cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מזראטי
האחים מזראטי
סמל הטריידנט של חברת מזראטי מושפע ממזרקת נפטון שבפיאצה מג'ורה בבולוניה. ב-1920 אחד מהאחים מזראטי, מריו (שהיה גם אמן), השתמש בסמל הזה ללוגו של החברה לאחר ששמע לעצתו של חבר המשפחה מרקיס דייגו דה סטרליך. מאוחר יותר סיפרו מקימי החברה כי הסמל התאים במיוחד לחברה שלהם מכיוון שנפטון מסמל כוח ומרץ, בדיוק כמו מכוניות מזראטי, לדבריהם. בנוסף לזאת, מקימי החברה רצו לבחור בסמל שמייצג את העיר ממנה באו, ולכן בחרו במזרקה המפורסמת שנמצאת בעיר הולדתם.
בעלותה של משפחת אורסי
ב-1937, האחים מזראטי החליטו למכור את המניות שלהם בחברה לאדולפו אורסי, תעשיין איטלקי שהיה מפורסם באותה תקופה. ב-1940 העביר אדולפו אורסי את משרדי החברה לעיר הצפונית מודנה בה גדל. משרדי החברה נמצאים עד היום בעיר הזו. בינתיים, האחים מזראטי המשיכו לעבוד בחברה באגף ההנדסה. הצלחת מכוניות מזראטי במרוצים המשיכה, אפילו כשהיא התחרתה מול ענקיות הרכב הגרמניות אאודי ומרצדס. ב-1939 וב-1940 ניצח דגם 8CTF של מזראטי במרוץ אינדיאנופוליס 500, עוד מרוץ מפורסם באותה התקופה. בכך הפכה מזראטי ליצרנית הרכב האיטלקית הראשונה אי פעם (ועד היום) שמנצחת במרוץ הזה.
באותה תקופה החלה מלחמת העולם השנייה, וחברת מזראטי זנחה את עבודתה כיצרנית רכב כדי לעזור במאמץ המלחמה לממשלה האיטלקית. במהלך המלחמה, חברת מזראטי השקיעה את מירב המאמצים שלה כדי לייצר מכונית V16 עירונית לבניטו מוסוליני, לפני שפרי פורש, המעצב הראשי ודמות מפתח בחברת פולקסוואגן ייצר מכונית דומה לאדולף היטלר. בסופו של דבר, פרי פורש הצליח לייצר את הרכב לפני חברת מזראטי, והתוכניות בוטלו. לאחר שנגמרה המלחמה והשלום הוחזר לאירופה, מזראטי חזרה לייצר רכבים והניבה תוצאות. מכונית המרוץ מזראטי A6 היוותה הצלחה מהדהדת לחברה בתקופת מרוצי המכוניות שלאחר המלחמה.
אנשי מפתח החלו להצטרף לחברת מזראטי. אלברטו מסימינו, מהנדס רכב נודע שעבד לפני כן בפיאט, אלפא רומיאו ובפרארי, פיקח על העיצוב של כל דגמי מכוניות המרוץ במשך 10 שנים בהן עבד בחברה. יחד איתו, הצטרפו לחברה מהנדסים מפורסים כגון ז'וליו אלפיירי, ויטוריו בלטאני וג'יואצ'ינו קולומבו. ההתמקדות של חברת מזראטי בייצור המנוע והשלדה הטובים ביותר, הביאו להצלחה גורפת במרוצים שהתקיימו. לאחר ההצלחה הזו, חברת מזראטי איבדה את מייסדי החברה, האחים מזראטי, שסיימו את חוזה ההעסקה שלהם בחברה, שהייתה אז בבעלות משפחת אורסי, לאחר 10 שנים.
נהג המרוצים הארגנטינאי, חואן מנואל פנג'יו, החל בשנות ה-50 להתחרות במרוצים עם מכוניות מזראטי למשך מספר שנים. פנג'יו הפיק מספר ניצחונות מרשימים מאוד שכללו גם ניצחון באליפות העולם ב-1957, עם מכונית המזראטי 250F שהייתה אז אחת ממכוניות המרוץ המשוכללות והטובות ביותר.
הפסקת ייצור מכוניות מרוץ
מזראטי חדלה מלייצר מכוניות מרוץ ב-1957, לאחר טרגדיית גווידיצולו. במהלך המילה מילייה של אותה שנה מכונית מרוץ של פרארי שנסעה במהירות 250 קמ"ש איבדה שליטה באזור העיירה גווידיצולו ונסעה לכיוון קהל הצופים. כתוצאה מכך נהרגו הנהג אלפונסו דה-פורטגו, עוזר הנהג, ו-10 צופים (מהם 5 ילדים). לאחר שחדלה מלייצר מכוניות מרוץ, חברת מזראטי התרכזה בייצור מכוניות גראן טוריסמו.
בעלות סיטרואן
ב-1968 רכשה יצרנית הרכב הצרפתית סיטרואן את חברת מזראטי ממשפחת אורסי. הבעלים לשעבר, אדולפו אורסי, נשאר בחברה בתפקיד הנשיא, אבל חברת מזראטי השתנתה מאוד. מערכת היחסים עם סיטרואן החלה כמיזם משותף, שפורסם בהודעה לעיתונות בינואר 1968. במסגרת המיזם המשותף, על חברת מזראטי היה לעצב ולייצר מנוע ייחודי למכונית הדגל החדשה של סיטרואן, מדגם SM, שהושקה ב-1970. דגם ה-SM היה מכונית עם ארבעה כיסאות, הנעה קדמית ומנוע טיפו C114 2.7 L 90° V6.
עם גיבוי כלכלי מובטח, דגמים חדשים הושקו ומנועים חדשים יוצרו.
מכירות בישראל
להלן נתוני המכירות של מזראטי בישראל:
שיקול דעת ותכנון בשחמט
הספר מחולק לעשרה פרקים שכולם עוסקים במשחק, לאחר שהסתיים שלב הפתיחה.
צעדים ראשונים בשיקול הדעת ובתכנון
זו דוגמה לדרך בה הלבן יכול לכפות מט בתוך מספר מסעים. הדוגמה מציגה את המסעים הטובים ביותר של השחור מנקודה זו (אם השחור יבחר במסעים אחרים, מספר המסעים עד למט יתקצר בצורה משמעותית). המטרה במשחק היא לנצח, ולכן לא משנה אם הלבן ינחית מט על יריבו או יגיע ליתרון חומרי מכריע. אויבה טוען שלצורך פיתוח היכולות החישוביות והטקטיות שלנו, חשוב להבחין בין שתי הצורות הללו של יתרון משמעותי.
דוגמה זו מיועדת להמחיש תוכנית של הסתעפות של מט כפוי. דוגמאות אחרות מציגות עמדות בהן ניתן להגיע למט, אך לא בדרך כפויה, או להשיג יתרון חומרי מכריע.
א. אם יש לך יתרון חומרי, הכלל המנחה הוא לפשט את העמדה על ידי חילופי כלים עם מספר מגבלות - לא להגיע לעמדות סיום של צריח מול צריח ורץ או צריח ופרש משום שאלו עמדות שבדרך כלל מניבות תיקו. לכן מומלץ לבצע חילופים, אבל במידה.
ב. לאחר שהגעת ליתרון חומרי הטעות העיקרית ששחקנים עושים היא לשחק באופן פסיבי ולהמתין מה היריב יעשה. יש להמשיך לשחק במלוא המרץ כדי שהיתרון החומרי יניב זכייה במשחק אבל אין לסבך את המשחק שלא לצורך בהסתעפויות מסוכנות. רק התקפה תביא לידי ביטוי את היתרון החומרי, לכן יש לשחק בצורה אגרסיבית אך לא פזיזה.
דוגמה ראשונה
לבן: מיכאל בוטביניק שחור:
הערכת העמדה לאחר המסע ה-14 ב4 היא שללבן עמדה עדיפה. השאלה היא מדוע? מבחינה חומרית העמדה שקולה לחלוטין. לכל צד אותם הכלים ושבעה רגלים. הלבן לא התפתח טוב יותר מהשחור; ניתן אפילו לטעון שעמדת הפרש השחור ב-ה4, במרכז הכוחות הלבנים נראית מאיימת על הלבן. ניידות הכלים של שני הצדדים שקולה לערך. שני המלכים בטוחים בעמדותיהם ולא חשופים למתקפה ישירה.
התשובה היא שעמדת הלבן עדיפה משום שיש לו יתרון במספר הרגלים באגף המלכה.
לשני הצדדים שבעה רגלים אך הם אינם מחולקים בצורה זהה על גבי הטורים בלוח. אם נחלק את הלוח לשלושה חלקים - טורים א'-ג' אגף המלכה, טורים ד'-ה' מרכז הלוח וטורים ו'-ח' אגף המלך נראה שללבן יותר רגלים באגף המלכה שלושה לעומת שניים ובמרכז הלוח לשחור שני רגלים לעומת אחד ללבן. באגף המלך לשני הצדדים מספר זהה של רגלים. הנקודה המרכזית היא שהלבן יכול לכפות יצירה של רגלי חופשי באגף המלכה בשעה שהשחור לא יכול לכפות (בדרך כלל) רגלי חופשי באגף המלך או במרכז הלוח. בעמדה הזו הלבן תמיד יוכל לשחק ב5 (עם או בלי א4 כמסע מקדים) ולהיות בטוח ביצירת רגלי מעבר.
אם העמדה היתה בשלב סיום, ללא כלים על הלוח, המלך השחור נמצא מרחק גדול מדי מאגף המלכה ולא יוכל לעצור את התקדמות הרגלים הלבנים בזמן.
בעמדה הזו, יותר קשה ליצור רגלי מעבר לשחור באגף המלך, במיוחד כי הרגלים לפניו מגינים עליו ולכן מסובך יותר לקדם אותם.
לאחר כל הניתוח מעלה, צריך לנצל את היתרון של הרגלים באגף המלכה ונראה איך בוטביניק אלוף העולם בשחמט לעתיד עושה זאת.
המסעים החל מהמסע ה-15 מתחלקים למסעים הגנתיים, שמטרתם למנוע מהשחור פעולה מוצלחת באגף המלך: למשל 15. ז3 מונע מהפרש השחור להגיע ל-ו4 או ל-ח4 ולמסעי הכנה לקראת יצירת רגלי מעבר באגף המלכה כמו 17. א3 או 24. רד7 ו-25 ב5. הלבן איננו ממהר, ומיישם את תוכניתו בזהירות ובסבלנות.
א. הערך ונתח את סיכוי הנגד של היריב שלך
ב. הכן בצורה קפדנית את הפעולה שאתה מתכנן
דוגמה שניה
לבן: מיכאל בוטביניק שחור:
העמדה המוצגת לאחר המסע ה-12 מזכירה מאוד את הדוגמה הראשונה, גם כאן ללבן יתרון רגלים באגף המלכה, כאשר הפרש השחור ב-ה4 איננו מהווה פיצוי מספיק. התוכנית של הלבן דומה - להבטיח את מבנה הרגלים באגף המלכה, לשלוט על ג6 ואולי גם על ג7 ולאחר ב5 להתקדם לג6 עם הרגלי.
המסע ה-13 של הלבן, רב5 מאיים ר:ג6 ולאחריו פה5, פרש חזק ששולט בעומק השטח השחור. השחור מונע זאת על ידי 13...פז5 אבל החילופים שמגיעים מיד לאחר מכן מביאים לעמדה שונה בתכלית לאחר המסע ה-19 ...צ:ה5. ללבן עדיין רוב של רגלים באגף המלכה, אך לשחור רגלי חזק ב-ד5. ללבן יש יתרון חדש - פרש חזק לעומת רץ חלש לשחור, שכן הרגלים של השחור ניצבים כולם על הצבע של הרץ ולכן מגבילים את תנועתו. הפרש יוכל בסופו של דבר להגיע ל-ד4 ויהיה מוגן הן מהרגלים והן מהרץ.
דוגמה שלישית
לבן: עמנואל לסקר   שחור:  זיגברט טאראש
דוגמה רביעית
לבן: הנס יונר   שחור:  מקס אויבה
משחק זה הגיע לעמדה זהה כמו קודמו, וגם כאן השחור הגיע ליתרון שהפך לברור לאחר המסע ה-22. שלושת הרגלים השחורים עדיפים משמעותית על שני הלבנים, ויתרון הרגלים של הלבן באגף המלך לא ניתן למימוש. ניתן אף להגיד שהרגלי הלבן ב-ה5 מהווה חולשה, שכן יש צורך תמידי להגן עליו. במשחק עצמו השחור מימש את היתרון בקלות יחסית.
דוגמה חמישית
לבן: אריך אליסקסיס   שחור:  סאלו פלור
עוד עמדה בה לשחור יתרון של שני רגלים באגף המלכה לעומת רגלי של הלבן. לא פשוט לזהות שזה יתרון לשחור, למרות העדיפות הברורה של הלבן במרכז הלוח ובאגף המלך. זו עמדה בה צריך להיזהר מחיפזון, כי החלפת רגלי פזיזה באגף המלכה תשאיר רגלי בודד שהלבן לא יתקשה להכותו.
דוגמה שישית
לבן: בוריסלב קוסטיץ'   שחור:  ארנסט גרינפלד
גם בדוגמה זו לשחור שני רגלים באגף המלכה לעומת אחד ללבן. לאחר המסע ה-37 התמונה מתבהרת - ללבן שני רגלים מבודדים, ב-א2 וב-ה6. שניהם מצריכים תמיכה ובמוקדם או במאוחר אחד מהם יפול, והלבן יפסיד במשחק.
העקרון המנחה את אויבה בהפיכת היתרון המספרי של הרגלים באגף המלכה ליתרון של ממש במשחק הוא עיתוי הקידום של הרגלים באגף המלכה, לאחר שביצענו בסבלנות את כל ההכנות הנדרשות, ורק לאחר שהשלמנו את כל ההכנות האפשריות יש להתחיל בקידום הרגלים.
ההתקפה באגף המלכה
יש קשר ברור בין הנושאים שנידונו בשש הדוגמאות מעלה לבין ההתקפה באגף המלכה. לגבי ההתקפה אנו בוחנים מה נתקוף - כלים או רגלים, בשעה שהנושא העיקרי שנידון עד כה היה איך לפרוץ לפחות עם רגלי אחד, בשעה שהמאבק האמיתי היה עשוי להתנהל בזירות אחרות.
דוגמה ראשונה
לבן: יפים בוגוליובוב   שחור:  חוסה ראול קפבלנקה
העמדה לאחר המסע ה-13 - מבחינה חומרית - היא שקולה. גם ניידות הכלים דומה. לעובדה שהמלכה השחורה ניצבת בעומק מחנה הלבן, ב-א3 אין משמעות משום שקל להבריח אותה משם. היתרון של השחור נעוץ בסיכויי ההתקפה שלו באגף המלכה.
מרדכי הרה
מרדכי (דיקו) הרה (נולד ב-12 בדצמבר 1944, סופיה, ממלכת בולגריה), הוא כדורגלן עבר ישראלי, אשר שיחק בעמדת הקשר ולעיתים הקיצוני, ומזוהה עם קבוצת מכבי יפו.
קורות חייו
דיקו הרה נולד ב-1944 בסופיה בירת בולגריה. ב-1948, במסגרת העלייה ההמונית, עלתה משפחתו לישראל והתיישבה ביפו. ב-1954 הצטרף לקבוצת הנערים של מכבי יפו, ושיחק לצד מוצי ליאון. משחקו הראשון בשורות הבוגרים היה ב-3 באוקטובר 1964, מול הכח מכבי רמת גן, במחזור הראשון של עונת 1964/1965 בליגה הלאומית. הרה שיחק בעמדת הקשר ולעיתים הקיצוני. הוא שיחק בשורות מכבי יפו ב-183 משחקי ליגה, ובהם הבקיע 11 שערים. משחק הליגה האחרון שלו היה ב-18 בנובמבר 1972 מול מכבי פתח תקווה, בראשית עונת 1972/1973 בליגה הלאומית. בסיומה של העונה הוא פרש ממשחק פעיל.
מרדכי הרה כיהן לאורך שנים כמנהל מחלקת הטקסים בעיריית תל אביב-יפו, ומאז פרישתו לגמלאות, הוא פעיל ומארגן אירועים חברתיים לקהילת יוצאי בולגריה בישראל.
ג'וזף ג'ון תומסון
ג'וזף ג'ון תומסון (באנגלית: Joseph John Thomson; 18 בדצמבר 1856 – 30 באוגוסט 1940), הידוע בכינוי '''ג'יי. ג'יי. תומסון''', היה פיזיקאי אנגלי, מגלה האלקטרון וחתן פרס נובל לפיזיקה בשנת 1906.
תומסון נולד ב-1856 בצ'יטהאם היל (פרבר של מנצ'סטר) שבאנגליה, להורים ממוצא סקוטי. למד הנדסה באוונס קולג' שבמנצ'סטר ועבר לטריניטי קולג' שבאוניברסיטת קיימברידג'. בשנת 1884 מונה למנהל מעבדת קוונדיש בקיימברידג' ושימש בתפקיד זה עד 1918. אחד מתלמידיו היה ארנסט רתרפורד שהחליפו בתפקיד.
תומסון הושפע מעבודותיהם של ג'יימס קלרק מקסוול ווילהלם רנטגן בנושא קרני רנטגן. הוא הסיק כי הקרינה הנפלטת מקתודה מורכבת מחלקיקים טעונים מטען שלילי, להם קרא "גופיפים" (corpuscles), שהיום ידועים כאלקטרונים. קדם לו ג'. ג'ונסון סטוני שהעלה השערה בדבר קיומו של האלקטרון כיחידת מידה באלקטרוכימיה, אבל תומסון שיער שהאלקטרון הוא חלקיק תת-אטומי, הראשון שנתגלה. תגליתו התפרסמה ב-1897 ועוררה התרגשות בקהילייה המדעית, והובילה בסופו של דבר לזכייתו בפרס נובל לפיזיקה בשנת 1906. למרבה האירוניה, בנו, סר ג'ורג' פג'ט תומסון, זכה בפרס נובל לפיזיקה בשנת 1937 על תגליתו שהאלקטרון הוא גם גל.
על סִפּה של מלחמת העולם הראשונה היה תומסון אחראי לתגלית אחרת, אשר היוותה פריצת דרך נוספת, קיומם של איזוטופים שונים של אותו יסוד.
בשנים 1915–1920 כיהן כנשיא החברה המלכותית. בשנת 1918 מונה למנהל טריניטי קולג' שבקיימברידג' ושימש בתפקיד עד מותו ב-1940.
תומסון קבור בכנסיית וסטמינסטר בסמוך לפיזיקאי דגול אחר, אייזק ניוטון.
ראשית חייו
תומסון נולד ב 18 בדצמבר 1856 במנצ'סטר שבאנגליה. את השכלתו המוקדמת רכש בבתי ספר פרטיים, וכבר אז גילה עניין עמוק במדע וסומן ככשרון מבטיח. כשהיה בן 14, החל ללמוד הנדסה בקולג' אוונס, אך מכיוון שאביו מת בשנת 1873 ואמו לא יכלה לתמוך בו כלכלית בזמן התמחותו נקטע מסלול חייו כמהנדס. כתוצאה מכך החל תומסון ללמוד פיזיקה ומתמטיקה בעזרת מלגה (מענק כספי) שקיבל מאוניברסיטת קיימברידג'. עד מהרה הכירו מוריו בכישוריו המיוחדים, ובעידודם הוא פרסם סדרת מאמרים במתמטיקה, באופן חריג לסטודנט לתואר ראשון.
גילוי האלקטרון
מספר מדענים, כגון ויליאם פראוט (William Prout) ונורמן לוקיטר (Norman Lockyr), הציעו שאטומים בנויים מיחידה יותר בסיסית, אך סברו כי היחידה הזאת תהיה בגודל של האטום הכי קטן, מימן. תומסון, ב-1897, היה הראשון להוכיח שישנו חלקיק תת-אטומי, הקטן ביותר מפי 1,000 מהאטום, חלקיק שכיום ידוע כאלקטרון.
תומסון גילה זאת דרך מחקריו על שפופרת קרן קתודית. תומסון הציג את התאוריה שלו ב-30 באפריל 1897 בעקבות הגילוי שקרני קתודה (באותו זמן ידועות כקרני לנארד) יכולות לנוע דרך האוויר הרבה יותר רחוק ממה שאפשרי לחלקיק בגודל אטומי. הוא העריך את המסה של קרני הקתודה על ידי מדידת החום שנפלט כאשר הקרניים פגעו בצומת תרמית והשווה זאת לסטייה של הקרניים על ידי שדה מגנטי. הניסויים שלו הציעו לא רק שקרניים קתודיות קלות ביותר מפי 1,000 מאטום המימן, אלא גם שהמסה שלהם זהה ללא תלות ביסוד ממנו באו. הוא הסיק שהקרניים בנויות מחלקיקים מאוד קלים, בעלי מטען שלילי, חלקיקים המהווים רכיב אוניברסלי של מבנה האטומים. הוא קרא לחלקיקים האלה "קורפסל" (corpuscles), אבל לאחר מכן מדענים העדיפו את השם אלקטרון, שהוצע על ידי ג'ורג' ג'ונסטון סטוני ב-1891, עוד לפני הגילוי של תומסון.
באפריל 1897, לתומסון היו רק סימנים מוקדמים שקרניים קתודיות יכולות להיות מוסטות על ידי שדה חשמלי (חוקרים קודמים כמו היינריך רודולף הרץ חשבו שזה לא אפשרי). חודש לאחר ההצהרה של תומסון על הקורפסל (אלקטרון), הוא מצא שהוא יכול באופן אמין להסיט את הקרניים על ידי שדה חשמלי אם הוא יוצר לחץ נמוך מאוד בשפופרת הקתודית. על ידי השוואה של סטיית הקרניים הקתודיות בהשפעת שדה מגנטי ושדה חשמלי הוא השיג מדידות יותר ודאיות של יחס מטען למסה ואישש את ההשערות הקודמות שלו. זו הפכה לשיטה קלאסית למדידת המסה והמטען של האלקטרון. תומסון האמין שהקורפסלס (אלקטרונים) הגיעו מהאטומים של הגז שנותר בשפופרת לאחר שאיבתה. לפיכך, הוא הסיק שהאטומים ניתנים לחלוקה, ושהקורפסלס הם מאבני הבניין שלהם.
ב-1904 תומסון הציע מודל של האטום, לפיו האטום הוא כדור של חומר טעון חיובית ובתוכו מפוזרים האלקטרונים, כך האלקטרונים בעלי המטען השלילי מאזנים את המטען החיובי של החומר בתוכו הם נמצאים ולכן המטען הכולל של האטום הוא נייטרלי. המודל נקרא "עוגת הצימוקים" ובשמות נוספים דוגמת "פודינג שזיפים" (plum pudding). בתוכו האלקטרונים נראים משובצים בתוך תווך בעל מטען חיובי כמו שזיפים בפודינג שזיפים (למעשה במודל של תומסון האלקטרונים לא היו נייחים אלא נעו במהירות בהתאם לכוחות האלקטרוסטיים באטום).
גילוי האיזוטופים
ב-1912, כחלק ממחקרו על הרכב זרמים של חלקיקים טעונים חיובית, שנקראו אז קרני תעלה (canal rays), תומסן ועוזר המחקר שלו פרנסיס ויליאם אסטון, תיעלו זרם של יוני ניאון דרך שדה מגנטי וחשמלי ומדדו את ההיסט על ידי הנחת לוח צילום במסלול הזרם. הם זיהו שני אזורים של אור על לוח הצילום, כלומר שני היסטים שונים, והסיקו שהניאון מכיל אטומים משתי מסות אטומיות שונות (ניאון 20 וניאון 22), כלומר שני איזוטופים. זו הייתה ההוכחה הראשונה לאיזוטופים של יסוד יציב; קדם להם פרדריק סודי שהציע את קיומם של איזוטופים כדי להסביר את הדעיכה של יסודות רדיואקטיביים מסוימים.
ההפרדה של איזוטופים על בסיס המסה שלהם הייתה הדוגמה הראשונה של ספקטרומטר מסה, שבאופן הדרגתי שופר והתפתח לשיטה כללית על ידי פרנסיס ויליאם אסטון וארתור ג'פרי דמפסטר.
דוד אודונקור
דוד אודונקור (בגרמנית: David Odonkor, נולד ב-21 בפברואר 1984 בבינדה שבגרמניה המערבית) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעיקר בבורוסיה דורטמונד, בריאל בטיס ובנבחרת גרמניה בעמדת הקשר הימני.
בורוסיה דורטמונד
אודונקור נולד בעיר בינדה שבגרמניה המערבית לאב גנאי ולאם גרמניה. אודונקור גדל בקבוצת הנוער של בורוסיה דורטמונד, ובשנת 2001 החל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון, ותוך שנה ערך את הופעת הבכורה בקבוצה הבכירה של בורוסיה דורטמונד, כאשר המשיך לשחק במקביל גם בקבוצת המילואים. בשנת 2004 עלה סופית לקבוצה הבכירה, ונשאר בה עד לשנת 2006, כאשר בעונתו האחרונה בקבוצה החמיץ משחק אחד בלבד. אודונקור נודע כשחקן מהיר ובעל נחישות, והצלחתו בבורוסיה דורטמונד גררה התעניינות מקבוצות אחרות, ואף זימון לסגל נבחרת גרמניה במונדיאל 2006. לבסוף חתם בתום עונת 2006 בריאל בטיס, תמורת סכום של שישה מיליון אירו. לאודונקור 75 הופעות במדי בורוסיה דורטמונד בבונדסליגה, בהן כבש שני שערים.
ריאל בטיס
אודונקור החל לשחק בריאל בטיס מהליגה הספרדית בעונת 2006/07, אך כבר בעונתו הראשונה סבל מפציעה בברך ומיעט לשחק. בתחילת עונתו השנייה הרבה אודונקור לפתוח בהרכב והפגין יכולת טובה, אך נפצע שוב. גם בהמשך תקופתו בבטיס המשיך לסבול מפציעות רבות, והוא לא היה יכול לשחק ברוב עונת 2008/09 ולהציל את קבוצתו מירידה לליגה הספרדית השנייה. גם בעונת החזרה של הקבוצה אל הליגה הספרדית הראשונה, אודונקור כמעט לא היה זמין עבור קבוצתו, ובסך הכל צבר 51 הופעות בלבד בליגה הספרדית בחמש עונות בריאל בטיס, בהן כבש שני שערים, ועזב את הקבוצה בקיץ 2011.
אלמניה אאכן והוברלה אוז'הורוד
בתום עונת 2011 הגיע אודונקור למבחנים בגלאזגו ריינג'רס, אך לא חתם בקבוצה לבסוף. אודונקור חתם באלמניה אאכן ששיחקה אז בליגת הבונדסליגה השנייה. אודונקור צבר בקבוצה 23 הופעות והבקיע שני שערים, אך לא הצליח למנוע את ירידת הקבוצה לליגה הגרמנית השלישית. בתום עונה זו חתם בהוברלה אוז'הורוד מליגת העל האוקראינית, שם שיחק עונה אחת, בה כבש שני שערים ב-14 הופעות. גם בקבוצה זו, מיעט אודונקור לשחק עקב ריבוי פציעות, ובספטמבר 2013 הודיע על פרישה ממשחק פעיל, בגיל 29 בלבד.
קריירה בינלאומית
אודונקור שיחק בנבחרות גרמניה הצעירות, והיה אמור לייצג את גרמניה גם באליפות אירופה לנבחרות צעירות בשנת 2006, אך הוא קיבל זימון מפתיע מיורגן קלינסמן לשחק עם נבחרת גרמניה במונדיאל 2006, בו נכנס כמחליף בארבעה משחקים, ובישל לאוליבר נויביל את שער הניצחון בשלב הבתים מול נבחרת פולין. אודונקור זומן גם ליורו 2008 חרף בעיית הפציעות ממנה סבל בתקופתו בריאל בטיס. בטורניר זה שיחק מחצית אחת בלבד, בהפסד לנבחרת קרואטיה בשלב הבתים.
קריירת אימון
אודונקור החל לעסוק באימון כדורגל בקבוצות מליגות נמוכות בגרמניה עם פרישתו, והיה עוזר מאמן בSC ורל ובSC הרפורד. נכון לשנת 2015, אודונקור הוא המאמן הראשי ב-TuS דורנברג, המשחקת בליגה האזורית של נורדריין-וסטפאליה.
יחסי איסלנד–קוריאה הדרומית
יחסי איסלנד–קוריאה הדרומית הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה של איסלנד ובין הרפובליקה של קוריאה.
היסטוריה
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בילטרליים ב-10 באוקטובר 1962.
יחסים כלכליים
לאחר ביקורו של שר החוץ של קוריאה הדרומית, צ'וי סונג-הונג, באיסלנד בשנת 2002, נחתמו מספר הסכמים לביטול המיסוי על סחורות שעוברות בין המדינות, במטרה לעודד שיתוף פעולה כלכלי ביניהן.
או'קונור
או'קונור (בכתיב לועזי: O'Connor), במקור Ua Conchobair (אירית: נכדו של קוֹנְחוֹבָּר), הוא שם משפחה אירי.
ממשלת ישראל האחת עשרה
הממשלה התפטרה ב-15 בדצמבר 1964.
הקמת הממשלה
ב-16 ביוני 1963 התפטר דוד בן-גוריון מראשות הממשלה בפעם האחרונה. עם ההתפטרות היה לוי אשכול ליורשו הטבעי של בן-גוריון. ניסיון שעשה בן-גוריון להביא את יגאל ידין אל הזירה הפוליטית, ולמנותו לראש הממשלה, ואולי לשר הביטחון, נתקל בהתנגדות. ידין, שהיה עסוק אז בחפירות במצדה סירב להצעות אלו. אשכול מונה בהסכמה כללית לראש הממשלה, ובתוך שבוע ימים הקים ממשלה חדשה, על פי אותו ההרכב הקואליציוני שבו פעלה ממשלתו של בן-גוריון.
סיום כהונת הממשלה
באוקטובר 1964 שב בן-גוריון והעלה את נושא "הפרשה" באוזני ראש הממשלה לוי אשכול, וזאת על סמך בדיקתם של העיתונאי חגי אשד, עורך הדין אהרן חטר-ישי (לשעבר הפרקליט הצבאי הראשי) ועורך דין יצחק טוניק (לשעבר התובע הצבאי הראשי ולעתיד ראש לשכת עורכי הדין בישראל ומבקר המדינה), כי ועדת השבעה עיוותה את הדין.
לאחר שהיועץ המשפטי לממשלה, מרדכי בן זאב, חיווה דעתו כי ועדת השבעה קיבלה על עצמה לקבוע עובדות בעניין שנוי במחלוקת מבלי שיהיה לה מעמד שיפוטי המוכר בחוק, וכי חוות דעתה אינה בעלת ערך מעבר להבעת דעתם האישית של השרים שהרכיבו אותה, החל בן-גוריון במאמצים לכנס את מרכז מפא"י על מנת שיחליט על חידוש החקירה.
משראה אשכול כי נראה שמרכז המפלגה יחליט על חידוש החקירה, נקט בצעד דרמטי וב-14 בדצמבר 1964 הודיע על התפטרותו מתפקיד ראש הממשלה, שכן אינו חופשי להחליט כרצונו בעניין ממלכתי, הוא הקמת ועדת חקירה משפטית. ההתפטרות טרפה את קלפיו של בן-גוריון. עתה סירב בן-גוריון להופיע בפני מרכז המפלגה שכן "לא אשחית דבריי על אוזן לא שומעת". שרי מפא"י הבינו כי הם נדרשים לבחור בין עמדתו של בן-גוריון, שהיא בבחינת "יקוב הדין את ההר", לבין עמדתו של אשכול. רובם בחרו באשכול. לאחר הפצרות השרים, ולאחר שנשיא המדינה הטיל על אשכול להרכיב ממשלה, שב אשכול והרכיב את הממשלה, בהרכבה הקודם, בתוך שבוע ימים לאחר התפטרותו.
הרכב הממשלה
הממשלה מנתה עם כינונה 15 שרים, והייתה בהרכב זהה לממשלת ישראל העשירית, למעט עזיבת ראש הממשלה, דוד בן-גוריון וחזרת זלמן ארן. במהלך כהונת הממשלה עלה מספר השרים ל-16 עם מינויו של עקיבא גוברין לשר.
שארית היום (סרט)
שארית היום (באנגלית: The Remains of the Day) הוא סרט בריטי משנת 1993 בבימויו של ג'יימס אייבורי ובהפקת מרצ'נט ואייבורי על פי רומן באותו שם מאת קאזואו אישיגורו ובעיבודה של רות פראוור-ג'אבוולה. איסמעיל מרצ'נט הפיק וכיכבו בו אנתוני הופקינס בתפקיד סטיבנס ואמה תומפסון בתפקיד מיס קנטון. עוד השתתפו בסרט ג'יימס פוקס, כריסטופר ריב, יו גרנט ובן צ'פלין. הסרט היה מועמד לשמונה פרסי אוסקר.
עלילת הסרט
סיפור המסגרת של הסרט מתרחש באנגליה בשנות החמישים של המאה העשרים. מר סטיבנס (אנתוני הופקינס) הוא רב משרתים בדרלינגטון הול, אחוזתו של לורד דרלינגטון. הוא מקבל מכתב ממיס קנטון (אמה תומפסון) אשר עבדה לצדו והייתה מנהלת משק הבית בתקופה שלפני מלחמת העולם השנייה. כעבור למעלה מעשרים שנה לאחר מותו של לורד דרלינגטון, נמכר בית האחוזה למר לואיס (כריסטופר ריב) שהיה בעבר חבר הקונגרס האמריקאי. מיס קנטון מגלה במכתבה שנישואיה במשבר, והיא מביעה רגשות נוסטלגיים לתקופה שעבדה באחוזה. סטיבנס, שכעת הוא בין העובדים הבודדים שנותרו באחוזה, נוסע לבקר את מיס קנטון, כביכול כדי לשכנע אותה לחזור ולעבוד באחוזה.
הסרט עובר בפלאשבק לתקופה בה קנטון החלה את עבודתה כסוכנת הבית, בין שתי מלחמות העולם, במהלכה הרבו לבקר ב"דרלינגטון הול" פוליטיקאים המקבלים החלטות לגבי ענייני מדינה חשובים. רב המשרתים סטיבנס שהיה נאמן ופרפקציוניסט ועם זאת רגוע ועובד ביעילות, היה צריך לנהל את משק הבית כך שהמשרתים יהיו כמעט בלתי נראים. הוא היה גאה מאוד בכישוריו וביכולתו המקצועית. בינו ובין מיס קנטון, שהייתה שווה לו בהיררכיה של המשרתים, היו עימותים רבים, עם זאת סטיבנס היה מאופק אתה כמו עם יתר העובדים. האיפוק הקיצוני שלו התבטא ביותר כאשר אביו, שהיה מועסק אף הוא כמשרת, נטה למות. סטיבנס המשיך לעסוק במטלות המקצועיות שלו בלי הפסקה, ובלי להביע את רגשותיו כלל.
גם מיס קנטון, כמו סטיבנס, הייתה יעילה בעבודתה ועומדת על שלה, אך היא הייתה פחות קרה ופחות מאופקת ממנו. עם הזמן היחסים ביניהם הופכים חמים יותר, וקנטון מצליחה להקניט במקצת את סטיבנס. העובדה שהיא מתאהבת בו בולטת לעין, ואולי גם הוא מתאהב בה, אבל רגשותיו לגביה נשארים מעורפלים. כאשר היא צועקת מרוב תסכול, הוא מפנה את תשומת לבה לעבודות שהיא צריכה לעסוק בהן. בסופו של דבר היא יוצרת קשר עם גבר אחר ומתחתנת אתו. היא עוזבת את הבית ממש לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
לורד דרלינגטון מנצל את השפעתו הפוליטית כדי לקדם את מדיניות הפיוס כלפי גרמניה הנאצית. בוועידה שנערכת בבית האחוזה ובה נכבדים רבים, יוצא חבר הקונגרס לואיס בזעם נגד ה"פוליטיקה של חובבים", כפי שהוא מגדיר אותה, והוא מציע להשאיר את ה"ריאלפוליטיק" לפוליטיקאים שזהו מקצועם. כאשר הלורד דרלינגטון קורא מכתביו של יוסטון סטיוארט צ'מברלין, הוא דואג לפטר שתי משרתות יהודיות ממוצא גרמני, בטענה שאין זה יאה להעסיק אותן. סטיבנס מציית לדרישה ללא היסוס, לעומתו מיס קנטון רוצה להתפטר מתפקידה במחאה, עקב חששה שהנערות יאולצו לחזור לגרמניה. הצורך שלה עצמה בעבודה מונע ממנה לעשות את המחווה והיא אינה מתפטרת. זמן רב אחר כך מתחרט דרלינגטון על החלטתו ומבקש מסטיבנס להחזיר את המשרתות שפוטרו, אך כבר לא ניתן היה לאתרן.
אירוע נוסף שמארח דרלינגטון באחוזתו הוא מפגש חשאי בין "ראש הממשלה", אותו ניתן לזהות על פי חזותו, עמדותיו ודבריו כנוויל צ'מברלין, אליו מתלווה לורד הליפקס, שקרוב לוודאי משמש בתקופה זו כשר החוץ הבריטי, לבין מי שהוא ככל הנראה שגריר גרמניה הנאצית בבריטניה. נושא המפגש, על פי הציטוטים והמונחים בהם נעשה שימוש, הוא חלוקת צ'כוסלובקיה. קרדינל (יו גרנט), בן סנדקותו של לורד דרלינגטון העובד כעיתונאי, מנצל את קרבתו ללורד כדי להגיע לאחוזה באותו ערב. הוא ממודר מן המפגש החשאי, וכשהוא מנסה לשאול את מר סטיבנס על המפגש, משתתפיו ונושאו, שכן שסטיבנס משרת את האורחים, דבק סטיבנס בנאמנותו ללורד דרלינגטון ובתפישתו את תפקידו כמנותק מן הפוליטיקה, ונמנע לחלוטין מהבעת עמדה או רגש בנושא, כהרגלו.
כאשר נחשף ב"דיילי מייל" תפקידו של לורד דרלינגטון במדיניות הפיוס, המוניטין שלו נהרס והוא מת כאדם שבור. סטיבנס, במסעו לבקר את מיס קנטון, מתכחש בהתחלה ללורד דרלינגטון, ואומר שלא הכיר אותו כלל. לאחר מכן הוא מודה שהיה רב משרתים באחוזה של דרלינגטון. כעת הוא מתחיל להכיר בחולשותיו של מעסיקו לשעבר, ומודה שבחייו היו החמצות גדולות. כמוהו גם מיס קנטון, שכעת היא גברת בן. קנטון מסרבת להצעתו של סטיבנס לחזור לעבוד ב"דרלינגטון הול", היא מכריזה על רצונה להישאר עם בעלה ועם בתה העומדת ללדת. סטיבנס וקנטון נפרדים תחת גשם שוטף, קנטון בוכה אבל סטיבנס שעדיין אינו יכול להביע את רגשותיו רק מסיר את כובעו לברכה.
בסצנה האחרונה בסרט סטיבנס מכין את האחוזה לקראת בואם של בני משפחתו של חבר הקונגרס לואיס. שני הגברים נכנסים לאולם הגדול בו נערכו הארוחות בזמן הוועידה, וכעת מונח שם שולחן פינג פונג. לואיס מהרהר בארוחה שנערכה באותו אולם בשנת 1935, ומודה שהוא נבוך מהערותיו. הוא שואל את סטיבנס אם הוא זוכר את דבריו, וזה עונה לו שהוא היה עסוק מדי בהגשה ואינו זוכר. באופן סמלי, עפה יונה לתוך החדר ונלכדת בו. שני הגברים מצליחים לשחרר את היונה, והיא עפה לחופשי דרך החלון, כאשר סטיבנס ו"דרלינגטון הול" נותרים מאחור.
פרסים
הסרט היה מועמד לשמונה פרסי אוסקר:
היונה והפרג
היונה והפרג (בפינית: Kyyhky ja unikko) הוא שם הרומן האחרון שכתב הסופר והמשורר הפיני טימו ק. מוקה. היצירה, תיעוד ארוטי, פיוטי ונועז של מערכת יחסים, אשר גורפת נערה תמימה וגבר בשל ומתוסכל למערבולת מסחררת של כמיהה, תשוקה ואובדן חושים על רקע נופי האגמים והיערות של לפלנד, ראתה אור בשנת 1970, שלוש שנים לפני מות כותבה, ותרגומה העברי התפרסם בשנת 2002.
רקע היסטורי
בתשתית "היונה והפרג" קיימת בלדה צפונית, המתעדת קשר בעייתי, שבחורה צעירה ותמימה וגבר מבוגר נסחפים בה יחדיו לאבדון. סיפור הבסיס שברומן מתרחש בסוף שנות השישים, בתקופה שתהליכי ההגירה והעיור המהירים אשר פינלנד עברה בעקבות התוצאות המתמשכות של מלחמת העולם השנייה הגיעו לשיאם. תהליכים אלה גרמו שינויים חברתיים רבים, שעיקרם נבע מנטישת כפרים רבים בגלל נהירת תושביהם העירה. טימו ק. מוקה לא עסק בתיעוד היסטורי, אך רבות מיצירותיו - ואולי יותר מכול "היונה והפרג" - משמשות עדות חיה לחיי הכפרים שהלכו והתרוקנו מאחרוני תושביהם. ברומן "היונה והפרג" קיימת מודעוּת חברתית, אך ניתן לראות את עיקרו בסיפור האישי של המספר, המועבר כמעט תמיד בגוף ראשון.
תקציר העלילה
סיפור "היונה והפרג" ממוקם כולו בלפלנד: הדרום ואמריקה מופיעים בו כמקומות רחוקים ובלתי-נתפסים, הצפון הנידח והמסתורי הוא זירת ההתרחשויות וסביבתן הטבעית. הרומן מספר על אהבה - האמנם אהבה? תוהה הסופר במבוא ליצירה - אהבתם של פייטי המתקרב לאטו לגיל העמידה ושל דריה הצעירה ממנו בעשרים שנה. הרומן מספר גם על הסוף הטראגי של אהבה זו ועל הגורמים שהביאו להשתלשלות האירועים בקשר בין השניים.
ביקורות על הספר
בעיתון הארץ, ספר זה תואר כ-"בלדה אפלה" המתארת מערכת יחסים "קרה", של אנשים בעלי נכות רגשית, ספר שסגנונו דומה יותר לשירה מאשר לפרוזה, ומעצים את תחושת הריחוק מגיבורי העלילה; "חוסר ההזדהות הזה, הריחוק והאי-נוחות אינם בשום פנים כישלון של המחבר, אלא כוונתו הישירה והמדויקת, שאותה הוא משיג בעזרת עידון לשוני וצורני ראויים לציון."
אלוויזה מוצ'ניגו הראשון
אלוויזה מוצ'ניגו הראשון (באיטלקית: Alvise I Mocenigo; 1507–1577) היה הדוכס ה-85 של ונציה. מוצ'ינגו כיהן כדוג'ה מאז מינויו בשנת 1570 ועד פטירתו.
בתקופת כהונתו נמשכו פעולות האיבה בין לה סרניסימה לבין האימפריה העות'מאנית, והצי העות'מאני כבש את המצודות בניקוסיה ובפמגוסטה שבקפריסין. מתקפת הנגד, והניצחון הנוצרי הגדול בקרב לפאנטו לא הצליח להשיב את השליטה הוונציאנית בקפריסין, ועל מנת לסיים את המלחמה מוצ'ניגו נאלץ לחתום על הסכם שלום בשנת 1573 במסגרתו ויתרה ונציה על קפריסין לטובת העות'מאנים.
ריצ'רד כהן
ריצ'רד (ירחמיאל) כהן (באנגלית: Richard I. Cohen; נולד ב־2 בספטמבר 1946) הוא היסטוריון, פרופסור אמריטוס באוניברסיטה העברית בירושלים. עד פרישתו עמד בראש הקתדרה לחקר יהדות צרפת ויצירתה ע"ש פולט וקלוד קלמן באוניברסיטה העברית. עוסק בחקר היהודים במערב ובמרכז אירופה בעת המודרנית, במיוחד ביהודים בצרפת, בהיסטוריה אמנותית, בהיסטוריוגרפיה יהודית, ובשואה.
ביוגרפיה
ריצ'רד כהן נולד ב־1946 במונטריאול שבקנדה. עשה תואר ראשון באוניברסיטת מקגיל, שם למד היסטוריה וסוציולוגיה עד שעלה לישראל בשנת 1967. את התואר השני סיים בשנת 1972, ודוקטורט סיים ב־1981, שניהם באוניברסיטה העברית.
כהן היה חבר בוועדה הבינלאומית לכתיבת "האנציקלופדיה של השואה" שפורסמה בשנת 1990 במהדורה אנגלית ובמהדורה עברית על ידי יד ושם. כיום מכהן כמנהל פרויקט המחקר "דעת המקום" באוניברסיטה העברית.
עבודתו מ־1998, "Jewish Icons: Art and society in Modern Europe", היא תוצאה של שיתוף פעולה בן 15 שנה עם עמיתו באוניברסיטה העברית, עזרא מנדלסון, לעודד מחקר בתרבות החזותית ובחברה היהודית המודרנית.
נילי לביא
נילי לביא היא פרופסורית לפסיכולוגיה ולמדעי המוח ומנהלת מעבדת הקשב והמודעות הקוגניטיבית במכון למדעי המוח הקוגניטיביים ביוניברסיטי קולג' לונדון. עמיתה באקדמיה הבריטית, באגודה למדעי הפסיכולוגיה האמריקנית, האגודה המלכותית לביולוגיה והאגודה הבריטית לפסיכולוגיה. לביא ידועה בעיקר בזכות פיתוח תאוריית העומס התפיסתי של תשומת לב, תפיסה ושליטה קוגניטיבית בהקשר של עיבוד מידע.
השכלה
לביא סיימה תואר ראשון בפסיכולוגיה ופילוסופיה באוניברסיטת תל אביב בשנת 1987, והמשיכה לדוקטורט בפסיכולוגיה קוגניטיבית אותו סיימה בשנת 1993. את הפוסט-דוקטורט עשתה באוניברסיטת ברקלי, במעבדה של אן טריזמן. לאחר סיום הפוסט-דוקטורט עברה לאנגליה, שם קיבלה את תפקידה הראשון באקדמיה, במעבדה לפסיכולוגיה יישומית (כיום היחידה למדעי הקוגניציה והמוח), באוניברסיטת קיימברידג'. ב-1995 היא הצטרפה ליוניברסיטי קולג' לונדון.
מחקר
מחקרה של לביא עוסק בהשפעות של עומס מידע על מנגנוני המוח, תפקודים פסיכולוגיים (תפיסה, מודעות, זיכרון ורגש) והתנהגות. מחקר זה נערך במסגרת של תאוריית העומס שפיתחה הנוגעת לתשומת לב ולשליטה קוגניטיבית. לביא הציעה במקור את תאוריית העומס באמצע שנות התשעים כדי ליישב את הוויכוח בנוגע לשלב שבו נעשית סלקציה של הקשב בעיבוד המידע. התאוריה הציעה גישה חדשה באשר לאופי עיבוד המידע, לפיה לעיבוד מידע תפיסתי יש יכולת מוגבלת, אך העיבוד מתבצע באופן אוטומטי על כל המידע שבתוכו. התאוריה מתייחסת להשפעה של תשומת הלב על עיבוד מידע, תפיסה חזותית ומודעות, ובעיקר השימוש בזיכרון העבודה במהלך ביצוע משימות, והדרכים בהן אנשים יכולים להפעיל שליטה קוגניטיבית על התפיסה וההתנהגות שלהם.
חיים אישיים
לביא הייתה בת זוגו של המשורר דוד אבידן. לאחר שעברה לאנגליה נישאה לפרופסור ג'ון דרייבר, אף הוא פסיכולוג קוגניטיבי. התאלמנה ב-2011, אם לשני בנים.
מדינת האומות, הלאומים ועמי הדרום
מדינת האומות, הלאומים ועמי הדרום (באמהרית: ደቡብ ብሔሮች ብሔረሰቦችና ሕዝቦች) היא מדינה ברפובליקה הדמוקרטית הפדרלית של אתיופיה. המדינה משתרעת על פני האזורים שמספרם 7–11 בחלוקה המנהלית של אתיופיה. בירת מדינת האומות, הלאומים ועמי הדרום היא העיר אווסה. מדינת האומות, הלאומים ועמי הדרום גובלת בקניה בדרום, במדינת גמבלה בצפון, במדינת אורומיה בצפון ומזרח, במדינת סידאמה במזרח ובדרום סודאן במערב.
דמוגרפיה
על פי נתוני הסוכנות המרכזית לסטטיסטיקה של אתיופיה לשנת 2005, אוכלוסיית מדינת האומות, הלאומים ועמי הדרום מנתה 14,920,984 אנשים, נתון שהעמיד אותה במקום השלישי מבחינת מספר תושבים באתיופיה. מתוך אלו היו כ-7,408,993 גברים ו-7,492,997 נשים. כ-91.4 אחוזים מתושבי המדינה הם כפריים, והיתר הם עירוניים, מה שהופך אותה למדינה הכפרית ביותר באתיופיה. עם שטח של 112,343 קילומטרים רבועים (מדורג רביעי באתיופיה), הצפיפות הממוצעת במדינת האומות, הלאומים ועמי הדרום היא 133 נפשות לקילומטר מרובע.
מדינת האומות, הלאומים ועמי הדרום היא המדינה המגוונת ביותר מבחינה אתנית, בהכילה יותר מ-45 קבוצות אתניות שונות. ההתפלגות האתנית במדינה היא: 18%סידמאים, 14.72% גורגה, 11.58% וואליטיג'נה, 8.53% אדיאגנה, 5.22% קאפאים והיתר באים משבטים קטנים. בשל ריבוי השפות, השפה האמהרית היא השפה המדוברת במחוז.
השטח הגדול
השטח הגדול היה כינוי בשנות ה-50 ובשנות ה-60 לאזור הגרעין העתיק של יפו, שבמרכזו גן הפסגה של ימינו (יפו העתיקה), שלאחר שנהרס במרד הערבי ובמלחמת העצמאות הפך לשטח של חורבות, ומוקד לפשע וזנות. בשנות ה-60 פונו התושבים שגרו בו והוא שוקם והפך לאזור של תיירות, גנים ציבוריים ורובע אמנים.
מדינת האומות, הלאומים ועמי הדרום
אזורים
בעבר כללה המדינה את מחוז סידאמה, אשר בשנת 2020 הפך למדינה נפרדת.
השטח הגדול
יצירתו של "השטח הגדול"
עד ליצירתו של "השטח הגדול" היה אזור יפו העתיקה מאוכלס בצפיפות בבנייה רוויה, בדומה לקסבה בלבן של ערים ערביות. ביוני 1936 נערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי מבצע עוגן בו נהרסו בתים על מנת לפלס נתיבים בתוך השטח המאוכלס, לשם הקלת השליטה בעיר יפו שהייתה אחד ממרכזי הלאומיות הערבית. נפרץ אזור בצורה של עוגן, מה שהביא למבצע את שמו. במונחים של שמות הרחובות כיום, "המוט המרכזי" של העוגן התחיל מרחוב יפת מערבה, דרך רחוב הפנינים והמשיך דרך גן הפסגה עד לכיכר קדומים. מהמוט המרכזי נפרשו שתי שוקיים: דרומה, דרך רחוב שגב והמשך ברחוב לואי פסטר; צפונה, רחוב (טיילת) מפרץ שלמה. המבצע הביא להרס של אזורים נרחבים.
בתחילת חודש יוני מסרו הבריטים צווי פינוי לכ-200 בתים ונתנו לתושבים כשבוע לפנותם. הובטח לתושבים פיצוי, אולם הם לא קיבלו דיור חלופי, והצטופפו בהתחלה בבתי ספר, מרתפי חנויות ובחוף הים. בבוקר ה-18 ביוני החלו בפיצוץ הבתים הראשונים. קולות הפיצוצים נשמעו גם בכל רחבי תל אביב. הריסת הבתים נמשכה כשבועיים, כאשר במקביל עסקו פועלים בפינוי חלק מההריסות ליצירת תוואי הדרכים בלב השטח. התושבים הגישו עתירה לבית המשפט העליון המנדטורי. זקן השופטים מייקל מקדונל מתח בפסק דינו בקורת חריפה על ממשלת המנדט שלדבריו שיקרה למפונים ונימקה את ההריסה בטענה כי זהו פרויקט שיקום, בעוד שהייתה זו פעולה ביטחונית. למרות צו בית המשפט נמשך פיצוץ של מספר בתים. ב-17 ביולי דווח כי הבריטים חזרו ופוצצו את החמאם, שלא קרס בשני ניסיונות פיצוץ קודמים, אחר כך התירו לתושבים שביתם לא פוצץ לחזור לאזור. בנובמבר הודיעה עיריית יפו כי היא שוקלת להרוס עוד כ-70–80 בתים, שהיו הרוסים חלקית והיוו סכנה לבתים סמוכים.
לאחר מלחמת העצמאות
בזמן ולאחר מלחמת העצמאות עזבו את יפו רוב התושבים הערבים. מתוך למעלה משמונים אלף איש שגרו בה לפני המלחמה, נותרו כשלושת אלפים. המרחב ההרוס נותר מלא בחורבות, כוכים וחדרונים מטים ליפול, שיכלו לשמש בדוחק למגורי אדם. הערבים הנותרים פונו מאזור "השטח הגדול" ורוכזו בשכונת עג'מי. את העיר ניהל מושל צבאי, מאיר לניאדו, שבמקביל הפנתה למרחב הסוכנות היהודית עולים חדשים, בעיקר מארצות הבלקן וצפון אפריקה, במטרה לתפוס חזקה ולמנוע מהתושבים הערבים לחזור למקום. חלק אחר של התושבים היו פולשים שתפסו בתים.
במהלך שנת 1949 אירעו מספר מקרים של התמוטטת בתים, בהם נהרגו כעשרה איש. בתגובה החלו השלטונות להרוס חלק מהבתים הרעועים, הם הוכרזו כנכסי נפקדים ועברו לחזקת רשות הפיתוח.
השטח הגדול בשנות ה-50 וה-60
בתחילת שנות החמישים גרו בשטח זה, מרחוב בוסטרוס (כיום רחוב רזיאל), ועד לפיסגת תל יפו (כיום גן הפיסגה) כמה אלפי בני אדם, בבתים שחלקם היו ההרוסים חלקית, האזור הפך מוקד לפשע, ובמיוחד לזנות וקיבל תדמית שלילית. לאחר שיפו אוחדה עם תל אביב. החלה העירייה בתוכניות לשיקום האזור, בסוף 1950 הוחל בפינוי התושבים, חלקם פונו לפחונים שנבנו במערב העיר. אך הפינוי והשיקום התקדמו בעצלתיים, בגלל קשיי תקציב, ובשנת 1953 עדיין גרו באזור "השטח הגדול" כ-2,000 תושבים.
בשנת 1953 מונה סגן ראש העירייה משה איכילוב לאחראי לשיקום יפו העתיקה. בלב השטח שפונה בוצעו חפירות ארכאולוגיות בראשות הארכאולוג יעקב קפלן. ב-1956 הכריז על תוכנית להקמת גן הפסגה. אחר כך הוחלט לא להרוס לחלוטין את כל המבנים באזור אלא לשקם אותו כרובע אמנים.
עם התקדמות שיקום ושיפוץ האזור השימוש בכינוי "השטח הגדול" פחת, במקומה נעשה שימוש בשם "יפו העתיקה".
השטח הגדול בתרבות הישראלית
"השטח הגדול" שימש השראה לשירים, לסיפורים, למחזות ולסרטים, שתיארו את האווירה המיוחדת ששררה במקום, חלקם מתוך מחאה חברתית, עוד בעת ש"השטח הגדול" היה מרכז לפשע ולזנות, וחלקם מתוך נוסטלגיה או אידיאליזציה.
אין כמו בבית (סדרת טלוויזיה)
אין כמו בבית (באנגלית: No Place Like Home) היא קומדיית מצבים של ה-BBC שכתב ג'ון ווטקינס. בתפקידים הראשיים כיכבו ויליאם גונט ופטרישה גרווד בדמות ארתור ובריל קרבטרי, זוג נשוי המצפים לחיות בשלווה אחרי שארבעת ילדיהם הבוגרים עזבו את הבית. לצערם זה לא קורה.
הסדרה שודרה במשך חמש עונות בשנים 1983 עד 1987, והשתתף בה מרטין קלונס באחד מתפקידיו הראשונים.
תקציר עלילה
ארתור ובריל קרבטרי גידלו ארבעה ילדים וציפו ליום שהם יעזבו את הבית, והוא יחזור להיות שלהם בלבד. הם תכננו ירח דבש שני כשהצאצא האחרון יעזוב סוף סוף את הבית. אבל כל תקוותיהם נופצו כאשר זה אחר זה חזרו הגוזלים כולם אל הקן כשהם מפוכחים מאשליות לגבי העולם שבחוץ. עבור הילדים פשוט אין מקום כמו הבית.
הבת הבכורה היא לוריין (בוורלי אדמס) שהתחתנה עם שוטר תנועה בשם ריימוד קוד (דניאל היל), אבל בעונה האחרונה היא משליכה אותו. את מקומו בליבה של לוריין תופס רוג'ר דאף (רוג'ר מרטין) שהוא בעל אופי דומה לזה של ריימונד. ילדי קרבטרי האחרים הם נייג'ל, סטודנט לרפואה, פול וטרייסי, שאיתם מופיעים גם החברים והחברות שלהם. לחיים התוססים של המשפחה מוסיפים השכנים החטטנים משפחת בוטינגס, ובעיקר ורה הצווחנית, אוהבת החיות.
לעיתים קרובות ארתור וטרוור, בעלה של ורה, מוצאים מקלט בחממה, בעיקר כשהמצב נעשה בלתי נסבל, ושם הם מחפשים נחמה בכוסית שרי תוצרת בית.
בית הכנסת פארק אווניו
בית הכנסת פארק אווניו (באנגלית: Park Avenue Synagogue) הוא בית כנסת יהודי קונסרבטיבי הממוקם באפר איסט סייד, מנהטן, ניו יורק. הקהילה, שנוסדה בשנת 1882, היא אחת מהקהילות הגדולות ביותר בארצות הברית, ונכון ל-2014, חברות בה 1,700 משפחות.
הקהילה נוסדה בשנת 1882 כקהילה רפורמית, "בית הכנסת שערי תקווה", על ידי קבוצה של יהודים גרמנים. לאחר כמה מיזוגים קיבלה הקהילה את השם העברי "אגודת ישרים", ובהמשך עתרה למדינת ניו יורק על מנת לשנות את שמה הרשמי של הקהילה ל"בית כנסת פארק אווניו" בשנת 1923. בשנת 1927 הוקם הבניין הנוכחי בסגנון המורי ברחוב 87 מזרח. בשנות השלושים של המאה העשרים שינתה הקהילה את השתייכותה מהזרם הרפורמי לזרם הקונסרבטיבי על מנת לאפשר את מיזוג הקהילה עם כמה קהילות אחרות של יהודים מזרח-אירופיים.
החל מיולי 2008 הוביל את בית הכנסת הרב הראשי ד"ר אליוט ג'יי קוסגרוב. נכון ליולי 2013 הצטרפו לצוות הרב ניל צוקרמן והרב איתן ויטקובסקי.
את הקהילה הובילו בעבר רבנים מפורסמים כמו מילטון שטיינברג ויהודה ניידיץ'.
מייק פוזנר
מייקל רוברט הנריון "מייק" פוזנר (באנגלית: Michael Robert Henrion "Mike" Posner; נולד ב־12 בפברואר 1988) הוא זמר, כותב שירים ומפיק אמריקאי ממוצא יהודי.
אלבום הבכורה של פוזנר, "31 Minutes to Takeoff", יצא לאור ב-10 באוגוסט 2010. האלבום כולל את הסינגל "Cooler Than Me", שהגיע למקום השישי במצעד 100 המובילים של מגזין בילבורד. בין היתר, כתב פוזנר את השירים: "Sugar" של מארון 5, "Boyfriend" של ג'סטין ביבר, "Beneath Your Beautiful" של לבירינת', ובנוסף כתב שירים לאמנים כגון פארל ויליאמס, ביג שון, 2 צ'יינז, וויז קאליפה, ניק ג'ונאס, סנופ דוג, אביצ'י, אוסטין מאהון, ועוד.
ביוגרפיה
פוזנר נולד בשנת 1988 בדטרויט, מישיגן שבארצות הברית. אמו, רוברטה הנריון, נוצרייה קתולית, ובעיסוקה רוקחת, ואביו, ג'ון פוזנר, ממוצא יהודי, ובעיסוקו סנגור פלילי. פוזנר גדל בסאות'פילד, פרוור בצפון דטרויט. את לימודיו הגבוהים עבר באוניברסיטת דיוק שבקרוליינה הצפונית. בשנת 2010 הוא סיים את לימודיו באוניברסיטה, עם תואר בסוציולוגיה.
2008–2010: Minutes To Takeoff 31
פוזנר התחיל דרכו כמפיק מוזיקלי, ועבד עם חבר ילדותו, ביג שון. הוא הפיק את המיקסטייפ הראשון של ביג שון, והשתתף בשיר מתוכו, "Smoke & Drive". המיקסטייפ השני של פוזנר, "A Matter of Time", יצא ב-2009, ומשך תשומת לב מהתעשייה, לאחר שהמיקסטייפ הראשון שלו, Reflections of a Lost Teen, לא נחל הצלחה. ביולי 2009, חתם פוזנר על חוזה הקלטות עם J Records (חברת הקלטות מקבוצת RCA Music) לאחר עבודתו באוניברסיטת דיוק. לאחר שחתם עם J Records, יצא לסיבוב הופעות, והקליט את אלבום הבכורה שלו, החליט פוזנר לחזור לעבוד באוניברסיטת דיוק וליצור שם מוזיקה.
המיקסטייפ השלישי של פוזנר, One Foot Out the Door, יצא באוקטובר 2009. המיקסטייפ ליווה סדרת אינטרנט (בעלת אותו השם), אשר שודרה אחת לשבועיים מספטמבר עד דצמבר של אותה שנה. אלבום הבכורה של פוזנר, 31 Minutes to Takeoff, יצא באוגוסט 2010. הסינגל הראשון, "Coller Than Me", הגיע למקום ה-6 במצעד 100 המובילים של בילבורד. הוא הופיע בפסטיבל המוזיקה, Bonnaroo, ובפסטיבל Warped Tour בשנת 2010. הסינגלים השניים והשלישיים, "Please Don't Go" ו-"Bow Chicka Wow Wow", הגיעו למקומות ה-20 וה-30 באותו הזמן. "Bow Chicka Wow Wow" יצא מחדש מאוחר יותר, עם גרסה של הראפר ליל ויין. פוזנר זכה בפרס בטקס פרסי ה-ASCAP על עבודתו בשיר "Cooler Than Me". באוקטובר 2010, הודיעה חברת RCA על פירוק J Records, Arista Records, ו-Jive Records. לאחר הפירוק, הוחלט כי פוזנר (וכל שאר האמנים שהיו חתומים בחברות אלו), יפיקו ויוציאו את עבודותיהם תחת שם המותג RCA.
2010–2014: ביטול אלבומים ומיקסטייפ שלישי
לאחר יציאת אלבומו הראשון, התחיל פוזנר לעבוד על אלבומו השני, בשם "Sky High", והוציא את הסינגל "Looks Like Sex" להורדה דיגיטלית ב-2 בדצמבר 2011. כמטרה לקידום האלבום, הוציא פוזנר את המיקסטייפ השלישי שלו, "The Layover". אולם, למרות ההצלחה הרבה של אלבומו הראשון, הרגיש פוזנר לא בנוח מתחת לאור הזרקורים בתקשורת, והחל להתמודד עם דיכאון. הוא לקח הפסקה מכתיבת מוזיקה לעצמו, והחל להפיק ולכתוב מוזיקה לאחרים. לאחר זמן מה, הודיע פוזנר בטוויטר כי אלבומו הבא, ייקרא "Pages", וכי הוא ייצא בקיץ 2013. ב-11 ביוני 2013, יצא הסינגל "The Way It Used To Be". בספטמבר 2013, נודע כי הוא צילם קליפ לסינגל החדש שלו, "Top of the World", שעתיד להופיע במיני אלבום שלו, שאמור לצאת באוקטובר של אותה שנה. השיר היה אמור במקור להיות בקמפיין של ריבוק, ויצא להורדה חינמית תחת השם "Tapada World", ביחד עם גרסת רמיקס. השיר יצא ב-17 בדצמבר 2013, בשיתוף עם הראפר ביג שון, והקליפ יצא ב-19 בדצמבר.
ב-4 במרץ 2014, הודיע פוזנר כי הוא ייצא לסיבוב הופעות. בנוסף נודע כי הסיבוב הופעות יכלול 7 הופעות בערים גדולות בארצות הברית, ובו יבוצעו שירים חדשים, מתוך "Pages". הסיבוב החל ב-31 במרץ של אותה שנה, כאשר ההופעה הראשונה הייתה בפילדלפיה. הסיבוב בנוסף כלל הופעה בעיר ילדותו של פוזנר, דטרויט. בריאיון למגזין בילבורד, פוזנר חשף כי חתם בחברת איילנד רקורדס, ובנוסף ציין כי האלבום "Pages", יוחלף בפרויקט אחר.
2015–הווה: At Night, Alone
ב-15 באפריל 2015, הוציא פוזנר את הסינגל "I Took a Pill in Ibiza" בערוץ ה-VEVO שלו. פוזנר שיתף עם מעריציו, דרך המייל, מיני אלבום בלעדי בשם "The Truth". לאחר מכן מייק אישר כי המיני אלבום יהיה זמין לרכישה מקוונת ב-22 ביוני של אותה שנה. בנוסף, פוזנר ציין כי אלבומו השני יצא לאחר הEP. השיר זכה לרמיקס על ידי המפיקים הנורווגים SeeB, אשר הפך להצלחה מסחררת, עם מעל ל-600 מיליון השמעות באתר המוזיקה Spotify, ואף התמקם במצעדי 50 השירים המובילים, ובראש מצעדים באירלנד, הולנד, נורווגיה, בריטניה, סקוטלנד, ו-ארצות הברית. ב-17 במרץ 2016, הודיע פוזנר על צאת אלבומו השני, "At Night, Alone.", אשר יצא ב-6 במאי של אותה שנה.
סיבובי הופעות
עצמאיים
קידומים
מופעי פתיחה
חצר שטרויס
חצר שטרויס (כיום רח' הע"ח 20), היא מבנן של כ-30 דירות ובית מדרש בלב שכונת מוסררה בירושלים, שהקים הנדבן שמואל שטרויס מקרלסרוהה שבגרמניה, ונקראת על שמו.
היסטוריה
שמואל שטרויס (1847–1904) היה נינו של רבי יצחק זקיל לייב וורמסר ("הבעל שם ממיכלשטט"), וחותנו של יעקב רוזנהיים, מייסד אגודת ישראל. את הונו עשה בעסקי בנקאות. למרות היותו בן התרבות הגרמנית הוא נמשך ליהדות המזרח-אירופית ובמיוחד לתנועת המוסר ולראשיה. הוא תמך כלכלית במוסדות תורה ובתלמידי חכמים, ולפי עדות חתנו הרב רוזנהיים הוא פיזר לצדקה "הרבה יותר מחמישית מהונו".
שטרויס התקרב לרבי שמחה זיסל זיו, "הסבא מקלם", ואף תרם ל"בית התלמוד" בקלם 6,000 רובל.. בשנת תרנ"ד (1894), עם מותה של אשתו, החליט שטרויס ליזום פעולת צדקה לעילוי נשמתה. הוא בחר ברבו הרב יעקב שור לשליחו ומימן את נסיעתו לארץ ישראל, במטרה לעזור במפעל יישובה. הרב שור נסע לירושלים מצויד בכספו של הרב שטרויס. זיקתו של שטרויס לרוח המוסר של "הסבא מקלם" הביאה להחלטה לתרום את הכסף להקמת קומפלקס דירות מחוץ לחומות העיר העתיקה, בשכונת מוסררה, עבור משפחות רבנים מאנשי תנועת המוסר.
במרכז חצר שטרויס הוקם במימונו של שטרויס מבנה לישיבת אור חדש, שנוסדה על ידי קבוצה מתלמידי "הסבא מקלם" בראשות הרב שמואל הלל שינקר והרב ברוך מרקוס.
חצר שטרויס הפכה להיות מרכז של תורה ומוסר בירושלים. במקום התגוררו גדולי המוסר המפורסמים שבדור, שעלו מליטא והתיישבו בירושלים, ובהם: רבי יצחק בלאזר, רבי נפתלי אמסטרדם, רבי צבי לויטן, רבי יצחק מלצן ורבי אריה לייב ברוידא, אחיו של "הסבא מקלם". הקשר של השכונה לתנועת המוסר היה חזק כל כך עד שנהגו לומר בדרך הלצה כי מקור שם השכונה 'מוסררה' הוא מן המילה 'מוסר'. קבוצה מיהודי ירושלים, קבעו אף הם את מקום לימודם בחצר, ונודעו אף הם בהתמדתם ובהנהגות פרישות ומוסר. ביניהם הרב מאיר הלר, הרב צבי הירש ויספיש (נכדו של הרב נחום משאדיק), הרב שמואל תפילינסקי, הרב יונה ראם, הרב אליהו ברוך פרלמן, הרב חייקל מילצקי, הרב יהודה הולצמן והרב זליג לייב לוין.
בין תושבי חצר שטרויס: הרב צבי פסח פרנק. בין ילידי המקום: הרב שמחה זיסל ברוידא, ראש ישיבת חברון (בן משפחת "הסבא מקלם") והרב חיים יעקב גולדוויכט, ראש ישיבת כרם ביבנה.
במלחמת ששת הימים הבניין ניזוק, וקומתו העליונה נשרפה מפגיעת פגזים ירדניים. דיירי קומה זו פונו לשכונה אחרת, והוחלט להרוס את הבניין כליל. תוכניות ההריסה התעכבו, ובשלהי שנות ה-90 הוקמה במבנה ישיבה בשם לב ירושלים. נכון ל-2011 מתגוררים תלמידי הישיבה בבניין, והוא אף שופץ מעט על ידם, כולל ריצוף, סיוד הקירות ובניית חדרי שירותים.
קרחון ראגוצקי
אורכו של הקרחון כ־18 קילומטרים.
הקרחון נמצא בגובה של 1,395 מטרים מעל פני הים.
הקרחון זורם צפונה לאורך מורדותיו המערביים של הר אולדריץ', ונשפך אל קרחון הת'רטון, דרומית מערבית לצוק ג'נקשן.
הקרחון זורם במפל הקרח ראגוצקי אל קרחון אלי והוא מהווה יובל מרכזי של קרחון זה.
גילוי הקרחון
הקרחון מופה באמצעות תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית.
מקור השם
שמו של הקרחון ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
הקרחון נקרא על שם רוברט א. ראגוצקי (Robert A. Ragotzkie), שהיה מנהל פרויקטים בתוכנית החקר האנטארקטית של ארצות הברית, בתחום מחקרי העמקים שאינם מכוסים קרח באנטארקטיקה. בנוסף הוא חקר את ארץ ויקטוריה בעונת המחקר 1963–1962.
אוניית המערכה הרונה
אוניית המערכה הרונה (ביפנית: 榛名) הייתה אוניית מערכה של הצי הקיסרי היפני, ששירתה במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה, והייתה האונייה הרביעית בסדרת סיירות המערכה מסדרת קונגו. בניית האונייה החלה ב-1912 במספנות קווסאקי בקובה, והיא נכנסה לשירות ב-1915, ביחד עם אוניית האחות שלה קירישימה.
ב-1926 עברה הרונה שיפוצים נרחבים, וסיווגה השתנה לאוניית מערכה, וב-1933 עברה סבב שיפוצים נוסף, שבמהלכו הורחב גוף האונייה ומערכת ההנעה שופרה. לאחר מכן סווגה הרונה מחדש כאוניית מערכה מהירה, והצטרפה לכוח הליווי של נושאות המטוסים היפניות. במהלך מלחמת סין–יפן השנייה שימשה הרונה בעיקר כנושאת חיילים לסין, ועם פרוץ המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט השתתפה בכיבוש סינגפור מידי בריטניה.
הרונה השתתפה ברבים מקרבות הצי הקיסרי היפני בראשית 1942, בהם כיבוש איי הודו המזרחיים, וכיבוש מלאיה, ולאחר מכן אף השתתפה בקרב מידוויי, בו הצטרפה לכוח הליווי של נושאות המטוסים של תת-אדמירל צ'ואיצ'י נגומו, ולאחר מכן פעלה באיי שלמה במהלך קרב גוודלקנל. לאורך מרבית 1943 הפליגה הרונה בין מעגן הצי היפני בלגונת טרוק שבאיי קרוליין, מספנת הצי בקורה שביפן, ואיי לינגה שבאינדונזיה, והשתתפה במספר קרבות כנגד נושאות המטוסים האמריקניות, וב-1944 השתתפה בקרב ים הפיליפינים ובקרב מפרץ לייטה. ב-28 ביולי 1945 טובעה על ידי מטוסי נושאות מטוסים אמריקנים בבסיס הצי בקורה.
תכנון ובנייה
הרונה היא האונייה הרביעית מתוך ארבע אוניות בסדרת סיירות המערכה קונגו שתכנן המהנדס הבריטי ג'ורג' ת'ורסטון. היפנים הזמינו את בניית אוניות הסדרה בתגובה להשקת סיירת המערכה הבריטית אה"מ אינווינסיבל ב-1908, כדי לשמור על מאזן הכוחות בימים. תכנון האוניות נבנה על שאיפת היפנים לבנות אונייה שתוכל להתמודד עם סיירות המערכה הבריטיות, ובשל חימושם והשריון הכבד שלהן היו אוניות סדרת קונגו אוניות המלחמה היפניות הגדולות ביותר באותה עת.
שדריתה של הרונה הונחה במספנות קווסאקי בקובה ב-16 במרץ 1912, והיא הושקה ב-14 בדצמבר 1913. לאחר טיפולים אחרונים ומספר ניסויי ים, נכנסה הרונה לשירות בצי הקיסרי היפני ב-19 באפריל 1915.
חימוש
סוללת התותחים הראשית של הרונה כללה שמונה תותחי 360 מ"מ (14 אינץ') בארבעה צריחים – שניים בקדמת האונייה, ושניים בחלקה האחורי. תותחים אלה יכלו לירות תחמושת חודרת שריון או תחמושת מרסקת לטווח מקסימלי של 19.14 מילים ימיים (35.45 ק"מ), בקצב של שני פגזים בדקה. מחסני התחמושת של האונייה איפשרו אחסנת תשעים פגזים לכל תותח.
סוללות התותחים המשניות כללו שישה עשר תותחי 150 מ"מ (6 אינץ') שנפרסו לאורך גוף האונייה, שמונה תותחי נ"מ 76 מ"מ (3 אינץ'), ושמונה צינורות טורפדו. במהלך סבב השיפוצים השני של הרונה הוסרו כל תותחי ה-76 מ"מ ובמקומם הותקנו שמונה תותחי 130 מ"מ (5 אינץ'), וכן נוספו מספר תותחי נ"מ 25 מ"מ (1 אינץ'). ב-1943 נוספו שמונה תותחי 150 מ"מ, תריסר תותחי 130 מ"מ, וב-1944 נוספו 108 תותחי נ"מ 25 מ"מ.
1926-1915: סיירת מערכה
הרונה נכנסה לשירות פעיל ב-19 באפריל 1915 ביחד עם האונייה-האחות שלה קירישימה, ויחד הן יצרו את פלגת אוניות המערכה הראשונה. לאחר שבעה חודשים של מבחני ים עברה הרונה לפלגת אוניות המערכה השלישית, וקפטן סאבורו היאקוטאקה קיבל את הפיקוד עליה. באפריל 1916, במסגרת מעורבות האימפריה היפנית במלחמת העולם הראשונה עזבו הרונה וקירישימה לראשונה את יפן והפליגו לסיור בים סין המזרחי, ועד סוף המלחמה ערכו מספר סיורים לאורך החוף הסיני.
ב-12 בספטמבר 1920 ערכה הרונה תרגולי תותחנות בסמוך להוקאידו, כשפיצוץ עז החריב את התותח הקדמי והרג שבעה אנשי צוות. חקירה צבאית הובילה למסקנה שפגם בפתיל גרם להצתת אבק השרפה ולפיצוץ הפגז בעודו בקנה. צריח התותח עבר שיפוץ ולאחר שלושה חודשים שבה הרונה לפעילות.