריה, שהסתיים באכזבה כשדלתה נסגרה לפניו לפני שקיבל את המעדן שהזמין.
ב-6 בינואר התמוטט מרץ, ומוסון, שגרר אותו על המזחלת נאלץ לעצור ולחנות. לפנות בוקר ב-8 בינואר נפח מרץ את נשמתו לאחר שעות של דמדומי הזיה. מוסון הגה במצבו ובסיכוייו להגיע לכף דניסון. החולשה, הרעב ובריאותו המעורערת הביאוהו למחשבה, עד כמה קל יותר יהיה פשוט לוותר, להישאר באשר הוא ולגווע לצד מרץ, אותו גורל שפקד, אם כי הוא לא ידע זאת, את סקוט וחבריו זמן קצר לאחר מכן. אך משהו בקרבו לא הניח לו לוותר והוא גמר אומר להמשיך כל כמה שיוכל, להגיע או למות בדרך. ביומיים הבאים מנעו רוחות חזקות ממוסון להמשיך בדרכו, והוא הקדיש את הזמן להתארגנות להליכה ביחידות, בכך שניתק את המחצית האחורית של המזחלת וסידר מחדש את המטען. כדי שלא יהיה עליו לשאת דלק נוסף לכירה, בישל את שארית בשר הכלבה. הוא גרר את גופת מרץ מן האוהל, הקים מעליה תל מגושי שלג לא מהוקצעים והציב צלב, שיצר משתי קורות רזרביות של המזחלת, בראשו. למחרת קרא את תפילת האשכבה על קבר חברו.
יום שישי הטוב
מנהגי החג
"יום שישי הטוב", בו מצוין אירוע זה, הוא יום שבתון ברבות מהארצות הנוצריות. אצל הקתולים מקובל לאכול רק לחם ומים כביטוי לאבל כבד ואילו האורתודוקסים נוהגים לצום בו. גם בקרב הפרוטסטנטים יש ליום מעמד מיוחד. בכנסיות מתנהלת תפילה מיוחדת, אך המיסה אינה מתקיימת. בירושלים נוהגים נוצרים להתהלך לאורך ה"ויה דולורוזה" כשהם לבושים בתלבושות תקופתיות ומשחזרים את צליבתו של ישו.
קבוצת המזרח הרחוק
בדד
עם התבהרות מזג האוויר ב-11 בינואר, המשיך מוסון בדרכו מערבה. המרחק אל כף דניסון, להערכתו, היה 160 ק"מ. לאחר הליכה של 3.2 ק"מ אילץ אותו כאב ברגליו לעצור; הוא מצא, שהסוליות של כפות רגליו נפרדו כשכבה שלמה. לאחר שמשח את העור הפצוע ומעלה השלפוחיות בלנולין, החזיר את העור החיצוני שניתק, כרך אותו בתחבושות ועטף את רגליו בכמה זוגות גרביים בתוך מגפיו, המשיך בדרכו, אך קודם לכן הסיר חלק מבגדיו העליונים והתענג על חמימות השמש. "נראה שכל גופי נרקב בגלל מחסור בתזונה," רשם ביומנו, "קצות אצבעות מוכי כפור מתמגלים, ריריות האף נעלמו, בלוטות הרוק בפה מסרבות לתפקד, העור מתקלף ונושר מכל הגוף." מצבו היה דומה להדאיג לזה של מרץ, והוא ייחס אותו לתשישות-יתר ולרעב. לו שיער את הסיבה האמיתית למחלת שניהם, היה מודאג עוד יותר, אך הסכנה להרעלת ויטמין A כתוצאה מאכילת כבד של כלבי האסקי נודעה רק עשרים או שלושים שנה מאוחר יותר.
יום שישי הטוב
מנהגי החג
במהלך הטקס, כאשר מוזכר שמו של יוסף הרמתי מסירים את גופו של ישו מהצלב, עוטפים אותו בתכריכים ומובילים אותו אל תוך הכנסייה בתהלוכה חגיגית.
קבוצת המזרח הרחוק
בדד
כדי למנוע הישנות של מצב כזה, עיצב מוסון סולם חבלים, שחיבר בקצהו אל המזחלת ונשא על כתפו. הסולם הוכיח את יעילותו כמעט מיד, ועוד פעמיים בימים הבאים איפשר לו לטפס ולעלות מתוך בתרונים. אחרי שסיים לחצות את קרחון מרץ, הגביר את קצב התקדמותו, וב-28 בינואר התגלה לעיניו נונאטאק מדיגאן. למחרת היום, אחרי הליכה של 8 ק"מ, התגלה לעיניו גלעד אבנים מכוסה בד שחור, במרחק 270 מטרים לימינו. בתוך המחסה הזה מצא מזון ופתק מארצ'יבלד לאנג מקלין, שיצא עם פרנק הרלי ואלפרד הוג'מן בפקודת רב החובל של "אורורה", ג'ון קינג דייוויס, לחפש את קבוצת המזרח הרחוק. המזון והפתק הושארו שם רק שש שעות קודם, בתקווה נואשת, שאיך שהוא, בתוך ישימון השלג הכביר, יצליחו חבריהם לאתר אותם ולהפיק מהם תועלת. ואכן, הטובה שהפיק מוסון משליחותם עלתה על כל המצופה. הפתק הודיע על מיקום הגלעד ביחס למצבור "מערת אלאדין" ועל מצב יתר חברי המשלחת והאונייה אורורה, ומוסון שש לגלות, שלא זו בלבד ששלום לאנשיו, אלא שהוא קרוב למקור מזון וביטחון כדי שמונה ק"מ מכפי שסבר. מעודד ובטוח ביכולתו להגיע אל כף דניסון בשלום, המשיך מוסון בדרכו.
יום שישי הטוב
מנהגי החג
מאכל מסורתי של החג בממלכה המאוחדת וכן באוסטרליה, ניו זילנד, דרום אפריקה וקנדה הוא לחמניית צלב, לחמנייה מתוקה עם צימוקים המעוטרת בצלב.
קבוצת המזרח הרחוק
מפגש בכף דניסון
לאחר המפגש המרגש ומסירת פרטי הטרגדיה של מות מרץ וניניס, נודע למוסון, שהאונייה הפליגה שש שעות קודם לכן, לאחר המתנה ממושכת, מחשש שהקרח יסגור עליה וימנע את יציאתה. שידור רדיו הודיע על בוא מוסון והזעיק אותה חזרה אל כף דניסון, אבל כאשר הגיעו למפרץ קומונוולת', השתוללה סופה שמנעה את ההתקרבות אל החוף והורדת סירה לאסוף את האנשים, שחיכו, עם כל המטען החיוני, לרגע זה. האונייה נאלצה לחזור ולהפליג ומוסון וששת אנשיו שהמתינו לשובו נאלצו לבלות את החורף בכף דניסון עד שהאונייה תוכל לחזור לקחתם באביב הבא. מגורי החורף הוכנו לאפשרות זאת, ורב החובל דייוויס ידע, שאם לא יגיע בעוד מועד לאסוף את קבוצתו של פרנק ויילד, שלא הייתה מצוידת לשהייה במשך החורף, יגזור בכך מוות בטוח על שמונת האנשים. קבוצת החוף הסכימה, בצער ובאי-רצון, שזו ההחלטה הנכונה, אך רבים מן הימאים זעמו על נטישת מוסון, במצב בריאותו המעורער ואחרי התלאות שעבר, בכף דניסון הנידח למשך כל החורף. הם הביעו את נכונותם לרדת בסירה כדי לחלץ את האנשים גם במחיר הסיכון שבכך, אך דייוויס שלל את האפשרות וכשהוג'מן יצא אל קצה החוף המערבי ב-10 בפברואר וראה שהאונייה איננה עוד, היה זה רגע קשה לו ולאנשיו, מה גם שבינתיים נרגעה הרוח וסירה הייתה יכולה לבוא אל החוף לקחתם ללא קושי. עם זאת, כפי שמוסון אמר לאחר זמן לפיליפ לואו, שעמד אז בראש הארגון הלאומי האוסטרלי של משלחות חקר לאנטארקטיקה (ANARE), סביר להניח שהאילוץ להישאר במגורי החורף בכף דניסון הציל את חייו, כי הוא לא האמין שהיה שורד את המסע בים, זמן קצר כל כך אחרי הניסיונות הקשים שעמד בהם. עם זאת, השהות הממושכת בקור העז ובבידוד של כף דניסון גבתה מחיר משלה. סידני ג'פריס, מפעיל הרדיו שהגיע עם ה"אורורה" ונשאר עם אנשיו של מוסון למשך החורף, לא עמד בקשיים והחל לגלות סימני אי-שפיות. הוא חשב, שיתר אנשי הקבוצה זוממים לרצוח אותו ואיים לחשוף את מזימותיהם בשובו לאוסטרליה. עם זאת, בתוך טירופו גילה גם רגעי שפיות והגיון, והמשיך על אף הכל במשימה הקשה והתובענית של שמירת קשר הרדיו הדו-כיווני עם מקווארי ומשם לאוסטרליה. מוסון, שחשש מהשפעתו המידבקת של השיגעון על שאר האנשים, בודד את ג'פריס ושם אותו ללעג לפני שאר הקבוצה בציינו, כי "בתי המגורים מועטים ומרוחקים זה מזה באנטארקטיקה". ג'פריס המשיך בתפקידו כקצין רדיו, עד שבספטמבר נמצא ששלח הודעה כוזבת בשם מוסון, ולא הייתה ברירה אלא לשלול ממנו את הגישה לרדיו. עם שובם לאוסטרליה ב-1914 אושפז ג'פריס בבית חולים פסיכיאטרי. במבט לאחור אל 1913 סיפר מוסון לארוסתו, פקואיטה, כי במשך החורף הזה היה עסוק רוב הזמן בשמירת שפיותו הוא וזו של אנשיו.
סוף דבר
ה"אורורה" חזרה אל כף דניסון בקיץ הבא, באמצע דצמבר, להחזיר את האנשים הביתה.
הגורם למחלותיהם של מוסון ומרץ עודנו, בחלקו, בגדר תעלומה. בימים ההם ייחס מקלין - הרופא הראשי של המשלחת ואחד האנשים שנשארו בכף דניסון - את מחלתם לדלקת מעיים; מוסון כתב ב"משכן הבליצארד", הדין וחשבון הרשמי של המשלחת, שמרץ מת מאפנדיציטיס, חום גבוה, רעב וחשיפה לקור. מחקר של ג'ון ברטון קללאנד ורונאלד ורנון סאות'קוט מאוניברסיטת אדלייד הסיק, שמן התסמינים שמוסון תיאר - נשירת שיער, התקלפות עור וירידה במשקל, דיכאון, דיזנטריה וזיהומי עור חוזרים ונשנים - עולה, שהאנשים סבלו מהיפרוויטמינוזיס A, צריכת-יתר של ויטמין A. ויטמין זה נמצא בכמויות גבוהות מן הרגיל בכבדים של כלבי האסקי גרנלנדי, שהן מרץ והן מוסון אכלו כמויות גדולות מהם.
אף כי היפרוויטמינוזיס A התקבלה על דעת הרוב כאבחנה למות מרץ ולמחלתו של מוסון, היו שהתנגדו לתאוריה זו, בהם פיליפ לואו, שגרס כי בה במידה ייתכן שהחשיפה הממושכת לקור הייתה הגורם, ודניס קארינגטון-סמית העלה סברה, כי אפשר שהמתח הנפשי שחולל מותו של חבר קרוב ומות הכלבים שמרץ טיפל בהם, יחד עם המעבר החד מדיאטה צמחונית הוא שקטל את מרץ, ולא היפרוויטמינוזיס A.
בעת מסע הרצאות של מוסון בארצות הברית לאחר המשלחת ציטטו כמה עיתונים אמריקאים את מוסון כמי שאמר, כי שקל לאכול מבשרו של מרץ לאחר מותו, אך מוסון הכחיש טענות אלה מכל וכל וכינה אותן "שערורייתיות" ו"המצאה". הביוגרפים של מוסון סבורים, שאין ממש ברמזים לקניבליות; בו ריפנבורו מדגיש, שמוסון טיפל במרץ במשך ימים, על אף הסיכון האפשרי לחייו הוא. יתר על כן, הוא מוסיף ואומר, מוסון לא ידע מה הגורם למותו של מרץ; אכילת בשרו הייתה עלולה להוות סכנה חמורה בשבילו. גם פיליפ איירס מצדד בדעה זו ומוסיף, שלאחר מותו של מרץ היו למוסון די מנות מזון בלי שייאלץ לבחור בקניבליות. לואו, שהכיר את מוסון היטב, גרס, כי "הוא היה אדם בעל ערכי מוסר איתנים ושמרניים מאוד. היה זה בלתי אפשרי מבחינתו לשקול מעשה כזה."
בנובמבר 1913, זמן קצר לפני שהגיעה ה"אורורה" להחזירם לאוסטרליה, הקימו האנשים שנשארו בכף דניסון צלב זיכרון למרץ וניניס על גבעת אזימוט, צפונית-מערבית לצריף הראשי.
יציבות האוויר
יציבות האוויר (או יציבות אטמוספירית) היא היכולת של עמודת אוויר להישאר במקומה המקורי. היא משפיעה על תופעות מזג האוויר השונות. אוויר עשוי להיות יציב אם שכבת אוויר חמה נמצאת מעל שכבת אוויר קרה. המצב ההפוך הוא אי יציבות, שבו אוויר קר נמצא מעל אוויר חם. רק במצב כזה מתאפשר מזג אוויר סוער.
כאשר בשכבת אוויר יציבה זזה קלות מסת אוויר מעלה או מטה היא חוזרת מיד למקומה. מצב זה משול לשני מצבים שונים. בראשון, כדור נמצא בפסגת גבעה כך שכל דחיפה של הכדור תגרום לנפילתו. בשני, מצב נמצא בעמק, וכל דחיפה שלו לכל כיוון תוביל לחזרתו לאותה הנקודה. המצב הראשון משל לחוסר יציבות והמצב השני משל ליציבות. במצב לא יציב באוויר כל תנודה קטנה באוויר תגרום לתנועה גדולה יותר שתלך ותגבר.
ידוע שאוויר חם מתפשט, הוא יותר קל ולכן מרחף מעל שכבת אוויר קרה ממנו. כאשר יש מצב ששכבת אוויר קרה נמצאת מעל שכבת אוויר חמה, עשוי להיווצר מצב של חוסר יציבות, שכן האוויר החם ישאף לעלות מעלה, בעוד הקר מטה. לעומת זאת, במצב הפוך, שבו האוויר הקר והאוויר החם מעלה קיימת יציבות.
מצב של יציבות אטמוספירית מוחלטת יתרחש כאשר מפל הטמפרטורה הסביבתי באטמוספירה קטן הן מהמפל היבש (10 מעלות לקילומטר) והן מהמפל הלח (6 מעלות לקילומטר). במצב זה עמודת אוויר שתגביה רום (משיקולי לחץ וצפיפות) תהיה בטמפרטורה נמוכה מהסביבה (לדוגמה, מפל הטמפרטורה שלה 10-6 מעלות לקילומטר, בעוד מפל הסביבה 4 מעלות לקילומטר) וכפועל יוצא כבדה מהסביבה ולכן תשאף לחזור למקומה המקורי.
ציון מרילי
קריירה
מרילי החל את דרכו בכדורגל במחלקת הנוער של מועדון הפועל ירושלים. ב-1974, בהיותו בן 17 בלבד, הוא קודם לקבוצה הבוגרת של ירושלים, ושיחק בה יחד עם אחיו, יצחק. אולם, בשל העובדה שאחיו שיחק גם הוא כמגן שמאלי, מרילי לא קיבל דקות משחק רבות. לאחר פציעה קשה שעבר אחיו של מרילי שהכריחה אותו לפרוש מכדורגל, הוא קיבל דקות משחק רבות יותר מהמאמן אמציה לבקוביץ'.
באמצע עונת 1983/1984 עבר מרילי למכבי חיפה. הגעתו של מרילי לחיפה הכניסה תנופה בקבוצה, והוא לקח חלק חשוב בזכייתה באליפות ישראל הראשונה בתולדותיה. הוא אף בישל בבעיטת קרן את שער הניצחון של משה סלקטר במשחק האחרון מול מכבי רמת עמידר, שהעניק לקבוצה את האליפות. בעונת 1984/1985 הוא זכה באליפות שנייה ברציפות. תחת המאמן שלמה שרף, היה מרילי אחד ממנהיגי הקבוצה במכבי חיפה, והיה בועט העונשין הקבוע שלה.
למרות זאת, החמצת בעיטת עונשין של מרילי מול הפועל פתח תקווה התבררה לבסוף כקריטית באובדן האליפות של חיפה ב-1986. באותה שנה עמד מרילי בפני עזיבה לקבוצת הפועל תל אביב, אך לבסוף נשאר במכבי חיפה. בעונת 1988/1989 זכה מרילי עם קבוצתו באליפות השלישית בקריירה, תוך שכבש לזכותה חמישה שערים במהלך העונה. ב-1990, לאחר שבע שנות משחק במכבי חיפה, החליט שלמה שרף לשחרר את מרילי מהקבוצה בשל גילו המבוגר, ובכך שם סוף לקריירה שלו.
בעונת 1993-1992 אימן בהפועל אשדוד.
בנבחרת הלאומית של ישראל שיחק מרילי בין השנים 1985 ו-1987. הוא השתתף עם הנבחרת בטורניר מוקדמות מונדיאל 1986, ובסך הכול ערך 6 הופעות במדי הנבחרת וכבש שער אחד.
Loops and Reels
Loops and Reels הוא אלבום משנת 1983 של היוצר הבריטי פיטר האמיל.
זהו אלבום נסיוני, אפילו בקני המידה של האמיל. רובו עשוי סימפולים ולולאות (Loops). ישנם מבקרים שטוענים שחלקים ניכרים מהאלבום כלל אינם מוזיקה. בנוסף, האלבום הוקלט בתנאים פרימיטיביים למדי, ולא בתנאי אולפן של ממש. כל אלה תורמים לכך שמדובר באלבום קשה למדי להאזנה.
חלק מהאלבום מהווה תמונת הבזק מתהליך העבודה של האמיל, וככזה הוא בעל ערך רב. שניים מה"שירים" הם אלתורים ממושכים, כשפה ושם מתגבשים נושאים שהאמיל השתמש בהם שנים לאחר מכן - למשל הנושא ל"Dreaming" מתוך האופרה The Fall of the House of Usher.
רשימת שירים
!
קאגרה
נהר הקאגרה (באנגלית: Kagera River) או נהר האקאגרה (באנגלית: Akagera River) או נילוס אלכסנדרה (באנגלית: Alexandra Nile) הוא נהר במזרח אפריקה.
גאוגרפיה
קטע הנהר מתחיל בבורונדי, שזורם מאגם רווארו. מהאגם הוא זורם מזרחה לאורך גבולות רואנדה-בורונדי ורואנדה-טנזניה למפגש עם נהר הרורובו. מימי הקאגרה ניתנים אפוא על ידי שני יובלים מרכזיים, נהר הניאבארונגו של רואנדה, המזין את אגם רווארו, ואת נהר הרורובו  של בורונדי. לא ידוע מי משני נהרות ההזנה הללו הוא הארוך ביותר ומכאן המקור האולטימטיבי לנילוס. מהמפגש של 2 הנהרות זורם הקאגרה צפונה לאורך גבול רואנדה-טנזניה, מעל מפלי רוסומו ודרך הפארק הלאומי אקאגרה. לאחר מכן, הנהר פונה מזרחה, בעקבות גבול טנזניה-אוגנדה ומתרוקן לאגם ויקטוריה שבאוגנדה. ב-1898 גילה ריצ'רד קנדט את מקור הקאגרה.
הנהר התבלט באופן בולט בהיסטוריה של המדינות שהוא עובר בהן, במיוחד ברואנדה. ב-1894 חצה הרוזן הגרמני גוסטב אדולף פון גצן את קאגרה במפלי רוסומו, החל מהעידן הקולוניאלי ברואנדה. ב-1916, במהלך מלחמת העולם הראשונה, הביסו הבלגים את הגרמנים ונכנסו לרואנדה דרך המפלים. הנהר זכה לשם רע בינלאומי ב-1994 מפני שנשא גופות מרצח העם ברואנדה אל אגם ויקטוריה, מה שגרם להכריז על מצב חירום באזורים מסוימים באוגנדה, שבסופו של דבר גופות אלו נשטפו באזורים אלו.
מפרץ טאג'ורה
מפרץ טאג'ורה (בערבית: خليج تدجورا‎; בסומלית: Badda Tajuura) הוא מפרץ בחוף האוקיינוס ההודי בקרן אפריקה. המפרץ קרוי על שם העיר הסמוכה למפרץ, העיר טאג'ורה שבג'יבוטי. המפרץ נמצא דרומה למצרי באב אל-מנדב. במפרץ שטחי דיג רבים, שוניות אלמוגים נרחבות, וצדפות פנינים בשפע. מרבית קו החוף של המפרץ הוא שטחה של ג'יבוטי, למעט בחלק הדרומי, המהווה חלק מהשטח של סומליה.
אקלים
הטמפרטורה הממוצעת היא 29 מעלות צלזיוס. החודש הכי חם הוא יולי (32 מעלות צלזיוס). החודש הכי קר הוא ינואר (26 מעלות צלזיוס). כמות המשקעים הממוצעת היא 157 מילימטרים בשנה. חודש אוקטובר הוא החודש הגשום ביותר (60 מ"מ גשם), וחודש דצמבר הוא החודש היבש ביותר (2 מ"מ גשם).
דוד תורג'מן
הרב דוד תורג'מן (נולד בכ"ה בשבט ה'תשי"ט, 3 בפברואר 1959) הוא ראש הישיבה הגבוהה בדימונה, מייסד וראש הגרעין התורני שם (הכולל גם ישיבה תיכונית, אולפנה ומדרשה) ורב שכונה בעיר.
ביוגרפיה
נולד בדימונה לרב יצחק ולמרים תורג'מן, ממייסדי העיר. למד בישיבה התיכונית בית יהודה בכפר מימון ובישיבת הכותל. את שירותו הצבאי עשה בחיל השריון במסגרת ההסדר. לחם בקרב סולטאן יעקוב.
החזרה לדימונה
בשנת 1989 חזר לדימונה שם נתמנה לרב שכונת נווה דוד (יצחק שדה). עמד בקשר עם קבוצת אברכים מישיבת מרכז הרב, בראשות הרב צבי קוסטינר והרב דוד שרים שנענתה לפנייתו והגיעה בשנת 1990 לדימונה, ובמקום נפתח כולל אברכים כשהרב תורג'מן עומד בראש הגרעין ומוסדותיו. הכולל צמח לישיבת הסדר "מדברה כעדן". לאחר מכן הוקמה בעיר אולפנה לבנות. ובשנת תשנ"ג נפתחה מדרשה לתרבות יהודית. בשנת 1996 הקים את הישיבה התיכונית דימונה.
בשנת 2000 עזבה ישיבת ההסדר, יחד עם הרב קוסטינר וחלק ממשפחות הגרעין למצפה רמון. הרב תורג'מן נשאר בדימונה עם יתר המשפחות.
בזמן הקמת מפלגת הבית היהודי ב-2008 היה הרב תורג'מן חבר במועצה הציבורית שהוקמה לצורך בחירת מועמדי המפלגה לכנסת.
בשנת 2008 (ה'תשס"ח) הקים מחדש ישיבת הסדר בדימונה. רבים מבני המחזור הראשון היו בוגרי הישיבה התיכונית בעיר. בישיבה לומדים כ-70 תלמידים ואברכים. נשוי לפנינה ומתגורר בדימונה. בנו הוא הזמר והיוצר עקיבא תורג'מן. בתו היא הזמרת רוחמה בן יוסף.
קום (פרובינציה)
פרובינציית קום (בפרסית: استان قم) היא אחת מ-31 פרובינציות איראן, ובירתה העיר קום.
שטחה 11,237 קמ"ר, פחות מאחוז משטח איראן, והיא נמצאת בצפון המדינה. ב-2005 מנתה אוכלוסיית הפרובינציה כ-2,000,000 תושבים, מתוכם 91.2% עירוניים ו-8.8% הגרים באזורים כפריים. בפרובינציה יש מחוז אחד, חמש נפות, ו-256 כפרים הנמצאים בתשעה אזורים כפריים.
כארבעים קילומטרים מצפון לעיר קום, בסמוך לכפר פורדו, הוקם מתקן תת-קרקעי גדול להעשרת אורניום באמצעות סרכזות.
אוכלוסייה
רוב תושבי הפרובינציה דוברים פרסית בלהג הדומה לניב הטהראני הרשמי. רבים גם דוברי אזרית וערבית בלהג העיראקי. מיעוט דוברים טורקית ח'לגית וכורדית. הדת השלטת בפרובינציה היא אסלאם שיעי, אך יש קהילות קטנות של זורואסטרים ונוצרים.
גאוגרפיה ואקלים
האקלים בפרובינציית קום נע בין מדברי לחצי-מדברי. מכיוון שהפרובינציה ממוקמת ליד פרובינציות צחיחות ורחוקות מהים, היא מתאפיינת ברמת לחות נמוכה וכמות משקעים קטנה. הפרובינציה כוללת אזורים הרריים, גבעות ומישורים ויש בה שני אגמים מלוחים.
גבולות
פרובינציית קום גובלת עם הפרובינציות: טהראן, סמנאן, אספהאן ומרכזי.
משקעים
הנהרות קרה- צ'אי (قره‌چای), שור (Shour) וורמין (Varamin) זורמים לאגם ומסייעים בהאטת ייבושו. בעונה הגשומה שלג נמס וגשמים מסייעים גם הם. שאר הנהרות הנשפכים לאגם מגיעים מחלקים דרומיים של פרובינציית טהראן.
בעלי חיים
האזור הוא מקלט עבור כמה גזעים של ציפורים נודדות, רובם מגיעים מהמדינות שבצפון הים הכספי. באגם אפשר למצוא את הציפורים הבאות: חוברה, יונה, אווז אפור, ברכייה, ברווז, קזרקה חלודית, פלמינגו, בז, אווז אפור, חסידה וסוגים שונים של נשרים. באזור האגם חיים יונקים כמו ארנב, חולדה, שועל ולעיתים ניתן להבחין בצבי. על פי מחקרים, באגם ישנם יותר מ -240 מינים של יצורים אירוביים יקרי ערך כגון אצות, חיידקים ופטריות. האגם הוא מקום מתאים לגידול שרימפס, הנקרא ארמיטה.
תרבות
הארגון למורשת תרבותית באיראן מונה 195 אתרים בעלי חשיבות היסטורית ותרבותית בקום. האתרים הפופולריים ביותר הם:
לוי (יהדות)
לוי ביהדות הוא צאצא משבט לוי שאינו מצאצאי אהרן הכהן. שבט לוי, שנקרא על שם אבי השבט, לוי, נבדל כולו מיתר בני ישראל בייעודו לעבודת בית המקדש, ומתחלק לשתי קבוצות: צאצאי אהרון, שהם הכהנים, ובני השבט שאינם צאצאי אהרון, שהם הלויים.
הלויים בבית המקדש היו שומרים על שערי המקדש ובנוסף היו שרים ומנגנים בעת הקרבת הקורבנות. אף שבית המקדש חרב לפני כאלפיים שנה, ולכן חדלה להתקיים העבודה במקדש, נמשך זיהוים של הלויים ביהדות, וניתנות להם זכויות וחובות המיוחדות למעמד זה.
מצוות הלויים
בזמן שבית המקדש היה קיים, היו ללויים תפקידים בעבודות בית המקדש, אשר הלויים בלבד היו מצווים עליהם. כל בעלי תפקיד מסוים חולקו ל-24 משמרות במקביל למשמרות הכהונה.
שירת הלויים
בזמן הקרבת קורבן התמיד היו מצווים הלויים לשורר שיר מיוחד, אשר נתקן לכל אחד מימי השבוע. בימי שבת ומועדים היה שיר מיוחד לאותו יום.
שיר של יום
כזכר לאותו שיר שהיה מושר על הקרבנות, תיקנו חז"ל לומר כל יום בסיום תפילת השחר (אשר נתקנה כנגד קורבן תמיד של שחר) את אותו שיר שהיו הלויים משוררים בבית המקדש.
שמירת המקדש ונעילת שערים
השמירה התבצעה במשך כל הלילה, ויש אומרים שגם ביום. הממונה על המשמרות נקרא "איש הר הבית". כאשר גילה "איש הר הבית" שומר ישן, הוא היה חובט בו במקל והיה רשאי לשרוף את בגדיו.
הפוסקים נחלקו האם מצווה זו נוהגת בימינו.
זיהוי לויים כיום
זיהויים של הלויים נמשך גם בימינו, אך בגלל הזמן הרב שעבר מאז עסקו הלויים בתפקידיהם, בפועל, אין ודאות מלאה לגבי הייחוס. ישנם שמות משפחה המיוחסים ללויים:
יהדות אירופה
ההיסטוריה של יהודים באירופה מתוארכת בין תקופות שונות ורבות. יהודים ראשונים התיישבו באירופה עוד בתקופת בית ראשון. במהלך התקופה ההלניסטית בארץ ישראל התפתחו קשרי מסחר בין ארץ ישראל ויוון, כחלק מקשרים אלו היו סוחרים שנסעו לשהייה של תקופות קצרות או ארוכות ליוון והתפתחה קהילה קטנה שם. בצורה דומה התפתחה הקהילה היהודית באיטליה (ובמיוחד ברומא) ובמדינות שכנות. הזינוק הגדול במספר היהודים והקהילות בדרום אירופה חל אחרי דיכוי המרד הגדול ואחריו מרד בר כוכבא, כאשר אלפי שבויים הובאו מישראל לאיטליה. יהודים נדדו למקומות נוספים באימפריה הרומית והקימו קהילות בכל מדינות הבלקן וספרד (השייכים ברובם ליהדות ספרד) וצרפת וגרמניה (שהקימו את קהילת יהדות אשכנז).
במהלך רדיפות שונות, בהן מסעי הצלב, המוות השחור ופוגרומים, נדדו קהילות יהודיות ממערב אירופה למזרחה, שם פגשו גם יהודים שהיגרו מאזור הקווקז, גאורגיה ובוכרה. גירוש ספרד גרם לנדודיהם של יהודים רבים מחצי האי האיברי מזרחה, חלקם לתחומי האימפריה העות'מאנית, חלקם למדינות שונות באירופה (כמו קהילת האנוסים הפורטוגזים באמסטרדם), כולל האיים הבריטיים, ומיעוטם למדינות יבשת אמריקה (בפרט ברזיל).
במאה ה-17 אירעו מספר אירועים, לרבות פוגרומים, שגרמו לנדידה הפוכה, ממזרח אירופה למרכזי הסחר במערבה ומצפון אירופה לדרומה; וזאת במקביל להגירה מועטה לארצות הברית ומדינות דרום אמריקה. בין האירועים הללו מלחמת שלושים השנים, פרעות חמלניצקי ופלישת השוודים לפולין. במאות ה-18 וה-19 היגרו לארצות הברית יהודים מפולין, הונגריה וממדינות אשכנז. בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 היגרו מיליוני יהודית, בעיקר מתחום המושב לצפון אמריקה, ומיעוטם למערב אירופה (כולל בריטניה), דרום אמריקה (בפרט ארגנטינה), אוסטרליה, דרום אפריקה וארץ ישראל המנדטורית.
בעקבות השואה, בה נספו 6 מיליונים מיהדות אירופה, לצד ההגירה והנהירה החוצה שקדמה לה, וכן ההגירה ושבאה בעקבותיה (לרבות למדינת ישראל), מדינות רבות התרוקנו מיהודיהן, ובחלקן אף נעלמו קהילות שלמות, ומרכז הכובד היהודי האירופאי עבר לרוסיה ולצרפת, שזכתה להגירה של יהודים רבים מצפון אפריקה לאחר מלחמת העולם השנייה.
פתיחת שערי ברית המועצות גרמה לפריחה מחודשת של קהילות יהודיות באוסטריה, גרמניה ומדינות נוספות. על פי נתוני הסוכנות היהודית בסוף 2004 חיו באירופה מיליון ו-161 אלף יהודים.
העת העתיקה
יש עדויות מוקדמות על התיישבותם של יהודים ביוון, ובתנ"ך מצויים מספר מקומות שמעידים על יישוב יהודי ביוון. יש ידיעות מהמחצית הראשונה של המאה השלישית לפנה"ס על קשר בין יהודה וספרטה. ספר מקבים א' מתאר חליפת מכתבים בין יונתן הוופסי לבין אנשי אשפרתא, היא ספרטה. חליפת מכתבים שנועדה לחדש קשר קודם. מכתבו של הקונסול הרומאי מ-142 לפנה"ס, שהעתקים ממנו נשלחו לספרטה וסיקיון שבפלופונסוס, מעיד על קיום יישובים יהודים במקומות אלה. הכהן הגדול חוניו השלישי נמלט לספרטה מפני אנטיוכוס אפיפנס, אדם במעמדו נמלט רק למקום שיש בו קהילה שתקיים אותו ברמת חיים גבוהה.
במאה ראשונה לספירה היו, לפי עדותו של פילון האלכסנדרוני יהודים ברוב חלקי הפלופונסוס. פאולוס מצא יהודים ובתי כנסת בעיר קורינתוס. אספסיאנוס שלח אלפי שבוים יהודים אל נירון קיסר לעבוד באיסתמוס הקורינתי.
במקביל להתיישבות ביוון ידוע על התיישבות של יהודים גם בארצות אחרות. סיפורי עם מספרים כי כבר בתחילת ימי בית ראשון התיישבו יהודים בספרד. היהודים בספרד נהגו להראות את קברו של אדונירם, גובה המס של שלמה המלך, שלפי האגדה הגיע עם ספנים פיניקים ונהרג בספרד, בעיר סגונט. המסורות סיפרו גם כי העיר טולדו, שכינויה העברי היה "טוליטולא" נבנתה בידי גולי יהודה לאחר חורבן בית ראשון. משפחת אברבנאל, מהמשפחות המיוחסות והוותיקות בספרד, התייחסה לגזע דוד המלך ולפי מסורת משפחתית באה לספרד עוד לפני חורבן בית שני.
חוקר יהדות בולגריה, ההיסטוריון שלמה אברהם רוזאניס, טוען בכתביו, שיהודים הגיעו לבולגריה עוד בתקופת בית ראשון, במאה ה-6 לפנה"ס, אך לטענה זו אין תימוכין פיזיים בכתבים או שרידים ארכאולוגיים.
בשנת 161 לפנה"ס נוצר הקשר הראשון בין היהודים לבין רומא כאשר הגיעו לרומא שליחי החשמונאים. מאוחר יותר הגיעו לרומא סוחרים יהודים מאלכסנדריה שבמצרים וייסדו את הקהילה.
על פי המסורת, הקיסר הרומי אוגוסטוס הדיח והגלה לגאליה את נשיא יהודה ארכלאוס בן הורדוס יחד עם פמלייתו אחרי שנציגי היהודים ביהודה פנו אליו בבקשה להחליפו. ארכלאוס מת בגלות בגאליה בשנת 16 לספירה והוא בן 39. מאוחר יותר הוגלה גם אחיו הורדוס אנטיפס לגאליה בידי הקיסר קליגולה, ומת בגלותו או הוצא להורג.
אחרי חורבן בית שני ודיכוי המרד ברומאים
בתקופה הביזנטית הייתה בארצות הבלקן קהילה יהודית רומניוטית אשר הגיע מארץ ישראל. החל משנת 69 לספירה ואחרי חורבן בית המקדש השני על ידי טיטוס בשנת 70, החלו להגיע לרומא גלי שבויים מיהודה הכבושה, חלקם נפדו על ידי יהודי העיר ונשארו בה. מעריכים את מספרם של יהודי רומא בתקופת זו ב-50,000, כעשירית מאוכלוסיית העיר, על סמך כתובות שנמצאו בקטקומבות יהודיות ברומא היו ברומא 12 בתי כנסת. מקצת היהודים הגיעו לגאליה (צרפת של ימינו).
עדות כתובה ראשונה להימצאותם של יהודים בבולגריה היא כתובת עתיקה בלטינית בה מופיע שמו של יוסֵי, ראש בית הכנסת (archisynagogos Joseph) ומנורה, מהמאה ה-2. הכתובת נמצאה בעיר היוונית העתיקה אוֹאֶסקוּס (Oescus) - כיום הכפר גִיגֶן (Gigen) ליד העיר ניקופול, שהייתה מושבה רומית בגבול הצפוני של בולגריה של היום, ליד הגשר על הדנובה המוביל לרומניה של היום.
ימי הביניים
העדויות על קיומה של יהדות באירופה בזמן שקדם לימי האימפריה הקרולינגית מעורפלות. בזמן קיום האימפריה כתבי זכויות שניתנו ליחידים הבטיחו לסוחרים היהודים שנדדו באותם ימים ביטחון והגנה. היהדות האשכנזית התחילה בצרפת ושלחה זרועות לאנגליה ולגרמניה.
בספרד הייתה קהילה יהודית, אולם בשנת 613 גורשו היהודים מספרד ואלו שלא עזבו התנצרו. ב-633 הותר ליהודים להתגורר בספרד תחת מגבלות. ביולי 711 כבשו המוסלמים את מרבית ספרד, ואז החלה תקופה המכונה תור הזהב של יהדות ספרד, במהלך תקופה זו חייתה מרבית יהדות אירופה בחצי האי הספרדי.
תחילת האלף השני באירופה הייתה מאופיינת בבנייה אינטנסיבית של ערים. מקומם של היהודים בסחר העולמי הפך לחשוב פחות, ובמקום זאת תפסו עמדה חשובה בסחר המקומי. כתבי זכויות שניתנו להם היו כבר קולקטיביים.
בתקופת מסעי הצלב התמודדו היהודים עם רדיפות ההמונים. השלטונות דחקו את רגליהם, וההלוואה בריבית שבה לא יכולים היו הנוצרים לעסוק מסיבות דתיות, הפכה למשלח יד חשוב. מבחינה משפטית החלו להחשיב אותם ל"עבדי האוצר", והיה עליהם לשלם מיסים כבדים תמורת הגנתם. מאידך - משמעותו של מעמד זה הייתה שמעמדם היה טוב בהרבה משל רובה של אוכלוסיית האיכרים והצמיתים באירופה, שכן בניגוד אליהם, היו היהודים מוגנים וישבו במקומותיהם בזכות חוקית. פגיעה בהם הייתה כפגיעה באוצר המלך, ומשמעות דבר זה היא שלא הם קיבלו עליה פיצוי, אלא המלך.
הגירוש ממערב אירופה ומספרד
היהודים גורשו מאנגליה ב-1290, מצרפת ב-1306 ואחר כך פעמים נוספות. תקופה קשה זו סיכמה חמש מאות שנים של הידרדרות הדרגתית במצב היהודים, ובסיומה סולקו רוב היהודים ממערב אירופה. גירוש ספרד ב-1492 שינה לחלוטין את מפת ההתיישבות היהודית באירופה.
פליטי היהודים הגיעו אל פולין. יחס השלטון הפולני אליהם היה אוהד, ושוב הייתה להם חשיבות רבה בכלכלה. בפולין כמעט שלא הושפעו היהודים מתרבות הארץ. שפתם הייתה זו שהביאו איתם מגרמניה, יידיש. בסופו של דבר ההיסטוריה חזרה על עצמה, גם כאן לבסוף התחדד העימות בין אנשי העיר הנוצרים לבין היהודים.
באמצע המאה ה-16 ניתן ליהודים פתח מילוט. נוספו לפולין אזורים בליטא ובמזרחה. היהודים היו פעילים ביותר בפיתוח אזורים אלו ובהתיישבות בהם, כפופים לאצילים הפולנים שהיו אדוני הארץ.
המאה ה-17 וה-18
בתחילת המאה ה-17 היו רק שני ריכוזי יהודים גדולים, באימפריה העות'מאנית, כולל מדינות אירופה שבשליטתה, והממלכה הפולנית-ליטאית. פרט לכך הייתה קהילה קטנה באיטליה וקהילות יהודי החצר בחצרות הנסיכים בגרמניה.
מרד הקוזאקים באצילים, בשנת 1648 פגע קודם כל בחוכרי האדמות היהודים ונקרא לכן בפי היהודים גזירות ת"ח ות"ט. במערב אירופה התקיימו קהילות עירוניות מעטות ברציפות מאז ימי הביניים. במהלך המאה ה-17 ואחריה נוסדו או חודשו קהילות רבות במערב אירופה. קהילות אלו נוסדו על ידי יהודים שהיגרו מהמרחב הכפרי שבמערב אירופה, ממזרח אירופה ומגורשי ספרד ששאפו לשפר את תנאי חייהם וחיפשו מקומות נוספים להתיישב בהם.
חלק מהיהודים מצאו לעצמם קשרים בחצרות השליטים השונים ויצרו את מעמד יהודי החצר. במאה ה-17 התחוללה השבתאות, שהמשיכה להתפרצות שבתאית גדולה בפולין, כאשר הקים יעקב פרנק ((1726 – 1791) את התנועה הפרנקיסטית וטען שנשמתו של שבתי צבי התגלגלה לתוכו.
המאה ה-19
החל מהעשורים האחרונים של המאה ה-18 וביתר שאת במאה ה-19 החלה תנועת ההשכלה להתפשט במערב ומרכז אירופה וגם בקרב יהודיה. התוצאה הייתה חילון הולך וגובר. מבין יהודי אשכנז שנטשו את חומות הגטו יצאו אנשי הגות ומדע מפורסמים. אמנציפציה ושוויון זכויות בארצות המערב היטיבו מאוד את חיי היהודים, אבל גם הביאו איתם התבוללות רבה. התנאים הקשים והרצון להיטמע בחברה הכללית הביאו להתנצרות של עשרות אלפי יהודים ולנישואי תערובת של רבים אחרים במהלך המאה ה-19. עם זאת, במהלך המאה ה-19 עלה אחוז היהודים באירופה מכלל האוכלוסייה, למרות גידול אוכלוסייה כללי באירופה. במהלך המאה ה-19 עלה מספר היהודים באירופה מ-2 מיליון ל-7 מיליון. חלק מההסבר נובע מתמותת תינוקות נמוכה יותר אצל יהודים, חלק מאורך החיים הממוצעהגבוה יותר אצל יהודים בשל שמירה על היגיינה וטיפול מסור בחולים.
באימפריה הרוסית שסיפחה אליה שטחים הכוללים יהודים התחילו רדיפות היהודים, הוטלו עליהם הגבלות רבות, והם היו נתונים בעוני גדול, מצב זה עודד את הגירתם לארצות הברית. במהלך המאה ה-19 היו גלי נדידה של יהודים בתוך אירופה, וכן הגירה מחוץ לה - בעיקר לארצות הברית. בסוף המאה ה-19 היו ברוסיה כ-4 מיליון יהודים, בקיסרות האוסטרו הונגרית כמיליון וחצי יהודים, בגרמניה כ-550,000 (שלוש אוכלוסיות אלו כוללות את יהודי פולין המחולקת). וכמיליון נוספים בשאר הארצות.
המאה ה-20 וה-21
מצבם של היהודים במערב התגלה כבטוח פחות מאשר נטו היהודים להאמין. פרשת דרייפוס העלתה תחושה זו בקרב יהדות צרפת, ותרמה להתגבשות הרעיון הציוני אצל תיאודור הרצל. יהודי גרמניה נותרו שאננים ואף האמינו שאירוע כמו פרשת דרייפוס אינו יכול לפקוד אותם, אולם ארבעים שנה לאחריה, משעלתה המפלגה הנאצית לשלטון, החל גל רדיפות קשה ששיאו חסר התקדים היה השואה, בה נרצחו שישה מיליון יהודים בידי הנאצים. בעקבות השואה ועליית שארית הפליטה שנותרה באירופה למדינת ישראל, הידלדל מאוד מספר היהודים באירופה.
על פי נתוני הסוכנות היהודית בסוף 2004 חיו באירופה מיליון ו-161 אלף יהודים.
סנטנה דו איפנמה
סנטנה דו איפנמה (בפורטוגזית: Santana do Ipanema) היא עיר בחלקה המערבי של מדינת אלגואס שבברזיל העיר נוסדה בשנת 1875 על גדות נהר איפנמה. מקור השם איפנמה הוא "מים רעים" בשפת הילידים. בסוף המאה ה-18 הגיעו למקום מיסיונרים שבנו בו כנסייה. בשלב זה התפתחו במקום החקלאות וגידול בעלי החיים.
בשנת 1836 הוגדר המקום כיישוב, שב-1875 הוכרז ככפר וב-1921 כעיר. בעיר פועלת כיום האוניברסיטה של מדינת אלגואס.
תאומות זהות, רוזל, ניו ג'רזי, 1967
תאומות זהות, רוזל, ניו ג'רזי, 1967 הוא תצלום של הצלמת דיאן ארבוס. דיאן ארבוס הייתה ידועה בנטייתה לצלם זרים ואנשים בשולי החברה. ארבוס נהגה להשתמש במצלמת הרוליפלקס פורמט בינוני כפולת העדשה (Rolleiflex medium format twin-lens reflex), מה שאיפשר לה לצלם בפורמט ריבועי, רזולוציית תמונה גבוהה וצילום מגובה המותניים, כך שהמצלמה לא חצצה בינה לבין מושא הצילום שלה.
בתצלום "תאומות זהות" נראות שתי אחיות תאומות צעירות, קתלין וקולין וייד, עומדות זו לצד זו, לבושות בשמלות קורדורוי זהות, גרביונים לבנים וסרטי מצח לבנים בשערן הכהה. שתיהן מסתכלות אל המצלמה, הימנית מחייכת מעט ואילו השמאלית נראית זועפת יותר. ההקבלה בתמונה הזו הייתה נושא למאמרים רבים.
הצילום כמו מסכם את החזון של ארבוס. הביוגרפית פטרישיה בוסוורת' אמרה: " היא (ארבוס) התעניינה בשאלת הזהות. מי אני ומי אתה? תמונת התאומים הזו מבטאת את עיקר החזון: פריקיות בנורמליות, ונורמליות בפריקיות."
התאומות היו בנות שבע כאשר הבחינה בהן ארבוס, בעת מסיבת חג מולד לתאומים ולשלישיות. הן היו בנות שבע גם בעת צילום התמונה. אביהן של התאומות אמר פעם על התמונה: "חשבנו שזהו הדמיון הגרוע ביותר בין תאומים שראינו אי פעם".
ב-2004 נמכר התצלום ב-478,400 דולר, ובכך הפך לאחד מהצילומים היקרים ביותר שנמכרו אי פעם.
התמונה הייתה מקור השראה גם לאמנויות אחרות, ובין היתר נאמר עליה שהיוותה השראה לתאומות בסרטו של סטנלי קובריק, "הניצוץ".
Cansei de Ser Sexy
Cansei de Ser Sexy (בתרגום מילולי מפורטוגזית: "עייפתי מלהיות סקסית", לעיתים נכתב בראשי תיבות CSS) הוא הרכב אינדי פופ ורוק ברזילאי שהוקם על ידי קבוצת חברים בעיר סאו פאולו בשנת 2003. שיריו מבוצעים הן באנגלית והן בפורטוגזית, ומילות השירים מתייחסות בעיקר לתרבות הפופולרית.
הרכב התפרסם בתחילה דרך רשת האינטרנט, באמצעותה גם הפיצו את שיריהם, אשר שואבים השפעות מרוק, מפופ, מפאנק רוק (וכן מהאירוניה הנלווית לו), מדאנס, מאלקטרו, ממוזיקה אלקטרונית וכן מתחומי אמנות אחרים מן התרבות הפופולרית, דוגמת קולנוע, עיצוב ואופנה. בין המאפיינים הבולטים של ההרכב - התנהגות והופעה חיצונית אלטרנטיביים וחופשיים, תוך התנהלות החפה לכאורה מדאגות, בין היתר בענייני ביגוד. ההרכב נמנה בין הרכבי הפופ והרוק הברזילאים הידועים בעולם ומרבה להופיע מחוץ לברזיל, בעיקר באירופה ובצפון אמריקה, ובכלל זה בפסטיבלי אינדי רוק ורוק אלטרנטיבי.
אדריאנו סינטרה, שמנגן בהרכב בתופים ובגיטרה, כבר התערה קודם לכן בסצנת האנדרגראונד של סאו פאולו. סולנית ההרכב היא לואיזה הנאה מטסושיטה (Luísa Hanaê Matsushita). מטסושיטה ממוצא ניפו-ברזילאי מצד אימה וידועה בעיקר בכינויה "לאבפוקס" (Lovefoxxx).
הסינגלים "Alala" ו-"Off The Hook" של CSS הופיעו בפסקול של משחק הפלייסטיישן "Forza Motorsport 2". השיר "Off The Hook" נמצא גם בפסקול של המשחק פיפ"א 2008. שיר אחר, "Superafim" (בתרגום חופשי מפורטוגזית: "סופר בא לי", "בא לי לאללה") משמש בגרסה הברזילאית של תוכנית המציאות האח הגדול. השיר "Computer Heat" הוא חלק מהגרסה הדרום אמריקאית של המשחק "סימס 2, חיי לילה", ואף מושר שם ב"Simlish", שפת הג'יבריש של המשחק. השיר "Odio, Odio, Odio, Sorry C" (פירוש המילה הפורטוגזית "odio" - "שנאה") נמצא בפסקול המשחק "Need For Speed Pro-Street". השיר "Music is my hot, hot sex" מושמע ברקע הפרסומת של חברת אפל לאייפוד טאץ'. בין שירי הלהקה גם "Let's make love and listen to death from above" ,"Fuck Off is Not the Only Thing", "Party animal", "Patins" ו-"Art bitch".
בחודש אפריל 2008 פרשה בסיסטית הלהקה, איראסמה טרוויסן (Iracema Trevisan ובקיצור Ira), כדי להמשיך בקריירה בעיצוב אופנה, תחום בו סיימה תואר אקדמי ובו עבדה כעוזרת עיצוב של מעצב האופנה היהודי ברזילאי אלשנדרי הרשקוביץ' לפני הקמת הלהקה. את מקומה של טרוויסן ממלא סינטרה כבסיסט, וג'ון הארפר הבריטי ממלא את תפקידו של סינטרה כמתופף.
גרגרנית
גַּרְגְּרָנִית (שם מדעי: Trigonella) הוא סוג בתת-משפחת הפרפרניים, הכולל את המין גרגרנית יוונית המשמש להכנת חילבה. 19 מינים מסוג זה מיוצגים בצמחיית הבר של ארץ ישראל.
תיאור הסוג
תחת סוג זה נכללים 130-70 מיני עשבוניים חד או רב-שנתיים. תפוצתם העיקרית היא במזרח אגן הים התיכון ויבשת אסיה, ומינים מועטים מופיעים גם באירופה, אפריקה ואוסטרליה.
מקור השם הלטיני של הסוג, הוא "שילוש", על שום המבנה התלתני של עלה הגרגרנית. יש הטוענים שהשם העברי מוזכר בתלמוד הירושלמי כ"גדגדנית". התלתן המוזכר בתלמוד מזוהה, על-פי חוקרים מודרניים, עם הגרגרנית.
תיאור מורפולוגי
כאמור, מיני סוג זה הם עשבוניים חד או רב-שנתיים, לרוב נמוכי קומה ואף שרועים על הקרקע. העלה מורכב משלושה עלעלים. כלומר, הוא מטיפוס עלה תלתני. עלי-לוואי קיימים, בעלי צורות שונות, ולרוב צמודים לפטוטרת כך שהם אינם ניכרים במראה הכללי של הצמח.
פרח הגרגרנית אופייני למשפחה, צבע הכותרת לרוב צהוב ולעיתים לבן. הפרחים ערוכים בתפרחת חיקית. כלומר, יוצאת מחיק העלים וקרובה אליהם. תכונה זו היא סימן שדה טוב לאבחנה של הסוג מקרובים אחרים.
שימוש האדם
מבחינת שימוש האדם בצמחים מסוג זה, לצד שימושים נפוצים בצמחי תת-משפחת הפרפרניים כדוגמת מספוא וקיבוע חנקן, נעשה שימוש במינים מסוימים לתיבול, למשל בגבינת שַאבְּצִיגֶר (Schabziger) שמקורה בקנטון גלרוס, שווייץ. לצורך תיבולה המיוחד משתמשים בייצור בגרגרנית יוונית, המכונה חילבה, זאת בצד עשבי תיבול פחות מודגשים. מדובר בסוג היחיד במשפחה המשמש למטרה זו בשל תכולת תרכובת הקוּמָרִין בצמח.
ברפואה העממית מיוחסים סגולות של צמח מרפא לגרגרנית, כדוגמת השמנה, אפרודיזיאק, הקלת שיעול וכאבי בטן. יהודי תימן האמינו שהגרגרנית מקלה על מחלת הסוכרת, אמונה שקיבלה משנה תוקף ברפואה המודרנית.
מיני הסוג בארץ ישראל
מינים ששויכו בעבר לסוג זה וכיום מסווגים תחת אספסת
Fireships
Fireships הוא אלבום משנת 1992 של היוצר הבריטי פיטר האמיל. Fireships נחשב לאחד השקטים ביותר בין אלבומיו.
ג'ק הולדמן
ג'ק הולדמן (באנגלית: Jack Carroll "Jay" Haldeman II, 18 בדצמבר 1941 – 1 בינואר 2002) היה סופר מדע בדיוני יהודי-אמריקאי, אחיו הבכור של ג'ו הולדמן, סופר מדע בדיוני ידוע בזכות עצמו. נכון ל-2018 התפרסם בעברית רק אחד מתוך קרוב למאה סיפורים קצרים שכתב, וזאת במסגרת הספר לוחמים חלופיים של סופר המדע הבדיוני היהודי אמריקאי מייק רזניק. אף אחד משמונה הספרים שלו לא תורגם עדיין לעברית. זכה ב-1996 בפרס פניקס וב-1983 היה מועמד לפרס נבולה.