cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בוכרית
כיתר הניבים הפרסיים המודרניים הבוכרית מבוססת על הפרסית הקלאסית, והיא שאלה מספר מילים גדול מעברית, ובמידה קטנה יותר גם מאוזבקית ורוסית. קיימים קווי דמיון בין בוכרית וג'ידי (פרסית-יהודית; Judæo-Persian), ודוברי בוכרית וטג'יקית יכולים להבין אלה את אלה. בוכרית מכונה גם "טג'יקית-יהודית" (רוסית Еврейско-таджикский диалект; אנגלית Judæo-Tajik).
באופן מסורתי וכשפות יהודיות אחרות, נכתבה השפה באלפבית עברי. בלחץ השלטונות הסובייטיים היא החלה נכתבת, כטג'יקית, באלפבית לטיני, החל בשנות ה-20 של המאה ה-20, והחל מ-1940 באלפבית קירילי. באותו מועד נסגרו בתי הספר היהודיים במרכז אסיה הסובייטית ותיאטרון שפעל כ-10 שנים, והשימוש באלפבית העברי התייחד רק לתפילה ולשימושי קודש. רוב הפרסומים בבוכרית החל משנות ה-40 של המאה ה-20 נעשו באלפבית קירילי, ורוב דוברי הבוכרית לא שלטו שוב בקריאת אות עברית.
כ"ג יורדי הסירה
כ"ג יורדי הסירה הוא כינוים של עשרים ושלושה לוחמי "ההגנה", אשר נעלמו, ביחד עם קצין בריטי בשם פאלמר שהתלווה אליהם, בדרכם לביצוע פעולת חבלה בבתי הזיקוק בטריפולי שבלבנון ב-18 במאי 1941, כ"א באייר תש"א. יש המשתמשים בכינוי "כ"ד יורדי הסירה" כדי לכלול גם את הקצין הבריטי.
רקע: שיתוף פעולה בין היישוב למנהלת המבצעים המיוחדים
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה החליטה הנהגת המוסדות הלאומיים על מדיניות של שיתוף פעולה עם הבריטים, למרות המדיניות העוינת למטרות הציונות, שנקבעה על ידי הממשל הבריטי בספר הלבן השלישי שפורסם ב-1939. הכוונה הייתה להשתתף במאמץ המלחמה של הבריטים נגד גרמניה הנאצית ובנות בריתה, תוך מאמץ לבנות יחידות צבאיות שתהיינה במסגרת הצבא הבריטי ותהיינה מבוססות על מתנדבים של כוחות ההגנה בארץ ישראל. שיתוף הפעולה נעשה בתחילתו במסגרת הסכם בין המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית לבין מחלקת SOE, מנהלת המבצעים המיוחדים (אנגלית: Special Operations Executive) - גוף מיוחד שהוקם על ידי ממשלת בריטניה בראשות וינסטון צ'רצ'יל, שלא היה כפוף למשרד המלחמה הבריטי. מטרת המנהלת הייתה לעסוק בפעולות מודיעין וחבלה במדינות אירופה הכבושות או שעומדות להיכבש על ידי הנאצים.
המשא ומתן עם SOE מטעם המוסדות הלאומיים נעשה על ידי חיים ויצמן, משה שרתוק (שרת) וראובן זסלני (שילוח). התיאום עם SOE הופקד בידיו של דוד הכהן, ממנהלי "סולל בונה", שהיה לו ניסיון רב בתיאום עם הבריטים בתקופת מאורעות המרד הערבי הגדול, 1936–1939. האנשים שהיו אמורים להשתתף בפעילות זו מצד היישוב היו צריכים לבוא משורות "ההגנה", והמפקדים הבכירים הקשורים בה היו אליהו גולומב ויצחק שדה.
שיתוף הפעולה בין מפקדות ה-SOE והצבא הבריטי במזרח התיכון אשר ישבו בקהיר היה גרוע מאוד. מפקדת הצבא לא ראתה בעין יפה התערבות של גוף חיצוני בפעולות צבאיות והתייחסה ל–SOE בחשדנות. הצבא התנגד גם לשיתוף הפעולה המתוכנן בין "ההגנה" ל-SOE, וגם שלטון המנדט הבריטי בארץ ישראל, שהמשיך בהתנגדותו לעלייה יהודית ולחיזוק ההתיישבות בארץ במסגרת מדיניות הספר הלבן, התנגד לשיתוף הפעולה.
למרות ההתנגדות החלו פעולות משותפות. הפעילות הראשונה של ההגנה בשיתוף עם SOE הייתה ניסיון חבלה ברומניה בנהר הדנובה, בניסיון למנוע העברת נפט לגרמניה. אנשי ההגנה נשלחו לרומניה באביב 1940 לשם ארגון פעולת חבלה זו, אך מסיבות שונות לא יצאה הפעולה אל הפועל.
ההיערכות לפעולה
היה ברור שהבריטים לא יוכלו להשלים לאורך זמן עם שלטון ממשלת וישי בסוריה ולבנון וייאלצו לפעול מולו, אך ההחלטה על מועד התקיפה נדחתה בגלל הלחץ הכבד בו היה נתון הצבא הבריטי מול קורפוס אפריקה הגרמני בפיקוד גנרל פלדמרשל ארוין רומל במדבר המערבי. שלטונות הצבא לא עדכנו את מפקדת SOE בתוכניותיהם, אך היה ברור למפקד SOE במזרח התיכון, קולונל פולוק (Pollock), שמועד הפלישה לסוריה מתקרב. מפקדת SOE החליטה באביב 1941 על יעד הפעולה המתוכנן עבור אנשי הקורס הימי: בתי הזיקוק בטריפולי, בצפון לבנון. ההיגיון בבחירת מטרה זו היה שיבוש פעילותם של מטוסי הלופטוואפה שהיו יכולים לפעול נגד כוחות הפלישה לסוריה וללבנון כאשר תבוא. חבלה בבתי הזיקוק הייתה אמורה לפגוע באספקת הדלק למטוסים אלו.
מטרת הפעולה הועברה לאנשי ההגנה ואלו נערכו לביצוע המשימה. אנשי המחלקה הסורית של ההגנה כבר פעלו בשטח מאז תחילת שלטון וישי על סוריה ולבנון. לאחר הטלת המשימה על ידי SOE הופעל יוסף קוסטיקה כמסתערב בטריפולי, והוא ביצע פעילות מודיעינית לקראת המבצע.
ב-15 במאי 1941 הוחלט על הקמת הפלמ"ח, ויצחק שדה מונה להיות מפקדו. היחידות הראשונות של הפלמ"ח, בפיקודם של יגאל אלון ומשה דיין, הוקמו במהירות בעזרת SOE והופעלו בפלישת הבריטים ללבנון בתחילת יוני 1941. פעולת כ"ג יורדי הסירה נחשבת לפעולה הראשונה של הפלמ"ח.
תכנון הפעולה
לא נותרו מסמכים כתובים - כמו מסמכי מודיעין לקראת מבצע, דרכי פעולה אפשריות או פקודת מבצע - על ההכנות לפעולה. הידיעות שיש כיום על הפעולה מבוססות על עדויות של אנשים שנגבו זמן רב לאחר ביצוע הפעולה והן דלות בפרטים. המקור העיקרי הוא הספר "מגן בסתר" ומקורות נוספים הכוללים מידע חלקי. דו"ח של משרד הביטחון משנת 2013 מכיל את כל המקורות הידועים.
עדויות ממקור ראשון על תקופת האימונים בקורס הכ"ג ועל ההכנות למבצע ניתן למצוא באתר של הפלוגה הימית של "הפועל". בין השאר נמצאות שם העדויות של שמואל טנקוס ודב מגן (ברצ'יק) אשר הדריכו את אנשי הקורס בנושאים ימיים ושל זאב פריד מאנשי הקורס.
תכנון הפעולה נעשה על ידי אנשי "ההגנה", בראשות יצחק שדה. לדברי דוד הכהן, התכנון הראשוני היה פעולה משולבת מן הים ומן היבשה. כוח יבשתי היה אמור להסתנן ללבנון ולתקוף את בתי הזיקוק, כאשר כוח ימי יבצע במקביל פעולת הסחה מן החוף. תכנון זה נפל בגלל קוצר הזמן לתכנון ומורכבותו הרבה. התכנון שנקבע בסופו של דבר היה להוביל את הכוח באמצעות ספינה, שתפליג מנמל חיפה. הספינה הייתה אמורה להפליג לכיוון טריפולי, ולעגון מול בתי הזיקוק לא רחוק מהחוף. מהספינה יורדו שלוש סירות נחיתה, ובהן שלוש כיתות לוחמים. כיתה אחת הייתה אמורה לאבטח את אזור הנחיתה, כיתה שנייה נועדה לאבטח את אזור הפעולה לאורך מסילת הברזל הסמוכה כדי למנוע הגעת תגבורת, ושלישית נועדה לחדור לבתי הזיקוק ולהניח מטעני חבלה עם מנגנוני השהיה ליד מכלי הנפט. הפיצוץ היה אמור להתרחש לאחר פינוי הכוחות לסירותיהם.
מפקד המבצע היה אמור להיות מונדק פסטרנק, שהיה מפקד בכיר ב"הגנה" (לימים עברת את שמו למשה בר תקווה, והיה אלוף-משנה בצה"ל). פסטרנק אימן את אנשי הקורס בהכנות לקראת הפעולה, כולל תרגול על מודל. לקראת היציאה למבצע הביע את הסתייגויותיו מהמבצע, ובראשן חוסר במודיעין. הוא הביע את נכונותו לצאת לפעולה רק אם יקבל פקודה כתובה מיצחק שדה. יצחק שדה סירב לתת פקודה כזו בכתב, והיציאה למבצע עמדה בסימן שאלה. יצחק שדה הציע לפקד בעצמו על הפעולה, אך אליהו גולומב דחה את הצעתו על הסף. יומיים לפני הפעולה מונה צבי ספקטור, ממפקדי השדה הבולטים של "ההגנה", לפקד על הפעולה. הוא התנדב למשימה אף על פי שסבל מפציעה מתאונת אופנוע.
הספינה שנבחרה לביצוע המשימה הייתה הספינה ארי הים (Sea Lion). הספינה הייתה שייכת למשמר החופים הבריטי ושימשה את הבריטים בפעילותם נגד ההעפלה. הספינה הגיעה ללא חימוש. קברניט הספינה שנבחר היה כתריאל יפה, איש הסקציה הימית של "הפועל" ומהפעילים המרכזיים של עלייה ב', אשר הדריך את אנשי הקורס בנושאי ימאות.
הפעולה
הפעולה יצאה לדרכה בבוקר יום ראשון, כ"א באייר תש"א, 18 במאי 1941, ממעגן חברת החשמל בחיפה. לעשרים ושלושה הלוחמים צורף כמשקיף מייג'ור סר אנתוני פאלמר (Palmer), שהיה קצין תותחנים בריטי ואיש ה–SOE. הספינה הייתה עמוסה בציוד, סירות נחיתה, חומרי חבלה, ונשק אשר כולם סופקו על ידי "ההגנה". מפקד הפעולה, צבי ספקטור, קיבל מדוד הכהן 500 לירות שטרלינג במטבעות זהב, למקרה שייאלצו להסתתר לאחר הפעולה בטריפולי ובסביבתה. כעבור מספר שעות, כאשר הספינה הייתה מול חופי לבנון, התקבל מהספינה שדר (ששודר ממשדר מתוצרת ה"הגנה"), ש"הכל בסדר". זה היה אות החיים האחרון שהתקבל מהסירה, שנעלמה עם אנשיה.
חיפושים וחקירה בסמוך לאירוע
החיפושים אחרי אנשי הכ"ג החלו לאחר הסכם הכניעה של הגנרל אנרי דנץ, מפקד כוחות צרפת במזרח התיכון, ביולי 1941. עוד קודם לכן קיבל יוסף קוסטיקה מידע על גופות שנפלטו בחופי טריפולי. עם כניעת כוחות צרפת הגיע לאזור טריפולי יוסף פיין אשר הכיר את לבנון היטב והיו לו קשרים עם אנשי המקום. פיין קיבל את המידע שקוסטיקה אסף וביצע סיור מקיף לאורך החוף תוך שהוא נפגש עם נכבדים מקומיים אשר מהם ביקש מידע על תקרית אפשרית על החוף. הוא חיבר דו"ח המסכם את ממצאיו וממנו עולה שנמצאו שבעה חלקי גופות בפיזור גדול על חופי טריפולי. לא הייתה ודאות לגבי זהות חלקי הגופות שנמצאו. כמו כן היה מידע על אפשרות שנלקחו אנשים לחלב. היה גם דו"ח של קוסטיקה בנושא הגופות אשר חפף בעיקרו את הדו"ח של פיין. דוד הכהן הנחה את קוסטיקה להציע פרס כספי למי שימסור מידע על גורל הסירה ואנשיה.
"ההגנה" לא חסכה במאמצים לפענח את מה שקרה ולעלות על עקבות הכ"ג, אך ללא תוצאות. הבריטים שחררו את גנרל דנץ ללא שחקרו אותו בנושא הכ"ג ונשאר חשד שהצרפתים מסתירים מידע. ידיעות שהגיעו ל"הגנה" ממקורות אחדים העלו אפשרות שאנשי הסירה נפלו בשבי. הבריטים התמקדו בחיפושים אחר מייג'ור פאלמר, וגם ביחס אליו נוצר הרושם שנפל בשבי. בגלל סודיות הפעולה וחוסר הוודאות לגבי גורל האנשים, במשך זמן רב לא דיווחה ה"הגנה" על היעלמות הלוחמים למשפחותיהם. משה שרתוק, ראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, ניהל משא ומתן עם הביון הבריטי ורק באוקטובר 1942 נמסרה הודעה רשמית מטעם הסוכנות למשפחות הנעדרים.
חקירות מאוחרות
החוקר ד"ר שלמה בן אלקנה הקדיש מאמצים רבים לחקירת העלמות אנשי הכ"ג החל מ-1966 עד מותו בשנת 1993. על סמך קריאה מדוקדקת של כל המסמכים בארכיונים הוא שיער שחלק מהאנשים נתפסו בחיים והוצאו מלבנון לאירופה. ניסיונות שלו לקבל חומר מהארכיונים הצרפתיים לא הצליחו. בזמן מלחמת לבנון הראשונה הוא הגיע לביירות ופרסם מודעות בעיתונות המקומית, שבהן ביקש מידע. בן אלקנה פרסם את מהלך חקירותיו בעיתונות, אבל לא הוציא דו"ח מסכם על חקירותיו כיוון שלא הגיע לפענוח התעלומה. תיק החקירה שלו מופקד בארכיון צה"ל.
ההיסטוריון הצבאי אריה יצחקי חקר את הפרשה בעת עבודתו כמנהל ארכיון ענף היסטוריה במטכ"ל, בעיקר לאחר שמצא את עדותו של יוסף קוסטיקה, המסתערב של הפלמ"ח בטריפולי. מסקנתו הייתה שהספינה הגיעה סמוך לחוף, הורידה סירה ובה שמונה מאנשי הצוות, שהחלה לנוע מזרחה. באותו זמן פגע פגז צרפתי בספינה שהתפוצצה לרסיסים. גם אנשי סירת החלוץ נהרגו, וגופותיהם נפלטו לחוף. יצחקי מסר את המידע לעיתונאי "ידיעות אחרונות" עמיר רפפורט וזה פרסם אותו בעיתונו. אין לתיאור זה אישוש מכל מקור אחר, והחוקרים משה עמי-עוז ונרי אראלי שללו תיאור זה.
בעקבות מידע פנימי שהגיע לחיים ישראלי, המשנה למנכ"ל משרד הביטחון בסוף שנות ה-90, על כוונתו של יצחקי לפרסם את המידע לציבור הוא החליט לחדש את החקירה, ובשנת 2000 יזם מחקר מחודש בנושא פרשת הכ"ג. המחקר נערך על ידי ד"ר משה עמי-עוז ונרי אראלי, אנשי משרד הביטחון, ונמשך עד שנת 2007. במסגרת המחקר נחשפו בפני החוקרים מסמכים מהארכיונים בצרפת ובריטניה. כמו כן אספו החוקרים כל מידע על הפרשה וניתחו אותו. המסקנה שלהם הייתה שלצרפתים לא היה מידע בנוגע להעלמות אנשי הכ"ג. דו"ח מקוצר של מחקר זה נשלח למשפחות במאי 2012. הדו"ח המלא בגרסת טיוטה לא ערוכה הופקד במאי 2013 בארכיון צה"ל. סיכום הדו"ח המקוצר נפתח במילים: "למרות כל הבדיקות שנעשו עד כה, לא נמצא פתרון חד-משמעי לתעלומת היעלמם של הכ"ד, וספק רב אם יימצא לכך אי-פעם פתרון ברור ומושלם." עם זאת, הדו"ח מציג שתי אפשרויות להיעלמות הספינה ואנשיה:
השערת דן יפה
בתקציר דו"ח משרד הביטחון מופיע תיאור של חלק מהגופות שנפלטו בחוף טריפולי כשבועיים-שלושה לאחר יציאת "ארי הים" למשימתה.
תיאור ממצאים זה שמופיע בתקציר הדו"ח אינו מתיישב עם האפשרויות להיעלמות הסירה שהועלו בסיכומו. ראשית, העדות להתפוצצות אינה מתיישבת עם אפשרות א' שהוצעה (הספינה טבעה בלב ים עקב תנאי הים הקשים ועומס היתר שהיה עליה). שנית, העדות לפגיעת מקלע מכוונת ("על החזה [של הבודדת] שמונה סימנים של כדורי מכונת ירייה") מצביעה על מתקפת ירי ישירה, אשר אינה מתיישבת לא עם אפשרות א' ולא עם אפשרות ב' (פיצוץ חומר הנפץ שהיה על הספינה עקב תקלה או עקב פגיעה מקרית ולא מכוונת של ירי מכלי שיט, שביצע ירי לצורך אימון או לצורך ניסוי כלים).
מי אם כן ירה על "ארי הים"? בדיקות חוקרי משרד הביטחון בארכיונים השונים בצרפת ובבריטניה לא העלו שום ידיעה על תקרית אש בין "ארי הים" לבין כוחות הצבא והצי הצרפתי או כוחות אחרים שהיו מוצבים באזור חוף טריפולי וסביבתו למן המחצית השנייה של מאי 1941.
על סמך קריאת הדו"ח המלא של משרד הביטחון ומידע נוסף העלה דן יפה, בנו של כתריאל יפה, קברניט "ארי הים", את ההשערה ש"ארי הים" טובעה על ידי הצוללת Souffleur. צוללת זו יצאה כחלק מכוח ימי צרפתי מביירות לכיוון טריפולי בבוקר 18 במאי 1941, על מנת לקיים תרגיל ימי, והייתה מצוידת בשני מקלעי 8 מ"מ על סיפונה. יומן המבצעים של הצוללת לא נסרק על ידי צוות משרד הביטחון, מפני שהיא טובעה על ידי הבריטים כחודש מאוחר יותר.
חיזוק להשערה זו נמצא במסמך שכותרתו "מאמץ המלחמה הסודי של הישוב" שנכתב ב 1945 על ידי גדעון רופר (רפאל) ובו נכתב ש"ארי הים" נפגשה בדרכה באניית מלחמה וישיסטית וטובעה. מידע על כך נמצא ב.
השלכות כישלון הפעולה
ההשלכה הראשונה של כישלון הפעולה הייתה ההבנה שהמודיעין לקראת הפעולה היה לא מספק. כבר ימים ספורים לאחר הפעולה חיבר יעקב דוסטרובסקי (דורי), רמטכ"ל ההגנה, מסמך ובו ניסח את הדרישות הנחוצות מחומר מודיעיני לצורכי פעולות "ההגנה" בעתיד (ראו עמוד 111).
מטרת הנהגת היישוב להקים יחידות קרביות במסגרת הצבא הבריטי קיבלה חיזוק מפעולת הכ"ג למרות כישלונה. הפלמ"ח קיבל תמיכה מהבריטים בשלבים הראשונים של קיומו כהמשך לפעילות קורס הכ"ג. פעולת צנחני היישוב באירופה והקמת הבריגדה היו המשך של מדיניות השיתוף אשר הוכיחה את עצמה לאורך כל מלחמת העולם השנייה.
הפלוגות הראשונות של הפלמ"ח הוקמו מיד לאחר הפעולה ואנשי הכ"ג שמשו לאנשי הפלמ"ח כסמל למצוינות ולהתנדבות. בפעולה הימית הייתה הפסקה ארוכה ולאחריה הוקם הפלי"ם בינואר 1943 על ידי מדריכי ובוגרי הקורסים הימיים של ההגנה.
הנצחה
זכרם של יורדי הסירה הונצח בדרכים רבות. ביום שישי, 17 במאי 1946, חמש שנים לאחר יציאתם של כ"ג יורדי הסירה להפלגתם האחרונה, פורסמו בעיתונות היישוב דפים ובהם תיאור גבורתם, בידי יצחק שדה, תמונותיהם ופרטים ביוגרפיים על כל אחד מהם. שלוש אוניות מעפילים נקראו על שמם: כ"ג יורדי הסירה, שהגיעה לארץ ב-13 באוגוסט 1946 מאיטליה ועל סיפונה 790 מעפילים; כתריאל יפה, שנקראה על שם רב-החובל של סירת הכ"ג, נתפסה בידי הבריטים ב-13 באוגוסט 1946, ו-604 המעפילים שעל סיפונה הועברו למחנות המעצר בקפריסין; ועמירם שוחט, שהצליחה לפרוץ את ההסגר הבריטי הימי ולעגון בקיסריה ב-16 באוגוסט ב-1946, ועל סיפונה כ-180 מעפילים.
ב-22 במאי 1957 נחנכה האנדרטה לזכר כ"ג יורדי הסירה בסמוך לגן הנעדרים בבית הקברות הצבאי בהר הרצל בירושלים ובה מתייחדים עם זכרם. במוזיאון ההעפלה וחיל הים נמצאת סירת האימונים "דוב הוז" וסיפור יורדי הסירה מונצח לידה. ברבות מערי ישראל נקראים רחובות על שם כ"ג יורדי הסירה.
בשנת 1968 הקדיש בית הספר לקציני-ים עכו לשמו את זכרם ומאז הוא נקרא כ"ג יורדי הסירה - בית הספר לקציני ים עכו.
עיריית תל אביב הציבה לוחית זיכרון לכ"ג יורדי הסירה ולקצין הבריטי בטיילת אוסישקין על גדות נהר הירקון. בשנת 1991 נחנכה אנדרטה לזכרם בגינה מטופחת בשיכון למד בין רחוב יהודה בורלא ודרך נמיר.
ברשימת המפליגים היה גם הקצין הבריטי מייג'ור אנתוני פאלמר שנשלח כליווי מטעם הSOE, ויש מקורות בריטיים בהם נרשם כמפקד הפעולה. הועלתה לאלוף שמואל טנקוס הצעה לשנות את שם בית הספר מכ"ג לכ"ד. אך היות שהמושג כ"ג כבר השתרש בציבור הוא לא שונה. הקצין הבריטי לא נשכח. בכל לוחות הזיכרון מופיע פאלמר בצורה בולטת.
שמו של פאלמר הונצח באנדרטה לחללי מלחמת העולם השנייה שמקום קבורתם לא נודע, הניצבת בבית הקברות הצבאי ברוקווד בבריטניה. בשנת 2017 הוכרו כ"ג יורדי הסירה כמתנדבים נעדרים של SOE, ושמותיהם נוספו לאנדרטה זו.
מסביב למדורה
מסביב למדורה הוא שיר עברי, שנכתב על ידי המשורר נתן אלתרמן והולחן על ידי המלחין יאיר רוזנבלום. הוא אחד השירים הידועים ביותר שנכתבו אודות הפלמ"ח ותרם לבניית המיתוס אודותיו.
כתיבת השיר
השיר פורסם על ידי אלתרמן ב-7 במאי 1948 (כ"ח בניסן תש"ח, "כתמיד בניסן, הירח..."), במדורו הטור השביעי בעיתון דבר, לכבוד יום השנה השביעי להקמת הפלמ"ח. היה זה בעיצומה של מלחמת העצמאות וימים מעטים לפני הקמת מדינת ישראל ("על סיפו של הדרור..."), כאשר אנשי הפלמ"ח כבר הספיקו להילחם ולחרף את נפשם בכל חלקי הארץ.
זהו שיר הלל לפלמ"ח ששמו מבוסס על הספר "מסביב למדורה" אשר פורסם שנתיים קודם לכן, ב-1946, על ידי יצחק שדה, שהיה ממקימי הפלמ"ח ומפקדו הראשון. השיר מתאר את הווי אנשיו הצעירים ואת אורח חייהם הפשוט. הוא מעלה על נס את נשיאתם בנטל והקרבתם שנעשו בצנעה ובאלמוניות מחד, ומאידך את המיתוס הנוצר סביב אלו ("מה נוסיף ונאמר, מדברים פעוטים נוצרות אגדות..."). בשיר כלולים גם דברי ביקורת על הפלמ"ח ("זהו טיב הפלמ"ח, הוא איננו משאיר כל מלאכה לשלא משלנו"), אך מילותיו מסתיימות בהכרה ברורה בתרומת הפלמ"ח לתקומתה הקרובה של המדינה:
הלחנת השיר וביצועו
יאיר רוזנבלום הלחין את השיר מיוזמתו בשנת 1971. הוא נועד להיכלל בתוכניתה של להקת הנח"ל שהופקה באותה שנה, והסולן המיועד היה גידי גוב. לא כך היה לבסוף וזאת עקב מחלוקת שפרצה בין חברי הלהקה סביב הפקת אותה תוכנית, שהביאה לפרישת רוזנבלום מהפקתה. בעקבות זאת העביר רוזנבלום את השיר אל צוות הווי חטיבת הצנחנים ושלישיית פיקוד המרכז עם הסולנית דורית ראובני, והוא הושר על ידם במשותף. כך נולד הביצוע הידוע ביותר של השיר. בעקבות הצלחתו אוחדו שני ההרכבים כדי ליצור את להקת פיקוד המרכז, וכללו את השיר בתוכניתם "שר מי ששר אחרון".
לשיר הופק גם וידאו קליפ ידוע בהשתתפות חברי להקת פיקוד מרכז. שובצו בו תמונות רבות של אנשי הפלמ"ח, ולצידן צולמו חברי הלהקה כשבידיהם רובים והם משחזרים חלק מאותן תמונות.
במצעד הפזמונים העברי השנתי של קול ישראל בשנת תשל"ב הגיע השיר למקום השלישי.
אנדראיאס, קיסר אתיופיה
אנדראיאס (געז: "አንድሬያስ", גרסה אתיופית של השם "אנדרו") היה קיסר האימפריה האתיופית בשיא תקופת תור הזהב. אנדראיאס היה בנו הבכור של הקיסר יסחק הראשון. אנדראיאס ירש את אביו ב-29 באוגוסט 1430 תחת שם ההכתרה "אסכנדר". אנדראיאס נפטר בפברואר 1431 ונקבר בכנסיית מריאם שבטדבבה.
חיים סטיינבך
חיים סטיינבך (אנגלית: Haim Steinbach; נולד ב-1944) הוא אמן, צייר ופסל אמריקאי ממוצא ישראלי.
חייו
סטיינבך נולד ברחובות למשפחה של ניצולי שואה וגדל בתל אביב. בשנת 1957 הוא היגר עם משפחתו לארצות הברית ומאז מתגורר בניו יורק. הוא החל לצייר כבר בגיל 15. הוא למד ציור במכון פראט בברוקלין (1968-1962), באוניברסיטה אקס-מרסיי (1966-1965) ובשנת 1971, כשהיה בן 27 החל ללמוד לתואר שני באמנות באוניברסיטת ייל.
האצטדיון הלאומי טא' אלי
באצטדיון 17,000 מקומות ישיבה, אך הוא מסוגל להכיל עד 35,000 צופים בתפוסה מלאה, כולל מקומות עמידה. בצמוד מצפון לאצטדיון שוכן מגרש סנטנרי (Centenary Stadium), מגרש כדורגל נוסף שבו נערכים מרבית המשחקים של ליגת העל המלטזית. עוד שוכנים במתחם שני חדרי כושר, בריכת שחייה מקורת, מגרש סקווש ומטווח, וכן מסעדות וברים.
אינסולינומה
האבחנה נעשית בדרך כלל על פי צרוף של רמה נמוכה של גלוקוז בדם יחד עם רמה גבוהה של אינסולין ושל פפטידים נוספים הקשורים לתהליך יצירת האינסולין, ויחד עם עדות לקיום גידול בלבלב, כגון באמצעות הדמיה רפואית.
הטיפול העיקרי הוא ניתוח.
שכיחות
שכיחות הגידול: בין 1 ל-4 חולים לכל מיליון איש בשנה.
ברוב המקרים הגידול קטן - פחות מ-2 ס"מ. השכיחות לממאירות (שליחת גרורות) בין 5% ל-30%.
כ-99% מהאינסולינומות מקורן בלבלב.
ב-5% מהמקרים החולים סובלים גם מגידולים בבלוטת הפאראתירואיד ובבלוטת יותרת המוח - תופעה רפואית הקרויה ניאופלזיה אנדוקרינית מרובה סוג 1 - ‎Multiple endocrine neoplasia type 1.
סימנים וסימפטומים
ירידת רמת הגלוקוז בדם - היפוגליקמיה - המתבטאת בהתחלה בסימנים נוירולוגיים שונים כגון כאבי ראש, עייפות, ראייה כפולה או מטושטשת, הסימנים מוקלים בזמן אכילה.
לעיתים ניתן להבחין גם בעלייה רבה במשקל הגוף.
אבחון
בבדיקות דם נוספות תימצא רמה גבוהה של אינסולין, של פרו-אינסולין (פפטיד ממנו נוצר האינסולין) ושל פפטיד-C (תוצר לוואי בעת הפיכת פרו-אינסולין לאינסולין).
מבחן דיכוי אינסולין
היפוגליקמיה גורמת לדיכוי בהפרשה תקינה של אינסולין, אך לא תגרום דיכוי בהפרשת אינסולין במצב של אינסולינומה.
מבחן דיכוי אינסולין הוא בדיקה רפואית, במהלכה החולה צם 72 שעות תחת השגחה רפואית, אך מותר לו לשתות משקאות נטולי קלוריות ונטולי קפאין. רמת הגלוקוז בדם נמדדת לעיתים קרובות, עד אשר הרמה יורדת פחות מ-49 מ"ג לדציליטר או עד אשר מופעים סימנים קליניים של היפוגליקמיה, ואז נלקחים בדיקות דם של אינסולין, של פרו-אינסולין ושל פפטיד-C. רמת שלושת החומרים האלה תהיה גבוהה במצב של אינסולינומה.
הדמיה רפואית
ניתן לגלות את הגידול באמצעים בלתי פולשניים: אולטרה סאונד, טומוגרפיה ממוחשבת ודימות תהודה מגנטית, או באמצעים פולשניים: אנגיוגרפיה, ואף טכנולוגיות מתקדמות של מדידת רמת אינסולין המופרש לוורידים מאזורים שונים של הלבלב.
טיפול
הטיפול העיקרי הוא כריתת הגידול בניתוח שעלול להוביל לכריתת חלק מהלבלב. חולים שלא ניתן לנתח אותם, או עם גידולים שלא ניתן להסירם, יקבלו תרופות שחוסמות הפרשת אינסולין כגון diazoxide או somatostatin.
רוב החולים עם אינסולינומה שפירה יכולים להרפא באמצעות ניתוח, אולם תופעות המחלה עלולות לחזור במקרה של גידולים מרובים. כ-2% מהחולים מפתחים סוכרת מסוג 1 לאחר הניתוח.
זאב מעופף
זאב מעופף (באנגלית: Airwolf) הייתה סדרת טלוויזיה אמריקנית אשר שודרה בין השנים 1984 ל-1987. הסדרה עוסקת במסוק צבאי על-קולי וצוותו, שהשתתפו במשימות, לרוב ריגול. הסדרה נוצרה על ידי דונלד בליסריו. בשלוש העונות הראשונות כיכבו בה ז'אן-מייקל וינסנט, ארנסט בורגניין, אלכס קורד וג'ין ברוס סקוט, בעונה הרביעית לוהק צוות חדש. מנגינת הנושא נכתבה והולחנה בידי סילבסטר לוויי.
הסדרה שודרה בישראל בערוץ הראשון בשלהי שנות ה-80.
תקציר עלילה
הסדרה מביאה את סיפורו של סטרינגפלו הוק (וינסנט), טיפוס מתבודד שחי בבקתה בהרים עם כלבו. חברו היחיד הוא דומיניק סאנטיני (בורגניין), זקן חביב ובעל חברת התעופה "סאנטיני אייר" המספקת לשניהם עבודה לעת מצוא.
הוק היה טייס הניסוי ל"זאב מעופף"- מסוק על-קולי מתקדם בעל יכולות התחמקות גבוהות וחימוש רב שנבנה על ידי ארגון ממשלתי סודי בשם "החברה" ("The Firm"). המסוק נגנב בידי יוצרו ד"ר צ'ארלס הנרי מוֹפֶט (בגילומו של דייוויד המינגס) ללוב וראש "החברה" מבקש את עזרתו של הוק בהשבת כלי הטיס יקר הערך.
הוק מצליח למצוא את המסוק בעזרת חברו דומיניק, אך במקום להחזירו הוא מחביא אותו בהר געש כבוי בעמק מונומנט. הוק מבצע משימות עבור ממשלת ארצות הברית בעזרת "זאב מעופף" תמורת מציאתו של אחיו סיינט-ג'ון הוק, שנעדר מאז מלחמת וייטנאם.
הסדרה הציגה את דמותה של קייטלין אושאנסי (סקוט) בעונתה השנייה של הסדרה כטייסת מסוקים של משטרת הכבישים של טקסס, שמצטרפת לחברת "סאנטיני אייר" ובהמשך מתפקדת גם כטייסת גיבוי במסוק "זאב מעופף".
"החברה"
"החברה" המסתורית הידועה בשם "The Firm" מסועפת ל-CIA ומנוהלת בידי מייקל קולדסמית' בריגס השלישי, שידוע בכינויו "ארכאנג'ל" (אלכס קורד). בשתי העונות הראשונות, ארכאנג'ל נעזר בשירותיה של מארלה (דבורה פראט), בעלת דוקטורט בהנדסת אווירונאוטיקה, הנדסת חשמל, פסיכולוגיה ומיקרוביולוגיה.
הסדרה הייתה אפלה ועלילתית ובעלת מאפיינים מהמלחמה הקרה, כאשר אנשי "החברה" מנסים להניח את ידיהם על "זאב מעופף" בכל הזדמנות, ובנוסף לבושים כולם בלבן כדי לשכנע את הוק ודומיניק ב"טובתם". "החברה" הייתה גם בעלת בריתם וגם אויביהם למשך כל הסדרה.
המסוק
המסוק שכינויו בסדרה "זאב מעופף" היה בעצם מסוק מדגם בל 222 דו מנועי, שצבוע בצבע אפור מטאלי פרט לגחון הצבוע לבן (בצורה המאפיינת קטלן). המסוק צויד בזוג מנועי סילון וזרבובית בקדמת המסוק שנועדה לתדלוק אווירי, בנוסף למקלעים החבויים בקצות כנפיים נשלפות ומשגר רקטות מסוג AGM-65 מאבריק, AGM-114 הלפייר וAIM-9 סיידווינדר מונחה חום בגחון המסוק. המסוק עצמו בעל שריון בלתי חדיר, והעיצוב הפנימי של המסוק היה הייטקי ומשוכלל, וכלל מערכות זיהוי אווירי, אמצעי האזנה ושיבוש תדרים, הטלת מוץ ונורים כנגד אמצעי לחימה אחרים וטיסה חמקנית.
הרעיון מאחורי "זאב מעופף" היה היותו על-קולי ומחומש בצורה כזו שתאפשר לו להשתלב כמסוק אזרחי וצבאי ("זאב במעטה של כבשה"). הלוגו של "זאב מעופף" היה ראש זאב שחושף שיניו, שמאחוריו כנפיים וראש של כבשה במסווה.
"זאב מעופף" יכול היה לכאורה לבצע תמרונים שאינם אפשריים במסוקים מציאותיים - טיסה במהירויות על קוליות ובגבהים שהם מחוץ למעטפת הטיסה של מסוקים בני זמננו.
לאחר סיום הסדרה המסוק נמכר לחברה גרמנית ושימש כאמבולנס אווירי. ב-6 ביוני 1992, במהלך סופת רעמים ובתנאי ראות קשים, התרסק המסוק על צלע הר מיוער ושלושת אנשי צוותו נהרגו.
באוגוסט 2006 נוצר תעתיק של "זאב מעופף" מדגם בלתי שמיש של מסוק הבל-222, והוצב במוזיאון מסוקים בפיג'ן פורג', טנסי.
אידה ווה
ביוגרפיה
אידה ווג נולדה בפילדלפיה. היא בתם של הצייר סמואל בל ווה ואשתו הראשונה, שרה לנדנהול, ולכן הייתה אחותה למחצה של הצייר פרדריק ג'אד ווה. אמה החורגת הייתה מרי אליזה יאנג ווה, ציירת מיניאטורות.
אידה ווה שיתפה פעולה עם בת זוגה, איימי אלה בלאנשאר, בהוצאת ספרי ילדים - ווה כמאיירת ובלנשארד כסופרת. ווה גם פרסמה ספרים בכוחות עצמה. מלבד איור ספרי ילדים, ווה הייתה ציירת עטורת פרסים. בשנת 1869 הציגה באקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה שתי עבודות, "המציאה" ופורטרט של קרל גרטנר.
הדיוקן העצמי שלה וציור אחר, "קוסטה קטנה" (1870), נמצאים באוסף הקבוע של מוזיאון האמנות וודמיר, פילדלפיה.
הכומר ג'יי הנרי סמית ג'וניור, בוגר אוניברסיטת פנסילבניה היה אחד התינוקות שהוצגו בסדרה של אידה ווה, "סאנשיין בייביס" (1887). חברת A.D. Matthews Sons הדפיסה את הסדרה מחדש בשנת 1907.
בשנות השמונים של המאה ה-19 היא ציירה את דיוקנה של פלורנס סלרס קוקס פול. עבודתה הידועה ביותר, "הגר וישמעאל" הוצגה בסלון בצרפת בשנת 1888, ונרכשה אז על ידי האקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה. בשנת 1890 פרסמה ספר בן 21 עמודים עם איורים בשחור-לבן של אמנים שונים, כולל האיור הראשון שפרסמה ג'סי ווילקוקס סמית'.
בשנת 1893 הציגה בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשיקגו: "פיירו", "שני תינוקות" ו"הכל בארבע שניות" הם הוצגו ברוטונדה, בבניין האישה, ו"הגר וישמעאל" הוצג בארמון המרכזי של האמנויות.
בשנת 1895 הוצגה יחד במאמר על ציירות נשים אחרות שפורסם ב"פילדלפיה אינקוויירר". המאמר הדגיש כיצד קירות הסטודיו של ווה היו "מודפסים עם רישומים רבים ... רובם הם תנוחות ראש ודמיות, שכן אמנית זו, התמחתה בציור פורטרטים". בשנת 1896 האולפן, ברחוב הערמונים 1530, ניזוק עקב שרפה שהרסה את הסטודיו שלידה השייך לקרול בק.
אידה ווה הייתה בת זוגה של איימי אלה בלאנשארד (1856–1926), סופרת ילדים. הן הכירו כשווה עדיין גרה עם הוריה ובלאנשארד הועסקה כמורה של אחיה הצעיר של ווה, הצייר לעתיד פרדריק ווה.
פרנק ריסטר
פרנק ריסטר (בצרפתית: Franck Riester; נולד ב-3 בינואר 1974) הוא פוליטיקאי צרפתי המכהן כשר התרבות הצרפתי. היה חבר באספה הלאומית של צרפת בין השנים 2007–2018. הוא ייצג את סן אה-מארן והיה חבר לשעבר של הרפובליקנים, שהייתה ידועה בעבר בשם האיחוד לתנועה עממית (UMP). הוא הקים ומוביל כיום את מפלגת "אגיר".
קריירה פוליטית
משנת 2008 ועד 2017 כיהן כראש עיריית קולומייה בסן-אה-מארן, איל-דה-פראנס.
במהלך המערכה הלא מוצלחת של ניקולא סרקוזי לבחירות לנשיאות 2012, שימש ריסטר כראש התקשורת של מפלגת UMP. בבחירות המקדימות לנשיאות 2016 של הרפובליקנים, ריסטר אישר את ברונו לה מאייר כמועמד המפלגה לתפקיד נשיא צרפת.
ריסטר מונה לשר התרבות בממשלת ראש הממשלה אדואר פיליפ ב-16 באוקטובר 2018.
מחלוקת
כאשר הבמאי רומן פולנסקי זכה לבימוי הטוב ביותר לסרטו "קצין ומרגל" בטקס פרסי הסזאר השנתי בשנת 2020, צוות ההפקה שלו החרים את הטקס לאחר שריסטר אמר כי הצלחתו של במאי שהואשם באלימות מינית תעביר את האות הלא נכון בעידן תנועת Me Too.
חיים אישיים
ריסטר נחשף בתקשורת כהומו בשנת 2011 והיה חבר הפרלמנט הצרפתי הראשון שעשה זאת.
במרץ 2020, במהלך התפרצות נגיף הקורונה, נמצא כחיובי לנגיף COVID-19.
איראז'דרכו
איראז'דרכו (שם מדעי: Eurazhdarcho) הוא סוג של פטרוזאור ממשפחת האזדרקיים הענקיים שחי באזור רומניה של ימינו בתקופת הקרטיקון העליון.
האיראז'דרכו נתגלה ב-2013 ונחשב כפטרוזאור בגודל בינוני במשפחתו, אך התגלו ממנו רק כמה חוליות צוואר, מהם הסיקו על גודלו ומראו. על פי הערכה, הגיעה מוטת כנפיו לשלושה מטרים ואורך עצם המסרק הרביעית שלו הגיע ל-25 ס"מ. לאיראז'דרכו הייתה לסת גדולה וחסרת שיניים, שהזכירה מקור של קלאו או טוקאן והייתה בעלת שרירים בקדמתה, בעזרתם ניתן היה לסוגרה במהירות. לאיראז'דרכו היה צוואר ארוך, בדומה לג'ירף, וגפיים ארוכים. אף על פי שנראה מגושם, היה האיראז'דרכו מסוגל לצעוד במהירות על האדמה.
למרות גודלו המרשים היה האיראז'דרכו קטן בהרבה מפטרוזאור נוסף שנמצא באותו אזור - ההטצגופטריקס, שהיה אחד מהגדולים שבפטרוזאורים וטורף העל של האי האטג.
בתרבות
פטרוזאור זה מופיע בסדרה הכוכב דינוזאור.
בניה (מושב)
בְּנָיָה הוא מושב המשתייך למועצה אזורית ברנר והוא היישוב המערבי ביותר בשטחה. נוסד ב-16 באוגוסט 1949 על ידי עולים מפולין, רוסיה, גרמניה, צ'כוסלובקיה, רומניה והונגריה.
תחילה נקרא המושב "יבנה הדרומית", שכן המושב ממוקם דרומית לעיר יבנה. בהמשך שונה שמו ל"בניה", שיכול אותיות של שם העיר "יבנה". המושב ממוקם בגבול מערבי של השפלה ליד אשדוד, יבנה, המושבה גדרה ויישובי המועצה האזורית גדרות בצמוד לכביש 42 וצומת בני דרום.
בעבר עסקו בו בחקלאות שלחין, רפתות ולולים, אך כיום נותרו רפתות גדולות בודדות. המושב מוקף בפרדסים רבים ומשקיף על תל יבנה ותחנת הרכבת של העיר.
ילדי המושב לומדים בבית הספר היסודי "בית אור" במושב קדרון, ובבית ספר התיכון "ברנר" בגבעת ברנר. לילדים הצעירים ישנם גני ילדים בשטחי המושב.
במושב כ-200 משפחות, ובשטחו ניתן למצוא מגרשי טניס, כדורסל וכדורגל, גני שעשועים לילדים, גני ילדים לילדי המושב, ספריה, צרכניה, מועדוני עם, מועדון נוער ופארקים ירוקים.
המושב שייך לתנועת המושבים ופעילה בו תנועת הנוער "התנועה החדשה", בה מדריכים תלמידי התיכון את כיתות ד-ח.
קבוצת עליבאבא
עיקר הפעילות של החברה בסין. בשנת 2005 קנתה יאהו 39% ממניות החברה תמורת מיליארד דולר במזומן. אילו הייתה יאהו מחזיקה בכל מניותיה עד להנפקה הראשונה שבוצעה ב־2014 היו אלו שוות כ־92 מיליארד דולר.
בספטמבר 2014 ביצעה הקבוצה את ההנפקה הראשונה הגדולה בהיסטוריה בבורסה לניירות ערך בניו יורק, אשר הצליחה לגייס 25 מיליארד דולר, לאחר ההנפקה הוערך שווי החברה בכ־231 מיליארד דולר. במאי 2018 כבר הייתה שווה כ־507 מיליארד.
היסטוריה
קבוצת עליבאבא הוקמה על ידי ג'ק מא, שייסד אותה בעזרת 60,000 דולר שגייס מכ-80 חברים. בשנת 2010 קבוצת עליבאבא השיקה את עלי-אקספרס, שירות סחר אלקטרוני המורכב ברובו מעסקים סינים קטנים המציעים מוצרים לקהל בינלאומי. היום האתר הוא אתר האיקומרס הפופולרי ביותר ברוסיה.
הנפקה
בספטמבר 2014 הונפקה החברה בבורסה לניירות ערך בניו יורק.
אף על פי שהערכות אנליסטים לפני ההנפקה ניבאו הנפקה גדולה ומשמעותית, גם האופטימיים ביותר חזו הנפקה של פחות מ־21 מיליארד. בפועל ההנפקה גייסה 25 מיליארד דולר, מה שהפך אותה להנפקה הגדולה בהיסטוריה, בפער ניכר מהמקום השני של בנק סין לחקלאות שגייס 22.1 מיליארד דולר ב־2010.
בהנפקה מכרה יאהו, כפי שסוכם מראש, 122 מיליון מניות ונשארה עם אחזקה של 16.3%, ממכירה זו הרוויחה יאהו כ־8.3 מיליארד דולר.
בשלהי שנת 2021 החברה ספגה קנסות בסך מיליארדי דולרים מהממשל הסיני, בטענה כי היא פועלת באופן מונופוליסטי בסין, לצד צעדי אכיפה משמעותיים נוספים של הממשל הסיני, כתוצאה מכך, המניה של החברה ירדה בשיעור של כשבעים אחוז מהשיא שנקבע בתחילת שנת 2021, שווי החברה נחתך בכחמש מאות מיליארד דולר במצטבר, מחיקת הערך הגדולה מאז ומעולם בהיסטוריית שוק ההון.
קבוצת עליבאבא הסינית הודיעה במרץ 2023 כי היא מתכננת לפצל את האימפריה העסקית שלה, בשווי 220 מיליארד דולר, לשש יחידות שיפעלו ויגייסו כספים בנפרד, ובחהה את האפשרות של הנפקתן.
פעילות בישראל
בשנת 2017 הקימה הקבוצה מרכז פיתוח בישראל באמצעות רכישת חברת ההזנק ויז'ואליד ובהמשך, בשנת 2019, רכשה את אינפיניטי איי.אר. ומיזגה אותה במרכז הפיתוח. בראש המרכז עמדה פרופ' ליהי צלניק-מנור מהטכניון והועסקו בו כמה עשרות עובדים. בשנת 2022 נסגר המרכז ועובדיו פוטרו.
כביש 436
כביש 436 הוא כביש אורך אזורי בישראל. חלקו הצפוני הוא כביש בינעירוני מצפון לירושלים ואורכו 7 ק"מ. חלקו הדרומי הוא כביש עירוני ראשי בירושלים הקרוי גם "שדרות גולדה מאיר" ואורכו הוא 5 ק"מ. אורכו הכולל של כביש 436 הוא 12 ק"מ.
הקטע הבינעירוני
קטע זה מחבר בין כביש 443, כביש 45, מחנה עופר, וגבעת זאב לשכונת רמות אלון בצפון מערב ירושלים, והוא חולף על פני גבעון החדשה וקבר שמואל הנביא (נבי סמואל). ממזרח לקטע בין צומת גבעונים לנבי סמואל עוברת גדר ביטחון ודרך גישוש של צה"ל על מנת למנוע כניסת פלסטינים מהכפרים ג'יב, ג'ודירה וביר נבאלא הקרובים לאזור הכביש. בעבר היה מחסום צה"ל לביקורת בכניסה לירושלים ולשכונת רמות אלון, אך בשנת 2010 מחסום זה בוטל בשל פסיקת בג"ץ כי יש לאפשר לנהגים פלסטינים לעבור בקטע כביש 443 העובר בתחומי הקו הירוק, והמחסום עבר לכביש 443 בסמוך לצומת גבעת זאב ומחנה עופר. לאחר שצה"ל פינה את המחסום סמוך לשכונת רמות, הושארו במקום פסי ההרעדה והבטונדות. לאחר מספר חודשים, לאור מחאות התושבים, הוסרו הבטונדות, התאורה הוחלפה והכביש נסלל מחדש בסביבת המחסום.
בעבר הוגדר הכביש הממשיך צפונה לכיוון ביתוניא כחלק מכביש 436. אולם לאור העברת כביש זה לשטחי הרשות הפלסטינית, במסגרת הסכמי אוסלו, נאסרה כניסת אזרחים ישראלים אליו, וההגדרה של כביש 436 נקבע כמסתיים מדרום לביתוניא.
הקטע העירוני
החלק הדרומי של הכביש הוא עורק תחבורה חשוב וראשי בעיר ירושלים המחבר בין שכונת רמות אותה הוא חוצה מצפון לדרום, כביש ירושלים-תל אביב (כביש 1), שדרות יגאל ידין (כביש 9 העירוני, ושדרות מנחם בגין; להר חוצבים והשכונות החרדיות בצפון מרכז ירושלים; שם הוא מסתיים בצומת סנהדריה (צומת בר-אילן) בה נפגשים הרחובות בר-אילן, שמואל הנביא ושדרות חטיבת הראל; בין השכונות סנהדריה ושמואל הנביא. קטע כביש זה נקרא גם "שדרות גולדה מאיר" ומכונה גם "כביש רמות". הכביש נבנה בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20, ולאחר פטירתה של ראש הממשלה גולדה מאיר נקרא על-שמה.
בדירוג "הרחובות האדומים" של משטרת ישראל ב-2017, הוגדר הקטע העירוני כאחת הרחובות המסוכנים בישראל בהם התרחשו עשרות תאונות דרכים.
היסטוריית המחלוקות סביב הכביש
במהלך שנות ה-80 נודע הכביש בכינוי 'כביש רמות' בהקשר של עשרות מחאות והפגנות של חרדים שאירעו במקום כנגד נסיעה בכביש בשבתות, משום שהוא עובר בסמוך לשכונות החרדיות סנהדריה ועזרת תורה. מאידך, תושבי ירושלים החילונים מחו נגד האפשרות לסגירת הציר בשבת, כיוון שבאותה עת הוא היה היחיד שקישר בין שכונת רמות לבין מרכז ירושלים. לאחר שנפתח בסוף שנת 1987 ציר חלופי משכונת רמות לשכונת הגבעה הצרפתית ולמרכז ירושלים ('דרך יגאל ידין'), שככו המחאות והוחלט כי הציר יהיה סגור בשבתות משכונת סנהדריה דרומה, אך יישאר פתוח משכונת רמות להר חוצבים ו'דרך יגאל ידין'. במהלך השנים האחרונות נפתח הכביש בשבתות בשנית.
התפתחות הכביש
בשנים האחרונות הורחב הכביש בין הר חוצבים לצומת סנהדריה (בר-אילן) ואחד הנתיבים בו נהפך לנתיב תחבורה ציבורית, כחלק מרצף של מסלולים כאלה מהר חוצבים עד הר חומה שאמור לשמש את הקו הכחול של הרכבת הקלה בירושלים העתידי. עם פתיחת התוואי החדש של כביש 1 (כביש ירושלים-תל אביב) בעמק הארזים בשנת 2007, גברה חשיבותו של הכביש, במיוחד בקטע המקשר בין כביש 1 לכביש 50 (כביש בגין). בקטע זה הורחב הכביש עד 4 מסלולי נסיעה לכל כיוון. כיום כל כביש 436 מקצהו הצפוני בצומת גבעת זאב ועד קצהו הדרומי בצומת בר-אילן בירושלים הוא בעל הפרדה בנויה בין הנתיבים, ובו לפחות שני מסלולים לכל כיוון. מהירות הנסיעה המרבית המותרת בקטע הבינעירוני היא 90 קמ"ש (למרות זאת, ישנה עקומה תלולה ליד נבי סמואל). בקטע העירוני המהירות המרבית המותרת היא 70 קמ"ש.
מחלפים וצמתים לאורך הכביש
סדר הופעת המחלפים והצמתים בטבלה זו הוא מצפון לדרום מפני שסדר הופעת אבני הדרך בכביש הוא מצפון לדרום (ולא להפך, כמקובל לכביש אורך, כפי שניתן היה לחשוב).
..
שמורת הר חרמונית
שְׁמוּרַת הַר חֶרְמוֹנִית היא שמורת טבע הנמצאת צפון מזרחית מקיבוץ אל-רום ודרום מזרחית מהכפר בוקעאתא.
השמורה מקיפה את הר חרמונית לאורך כשני קילומטרים וברוחב כקילומטר אחד. מקור שם השמורה הוא על שם הר חרמונית הסמוך אליה, הר געש שלועו פתוח לצד מערב; מפסגתו נוף לצפון הגולן, לחורן ולכתף החרמון. שם נוסף לשמורה הוא שמורת תל א-שיח'ה.
Gati
גאטי (באנגלית: Gati) היא חברת לוגיסטיקה הודית, המציעה שירותי הפצה ברחבי הודו.
המטה הראשי של החברה נמצא בעיר היידראבאד, מלבדו מפעילה החברה משרדים ומחסנים בכל הערים הגדולות בהודו.
גאטי היא חברת בת של אולקרגו לוגיסטיקה וחלק מקבוצת אבשיה (Avvashya Group).
היסטוריה
גאטי הוקמה בשנת 1989 כחברת שליחויות והפצה בין צ'נאי ומדוראי.
בשנת 1995, הפכה לחברה בע"מ והחלה לספק ערבות כספית על המשלוחים שלה.
בשנת 2001, החלה החברה לבצע משלוחים בקו המהיר בין קולקטה למומבאי.
בשנת 2020, נרכשה גאטי על ידי חברת הלוגיסטיקה ההודית אולקרגו לוגיסטיקה.
מגי קקון
מרי-איבון קקון (ידועה כ-מגי או מגוי; בערבית: ماغي كاكون, נולדה ב-1953 בקזבלנקה), היא סופרת, פוליטיקאית ויועצת נדל"ן והאישה היהודייה המרוקאית הראשונה שהתחרתה בפרלמנט המרוקאי ולמשרה ציבורית במרוקו בכלל (גברים יהודים כיהנו בפרלמנט המרוקאי ובפוליטיקה קודם לכן), בראש "המפלגה החברתית המרכזית", עבור "רשימת הנשים הלאומית", שלא צלחה בבחירות לפרלמנט המרוקאי של 2007.
במהלך הקמפיין לפרלמנט המרוקאי ב-2007, משנשאלה לגבי יהדותה והקושי שזה עלול להוות עבורה השיבה כי "אני מודה שזה לא קל עבורי לרוץ בבחירות. לא מפני שאני יהודייה, אלא מפני שאני אישה". היא ציינה כי אינה מעוניינת במפלגות הגדולות וכי הקמפיין שלה יתרכז בצעירים של מרוקו "שהם העושר והכוח שלנו". ב-2011 היא מנסה את מזלה שוב בבחירות לפרלמנט.
קישורים חיצוניים
ָ* ISBN 2903716455 La Cuisine juive du Maroc de mère en fille
מכירה
מכירה היא פעולה עסקית של העברת בעלות (זכות הקניין) בנכס או בחפץ מסוים, מצד המוכר אל צד הקונה. במכירה מוגדרים: נשוא המכירה (החפץ הנמכר), התמורה (לרוב מחיר המכירה) והתנאים. הפעולה הנגדית (מצד הקונה) היא פעולת הרכישה. פעולות מכירה ורכישה מהוות את ההליך הבסיסי בביצוע פעילות כלכלית, ובפרט בביצוע יחסי מסחר. מתן שירות (כנשוא מכירה) עשוי להיחשב לפעולת מכירה, או לחלופין כביצוע עבודה, שתמורתה היא שכר עבודה או שכר טרחה. העברה של בעלות ללא תמורה (למשל מתן מתנה) אינה פעולת מכירה.
תהליך המכירה הוא נושא מחקר משמעותי בתחום השיווק, בשל הרצון לבצע את הפעילות העסקית. לנושא בעיקר משמעות בניסיון של מוכרים וחברות לאתר את הגורמים המשפיעים על הקונה לבצע עסקה.
עסקת חליפין, ברטר (Barter), היא עסקה שבה כל צד הוא גם מוכר וגם קונה. דיני המיסים מתייחסים אל עסקת החליפין כאל שתי עסקות מכירה נפרדות, שהתמורה הכספית בגינן מתקזזת.
מרבית פעולות המכירה לצרכן הסופי מתבצעות בחנויות, המתווכות בין היצרן ובין הצרכן הסופי. החנות עוסקת במכירה קמעונאית, ולעיתים מתווך בינה ובין היצרן גוף העוסק במכירה סיטונאית.
נהוג להבדיל בין שני סוגים עיקריים של מכירה: לשניהם עקרונות זהים אך שיטות יישום שונות.
בחלק מתהליכי המכירה, מתקיים בין המוכר ללקוח הליך משא ומתן שמטרתו לשפר את תנאי העסקה, לכל אחד מהצדדים.
עם התפתחות האינטרנט הוא הפך לכלי מכירות בולט, בחנויות מקוונות ובאתר המאפשרים התקשרויות בין פרטים.
טאמל
טאמל (בנפאלית: ठमेल) היא שכונה בעיר קטמנדו שבנפאל. לעומת שאר השכונות שבעיר, טאמל מתאפיינת בעיקר כנקודת מעבר וכור היתוך בין מאות אלפי תיירים הפוקדים את נפאל ורוב הפעילויות התיירותיות וחיי הלילה בעיר מתרחשות בה. למעלה מ-4 עשורים, שכונת טאמל מהווה מרכז לענף התיירות במדינה. בגלל אחוזי התיירות הגבוהים, מצויים בה חנויות ציוד-למטייל, מסעדות ופאבים רבים.
רקע
טאמל ידועה בשל היותה מקום מרכזי עבור כמעט מיליון תיירים הבאים לבקר מדי שנה. כבר בעידן ההיפים במהלך שנות ה-70, הייתה טאמל לבסיס יציאה עבור תיירים בדרכם אל הרי ההימלאיה וטרקים אחרים באזור.
ישראלים
אלפי ישראלים פוקדים את נפאל מדי שנה. רובם במסגרת טיול אחרי צבא, ולרוב שוהים למשך מספר שבועות. קיימים מספר יעדים ייעודיים למטייל הישראלי בטאמל. במהלך שנות ה-90 ושנות ה-2000, נפתחו בטאמל סוכנויות (אחת מהן אף קרויה על שם השחקן הישראלי מאיר סוויסה) ומסעדות הפונות לקהל הישראלי והוקם בית חב"ד, בניהולו של הרב חזקי ליפשיץ ורעייתו הרבנית חני ליפשיץ.
משפט ליוביל
מספר משפטים במתמטיקה קרויים על שמו של המתמטיקאי הצרפתי ז'וזף ליוביל (1809–1882).
פקעת
פקעת (באנגלית: Tuber) היא איבר אגירה תת-קרקעי הקיים בצמחים רב-שנתיים מסוימים. הפקעת היא למעשה פרק או מספר פרקים של גבעול, שעברו התמחות לשמש כאיבר אגירה, ובהתאם התעבו ואיבדו את הכלורופיל. מהפקעת יוצאים שורשים כלפי מטה, והמשך הגבעול ועלים כלפי מעלה. בניגוד לבצל, המותאם לאגירה הן של חומרי מזון (כמו עמילן) והן של מים, הפקעת מותאמת לאגירת חומרי מזון בלבד.
הריכוז הגבוה של חומרי מזון בתוך הפקעת, מקנה לה ערך תזונתי גבוה עבור בעלי-חיים רבים, ולכן פקעות רבות נמצאות בסכנת טריפה מתמדת. בשטחים טבעיים בישראל ניתן לראות לעיתים קרובות סימני חפירה באדמה של חזירי בר או דרבנים, שנעשו תוך שיחור אחר פקעות של צמחי בר שונים. צמחים מסוימים התגברו על בעיית הטריפה על ידי ייצור רעלנים שונים בתוך הפקעת.
בצמחים מסוימים, כמו בטטה, קיימת התעבות מסוג אחר - התעבות של קנה-שורש.
נבחרת אנגולה בכדורסל
נבחרת אנגולה בכדורסל היא נבחרת הכדורסל הלאומית של אנגולה. הנבחרת מנוהלת על ידי התאחדות הכדורסל האנגולית.
מאז שהצטרפה לפיב"א, הפכה נבחרת אנגולה לנבחרת החזקה ביותר באפריקה וזכתה 11 פעמים באליפות אפריקה בכדורסל. ארבע פעמים נוספות סיימה הנבחרת במקום השני ופעמיים נוספות סיימה במקום השלישי.
לאור שליטתה המוחלטת בכדורסל באפריקה, נבחרת אנגולה ייצגה את היבשת 5 פעמים במשחקים האולימפיים ו-8 פעמים באליפות העולם בכדורסל. אולם ברמה העולמית לא הצליחה הנבחרת לבלוט והישגי השיא שלה הם מקום עשירי במשחקים האולימפיים בשנת 1992 ומקום עשירי באליפות העולם בכדורסל בשנת 2006.
נעמי צור
נעמי צור (נולדה ב-8 בספטמבר 1948) היא פעילה ציבורית בתחום איכות הסביבה בישראל, פוליטיקאית וסגנית ראש עיריית ירושלים לשעבר. במסגרת תפקידה הייתה אחראית לתכנון אסטרטגי, איכות הסביבה, קיימות ושימור היסטורי של העיר. 2022 זוכת פרס מפעל חיים בוני ציון.
ביוגרפיה
בשנת 1973 סיימה לימודי תואר ראשון בלימודים קלאסיים ובארכאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים ובשנת 1975 המשיכה את לימודיה לתואר שני בבלשנות השוואתית.
קריירה
צור התחילה במקצוע הבלשנות וב-1997 פרסמה מילון עברי-אנגלי-עברי מקיף בשיתוף עם אריה קומיי אשר יצא בהוצאת אחיאסף. בנוסף, בין השנים 1982 ו-1995 צור עבדה כעמיתת מחקר באוניברסיטה העברית.
הישגים מקצועיים
ב-1987–1995 צור כיהנה כיו"ר המגזר הדתי הלאומי של וועד ההורים המחוזי של ירושלים ומונתה בתואר כבוד כחברת הנהלה של המועצה הירושלמית לילדים ולנוער. ב-1995–1996 עבדה כעוזרת אוצרת מטבעות במוזיאון רוקפלר בירושלים. בשנת 1996 צור החלה את 12 שנות תפקידה כמנהלת החברה להגנת הטבע בירושלים, במסגרתן הקימה וריכזה במשך עשור את "ירושלים בת קיימא"- קואליציה בת 60 ארגונים וועדי פעולה ברחבי הבירה. במסגרת תפקידיה אלו יזמה את הבדיקה המקיפה לגילוי עתודות הקרקע האמיתיות בירושלים, אשר תוצאותיה היו בין הגורמים שהובילו לביטול תוכנית ספדיה לבנייה במערב העיר ירושלים.
בנוסף, הובילה צור מאבקים ציבוריים נוספים, כדוגמת הצלת עמק הצבאים בירושלים, הפיכת מזבלה בשכונת נווה יעקב בעיר לשמורת פרחי בר, והקמת פארק המסילה. תהליך תכנון הפארק נעשה בשיתוף עם השכונות הסובבות אותו. (עמק הצבאים עובר כעת את השלב הראשון של עצם פיתוח הפארק עם גידור להגנת הצבאים והכנת תעלת ניקוז ליצירת סדרת אגמים מצפון לדרום הפארק). שטח עמק הצבאים הוא כ-250 דונם והוא מהווה פארק טבע עירוני ראשון מסוגו בישראל שבזכותו משתדרגות כל השכונות מסביב לפארק כמו: גוננים, גבעת מרדכי, מורדות בית וגן ורמת בית הכרם.
בשנת 2007 נעמי צור מונתה למנהלת הקהילות העירוניות של החברה להגנת הטבע. ב-2009 הגתה צור את הרעיון להקמת רשת עולמית שמאגדת ערי עלייה לרגל וקהילות דתיות שקשורות איתן בניסיון להפוך הן את המסע של עולי הרגל והן התנהלות הערים המארחות לחוויה ירוקה ומקיימת. הרשת העולמית לעלייה לרגל ירוקה הושקה בעיר אסיזי באיטליה בסוף 2011 ובמעמד הזה צור מונתה להיות שגרירת הרשת. כמו כן, צור עומדת כיום בראש צוות עלייה לרגל ירוקה של ירושלים. כפי שציינה צור במסגרת הכנס הבינלאומי הראשון לעלייה לרגל ירוקה, אשר נערך בירושלים באפריל 2013, "הרעיון הוא בו זמנית גדול ופשוט, שכן בעוד שאין דבר חדש בעלייה לרגל, הרעיון של שותפות עולמית ירוקה בנושא עלייה לרגל הוא מושג לגמרי חדשני, אשר מגדיר יעדים לקיימות אורבנית וצמיחה כלכלית מחד, ומאפשר שיח בין דתי מאידך".
לפני כהונתה כסגנית ראש העירייה, בתפקיד מנהלת החברה להגנת הטבע בירושלים ומרכזת הקואליציה של "ירושלים בת-קיימא", הובילה צור מאבקים ציבוריים רבים בנושא סביבה וחברה. ביניהם מאבק נגד התפשטות עירונית להרי ירושלים הכרוכה בתוספת כ-20,000 יחידות דיור בכביש טבעת מערבי בתוך הרי ירושלים הירוקים. מאז כניסתה לעירייה, היא הובילה את מהפכת המיחזור בירושלים ופעלה להטמעת הטבע העירוני במערכת התכנון העירוני לצד טיפוח שטחים פתוחים משמעותיים כדוגמת עמק הצבאים ופארק המסילה.
פעילות ציבורית
נעמי צור מרצה לעיתים קרובות בכנסים בינלאומיים המתמקדים בנושאי איכות הסביבה והחברה האזרחית בישראל. היא ייצגה את "ירושלים בת-קיימא" בכנס העולמי לפיתוח בר קיימא ביוהנסבורג, דרום אפריקה ב-2002, בכנס "ערים בריאות" בבלפסט ב-2003 ובכנס ICLEI בקייפטאון באביב 2006. ביולי 2008 הצטרפה צור לרשימתו של ראש עיריית ירושלים ניר ברקת ("ירושלים תצליח"), שובצה במקום השלישי, וקיבלה את תיקי התכנון והסביבה בירושלים במועצה הנבחרת.
מאז שנכנסה לתפקידה כסגנית ראש העירייה דרשה שקיפות והכלת הציבור בקביעת מדיניות התכנון של ירושלים. כסגנית ראש העירייה הצליחה להביא לשיקום רחוב הנביאים. בנוסף יזמה פיתוח פארק המסילה והובילה תכנון נתיבי אופניים בירושלים. צור גם הובילה להגברת אחוזי המיחזור שעלו בתקופת כהונתה מ-2% ל-14%, וקיימה דיאלוג ועבודה משותפת עם הפלסטינים בנושא ביוב. היא יזמה תקנות לדיור בר השגה ודחפה להוצאת כלי רכב מזהמים מהעיר העתיקה. תחת הנהגתה נשתלו 10,000 עצים בתוך העיר בחגי ט"ו בשבט.
צור עמדה בראשות סיעת אומץ לב המתמודדת למועצת העיר בבחירות המקומיות בירושלים באוקטובר 2013, עם זאת, הסיעה קיבלה 2,111 קולות בלבד ולא עברה את אחוז החסימה.
פרסים והוקרה
בשנת 2022 קיבלה את פרס בוני ציון בקטגוריית מפעל חיים.
חיים אישיים
צור היא אלמנתו של חיים צור והיא אם לארבעה ילדים. אחת מילדיה, מיכל צור שלו, מייסדת משותפת בחברות קלטורה וסאיוטה, שנבחרה לאחת מעשר הנשים המבטיחות ביותר בענף ההייטק לשנת 2013.
השאלה המזרחית
השאלה המזרחית הוא כינוי לאוסף בעיות פוליטיות ותרבותיות שהעסיקו את מעצמות אירופה בעקבות תהליך הדעיכה של האימפריה העות'מאנית החל מסוף המאה ה-18 ועד מלחמת העולם הראשונה. על רקע הלחץ הרוסי על האימפריה, התעוררה "השאלה המזרחית" שכוללת את ההשלכות ההרסניות של נפילת האימפריה, על השלום והיציבות באירופה עצמה.
הסכנה בקריסה של האימפריה העות'מאנית
"השאלה המזרחית" הייתה החשש מנפילתו הסופית של "האיש החולה על הבוספורוס", כפי שכונתה האימפריה העות'מאנית, דבר אשר יוביל למלחמה עולמית על שטחי האימפריה בין מעצמות אירופה. אף אחת מהמעצמות לא רצתה להיות זאת שתיתן את הדחיפה האחרונה ותפיל את האימפריה העות'מאנית, אך למרות זאת כל אחת מהן רצתה להשיג עוד ועוד אינטרסים פוליטיים, כלכליים ודתיים בתוך האימפריה.
הגורמים לקריסת האימפריה
בעקבות הסכם קוצ'וק קאינרג'ה היה ברור לכל מעצמות אירופה כי האימפריה העות'מאנית נמצאת על סף קריסה ואם רוסיה או אחת ממעצמות אירופה תבקש לכבוש אותה היא תוכל לעשות זאת בקלות. יתר על כן, היה חשש כי האימפריה העות'מאנית תקרוס מבלי שום פעולה של גורם חיצוני, אלא רק עקב בעיותיה הכלכליות והחברתיות הגדולות.
במהלך המאה ה-19 הוחמרה השאלה המזרחית כאשר עמי הבלקן החלו להציג שאיפות לאומיות. בשלב זה ניתן לראות דפוס פעולה ברור: נוצר מצב של אי נחת של קהילה נוצרית לרוב מסיבות של מתח עם השלטון העות'מאני-מוסלמי המקומי על רקע גביית מיסים וזכויות מיעוטים. המצב מחמיר והופך לעימות אלים ולאחר מכן להתקוממות בקנה מידה נרחב. אחת ממעצמות אירופה מתערבת - בדרך כלל המעצמה שאותו מיעוט קשור אליה מבחינה דתית (למשל, אם מדובר בנוצרים אורתודוקסים, רוסיה תהיה הראשונה להתערב). בעקבות התערבות המעצמה נכנסות לנושא כל שאר המעצמות כדי למנוע הישגים בלעדיים לאותה מעצמה שהייתה הראשונה להתערב. לבסוף אותה קהילה נוצרית זוכה בעצמאות או לכל הפחות באוטונומיה נרחבת. במקביל נתנו מעצמות אירופה תמיכה כלכלית, צבאית וכן תמיכה מוראלית ברפורמות כדי שהאימפריה לא תקרוס לחלוטין.
גישות מחקריות לתקפותה של השאלה המזרחית
בעבר טענו חוקרים והיסטוריונים כי התמוטטות האימפריה נמנעה במשך מאות שנים רק עקב השאלה המזרחית וחוסר הרצון של אירופה להתחיל בקרב על השלל העות'מאני. לפי גישה זו, הרפורמות שביצעה האימפריה לאחר לחץ של המערב היו פשטניות בלבד, בעיקר בתחום הצבאי והטכנולוגי. הם היו כמעין הנשמה מלאכותית לאימפריה הגוססת שאפשרו לה לשרוד עוד זמן קצר לפני הקריסה הבלתי נמנעת. גישה זו רואה באימפריה העות'מאנית גוף פסיבי וחלש למדי שהצליח, אולי, לתמרן מעט פוליטית בין המעצמות הגדולות ששלטו בעולם.
בשנים האחרונות עולה גישה הרואה בתהליך ירידת האימפריה תהליך מורכב יותר. גישה זו טוענת כי התמורות שעברה האימפריה העות'מאנית היו עמוקות יותר והן נגעו גם בתחומי תרבות ודת. כמו כן ניתן לראות ברפורמות שביצעו העות'מאנים גם השפעה מהמסורת האסלאמית והמורשת העות'מאנית ולא רק העתק גס של המערב.
בנוסף, נטען כי השאלה המזרחית לא הייתה גורם כה מרכזי וכי מייחסים לה חשיבות יתרה כשבאים לבחון את ההיסטוריה העות'מאנית. ראשית, ברור היום כי המזרח התיכון היה רק זירה אחת של התגוששות בין מעצמות אירופה, וייתכן אף שלא הזירה החשובה ביותר. שנית, עולות עדויות חדשות שמראות כי האימפריה לא הייתה לחלוטין בובה של המערב ובתקופות מסוימות הצליחה לעמוד מולו מבחינה תרבותית וצבאית. אפילו במלחמת העולם הראשונה היא הצליחה להגיע להישגים נאים בחזית גליפולי ולהחזיק מספר חזיתות במקביל. יתר על כן, יש הטוענים כי ההתעוררות הלאומית בבלקנים נבעה דווקא מהתחזקות האימפריה העות'מאנית. השלטון המרכזי של העות'מאנים נעשה אפקטיבי יותר ולכן החיכוך שלהם עם האוכלוסייה המקומית בבלקנים גבר.
התכנסות
{{פירושונים|
ראו גם
}}
מאה ברכות
תקנת מאה ברכות היא תקנה קדומה המחייבת לברך בכל יום לפחות מאה ברכות. התקנה מיוחסת לאישים שונים למשה רבנו, לדוד המלך, לאנשי כנסת הגדולה ולרבי מאיר.
מקור התקנה
אף שלמדו דבר זה מפסוק, לדעת רבים מהראשונים חיוב זה אינו מדאורייתא, אלא מתקנת חכמים, והלימוד מהפסוק אינו אלא אסמכתא.
בראשונים כתבו מספר דרכים לבאר האיך למדו דבר זה מהפסוק הנ"ל:
לדעת רש"י הלימוד הוא מלשון הפסוק "מה ה' אלהיך דורש מעמך". ובמקום "מה" יש לקרוא "מאה".
בפירוש התוספות כתבו שמספר האותיות בפסוק בצירוף אות האל"ף במילה "מה" הוא מאה, ובזה נרמז שיש לברך מאה ברכות בכל יום.
תקנת דוד המלך
בטור כתב על פי תשובת רב נטרונאי שדוד המלך הוא זה שתיקן לברך 'מאה ברכות' בכל יום, בעקבות מגפה שהתחוללה בירושלים, וגבתה את חייהם של מאה אנשים בכל יום, ולא היו יודעים על מה התרגשה עליהם צרה זו. דוד המלך חקר, ונודע לו ברוח הקודש, שעל ידי תקנת 'מאה ברכות' תעצר המגפה, וכך היה.
במחזור ויטרי נכתב שנראה שלאחר שתיקנה דוד המלך, נשתכחה התקנה, וחזרו תנאים ואמוראים ותיקנו תקנה זו בשנית.
מנין הברכות
בימות החול ניתן בקלות לברך מאה ברכות, מאחר שבכל תפילה יש 19 ברכות, מלבד שאר ברכות השחר ועוד, פירוט הברכות ליום חול הוא כדלהלן:
סך כל הברכות = 89, (ולדעת הרמ"א = 91, או אפילו 93). בצירוף ברכות נטילת ידיים המוציא וברכת המזון ושאר ברכות הנהנין, ניתן בקלות להגיע למאה ברכות בכל יום.
שבת יום טוב ויום כיפור
בשבתות וימים טובים שבהם תפילת שמונה עשרה אינה מכילה 19 ברכות אלא רק שבע ברכות, נזקקים להשלים את המאה ברכות על ידי ברכות הנהנין השונות כפי שמתואר בתלמוד: "רב חייא בריה דרב אויא בשבתא וביומי טבי טרח וממלי להו באיספרמקי ומגדי" (איספרמקי – בשמים; מגדי – מיני מגדים, שטעונים ברכה [רש"י]).
ביום כיפור, ישנו קושי להגיע למניין מאה ברכות, מאחר שאי אפשר להוסיף ברכות על ידי ברכות הנהנין ואף בתפילות העמידה יש רק שבע ברכות.
מנין המצוות
ישנם מספרי המצוות שמנו את מצוות 'מאה ברכות' בכלל התרי"ג מצוות, כגון בספר הלכות גדולות, שמנאה במצוות עשה כה: "מאה ברכות בכל יום".
הרמב"ם תמה על דבריהם, שהרי חיוב זה אינו מהתורה כלל:
חיים מרדכי רוזנבוים
רבי חיים מרדכי רוזנבוים (תרס"ג - ט"ו בטבת תשל"ח) מכונה ה"דבר חיים", היה האדמו"ר השביעי מנדבורנה, והשני בישראל.