cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טום הופר (במאי קולנוע)
שנות ההצלחה הראשונות
לקראת סוף 2004 הוציא לאור הופר את סרטו המלא הראשון, דרמת הגזענות "אבק אדום" בכיכובם של זוכת שני פרסי האוסקר הילרי סוונק וצ'ואיטל אג'יופור. הסרט לא זכה לחשיפה רחבה אך הוערך על ידי מבקרי הסרטים וזיכה את הופר בפרס בפסטיבל הקולנוע של הודו. להצלחה הגדולה הראשונה שלו זכה הופר בשנת 2006 לאחר שזכה בפרס אמי על מיני סדרת המופת שביים "אליזבת הראשונה" אודות חייה האישיים והציבוריים של המלכה אליזבת הראשונה (הלן מירן). ב-2007 זכתה מיני סדרת הדרמה שלו "לונגפורד" אודות סיפורו של משקם האסירים המושמץ לורד לונגפורד (ג'ים ברודבנט) בפעם השנייה ברציפות בפרס גלובוס הזהב למיני-סדרה הטובה ביותר. בשנת 2008 זכה הופר לביים את הפקת הענק של טום הנקס "ג'ון אדמס" על חייו של נשיא ארצות הברית השני ג'ון אדמס (פול ג'יאמטי). הסדרה זכתה להצלחה חסרת תקדים עם זכיות ב-13 פרסי אמי ובארבעה פרסי גלובוס הזהב, כולל מועמדות שלישית של הופר לפרס אמי. ב-2009 הוציא לאקרנים את סרטו הגדול השני עליו עבד משנת 2007, דרמת הכדורגל "יונייטד המקוללת" אודות חייו של בריאן קלאף (מייקל שין) מנהלה של קבוצת "לידס יונייטד".
נאום המלך
הסרט אודות התמודדותו של המלך ג'ורג' השישי (קולין פירת') עם בעיית הגמגום הקשה שלו זכה להצלחה מסחרית גדולה ברחבי העולם עם הכנסות של למעלה מ-414 מיליון דולרים. הסרט זכה בשלוש הקטגוריות המובילות של טקס האוסקר: פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר, פרס הבמאי הטוב ביותר ופרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר לקולין פירת'.
אני אצבע את השלכת בירוק
אני אצבע את השלכת בירוק הוא פזמון שכתבה זמירה חן והלחין וביצע יורם ארבל, בליוויה של אלכסנדרה. השיר יצא לאור בשנת 1969.
רקע
בשנת 1969 היה יורם ארבל שדרן רדיו בקול ישראל. לאחר ששב לישראל משהות מחוצה לה הקליט כמה שירים. הוא התערב עם עורך מצעד הפזמונים שיוכל להוציא שיר שיהיה להיט גדול, ולכן הוציא את השיר.
"אני אצבע את השלכת בירוק" זכה להצלחה. במצעד הפזמונים הישראלי השנתי של קול ישראל לשנת תשכ"ט (1969) דורג השיר במקום ה־16. השיר הגיע למקום הראשון במצעד הפזמונים העברי של גלי צה"ל ושם שהה ארבעה שבועות בראש.
באוסף הראשון בפרויקט "עבודה עברית", שראה אור בשנת 1998, ביצעה להקת פורטרט חידוש לשיר.
המיולה
במוזיקה, המיולה היא תבנית ריתמית שבה שתי תיבות מוזיקליות שמשקלן משולש (שלושה חצאים, או שלושה רבעים), מוטעמות כאילו היו שלוש תיבות שמשקלן זוגי (שני חצאים או שני רבעים).
תכסילא
תכסילא (באורדו: ٹیکسلا בפאלי בראהמי: 𑀢𑀔𑁆𑀔𑀲𑀺𑀮𑀸, בסנסקריט: तक्षशिला, מילולית מסנסקריט "אבן חצובה") היא אתר ארכאולוגי ב במחוז פנג'אב בפקיסטן. האתר שוכן כ-25 קילומטרים צפונית-מערבית לאסלאמאבאד ורוואלפינדי, ו-25 קילומטרים דרומית-מערבית ל, במחוז ח'ייבר פח'טונח'ווה, ממש ליד הדרך הראשית הגדולה המפורסמת.
המיולה
- - < | - - < | - - < | - - <
עם המיולה יראה כך:
תכסילא
בשל מיקומה האסטרטגי, החליפה תכסילא ידיים פעמים רבות במהלך מאות השנים, כאשר אימפריות רבות התחרו על השליטה בה. כאשר נתיבי הסחר העתיקים הגדולים המחברים את האזורים הללו חדלו להיות חשובים, העיר שקעה בחוסר חשיבות ולבסוף נהרסה על ידי הנוודים במאה ה-5. הארכאולוג סר גילה מחדש את הריסות תכסילא באמצע המאה ה-19. בשנת 1980 הוכרזה תכסילא כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו. בשנת 2006 דרג העיתון הגרדיאן את תכסילא כאחד מחמשת יעד התיירות החשובים ביותר בפקיסטן.
המיולה
- < - | < - < | - - < | - - <
תכסילא
לפי כמה דיווחים, נחשבת לאחת האוניברסיטאות המוקדמות בעולם. אחרים אינם רואים בה אוניברסיטה במובן המודרני, בכך שלמורים שהתגוררו בה אולי לא הייתה חברות רשמית במכללות מסוימות, ונראה שלא היו קיימים אולמות הרצאות ורובעי מגורים ייעודיים בתכסילא, בניגוד לאוניברסיטת נלנדה המאוחרת יותר במזרח הודו.
בדו"ח משנת 2010 זיהה, מוסד ללא כוונת רווח אמריקאי שמטרתו "לשנות קהילות מקומיות על ידי השקעה במורשת גלובלית", את תכסילא כאחד מ-12 אתרים ברחבי העולם הנמצאים בקרבה הגדולה ביותר להיות "על סף" של אובדן ונזקים בלתי הפיכים, תוך ציון ניהול לא מספק, לחץ פיתוח אורבני, ביזה, מלחמה ועימותים כאיומים עיקריים. עם זאת, מאז בוצעו מאמצי שימור משמעותיים על ידי הממשלה אשר הביאו לכך שהאתר הוכרז כ"שמור היטב" בפרסומים בינלאומיים שונים. בגלל מאמצי השימור והתחזוקה הנרחבים, האתר מהווה מוקד תיירות פופולרי, המושך אליו עד מיליון תיירים מדי שנה.
המיולה
(כאשר < מיצג פעמה מוטעמת)
תכסילא
אטימולוגיה
תכסילא הייתה ידועה בסנסקריט כ-तक्षशिला (טקשאשילה, (עיר של) "אבן חצובה"). היוונים צמצמו את שמה של העיר לטקסילה (Τάξιλα), שהפך לשם שהאירופאים הכירו עוד מתקופת אלכסנדר הגדול.
המיולה
בדוגמה הקצבית להלן מופיעה המיולה בשתי התיבות האחרונות: הספירה בהן נשארת משולשת, אולם ההטעמה הקצבית מחלקת אותן לשלוש פעמים שני רבעים.
תכסילא
אטימולוגיה
הצליין הסיני, שביקר בעיר, כתב שמשמעות שמה הוא "ראש חתוך". בעזרתם של, הוא פירש שזה המקום שבו הבודהה בלידתו הקודמת כפוסה או צ'אנדפראבה כרתו את ראשו כדי להאכיל אריה רעב. מסורת שם זה עדיין קיימת: האזור שלפני האתר הארכאולוגי הסמוך (שגם פירושו "ראש חתוך") היה ידוע במאה ה-19 כ"באבור חאנה" ("בית הטיגריס"), מה שמרמז למקום שבו הציע בודהה את ראשו. בנוסף, רכס גבעות מדרום לעמק תכסילא נקרא מרגלה ("גרון חתוך").
המיולה
קל לראות את השינוי בהטעמה לפי תפקיד היד השמאלית.
תכסילא
תכסילא במקורות מסורתיים
בטקסטים ודיים, כמו ה, מוזכר שהפילוסוף הוודי (חי במאה ה-7 לפנה"ס לערך) נסע לאזור גנדהארה. בטקסטים בודהיסטיים מאוחרים יותר,, מסופר שתכסילא הייתה העיר שבה התחנכו ארוני ובנו שווטאקטו.
המיולה
תחושת ההטעמה אצל המאזין בתיבות 62–65 היא, אם כך: 1, 2, 3, 1, 2, 3, 1, 2, 1, 2, 1, 2.
השימוש בהמיולה אופייני בעיקר לתקופת הרנסאנס והברוק, בריקודים דוגמת הקוראנט והסרבנד, שם היא מופיעה בדרך כלל לפני הקדנצה המסיימת, אך נעשה בה שימוש גם במוזיקה מאוחרת יותר.
תכסילא
תכסילא במקורות מסורתיים
חלק גדול מהאפוס ההינדי, המהאבהארטה, הוא שיחה בין (תלמידו של החכם המיתי, ויאסה) והמלך. באופן מסורתי מאמינים שהסיפור סופר לראשונה על ידי וָאִישַמְפָּאִיַנַה בהוראת ויאסה במהלך הקרבת הנחשים שערך גַ'נַמֶגַ'יַה בטקשאשילה. הקהל כלל גם את, פייטן נודד, שלימים ידקלם את הסיפור בפני קבוצת כוהנים באשראם ב הקדוש שממנו הופץ הסיפור עוד יותר. יורש העצר של, (נכדו של אַרְג'וּנַה) הוכתר בטקשאשילה.
הראמאיאנה מתארת את טקשאשילה כעיר מפוארת המפורסמת בעושרה אשר נוסדה על ידי, אחיו הצעיר של ראמה. בהאראטה, שייסד גם את העיר הסמוכה, הציב את שני בניו, טקשה ופושקלה, כשליטים של שתי הערים.
בסיפורי הג'טאקה הבודהיסטיים, מתוארת תכסילא כבירת ממלכת גנדהארה ומרכז נהדר של למידה עם מורים מפורסמים בעולם. הטקאסילה ג'טאקה, הידועה יותר בשם הטלאפתה ג'טאקה, מספרת את סיפורו של נסיך מבנארס שאומרים לו שהוא יהפוך למלך תכסילא אם יוכל להגיע לעיר תוך שבעה ימים מבלי ליפול טרף ל שארבו למטיילים ביער. לפי ה (כרוניקה עתיקה של סרי לנקה), אחד המלכים המוקדמים של תכסילא היה קשטרייה בשם דיפנקרה שאותו ירשו שנים עשר בנים ונכדים. קוניג'אקרנה, המוזכר באוודנאקלפאלטה (ספר שכתב ההיסטוריון ), הוא מלך נוסף הקשור לעיר.
התיישבות מוקדמת
האזור סביב תכסילא היה מיושב בתקופה הנאוליתית כאשר כמה חורבות בתכסילא מתוארכים לשנת 3360 לפנה"ס. גם חורבות מתקופת תרבות עמק האינדוס הקדומה בסביבות שנת 2900 לפני הספירה התגלו באזור תכסילא, אם כי האזור ננטש בסופו של דבר לאחר קריסת תרבות עמק האינדוס.
היישוב המוקדם ביותר בעמק תכסילא נמצא בסראי חולה (Sarai Khola), הממוקמת 2 קילומטרים דרומית-מערבית למוזיאון תכסילא, שם שלושה תיארוכים באמצעות פחמן-14 מתקופת היישוב המסומנת כ-I הראו שהאתר יושב לראשונה בין סוף האלף הרביעי לתחילת האלף ה-3 לפני הספירה. התגלו מרבצים של ראשי חניתות מאבן מלוטשת, להבי צור וסוג ייחודי של כלי חרס מלוטשים מאוד, המראה סימנים ברורים לשימוש בסלים ארוגים בתהליך הייצור ויישום של ציפוי על פני השטח החיצוניים. נראה שהתקופות IA ו-II בסראי חולה מראות המשכיות מתקופה I, עם הופעת כלים מלוטשים באדום. עם זאת, כלים בסגנון נמצאו במספר רב יותר, והצורות בסגנון קוט דיג'י מראים סימנים של עיצוב בעזרת גלגל, מה שמסמן שינוי טכנולוגי ברור מהכלים של תקופה I. מתקופה II/קוט דיג'י התבצעו שבעה תיארוכים באמצעות פחמן-14 נלקחו גם מהתקופה המוקדמת והמאוחרת יותר, ונראה כי שלב זה מתוארך לאמצע סוף האלף ה-3 עד תחילת האלף השני לפני הספירה.
מאוחר יותר, הוקם היישוב הגדול הראשון בתכסילא, בתל האתיאל, בסביבות שנת 1000 לפנה"ס. בשנת 900 לפני הספירה, העיר כבר הייתה מעורבת במסחר אזורי, שכן שברי חרס שהתגלו חושפים את קשרי המסחר בין העיר ל.
מאוחר יותר הייתה תכסילא מיושבת בתל בהיר (بھڑ ماونڈ), שתוארך לתקופה מסוימת סביב 800–525 לפני הספירה, כאשר השכבות המוקדמות הללו כוללות כלים מחורצים בצבע אדום.
האימפריה האחמנית
חפירות ארכאולוגיות הראו שייתכן שהעיר גדלה באופן משמעותי בתקופת שלטונה של האימפריה האחמנית הפרסית במאה ה-6 לפני הספירה. בשנת 516 לפנה"ס יצא דריווש הראשון למסע לכיבוש מרכז אסיה, ובאקטריה, לפני שצעד אל מה שהם כיום אפגניסטן וצפון פקיסטן. הקיסר דריווש בילה את החורף של 516–515 לפנה"ס באזור גנדהארה המקיף את תכסילא, והתכונן לכבוש את עמק האינדוס, מה שעשה בשנת 515 לפנה"ס, ולאחר מכן מינה את סקילקס איש קריאנדה לחקור את האוקיינוס ההודי מהשפך של האינדוס לסואץ. לאחר מכן חזר דריווש לפרס דרך . האזור המשיך תחת שלטונה של האימפריה האחמנית תחת שלטונו של חשיארש הראשון, ונמשך תחת השלטון האחמני במשך למעלה ממאה שנה.
תכסילא נשלטה לפעמים כחלק מממלכת גנדהארה (שבירתה הייתה פושקלאווטי), במיוחד לאחר התקופה האחמנית, אך תכסילא יצרה לפעמים מחוז עצמאי או עיר-מדינה משלה.
האימפריה המאורית
בשנת 317 לפנה"ס, גורשו האחשדרפנים היוונים שהציב אלכסנדר בעיר, ותכסילא עברה לשליטתו של צ'נדרגופטה מאוריה, מייסד האימפריה המאורית, שהפך את תכסילא לבירה אזורית. על יועצו, צ'אנקיה, נאמר כי לימד באוניברסיטה של תכסילא. תחת שלטונו של אשוקה, נכדו של צ'נדרגופטה, הפכה העיר למושב גדול של למידה בודהיסטית, אם כי העיר הייתה משכן למרד קטן בתקופה זו.
תכסילא נוסדה במיקום אסטרטגי לאורך "הדרך המלכותית" הקדומה שחיברה את בירת האימפריה המאורית ב בביהר, עם פשאוור העתיקה, פושקלאווטי, והלאה לכיוון מרכז אסיה דרך קשמיר, באקטריה ו. תכסילא החליפה ידיים פעמים רבות במהלך מאות השנים, כשאימפריות רבות מתחרות על שליטתה.
הודו-יוונים
במאה ה-2 לפני הספירה סופחה תכסילא על ידי של בקטריה. הודו-יוונים בנו בירה חדשה, סירקאפ, על הגדה הנגדית של הנהר אינדוס מתכסילא. במהלך תקופה חדשה זו של שלטון יווני בקטרי, כמה שושלות (כמו ) שלטו כנראה מהעיר כבירתם. במהלך הפוגות מהשלטון היווני, הצליחה העיר לנהל את עצמה, לשלוט באופן עצמאי בכמה גילדות סחר מקומיות, שגם טבעו את רוב המטבעות האוטונומיים של העיר. בערך במאה ה-1 לפנה"ס או המאה הראשונה לספירה, היו למלך   שלוש מטבעות, אחת מהן הייתה בתכסילא.
המלך היווני האחרון של תכסילא הודח על ידי השליט ההודו-סקיתי בסביבות שנת 90 לפני הספירה. , מייסד, כבש את תכסילא בסביבות שנת 20 לפנה"ס, והפך אותה לבירתו. על פי האגדה הנוצרית הקדומה, תומאס הקדוש השליח ביקר את גונדופרס בסביבות שנת 46 לספירה, אולי בתכסילא, בהתחשב בכך שהעיר הייתה עיר הבירה של גונדופרס.
אימפריית גופטה
באמצע המאה הרביעית לספירה, כבשה אימפריית גופטה את השטחים במזרח גנדהארה. העיר תכסילא נודעה בזכות קשרי הסחר שלה, כולל משי, אלגום, סוסים, כותנה, כלי כסף, פנינים ותבלינים. בתקופה זו העיר מופיעה פעמים רבות בספרות ההודית הקלאסית - הן כמרכז תרבות והן כעיר גבול צבאית.
האוניברסיטה של תכסילא הייתה קיימת במהלך מסעותיו של הצליין הסיני, שביקר בתכסילא בסביבות שנת 400 לספירה. הוא כתב ששמה של תכסילא מתורגם כ"הראש הכרות", והיה האתר של סיפור בחייו של הבודהה "שם הוא נתן את ראשו לאדם".
דעיכה
ידוע שה, הווסאלים של פלשו לתכסילא בערך בשנת 450 לספירה. אף על פי שגורשו משם על ידי קיסר מאימפריית גופטה, העיר לא התאוששה - כנראה בגלל הנוכחות ההונית החזקה באזור, התמוטטות הסחר וכן המלחמה המשולשת בין פרס, המדינה הקידרית וההונים במערב גנדהארה.
ו שטפו את גנדהארה ופנג'אב בסביבות שנת 470 לספירה, וגרמו להרס נרחב ולהרס של המנזרים והסטופות הבודהיסטיות המפורסמות של תכסילא, מכה שממנה העיר לעולם לא התאוששה. משנת 500 לספירה עד 540 לספירה, העיר דעכה לאחר שעברה לשליטת האימפריה ההונית בראשות הקיסר, פטרון של השיוויזם ההינדי, מיהירקולה היא אחראי להרס מסוים של אתרים ומנזרים בודהיסטים ברחבי האזורים הצפון-מערביים של תת-היבשת ההודית.
הצליין הבודהיסטי הסיני והנוסע ביקר בהודו בין 629 ל-645 לספירה. הוא ביקר בתכסילא שהייתה שוממה וחצי הרוסה בשנת 630 לספירה, ומצא שרוב המנזרים שלה עדיין הרוסים ושוממים. רק כמה נזירים נשארו שם. הוא הוסיף כי הממלכה הפכה מדינת חסות של קשמיר עם המנהיגים המקומיים שנלחמים ביניהם על השלטון. הוא ציין שבעבר היא הייתה בשליטת. בהגיע המאה התשיעית, היא הייתה בשליטת. שושלת הטורקים השאהיים של קאבול הוחלפה בשושלת שאהי ההינדית שהובסה על ידי מחמוד מע'זנה.
ההיסטוריון המוסלמי אחמד אל-בלאד'רי מספר כיצד המלך של אל-אוסאיפן התאסלם בתקופת שלטונו של הח'ליף אל-מעתצם, ונטש את אמונתו הישנה עקב מות בנו אף על פי שכוהני המקדש התפללו להחלמתו. לפי ההיסטוריונים ממוקמת אל-אוסאיפן בין קשמיר, מולטן וקאבול, והיא מזוהה עם ממלכת תכסילא על ידי כמה מחברים.
מרכז למידה
לדברי כמה היסטוריונים נחשבה תכסילא לאחת האוניברסיטאות המוקדמות (או המוקדמת ביותר) בעולם. אחרים אינם רואים בה אוניברסיטה במובן המודרני, בכך שלמורים המתגוררים בה אולי לא הייתה חברות רשמית במכללות מסוימות, ונראה שלא היו קיימים אולמות הרצאות ורובעי מגורים ייעודיים בתכסילא, בניגוד לאוניברסיטת נלנדה המאוחרת במזרח הודו.
תכסילא הפכה למרכז ידוע של למידה (כולל תורת הבודהיזם) לפחות כמה מאות לפני הספירה, והמשיכה למשוך תלמידים מרחבי העולם הישן עד חורבן העיר במאה ה-5. נטען כי בשיאה, הפעילה תכסילא מעין "סוזרניות אינטלקטואלית" על מרכזי למידה אחרים בהודו וההתמקדות העיקרית שלה לא הייתה בהשכלה יסודית, אלא בהשכלה גבוהה. בדרך כלל, סטודנט נכנס לתכסילא בגיל שש עשרה. כתבי הקודש העתיקים והנערצים ביותר, ושמונה-עשר הסילפות או האומנויות, שכללו מיומנויות כמו חץ וקשת, ציד וטיפול בפילים, נלמדו, בנוסף לבית הספר למשפטים, בית הספר לרפואה ובית הספר למדעי הצבא. תלמידים הגיעו לתכסילא ממקומות רחוקים כמו קאשי, ומגאדה, למרות המסע הארוך והמפרך שנאלצו לעבור, בשל הצטיינותם של המורים המלומדים שם, כולם מוכרים כברי-סמכא בנושאים שלימדו.
אף רשויות חיצוניות כמו מלכים או מנהיגים מקומיים לא הכפיפו את הפעילות הלימודית בתכסילא לשליטתם. כל מורה הקים את המוסד שלו, נהנה מאוטונומיה מלאה בעבודה, לימד את כמות התלמידים שרצה ולימד מקצועות שהוא אהב מבלי להתאים לשום סילבוס מרוכז. הלימודים הסתיימו כאשר המורה היה מרוצה מרמת ההישגים של התלמיד. ככלל, התמחות בנושא נמשכה כשמונה שנים, אם כי ניתן להאריך או לקצר זאת בהתאם ליכולות האינטלקטואליות והמסירות של התלמיד הנדון. ברוב המקרים "בתי הספר" היו ממוקמים בתוך הבתים הפרטיים של המורים, ולעיתים הומלץ לתלמידים להפסיק את לימודיהם אם לא הצליחו להשתלב באווירה החברתית, האינטלקטואלית והמוסרית במקום.
ידע נחשב קדוש מכדי שניתן יהיה להמיר אותו בכסף, ומכאן שכל קביעה שיש לשלם שכר טרחה נדחתה בתוקף. תמיכה כספית הגיעה מהחברה בכללותה, כמו גם מסוחרים עשירים והורים עשירים. אף על פי שמספר התלמידים הלומדים תחת גורו בודד הסתכם לפעמים במאות, המורים לא שללו חינוך גם אם התלמיד היה עני; לינה ניתנה בחינם, והסטודנטים נאלצו לעשות עבודת כפיים במשק הבית. תלמידים משלמים, כמו נסיכים, למדו במהלך היום, בעוד שלא משלמים למדו בלילה. גורודאקשינה (תשלום למורה) הייתה צפויה בדרך כלל בסיום לימודיו של סטודנט, אבל זה היה בעצם רק אות של כבוד והכרת תודה - פעמים רבות הייתה לא יותר מטורבן, זוג סנדלים או מטרייה. במקרים שבהם סטודנטים עניים להיות יכולים להרשות לעצמם אפילו את זה, הם יכלו לגשת למלך, שאחר כך יתערב ויספק משהו. אי מתן אמצעים לתלמיד עני לספק את הדקשינה (תרומה) של הגורו שלו נחשבה הפגיעה הגדולה ביותר במוניטין של מלך.
בחינות נחשבו כמיותרות, ולא נחשבו כחלק מהדרישות להשלמת הלימודים. תהליך ההוראה היה קריטי ויסודי - רק אם התלמיד השתלט על יחידת לימוד אחת לחלוטין, הוא הורשה להמשיך ליחידה אחרת. לא נערכו כינוסים עם השלמת הלימודים, ולא הוענקו "תארים" כתובים, שכן הם האמינו שידע הוא גמול משלו. שימוש בידע לצורך פרנסה או לכל מטרה אנוכית נחשב לחילול קודש.
תלמידים שהגיעו לתכסילא השלימו בדרך כלל את השכלתם היסודית בביתם (עד גיל שמונה), ואת השכלתם התיכונית באשראמים (בין גיל שמונה לשתים עשרה), ולכן הגיעו לתכסילא בעיקר כדי להשלים לחלוטין את הידע בדיסציפלינות ספציפיות.
תלמידים ומורים בולטים
לתכסילא הייתה השפעה רבה על התרבות ההינדית ועל שפת הסנסקריט. זה אולי ידוע בעיקר בזכות הקשר שלו עם צ'אנקיה, האסטרטג שהנחה את צ'נדרגופטה מאוריה וסייע בהקמת האימפריה המאורית. אומרים שהחיבור ארתאשסטרה של צ'אנקיה (הידע של כלכלה) נכתב בתכסילא. המרפא האיור ודי למד גם הוא בתכסילא. הוא גם התחיל ללמד בתכסילא בתקופה מאוחרת יותר. גם, הבלשן שקבע את הכללים שיגדירו את שפת הסנסקריט הקלאסית, היה חלק מהקהילה בתכסילא.
המוסד משמעותי במסורת הבודהיסטית שכן מאמינים שענף המהאיאנה של הבודהיזם התגבש שם. , רופא החצר של קיסר מגאדה שפעם ריפא את הבודהה, והשליט התומך בבודהיזם של קוסאלה, פראסנאג'יט, הם כמה אישים חשובים המוזכרים בטקסטים בפאלי כמי שלמדו בתכסילא.
חורבות
אתרים של מספר ערים חשובות שאוזכרו בטקסטים הודיים עתיקים זוהו על ידי חוקרים בתחילת המאה ה-19. העיר האבודה תכסילא, לעומת זאת, לא זוהתה עד מאוחר יותר, בשנים 64–1863. הקושי בזיהויה היה בחלקו עקב שגיאות במרחקים כפי שרשם פליניוס הזקן בתולדות הטבע שלו שהצביע על מיקום אי שם על הנהר, יומיים צעדה מהאינדוס. , המייסד והמנהל הכללי הראשון של, שם לב שמיקום זו אינו מתיישב עם התיאורים המופיעים במסלולי הטיולים של הצליינים הסינים, ובפרט זה של , הנזיר הבודהיסטי בן המאה ה-7. בניגוד לפליניוס, מקורות אלו ציינו כי המסע לתכסילא מהאינדוס ארך שלושה ימים ולא יומיים. חיפושיו הבאים של קנינגהם בשנים 1863–64 באתר בשאה-דהרי שכנעו אותו שהשערתו נכונה.
האתרים הארכאולוגיים של טכסילא נמצאים ליד, כ-35 קילומטרים מצפון-מערב לעיר רוואלפינדי. האתרים נחפרו לראשונה על ידי, שעבד בטכסילא במשך תקופה של עשרים שנה מ-1913. האתר הארכאולוגי העצום כולל שרידים נאוליתיים המתוארכים לשנת 3360 לפנה"ס, ושרידי תרבות עמק האינדוס הקדומים המתוארכים לשנים 2900–2600 לפנה"ס בסראי חולה. תכסילא, לעומת זאת, מפורסמת בעיקר בהריסות של מספר יישובים, המוקדם ביותר מתוארך לסביבות 1000 לפני הספירה. היא ידועה גם באוסף המונומנטים הדתיים הבודהיסטיים שלה, כולל הסטופה דהרמרג'יקה, מנזר ומנזר.
החורבות העיקריות של תכסילא כוללות ארבע ערים מרכזיות, כל אחת משתייכת לתקופת זמן נפרדת, בשלושה אתרים שונים. היישוב הקדום ביותר בתכסילא נמצא בתל האתיאל, שהניב רסיסי חרס המתוארכים כבר משלהי האלף ה-2 לפנה"ס ועד המאה ה-6 לפנה"ס. חורבות תל בהיר באתר מתוארכות למאה ה-6 לפני הספירה, וצמודות להאתיאל. חורבות סירקאפ מתוארכות למאה ה-2 לפנה"ס, ונבנו על ידי מלכי יוון-בקטריה של האזור ששלטו באזור בעקבות פלישת אלכסנדר הגדול לאזור ב-326 לפנה"ס. היישוב השלישי והאחרון הוא זה של סירסוח, שנבנה על ידי שליטי אימפריית קושאן, ששלטו מפרושאפורה הסמוכה (פשאוור המודרנית).
אתר מורשת עולמית
תכסילא הוגדרה כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשנת 1980, במיוחד בשל חורבותיהם של ארבעת אתרי ההתנחלויות אשר "חושפים את דפוס האבולוציה העירונית בתת-היבשת ההודית במשך יותר מחמש מאות שנים". האתר הסדרתי כולל מספר מונומנטים ומקומות היסטוריים נוספים בולטים באזור מלבד ארבעת היישובים בבהיר, סראי חולה, סירקאפ וסירסוח. הם כוללים 18 אתרים:
בדו"ח משנת 2010 זיהה, מוסד ללא כוונת רווח אמריקאי שמטרתו "לשנות קהילות מקומיות על ידי השקעה במורשת גלובלית", את תכסילא כאחד מ-12 אתרים ברחבי העולם הנמצאים בקרבה הגדולה ביותר להיות "על סף" של אובדן ונזקים בלתי הפיכים, תוך ציון ניהול לא מספק, לחץ פיתוח אורבני, ביזה, מלחמה ועימותים כאיומים עיקריים. בשנת 2017, הוכרז שתאילנד תסייע במאמצי השימור בתכסילא, כמו גם באתרים בודהיסטים ב.
אוסקר סמבראנו
קריירת מועדונים
סמבראנו גדל במחלקות הנוער של ליגה דפורטיבה אוניברסיטריה דה קיטו ואמריקה דה קיטו. בשנת 2022 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של ליגה דפורטיבה אוניברסיטריה דה קיטו במסגרת ליגת העל האקוודורית. בעונת ערך 13 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שער אחד.
קריירה בינלאומית
סמבראנו נכלל בסגל נבחרת אקוודור עד גיל 20 לטורנירים אליפות אמריקה הדרומית עד גיל 20 וגביע העולם עד גיל 20 בשנת 2023.
משה ביתן (רב)
הרב משה ביתן (נולד בל' בניסן ה'תשי"א, 6 במאי 1951) הוא חבר לשכת הרבנות חולון, מנהל המחלקה לבתי כנסת במועצה הדתית חולון, רב שכונת "נאות רחל" ובית הכנסת "בית אל", ומחבר ספרים.
תולדות חייו
נולד לפנינה ופרץ ביתן, צאצא למשפחת רבנים מהאי ג'רבא, תוניסיה. למד בישיבת "פרחי אהרון" ולאחר מכן התגייס לשירות צבאי כצנחן בגדוד 50, הנח"ל המוצנח. לאחר שחרורו, השלים בטכניון תארים אקדמיים במתמטיקה וסטטיסטיקה תוך לימודים בכולל בחיפה. גויס למילואים ללחימה בחזית המצרית במלחמת יום הכיפורים והשתתף בצליחת תעלת סואץ וקרב החווה הסינית במסגרת אוגדה 143. לאחר המלחמה, למד בישיבת "מרכז הרב", אצל הרב צבי יהודה הכהן קוק ולאחר מכן אצל הרבנים אברהם שפירא ושאול ישראלי. הוסמך לרבנות על ידי הרבנים שלמה גורן ועובדיה יוסף ומאוחר יותר הוסמך לרבנות עיר על ידי הרבנים שפירא ומרדכי אליהו.
בתשמ"א, לאחר נישואיו, נסע עם אשתו ושני ילדיו לשליחות רבנית-ציונית בדרום-אפריקה, בקהילה היהודית באודסהורן. בקהילה זו, אשר מנתה עשרות משפחות יהודיות, ברובן עשירות. הוא אפשר לקהילת אודסהורן ולסביבה כולה אכילת בשר כשר בכך ששימש שוחט ובודק.
לאחר חזרתו ארצה, בתשמ"ד, נתמנה לרב הקמפוס באוניברסיטת בר-אילן. בין היתר לימד במדרשה לבנות והוציא את גיליונות "באר משה". בתקופה זו, עבר עם משפחתו להתגורר ב"שיכון המרצים" שבאוניברסיטה.
בתשמ"ז, נתמנה לחבר המועצה הדתית חולון ומכהן מאז כרב שכונה בעיר. במסגרת זו העביר שיעורים בבתי ספר ותיכונים ברחבי העיר, הוציא לאור עלון שבועי בשם "אורות", ערך וכתב עלון עיון "מן הבאר" אשר התפרסם בבת ים וחולון והסב גן דתי קיים לגן תורני תחת השם "אורות" הפעיל עד היום. כן הקים הרב בית מדרש לימי שישי בו לימד "בעלי בתים" משעות הבוקר המוקדמות.
בשנת תשנ"ג (1993) התמודד הרב ביתן על משרת רבה הראשי הספרדי של העיר חיפה. שש שנים מאוחר יותר היה מועמד למשרת רבה הראשי הספרדי של העיר חולון. בעקבות גלי העלייה מברית המועצות, הקים עם אשתו ויקיר העיר חולון נתן גולדברג אולפן לגיור אשר עוסק בגיור אורתודוקסי של עשרות מתגיירים בשנה. בין השנים תשנ"ז-תשנ"ח הגיש תוכנית שבועית ברדיו קול חי שעסקה במוסר והלכה.
בשנת תש"ס (2000) החל להפיץ באמצעות הדואר אלקטרוני דפי ביאור יומיים לדף היומי הנלמד, ביאור זה יצא לאור על ידו בספר "ביאור דברי הגמרא".
לאורך השנים כתב מאמרים ותשובות במחשבה ובהלכה, כמה מהם פורסמו בכתב העת תחומין.
בתשע"ז השלים בהצלחה קמפיין גיוס המונים הדסטארט להוצאת ספר שו"ת חדש "קרן אור", פרי עטו. הספר מוקדש להנצחת בנו.
משפחתו
הרב ביתן נשוי לרבנית אלקה למשפחת קליין ולהם שבעה ילדים.
אחד מבניהם, חייל צה"ל סמ"ר יובל גד, אשר שרת כלוחם בחטיבת הנח"ל, נפל ממצוק בטיול בדרום הארץ בהיותו בחופשה מהלחימה בשטחי יהודה ושומרון. היה בן 21 שנים במותו.
מחיבוריו
ספריו זכו להסכמתם של הרבנים אברהם שפירא, מרדכי אליהו ועובדיה יוסף.
חופים של סודות
חופים של סודות (באנגלית: Outer Banks) היא סדרת נעורים מסוגת מתח, אקשן-הרפתקאות אמריקאית שנוצרה על ידי ג'וש פייט, ג'ונאס פייט ושאנון בורק. הסדרה מתרחשת בקהילה בגדה החיצונית של צפון קרוליינה ועוקבת אחר סכסוכים בין שתי קבוצות של בני נוער בקהילה - "הקוקס" ו"הפוגס".
הסדרה מופצת באמצעות שירות הסטרימינג נטפליקס. העונה הראשונה עלתה ב-15 באפריל 2020, השנייה עלתה ב-30 ביולי 2021 והשלישית עלתה ב-23 בפברואר 2023. הסדרה חודשה לעונה רביעית בפרמיירה של עונתה השלישית.
עלילה
הסדרה עוקבת אחר חבורה של בני נוער בני 16 בעיירה אאוטר בנקס המכונים "פוגס", שנחושים לגלות מה עלה בגורלו של אביו הנעדר של מנהיג הקבוצה, ג'ון בי. הם מגלים אוצר אגדי שקשור לאביו ולספינה האבודה בשם הרוייאל מרצ'נט.
הסדרה מתארת את היחסים המתוחים בין שתי קבוצות, בני המעמד העליון, המכונים "קוקס", ובני ה"פוגס" שמנסים להתגבר על מכשולים כגון סמים, אהבה, אלימות, חברות וכסף ואיך להצליח להשיג את מטרתו של אביו הלכאורה מת של ג'ון בי.
סקירה
ב-19 בפברואר 2023, ארבע ימים לפני עליית העונה השלישית הוכרז בעמוד האינסטגרם הרשמי של הסדרה (obx) על עונה רביעית שעתידה לצאת לסדרה.
ליהוק
לצד ההכרזה על צילומי הסדרה, דווח כי צ'ייס סטוקס, מדלין קליין, מדיסון ביילי, ג'ונתן דייוויס, רודי פאנקו, צ'ארלס אסטן, אוסטין נורת' ודרו סטארקי לוהקו לתפקידים בסדרה. ב-2 ביולי 2019, קרוליין ארפוגלו הצטרפה לצוות השחקנים בתפקיד חוזר.
צילומים
הצילומים לסדרה החלו ב-1 במאי 2019 בצ'ארלסטון, דרום קרוליינה.
Falling (שיר של טרבור דניאל)
Falling הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר האמריקאי טרבור דניאל, מתוך מיני-אלבום הבכורה שלו, Homesick, ואלבום הבכורה שלו, Nicotine. השיר יצא לאור ב-5 באוקטובר 2018, על ידי חברות התקליטים אלאמו רקורדס, אינטרנט מאני רקורדס ואינטרסקופ רקורדס, כסינגל המוביל מתוך האלבומים. שנה לאחר צאתו, הפך השיר לפופולרי באפליקציית טיקטוק. הודות לכך, הגיע השיר למצעד הבילבורד הוט 100. ב-15 בינואר יצא וידאו קליפ לשיר.
רקע וכתיבה
השיר נוצר תוך "עניין של שעות" במהלך סשן האולפן הראשון של דניאל עם המפיק המוזיקלי טאז טיילור, שהחתים את דניאל בחברת התקליטים שלו אינטרנט מאני, לאחר שהוחתם בעבר באלאמו ואינטרסקופ ביולי 2018. דניאל נזכר שניסה להוסיף בית שני לשיר, אך החליט להסירו מהשיר, כי "האנרגיה פשוט לא הייתה זהה".
וידאו קליפ
בשנת 2018 פרסם דניאל וידאו קליפ ראשוני אותו תיאר כ"יותר סרט קצר בעיני מאשר רק קליפ, ואני נרגש לשתף את כולם בחזונותיי". הקליפ צולם ונערך על ידי מטאו מג'יה ואסטבן קייסדו. עם הצלחת השיר, צולם קליפ נוסף לשיר בשנת 2019, אותו ביים ויליאם דסנה. הקליפ הוקרן לראשונה ב-15 בינואר 2020.
סטיבן הדלי
סטיבן ג'ון הדלי (באנגלית: Stephen John Hadley; נולד ב-13 בפברואר 1947) איש ממשל אמריקאי לשעבר שכיהן כיועץ לביטחון לאומי ה-21 של ארצות הברית, תחת ממשלו של נשיא ארצות הברית לשעבר ג'ורג' ווקר בוש בשנים 2005–2009. נחשב לאחד ממעצבי מדיניות החוץ הבולטים בתקופת ממשל בוש הבן.
חייו
הדלי נולד וגדל באוהיו. בשנים 1966–1972 השלים הדלי תואר ראשון באוניברסיטת קורנל בממשל ותואר שני במשפטים מטעם אוניברסיטת ייל. במהלך הלימודים עבר הדלי קורס קציני מילואים ועם סיומם והתגייס לצי ארצות הברית. הדלי שירת כקצין במודיעין הצי, הוצב בפנטגון כקצין הערכות מודיעין. לאחר שיחרורו בשנת 1975 בדרגת לוטננט עבד בעבור המועצה לביטחון לאומי. בהמשך עבד בעבור הוועדה שחקרה את פרשת איראן-קונטראס. במהלך נשיאותו של ג'ורג' הרברט ווקר בוש עבד הדלי כעוזר שר ההגנה. בשנים 1993–2001 עבד במגזר הפרטי כיועץ אסטרטגי וכשותף בכיר בפירמת עורכי דין. הדלי שימש כיועץ בכיר למדיניות חוץ של המושל ג'ורג' ווקר בוש במהלך המירוץ לנשיאות. לאחר שבוש זכה בבחירות מונה הדלי לסגן היועץ לביטחון לאומי, תחת קונדוליזה רייס. עם תחילת כהונתו השנייה של בוש כנשיא, בינואר 2005 מונה הדלי ליועץ לביטחון לאומי ה-21 של ארצות הברית וכיהן בתפקיד עד לינואר 2009.
חמישיית הפסנתר של שומאן
חמישיית הפסנתר במי-במול מז'ור, אופ' 44 לפסנתר ורביעיית מיתרים מאת רוברט שומאן היא אחת מיצירותיו המוכרות ביותר של המלחין, והחמישייה היחידה שכתב. היא נכתבה ב-1842 ונועדה, כמו רבות מיצירותיו לפסנתר, לביצוע בידי אשתו קלרה. כיום היא נחשבת, לצד חמישיות הפסנתר של דבוז'אק ובראהמס, כאחת היצירות הגדולות בז'אנר.
שנת 1842 נחשבת "שנת המוזיקה הקאמרית" של שומאן - עד אז כמעט ולא התנסה בכתיבת מוזיקה קאמרית, אך בשנה זו, מלבד חמישיית הפסנתר, כתב גם שלוש רביעיות מיתרים, שלישיית פסנתר ורביעיית פסנתר. שומאן הוא המלחין החשוב הראשון שכתב חמישיית פסנתר בהרכב זה (פסנתר ורביעיית מיתרים), ובעקבותיו הפך ההרכב הזה להרכב הסטנדרטי של חמישיית פסנתר, ויצירות רבות נכתבו אחריו להרכב זהה.
קלרה שומאן ביצעה את החמישייה לראשונה ב-1843 באולם הקונצרטים גוונדהאוס בלייפציג, ולאורך חייה שבה וביצעה אותה פעמים רבות. היצירה זכתה לפופולריות רבה, אף כי פרנץ ליסט הסתייג ממנה כששמע אותה לראשונה, וקבע כי היא "לייפציגאית מדי" - כוונתו הייתה לכך שהיא שמרנית מדי, בניגוד לנטיותיו של ליסט עצמו, ההולך בגדולות. מעט אחרי צאתה של החמישייה לאור הציע שומאן למו"ל שלו, ברייטקופף את הרטל, להוציא לאור גם עיבוד לפסנתר בארבע ידיים, אך הצעתו לא התקבלה. רק ב-1854 חיבר יוהנס ברהמס, חברם הקרוב של שני בני הזוג, עיבוד כזה כמתנת יום-הולדת לקלרה שומאן.
מבנה
לחמישיית הפסנתר של שומאן ארבעה פרקים, במבנה הסונאטה המקובל.
אוניברסיטת בואנוס איירס
אוניברסיטת בואנוס איירס (בספרדית: Universidad de Buenos Aires, או:UBA) היא אוניברסיטה ציבורית בבואנוס איירס והגדולה ביותר בארגנטינה. לומדים בה למעלה מ-300,000 תלמידים והיא האוניברסיטה הגדולה ביותר באמריקה הלטינית. יש בה 13 פקולטות, 6 בתי חולים, 10 מוזיאונים. היא נחשבת לאוניברסיטה המובילה בארגנטינה, והיא מדורגת בין 200 האוניברסיטאות הגדולות בעולם.
היסטוריה
האוניברסיטה נוסדה בשנת 1821 על ידי הנהלת מחוז בואנוס איירס.
בשנת 1939 מריה תרזה פרארי מונתה לדרגת פרופסור ונהפכה לאישה הראשונה שהגיע לדרגה זו באוניברסיטה באמריקה הלטינית.
ביולי 1966 פרץ באוניברסיטה מרד כנגד המשטר הצבאי בראשותו של חואן קרלוס אונגאנייה, שחודש קודם לכן החליט להכניס שוטרים לקמפוסים ובכך לבטל את העצמאות הלימודית שהונהגה באוניברסיטאות במדינה. מאות סטודנטים, בוגרי האוניברסיטה ומרצים הפגינו נגד הממשלה והשביתו את פעילות האוניברסיטה. ב-29 ביולי פשטה המשטרה על האוניברסיטה בכוחות גדולים במטרה לדכא את המוחים. מפגינים רבים, ובהם אנשי סגל בכירים, הוכו מכות קשות, רבים אחרים נעצרו, וספריות ומעבדות של האוניברסיטה נהרסו. האירוע התפרסם ברחבי העולם וזכה לכינוי "ליל המקלות הארוכים". בחודשים שלאחר מכן עזבו מאות מרצים, בהם אקדמאים בכירים בעלי שם עולמי, את האוניברסיטה והיגרו למדינות אחרות. מכונים ופקולטות שלמות פורקו וכתוצאה מכך צומצמה פעילות האוניברסיטה במספר תחומים.
פרת' אמבוי
פרת' אמבוי (באנגלית: Perth Amboy) היא עיר במחוז מידלסקס שבניו ג'רזי, ארצות הברית. העיר יושב על גדות מפרץ רריטאן ולכן זכתה לכינוי "העיר על המפרץ".
בין המפורסמים שנולדו או גדלו בעיר: ג'ון בון ג'ובי, סטנלי נורמן כהן, בראיין טיילור וריצ'י סמבורה.
דניאל אדם מוולסלאבין
דניאל אדם מוולסלאבין (או איש וולסלאבין), (בצ'כית: Daniel Adam z Veleslavína, 31 באוגוסט 1546 - 18 באוקטובר 1599) היה מילונאי, מדפיס ומוציא לאור, מתרגם וסופר צ'כי, נציג ההומניזם בבוהמיה. השפיע בצורה ניכרת על הספרות הצ'כית בת זמנו עד כדי כך ששלב שלם בהתפתחותה נקרא "התקופה הוולסלאבינית" - Veleslavínská doba.
נולד בווֶלֶסלאבין ב-31 באוגוסט 1546. ישוב הולדתו, וולסלאבין, הפך משנת 1922 חלק מן העיר פראג. למד באוניברסיטת קארל בפראג ובין השנים 1569-1575 היה שם פרופסור. התחתן עם אנה, בתו של המדפיס גאורג (ייז'י) מלאנטריך מאוונטין ומשום כך היה עליו לעזוב את המשרה באוניברסיטה בתקופה שבה נדרש מהפרופסורים להישאר רווקים. התחיל לעבוד עם חמיו ואחרי מותו של זה המשיך את דרכו בבית הדפוס. דניאל אדם מוולסלאבין היה בחשאי חבר ב "אחים הבוהמים", הכנסייה הפרוטסטנטית הצ'כית. מאוחר יותר קיבל תואר אצולה. על ידי עבודות עריכה ותרגום תרם תרומה מיוחדת להתפתחות השפה הספרותית הצ'כית. עבודתו "סילבה קוודרילינגוויס" ("יער ארבע השפות") הייתה למילון הצ'כי-לטיני ולטיני-צ'כי הידוע ביותר. יחד עם צוותו תרגם והוציא לאור ספרים רבים בתחום ההיסטוריה, הדת והמדע. הוא עצמו כתב ספר מקורי אחד מלבד - "לוח השנה ההיסטורי" Kalendář historický, (1578), (1590) - מעין סקירה של ההיסטוריה האירופית.
מתוך תרגומיו, העבודה בעלת ההשפעה הרבה ביותר הייתה תרגום צ'כי של כתבי הקודש - הביבליה מקראליצה Bible kralická בשישה כרכים, 1579-1594. השפה שבה נכתבה נחשבה מופת לשפה צ'כית ספרותית בארצות הצ'כיות ובסלובקיה בנות זמנו- וכונתה שפת כתבי הקודש או שפת הביבליה (bibličtina).
כתביו
( Kroniky dvě o založení České země) תרגומים: Mathiolliho herbář העשביה של מטיאולי (1501-1577) (Matouš Hozius Vysokomýtský (1555 - 1589)
לקריאה נוספת
(יוזף הובורקה - דניאל אדם מוולסלאבין - ליובל המצער של מותו 1899)
חרב קטנה
חרב קטנה (באנגלית: Small sword), חרב חצר (בצרפתית: Épée de cour) או חרב עיר (באנגלית: Town sword) הייתה סוג של חרב דקירה לדו-קרב, שהיה נפוץ אצל בני אצולה במערב אירופה במאה ה-17 עד המאה ה-19.
מאפיינים
החרב הקטנה התאפיינה ב"להב" ישר וצר באורך בינוני (70–80 ס"מ), בעל חוד דק וחד מאוד לדקירה, אך חסר שפות חדות מצדדיו בדומה לשיפוד. הלהב היה בדרך-כלל בעל חתך רוחב צר מאוד בצורת משולש, ובעל שקעים לאורכו (אנגלית: hollow ground) אשר הקנו לו קשיחות רבה והתנגדות לכפיפה יחסית למשקלו הקל, לפי העיקרון ההנדסי של קורה בעלת פרופיל I. פרופיל זה איפשר ללהב ביצועי דקירה משופרים, במחיר אובדן מוחלט של יכולת החיתוך.
החרב הקטנה הצטיינה בקלות משקלה: בין 400 ל-700 גרם בלבד, בהשוואה ל-800 עד 1,500 גרם ויותר בחרבות צבאיות בנות תקופתה כמו סיף הפרשים. מרכז הכובד היה בבסיס הלהב, קרוב מאוד ליד האוחזת בניצב. תכונות אלו איפשרו את הדיוק והזריזות שנדרשו באמנות הסיף של אותה תקופה, אך לעומת זאת היו חסרון בשימוש צבאי, שבו נדרש להב כבד וחזק כדי לחסום ביעילות התקפות מכלי נשק כבדים יותר כמו חרבות צבאיות, נשקי מוט ורובי מוסקט מכודנים. לפיכך שימשה החרב הקטנה באופן כמעט בלעדי נשק אזרחי לדו-קרב ולהגנה עצמית. קצינים מעטים שחגרו חרב קטנה גם בשירותם הצבאי לעיתים השתמשו בתת-סוג שנקרא "קולישמארד" (צרפתית: Colichemarde; המונח היה מקובל גם באנגלית ובשפות נוספות) בעל בסיס להב מורחב ומחוזק, ששיפר את יכולות החסימה שלו.
הניצב של החרב הקטנה היה קצר וישר, מיועד לאחיזה עדינה ביד אחת. בדרך-כלל הוא צויד בחיפויי מתכת קטנים בצורת קשוות צדפה משני צידי בסיס הלהב להגנת כף ידו של המשתמש, ומאחוריהן בשמורות ניצב מוצלבות קצרות, מצוידות בטבעות שסייעו לאחיזה האופיינית בחרב בין האצבע המורה והאגודל. מצידו של הניצב היה בדרך-כלל מגן קשתי דק לפרקי האצבעות. שמורות הניצב של החרב הקטנה היו קטנות ועדינות יחסית לאלו של חרבות צבאיות בנות התקופה, תכופות חושלו מפליז או אף מכסף ליופי ולעמידות נגד חלודה, וקושטו בעיטורים ובחריטות. הניצב של "חרבות חצר" שחגרו אצילים ומלכים קושט גם בזהב ובאבני חן.
היסטוריה
מסיבה זו עוצבו חרבות רפייר "אופנתיות" ואלגנטיות יותר, בעלות להב קצר וקל יותר ושמורות ניצב קטנות יותר ופחות מסורבלות. חרבות כאלו התאימו לסגנון הסיוף האלגנטי שפותח באותה תקופה בצרפת, והתבסס על התקפות דקירה מהירות מאוד. הכינויים השונים המקובלים לחרבות כאלו: "חרב קטנה", "חרב חצר" או "חרב עירונית", העידו מטרות העיצוב, אף כי חרבות מסוג זה עדיין נקראו לפעמים גם במונח הישן יותר "רפייר". למעשה, במאות ה-18 וה-19 המונח "רפייר" בדרך-כלל ציין חרב קטנה, ולא רפייר מן הטיפוס ה"קלאסי" של המאה ה-17. עד סוף המאה ה-17 יצאו חרבות רפייר ארוכות מן האופנה במרבית ארצות מערב אירופה, למעט ספרד ומושבותיה, והחרב הקטנה הפכה לסוג הנפוץ ביותר של חרב אצולה.
הלהב הקצר יותר ושמורות הניצב המוקטנות של החרב הקטנה אמנם היו חסרון בלחימה נגד רפייר, אך לחסרון כזה לא הייתה משמעות מעשית רבה משום שבתקופה זו, מוסכמות הדו-קרב ההוגן הבטיחו ששני היריבים ילחמו בכלי נשק שווים. בנוסף, בתקופה זו כבר החל מנהג הדו-קרב לדעוך, ולעיתים נערך באמצעות אקדחים, כך שתפקיד החרב בחיים האזרחיים הפך פחות ופחות מעשי, ויותר ויותר כנשק-שרד טקסי, עד שנשיאת חרב יצאה מן האופנה אפילו במעמד האצולה.
במאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 שימש סגנון הסיוף בחרב הקטנה כבסיס העיקרי לפיתוח הסיף הספורטיבי האולימפי.
אמנות לחימה, דו-קרב וסיוף ספורטיבי
כפי שהחרב הקטנה הייתה פיתוח ישיר של הרפייר, אמנות הלחימה בחרב הקטנה הייתה פיתוח ישיר של אמנות הלחימה ברפייר, והובלה על ידי מורים ואקדמיות לסיוף במערב אירופה, ובעיקר בצרפת. בעוד שהסיוף ברפייר התבסס על דקירה בתוספת יכולת מוגבלת לחיתוך, הסיוף בחרב הקטנה זנח לחלוטין את החיתוך, והתמחה בלעדית בדקירה. הבדל אופייני נוסף היה שהסיוף ברפייר השתמש בתנועה ב"זמן יחיד" (אנגלית: single time או single tempo) בעוד שהסיוף בחרב הקטנה השתמש בתנועה ב"זמן כפול" (אנגלית: double time או double tempo). פירוש הדבר שברפייר, חסימת להב היריב (אנגלית: parry) והתקפת הנגד שלאחריה (צרפתית: riposte) התבצעו בתנועה אחת, בעוד שבחרב הקטנה הם התבצעו כשתי תנועות נפרדות. הבדל זה תאם את ההבדלים במשקל: החרב הקטנה הקלה יותר הייתה מותאמת טוב מן הרפייר לשינויי כיוון מהירים כמו זה שבין תנועות החסימה והתקפת הנגד, ולעומת זאת הצריכה מאמץ גדול יותר בחסימה.
אמנות הסיוף בחרב הקטנה הייתה הבסיס לשניים מתוך שלושת מקצועות הסיף האולימפי המודרני: הרומח, והדקר , בעוד שהמקצוע השלישי חרב התפתח מתוך הסיוף בסיף הפרשים. המנהג להתאמן ולהתחרות באמצעות חרבות שחודן מקופל או קהה לצורכי בטיחות קדם לחרב הקטנה, והמונח האנגלי foil (לפעמים אוית foyl או foyle) מופיע במשמעות זו כבר במחזות שייקספיר מסוף המאה ה-16. אך במאה ה-18 נפוצו מאוד האימון והתחרות בחרב קטנה שחודה נעטף ברדיד ממתכת רכה (באנגלית foil). לחלופין הרכיבו על החוד כפתור מתכת קהה, שתכופות עוצב בצורת פרח (בצרפתית floret, המונח הצרפתי הנפוץ לחרב אימונים כזו). לעיצוב הפרח היו שני תפקידים: הוא מנע את חדירת החוד לגוף המתאמן, בעוד ש"עלעלי" הפרח עוצבו להסתבך בבגדי הסיוף של המתאמן, כדי להקל על זיהוי פגיעה. המתאמנים בדרך כלל התחרו כשהם לבושים במעילי סיוף מרופדים לבטיחות, אך בפנים חשופות, שכן מסכת הסיוף עדיין לא הומצאה, ושמורות הניצב של החרבות נשארו קטנות כמו אלו שבחרב הקטנה. עקב הסכנה הבטיחותית לעיניים ולאצבעות אפילו מחוד קהה, סגנון הסיוף הטיפוסי היה איטי יחסית ומבוקר, והראש והזרועות הוכרזו כמטרות בלתי-חוקיות. זהו קרוב לוודאי הבסיס לחוק המודרני בסיף האולימפי ב"רומח", שבו הראש והזרועות הן מטרות בלתי-חוקיות. כמה מורי סיוף חשובים בני התקופה התלוננו שאימון ותחרות כאלו אינם מכינים את המתאמנים די הצורך למציאות המסוכנת של הדו-קרב בחרב הקטנה החדה.
במחצית המאה ה-19 פותחה מסכת הסיוף, אשר איפשרה אימון ותחרות נמרצים יותר, בשיטה חדשה של סיוף ספורטיבי שנקראה בצרפתית Épée de Combat (מילולית: "חרב קרבית", כיום נקרא בקיצור Épée ובעברית תורגם "דקר"). בשיטה זו היו הראש והזרועות מטרות לגיטימיות להתקפה, וניצב החרב צויד בחיפוי מתכת רחב להגנה על כף היד, אשר הפך התקפות עליה לבטיחותיות יותר. מסכת הסיוף אומצה לבסוף גם במקצועות הסיף האחרים, אך שיטת הסיוף ב"רומח" המשיכה להתקיים במקביל, שכן מסורת האימון והתחרות בה כבר הייתה מקובלת מאוד. לפיכך כאשר אורגנו המשחקים האולימפיים הראשונים בעת החדשה, החל משנת 1896, שני מקצועות סיוף שונים – ה"רומח" המסורתי יותר וה"דקר" החדיש יותר – התבססו על הסיוף בחרב הקטנה.
בסוף המאה ה-20 ובמאה ה-21, חובבי אמנויות לחימה אירופיות היסטוריות (בראשי תבות מקובלים HEMA) סבורים שהסיף הספורטיבי המודרני מלאכותי מדי, והתרחק מאוד מאמנות הלחימה ההיסטורית בחרב הקטנה. סיוף מסורתי בחרב הקטנה מתורגל בכמה מועדוני HEMA, אם כי הוא פחות נפוץ מן התרגול ברפייר ובחרב דו-ידנית. המתאמנים המודרניים בדרך-כלל לובשים בגדי מיגון, כפפות מיגון ומסכות סיוף, ומשתמשים בעיקר בלהבי דקר ספורטיבי שהניצב שלהם הוחלף לניצב של חרב קטנה לצורך דיוק היסטורי.
טרול 2
טרול 2 (באנגלית: Troll 2) הוא סרט קולנוע פנטזיית אימה אמריקאי-איטלקי, שביים הבמאי האיטלקי קלאודיו פראגאסו בשם העט 'דרייק פלויד'. בסרט כיכבו מייקל סטיבנסון, ג'ורג' הארדי, מארגו פריי, קוני מקפארלנד, דברה ריד וג'ייסון רייט.
הסרט כשל ולימים הפך לסרט פולחן (קטעים ממנו זכו להתייחסות, לרוב מזלזלת, באינטרנט). על אף שמו, לסרט לא היה כל קשר בינו לסרט שקדם לו – "טרול", והוא כלל לא עוסק בטרולים.
התסריט נכתב על ידי פראגאסו ורעייתו רוסלה דרודי, שאינם דוברי אנגלית. השניים אסרו על השחקנים האמריקאים לתקן את התסריט ודרשו, מהם לקרוא את התסריט כמו שהוא, ולכן הסרט נודע בדיאלוגים הקלוקלים שלו. בנוסף, העדר תקשורת בין הבמאי והצלמים, כולם איטלקים, לבין השחקנים האמריקאים, הביא לכך שהסרט נחשב כיום לאחד הסרטים הגרועים ביותר בכל הזמנים. בשנת 2010 ביים מייקל סטיבנסון, אשר שיחק בסרט, את הסרט התיעודי "הסרט הרע הטוב ביותר", אודות צילום הסרט "טרול 2".
פרטי העלילה
הולי, אחותו של ג'ושוע (המגולמת על ידי קוני יאנג) פוגשת את חברה אליוט (המגולם על ידי ג'ייסון רייט), השניים רבים, כאשר הולי טוענת שג'ושוע מבלה זמן רב מידי עם חבריו. אליוט מבטיח לה שהוא אוהב אותה, ומציע כי כהוכחה לכך יבלה עם המשפחה את חופשתם בנילבוג.
למחרת בבוקר אליוט לא מגיע, האב מייקל (המגולם על ידי ג'ורג' הארדי) והאם דיאנה (מגולמת על ידי מארגו פריי) מחליטים שלא להמתין והמשפחה יוצאת בלעדיו. בדרכם לנילבוג הם פוגשים את אליוט אשר הביא עמו חברים - ברנט (מגולם על ידי דייוויד מקקונל), ארנולד (מגולם על ידי דארן יווינג) ודרו (מגולם על ידי ג'ייסון סטידמן).
בהגיעם לנילבוג מגלה המשפחה כי דיירי הבית אותו שכרו השאירו להם ארוחה צמחונית גדולה. רוחו של הסב מופיעה שוב, מקפיאה את הזמן, ומזהירה את ג'ושוע שהמזון מורעל. על מנת למנוע מבני משפחתו לאכול את האוכל, ג'ושוע משתין עליו.
בהוראת סת', ג'ושוע משמיד את כל המזון שבבית, ולכן מייקל לוקח אותו לחנות העיירה למחרת לקנות מזון. החנות סגורה מאחר שכל תושבי העיירה נמצאים בכנסייה בתפילה. הגובלינים תופסים את ג'ושוע ומנסים להאכיל אותו גלידה מורעלת, אולם מייקל מגיע ודורש שג'ושוע ישוחרר. השניים שבים לביתם ומוצאים שם רבים מתושבי העיר הרוצים לערוך להם מסיבה. ג'ושוע מנסה ליצור קשר עם סת' אולם קרידנס מפריעה להם.
סת' וג'ושוע מונעים את בני המשפחה לאכול את המזון המורעל. הכומר של העיירה מנסה לגרש את רוחו של סת' לגיהנום אולם סת' יורה בו ברק וכאשר הכומר מת רואים בני המשפחה את צורתו האמיתית - צורת גובלין. סת' נעלם ובני המשפחה מתבצרים בבית.
קרידנס לובשת צורת אישה צעירה ומפטה את ברנט לאכול תירס, המשתק את ברנט.
למחרת בני המשפחה שבים לביתם ואוכלים את המזון במקרר ביתם מבלי שהם יודעים שהמזון הושאר שם על ידי המשפחה מנילבוג עימם החליפו את הבית. דיאנה הופכת לצמח, ונאכלת על ידי משפחת הגובלינים.
הפקת הסרט
בעת הפקת הסרט נקרא הסרט בשם "גובלינים" (שם העיירה בסרט הוא היפוך אותיות של המילה "גובלין"). רק בעת הפצת הסרט בארצות הברית הוצע לקרוא לו בשם "טרול 2" על מנת להתבסס על הצלחת הסרט הראשון בסדרה.
התסריט מבוסס על רעיון של אשת הבמאי, רוסלה דרודי, אשר הביעה כעס על כך שרבים מחבריה הפכו לצמחונים ולא היה לה מה לאיכול בביתם. הסרט צולם בעיירה מורגן שביוטה בקיץ 1989.
צוות ההפקה היה איטלקי, והובא לארצות הברית על ידי במאי הסרט לצורך הצילומים. היחיד מבין אנשי הצוות שידע אנגלית הייתה מעצבת התפאורה לאורה גמסר.
השחקנים היו ברובם שחקנים חובבים שהתגוררו בעיירה בה צולם הסרט ובעיירות הסמוכות. דון פקארד, אשר גלם את בעל חנות המכולת, היה דייר בבית משוגעים סמוך, ובכלל לא היה מודע לכך שהוא מצולם לסרט.
תסריט הסרט נכתב על ידי פראגאסו ודרודי אשר שלא ידעו אנגלית, ובשל התעקשותם על כך שהשחקנים לא ישנו אף מילה בתסריט, נוצרו בסרט דיאלוגים חסרי משמעות ובהם שגיאות רבות.
ביקורת
הסרט נחשב לאחד הסרטים הגרועים ביותר שצולמו אי פעם (בהתאם לדירוג אתר IMDb). עם השנים הפך הסרט לסרט פולחן.
בשנת 2007 נערך כנס המכונה "פלישת נילבוג" בעיירה מורגן, בו השתתפו הבמאים והשחקנים. באותו כנס הכריזו פראגאסו ודרודי כי הם מתכננים לצלם סרט המשך שייקרא "טרול 2: חלק 2" (מאחר שהסרט "טרול 3", שגם הוא לא קשור עלילתית לקודמיו, כבר צולם).
בשנת 2009 יוצר הקולנוע מייקל סטיבנסון שגילם את הילד ג'ושוע וייטס בסרט "טרול 2", ביים את הסרט הדוקומנטרי "הסרט הרע הטוב ביותר" שמתאר את הפקת הסרט "טרול 2", וכולל ראיונות עם הכוכבים והיוצרים של הסרט יחד עם הצגת ההקרנות וההצלחה של הסרט כסרט פולחן.
גאורג הרץ-שקמוני
גאורג הרץ-שִקמוני (Georg Herz-Shikmoni; 4 בפברואר 1885 – 1976) היה סוחר, פילוסוף, פעיל ציוני ופעיל בחיפה, יליד גרמניה.
ביוגרפיה
גאורג הרץ נולד בקתן (Köthen) באנהלט שבגרמניה למשפחת סוחרים (הרמינה ויוליוס).
בגיל 18 נשלח ללמוד סחר בזרעים באנטוורפן, בלגיה, שם, ב-1905, הצטרף לתנועה הציונית. לאחר מכן עבר לרומניה וב-1911 נבחר לקונגרס הציוני העשירי בבזל כנציג הנוער הציוני מבוקרשט.
הוא נשא לאישה את אלזה (בת וולדמר) בנשר ב-1912, עבר לעיירה בשם אשרסלייבן, שם עסק בגידול וסחר בזרעים וצמחים. בזמנו החופשי עסק בענייני הקהילה היהודית.
ביולי 1924 עלה עם אשתו, בנו ובתו לארץ ישראל והשתקע בחיפה. הוא פתח, גם בה, בית מסחר לזרעים, כלים חקלאיים וחומרי דישון, בתוך מסגד איסתיקלל. כבעל עסק לזרעים השתתף בייעור השכונות היהודיות החדשות על הכרמל. אהבתו לעיר גרמה לו לעברת את שמו לשקמוני, על שם תל שקמונה (אחד מהיישובים הקדומים ששכנו באזור העיר חיפה).
ב-1927 הזמין וקיבל מחוות גידול כלבים בבלגיה עשרים ושישה כלבי שמירה, שאותם אימן וחילק ליישובים היהודיים באזור הצפון, שסבלו אז מהתקפות חוזרות ונשנות של ערבים, כדי להגן על חייהם. הוא היה, ככל הנראה, בין הראשונים בארץ שהבין את הפוטנציאל הגלום בכלבים אלו. הוא עבר מכפר לכפר עם כל כלב שמירה, והדריך את התושבים כיצד להסתייע בכלבים להגנת ביתם ורכושם.
שקמוני השתתף ביסוד התאחדות עולי גרמניה בחיפה ב-1933, ושימש בה מזכיר-כבוד במשך שנים רבות. ב-1934 חבר ליוסף לוי, גם הוא ממקימי ההתאחדות בחיפה ויזם, לרכישת אדמות יערות הכרמל. החברה החדשה רכשה את האדמות, שמרה עליהן (באמצעות אגודת השומרים) וניסתה לשווקן. כשאגודת השומרים הודיעה שאינה יכולה להגן על הקרקע, רכש שקמוני סוסה ושלח את בנו לשמור על היערות. מאוחר יותר שמרה על המקום קבוצת שומרים אחרת וב-14 באוגוסט 1936 נורו ארבעה יהודים בדרכם מהנקודה ממארב ערבי.
בתחילת שנות ה-40, הקים את "איגוד המתיישבים ביערות הכרמל", אך לבסוף נואש מבנייה באדמות אלו. במסגרת עבודתו רכש ומכר מגרשים גם בכרמל מרכזי. בין השנים 1934 ל-1937 הוציא לאור מספר מפות של העיר חיפה בעברית ובאנגלית.
ביחד עם יוחנן רטנר וד"ר מ. פליקסברודט הקים שקמוני מועדון תעופה לבניית והפעלת טיסנים ודאונים. פעילות תמימה זו שימשה מאוחר יותר, תחת מסווה, את ארגון ההגנה, כאשר נזקקו ליבוא חלקי דאונים ומטוסים.
ב-1956 שימש גזבר קרן המגן במחוז חיפה, גוף שעסק בגיוס תרומות לרכישת ציוד לחימה לצה"ל.
אהדתו את שפינוזה
בשנות ה-40 החל שקמוני ללמוד את הפילוסופיה של ברוך שפינוזה. במהרה הוקסם מתורת שפינוזה ונעשה שפינוזיסט מושבע למשך כל חייו, וניסה בכל דרך להסיר את החרם מעליו ולהביא להכרה בגדולתו כיהודי.
ב-2 ביולי 1950 ייסד שקמוני את "בית שפינוזה" (ה-"Spinozaeum") בחיפה. בין חברי המכון היה גם דוד בן-גוריון.
שקמוני פרסם מספר מסות בנושאים שונים הקשורים לתורת שפינוזה. למסתו "יהדות - אבנים ומלט" כתב אלברט איינשטיין הקדמה.
לאורך השנים, התמיד שקמוני להתכתב עם אנשים רבים בנושאים הנוגעים לשפינוזה, ביניהם ליאו בק ואלברט איינשטיין. חלק גדול מהתכתבויותיו נעשה כחלק מניסיונו להשיג "ריהביליטציה" ליהודי המוחרם, מהממסד היהודי.
בקיץ 1956, במלאת שלוש מאות שנה לחרם שהטילה קהילת אמסטרדם על שפינוזה, שלח הרץ-שקמוני מצבה העשויה בזלת ארצישראלית, עליה חרותה המלה "עַמך" בעברית, לחצר הכנסייה החדשה בהאג, שבה נקבר שפינוזה בראשונה. באמצעות פעולה זאת, ניסה להראות שהעם היהודי החזיר לחיקו את בנו הדגול.
ב-1965 החליט שקמוני לתרום את כל ספריית בית-שפינוזה העשירה (כ-400 ספרים), למכון האוניברסיטאי של חיפה (לימים, אוניברסיטת חיפה). הוא ביקש והאמין שהאוניברסיטה תייסד בכך את מכון שפינוזה בתוכה. בסופו של דבר, חברי המכון הקימו בהמשך את החוג לפילוסופיה באוניברסיטת חיפה. האוסף מספריית מכון שפינוזה כלל גם את "עותק קניגסברג של מאמר תאולוגי-מדיני", שהוא דפוס ראשון הכולל הערות בכתב-ידו של שפינוזה עצמו, ושקמוני ראה בהצלת הספר את אחד המאורעות המכוננים בחייו. באמצע העשור השני של המאה ה-21, עוברים מסמכים מארכיון "בית שפינוזה" תהליך דיגיטציה במרכז למדיה דיגיטלית שבספריית יונס וסוראיה נזריאן.
תרם את גופתו למדע.
בית קברות למטוסים
בית קברות למטוסים (באנגלית: Aircraft boneyard או aircraft graveyard) הוא כינוי לאתר, בדרך כלל שדה תעופה, שאליו מובאים מטוסים לאחר סיום תקופת השימוש בהם לצורך אחסנה ובהמשך לפירוק. לעיתים מובאים מטוסים לאתר שכזה לצורך אחסנה זמנית בלבד, שלאחריה הם מוחזרים לפעילות.
בבתי קברות למטוסים פועלות חברות מסחריות העוסקות בתחזוקת המטוסים המיועדים לשימוש בעתיד או בפירוק חלקים לשימוש חוזר ממטוסים שהושבתו ופירוק מלא שלהם.
בתי קברות למטוסים בעולם
ברחבי העולם פזור מספר רב של אתרי בתי קברות למטוסים, אך הריכוז הגדול ביותר שלהם נמצא בארצות הברית ובמיוחד במדבריות המשתרעים בחלקה הדרום-מערבי.
בתי קברות בולטים למטוסים:
Une colombe
Une colombe (בעברית: יונה) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הקנדית סלין דיון. השיר יצא לאור ב-18 ביוני 1984, כסינגל הראשון מתוך אלבום האולפן השישי שלה Mélanie, על ידי חברת התקליטים טריאן רקורדס. השיר הופץ לראשונה בקוויבק ובקנדה.
השיר הגיע למקום השני במצעד שבקוויבק.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי מרסל לפבר ופול ביילגרון. השיר מדבר על עולם מלא שלווה, אהבה וידידות. ב-10 בספטמבר 1984 דיון שרה אותו עבור האפיפיור יוחנן פאולוס השני, תוך שהופיעה מול 65,000 איש באצטדיון האולימפי במונטריאול, קוויבק. "Une colombe" זכה גם בשני פרסי פליקס עבור "סינגל השנה הנמכר ביותר" ו"שיר הפופ של השנה".
השיר היה להיט. ב-30 ביוני 1984 הוא נכנס למצעד השירים שבקוויבק, שם הגיע למקום השני, תוך ששהה במצעד במשך ארבעים וארבעה שבועות בסך הכול.
אלבומים שבהם נכלל
"Tellement j'ai d'amour pour toi" הופיע באלבום האוסף של סלין דיון On ne change pas, משנת 2005.
יחיאל מיכל גולדשלג
ביוגרפיה
היה תלמידם של גדולי פולין החידושי הרי"מ ורבי ישראל יהושע מקוטנא, עמד בקשרי מכתבים עם שניהם וכן עם רבי מאיר אוירבך. בהיותו כבן חמש שלח מכתב בדברי תורה אל רבי עקיבא איגר. נסמך לרבנות בידי רבו בעל חידושי הרי"מ, הרב חיים דוידזון רבה של ורשה והרב נפתלי הירץ הלברשטט רבה של פלוצק.
נישא לבתו של הרב זליג לווינברג. למשרתו הרבנית הראשונה התמנה בגיל 17 בעיר קיקל, ומאז כיהן ברבנות במספר עיירות שונות כשבעים שנה, בשרנסק, פודמביצה (פודמביץ') ואוסטרולנקה, וכחמישים ושלוש שנה בעיירה שרפץ (שפס). בכל מקומות רבנותו הקים ישיבות, עמד בראשן והעמיד תלמידים. בשנותיו האחרונות נחשב לזקן רבני פולין. הביוגרף והעיתונאי יהודה ליב לוין ציין כי הרב גולדשלג "נחשב לקדוש עליון, בעל רוח הקודש ופועל ישועות".
הרב גולדשלג נפטר בשבט ה'תרע"ח (1918), בגיל 87, ונטמן בעירו שרפץ. נכדו הרב יהושע השיל – שלבקשתו ישב על כיסא הרבנות של סבו – הקים על קברו אוהל. האוהל נהרס, עם בית העלמין היהודי כולו, בידי הנאצים בתקופת השואה.
משפחתו
אחיו הרב אברהם מרדכי גולדשלג היה רב בעיר פלונסק. בן אחותו דבורה רעכעל הוא הרב יהודה ליב גרויבארט ממאקו מחבר הספר "חבלים בנעימים דברי יהודה", עליו נדפסה הסכמתו.
עמדותיו
רבי יחיאל מיכל תמך בתנועה הציונית, כפי שעולה מהסכמתו לספר 'גאולת הארץ' של הרב מרדכי אשכנזי, בה הוא כותב :
בשנת תרנ"ז כתב הרב גולדלשג מכתב ארוך ומפורט אל הרב שמואל מוהליבר, גדול רבני חובבי ציון, בו פירט את החובה לדעתו לעסוק ביישוב הארץ, להתקבץ לאגודות ציוניות, לאסוף כספים ולהקים יישובים בארץ ישראל. כן חתום על כרוז "דעות הרבנים לטובת הציונות" שפורסם באביב תר"ס (1900).
עם זאת, לדברי אברהם גרין, אחיו של דוד בן-גוריון, בקיץ תר"ס (1900) הוכרח הרב גולדשלג בצו מפורש מרבי יהודה אריה לייב אלתר (האדמו"ר מגור מחבר "שפת אמת") לחתום על מכתב התנגדות לציונות, ובלחץ קנאי עירו אכן עשה זאת.
מחיבוריו
הרב גולדלשג חיבר חיבורים רבים וחלקם נדפס. כתבי היד של חיבוריו הרבים אבדו בשואה. מקצת מחיבוריו:
תפילת השלווה
תפילת השלווה  היא תפילה שחוברה על ידי ריינהולד ניבור, כומר פרוטסטנטי אמריקאי ופעיל חברתי במאבק לזכויות אדם.
מקור התפילה וגלגוליה
התפילה המקורית ארוכה בהרבה. נראה שהיא שואבת ממקורות קודמים, בהם "סיפורי אמא אווזה". רעיון דומה מצוי בספר מבחר הפנינים של שלמה אבן גבירול, בשער י"ז (ההכרה) פסוק ב': "ואמרו ראש השכל, ההכרה בין ההוה והנמנע, והנחמה במה שאינו ביכולת".
התפילה המוכרת מבוססת על הנוסח המקוצר שאומץ בידי ארגון אלכוהוליסטים אנונימיים. התפילה אומצה על ידי ארגון אלכוהוליסטים אנונימיים במסגרת תוכנית שנים עשר הצעדים שלהם, ובעקבותיהם בארגוני גמילה אחרים.
התפילה יוחסה בטעות לאנשים שונים כמו קיקרו, פרנציסקוס מאסיזי ואחרים. צבא ארצות הברית הפיץ את התפילה בין חייליו המוצבים במערב גרמניה, לאחר מלחמת העולם השנייה, תוך ייחוס שגוי לפילוסוף פרידריך אטינגר.
שולי נתן הלחינה ושרה גרסה אחרת של תרגום התפילה בשיר "אנא אלי": "אלוהים תן לי את השלוה להשלים עם שאיני יכול לשנות. אנא תן לי את אומץ הלב לשנות דברים שביכולתי. ואנא תן לי את החוכמה להבחין בין אלה לבין אלה". מלבד התרגום של אלכוהוליסטים אנונימיים ישנו גם תרגום של יהונתן גפן.