cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יון אנטונסקו
החקיקה נגד היהודים
בתקופת שלטונו של אנטונסקו נחקקו עשרות חוקים במסגרת הרומניזציה וכנגד היהודים, ביניהם הפקעת כל נכסי היהודים באזורים הכפריים, ובכלל זה קרקעות (5 באוקטובר 1940), יערות, מבשלות כוהל ומנסרות לעיבוד עצים (7 בנובמבר 1940), הפקעת ספינות שיט (4 בדצמבר 1940), הפקעת בתים ודירות (27 במרץ 1941), חוק העבודה לטובת הציבור (שחייב את היהודים בעבודות כפייה) וצו לסגירת כל בתי הקפה היהודיים (19 ביוני).
היהודים חויבו במיסים מיוחדים, נאסרה עליהם החזקת מקלטי רדיו וכלי רכב, כולל אופניים, והוטל עליהם לספק כמויות של מצרכים ומלבושים שונים.
הדת היהודית הוצאה מרשימת הדתות המוכרות והמוגנות על ידי השלטון ומצב זה אפשר הפקעת מבנים ששמשו את הקהילה היהודית, כולל מבנים של בתי כנסת.
לפי הוראות ממשלת אנטונסקו נקבעו אזורים בהם לא אושרו מגורי יהודים והתושבים היהודים גורשו, מרביתם למחנות בטרנסניסטריה.
בצו-חוק המפרט את הענישה של המעשים שסיכנו את המדינה או את האינטרסים שלה נוסף סעיף 16 שקבע, שבמקרה בו הנאשם אינו בעל מוצא רומני או שהוא קומוניסט, העונש יוכפל.
השואה ברומניה
כ-45,000 עד 60,000 יהודים נרצחו בבוקובינה ובבסרביה בידי יחידות צבא גרמניות ורומניות. 105,000 עד 120,000 יהודים רומנים נוספים מתו כתוצאה מהגלייתם לטרנסניסטריה. השלטונות הרומנים היו אחראים גם לרצח 115,000 עד 180,000 יהודים אוקראינים, במיוחד באזור אודסה, ועוד כ-15,000 יהודים נרצחו בפרעות יאשי ומעורבותו של אנטונסקו בפרעות אלה הוכחה במסמכים ותזכירים. פרט למספרים גדולים אלה היו עוד רציחות בתחום הרגאט בפרעות דורוחוי, הטבח בגאלצי, בפרעות בוקרשט ובמקומות נוספים, אך במספרים קטנים מאלפים ובהם לא הייתה מעורבות ישירה של אנטונסקו.
ועדת ההיסטוריונים שהוקמה על ידי ממשלת רומניה החליטה שאינה יכולה לנקוב במספר היהודים שהומתו בשואת יהודי רומניה, תחת שלטון רומני, אך ציינה שמספרם נע בין 280,000 ובין 380,000. אומדנים אחרים מעריכים את מספר הנספים בכ־420,000 יהודים שישבו בשטחי רומניה ב־1939. נתונים אלה מעידים כי רומניה הייתה אחראית ליותר מעשי רצח של יהודים בשואה מאשר כל מדינה אחרת פרט לגרמניה.
עמדתו של אנטונסקו כלפי היהודים
תפקידו של אנטונסקו בשואה היה רב-פנים. מצד אחד, לא קיבל את הדוקטרינה הגזענית הנאצית, ויחסו ליהודים היה דו-ערכי (כמוזכר לעיל, היו אמו החורגת פרידה קופרמן ואשתו הראשונה רשלה מנדל יהודיות), <BR> אך מנאומיו וממסמכים שונים ניתן ללמוד כי החזיק בעמדות אנטישמיות. על שנאתו ליהודים ועל הטקטיקה שלו מעידים למשל דבריו במועצת השרים שנתכנסה ב-15 באפריל 1941:
בשיחה שהתנהלה עם כמה מבכיריו על הגדרת מי הוא יהודי (האם גם מי שהתנצר, הוריו התנצרו, סביו התנצרו, חלק מסביו וכו'), לצורך אכיפת החוקים הגזענים, התבטא אנטונסקו ב"הומור" באומרו שהיהדות דומה למחלת העגבת - אי אפשר להיות קצת יהודי כפי שאי אפשר להיות קצת חולה עגבת.
מעורבותה של ממשלת אנטונסקו בשואה
לממשלה בראשותו של אנטונסקו היו שתי דרכים לטפל ביהודים: דרך אחת, אלימה יותר, ביחס ליהודי בסרביה ובוקובינה, ודרך שנייה, קיצונית פחות, ביחס ליהודי הרגאט (שטחי מולדובה ומונטניה) ודרום טרנסילבניה. אנטונסקו היה אחראי למותם של רבים מיהודי בוקובינה, בסרביה וטרנסניסטריה.
עם התקדמות הצבא הרומני בבסרביה, הורה אנטונסקו על הגלייתם של כ־150,000 מיהודי בוקובינה ובסרביה למחנות ריכוז בטרנסניסטריה, בטיעון שבשטח פועלות "קבוצות התנגדות" של יהודים, המתפקדים כ"סוכנים קומוניסטים". לפי הוראות מיוחדות מפי אנטונסקו, שנמסרו רק בעל פה, מפקדי היחידות שכבשו את בסרביה ובוקובינה הצטוו להרוג את היהודים ורבים עשו זאת במהלך הימים הראשונים של הכיבוש.
בהמשך הוגלו לטרנסניסטריה קבוצות גדולות נוספות של יהודים, שרכושם נשדד. למחנות אלו נשלחו גם 25,000 צוענים, ש-11,000 מתוכם מתו בדרך. <BR>תהליך האיסוף נועד להרוג כמה שיותר יהודים טרם שליחתם ברכבות המוות למזרח. במקביל סירב אנטונסקו למסור יהודים אלה לידי הגרמנים. רק מעטים מאלה שגורשו שרדו את מחנות הריכוז בטרנסניסטריה ושבו לאחר המלחמה לרומניה. <BR>מחקרים אחרונים ומסמכים ברומנית שנחשפו ברוסיה חשפו את מעורבותו של ממשל אנטונסקו בטבח אודסה, בטבח בוגדנובסקה ובטבח אקמסטקה.
לאנטונסקו היו גם תוכניות בקשר ליהודי רומניה הישנה (הרגאט), הוא הסכים לתוכנית הגרמנים ל"פתרון הסופי" של "בעיית היהודים ברומניה", לפי תוכנית זאת אמורים היו היהודים להישלח למחנה ההשמדה בלז'ץ שבפולין. תוכנית זאת לא יצאה אל הפועל מכיוון שאנטונסקו חזר בו מהסכמתו (לאחר מפלת סטלינגרד). במשפטו טען אנטונסקו שהעובדה שיהודים אלה עדיין חיים נזקפת לזכותו.
אחריותו הישירה של אנטונסקו
יון אנטונסקו היה מעורב ישירות בצעדים נגד היהודים. שלא כמו במקרה של היטלר, מעורבותו הישירה של אנטונסקו מתועדת במסמכים רבים. גירוש יהודי בוקובינה (בתחילת אוקטובר 1941), למשל, בוצע לפי הוראותיהם של קולונל גאורגה פטרסקו מהמטה הכללי וגנרל יואן טופור מהז'נדרמריה, שקיבלו פקודה ישירה מאנטונסקו; פטרסקו העיד ב-1945 שעל פקודת הגירוש (מס' 6651) מראדו דנולסקו היה חתום גם אנטונסקו.
ב-6 באוקטובר 1941 הצהיר אנטונסקו בכינוס הממשלה: "'החלטתי לפנות את כולם (היהודים) לתמיד מאזור זה. יש לי עדיין 10,000 יהודים בבסרביה אותם יש לשלוח אל מעבר לנהר הדניסטר, בעוד מספר ימים, ואם הנסיבות תאפשרנה, אל מעבר להרי אורל'" ב-14 בנובמבר, בפגישה אחרת של הממשלה הכריז: "'יש לי מספיק קשיים עם היהודונים ששלחתי אל מעבר לבוג, רק אני יודע כמה (מהם) מתו בדרך'." ובכינוס הממשלה ב-16 בדצמבר הוסיף: "'אין זה משנה אם 100 או 1,000 ימותו, (מצידי) כולם יכולים למות'." כמו כן קיימות עדויות נחרצות לכך שאנטונסקו ידע בדיוק את מצבם של היהודים והצוענים שנשלחו לטרנסניסטריה. לדוגמה, דו"ח מ-20 במאי 1943 מעיד שהאסירים "מלוכלכים, ללא בגדים ומאוד רזים"; ידיעות רבות מעין אלה הגיעו אל אנטונסקו במהלך המלחמה.
ההתנערות מאחריות
ב-15 בנובמבר 1941 דיווח השגריר האמריקאי בבוקרשט, למשרד החוץ שלו על הכרזתו של אנטונסקו בחוג ידידים, שהוא מזועזע מהנעשה בבוקובינה ובבסרביה. לפי דיווח זה, טען אנטונסקו, שהממשלה הרומנית עומדת חסרת אונים לנוכח המצב, מאחר שכל שנעשה שם הוא ביוזמה גרמנית. לדבריו אנטונסקו טען שהגרמנים כלל לא הסתירו את כוונתם לחסל את היהודים, והנימוק שלהם לכך היה, שהמזון, שיחסך בדרך זו, יהיה נחוץ בגרמניה. הוא צוטט באומרו "כל הכסף ודברי הערך שנלקחו מהיהודים הועברו לגרמניה".
הניסיונות לטיהורו של אנטונסקו
עם התמוטטות משטרו של אנטונסקו ב־1944 החלו יהודי רומניה, כבשאר חלקי אירופה, לתעד את האירועים שהתרחשו. בין 1946 ל־1948 הוצאו לאור בבוקרשט שלושת כרכי "הספר השחור" (Cartea Neagra), היסטוריה של השואה ברומניה. הספר חשף את מי שביצעו את פעולות רצח העם הרבות על אדמת רומניה ובשטחי ברית המועצות שנכבשו על ידה. לאחר שהושלם תהליך ההשתלטות של המפלגה הקומוניסטית הרומנית צונזרו מאמצי החשיפה, ולאחר מכן נעשו מאמצים כבירים להשיג את כל העותקים של כרכים אלה במטרה להשמידם. עותקים בודדים נותרו בספריות מיוחדות, במדורים מיוחדים ורק בעלי הרשאה היו יכולים לקרוא אותם במקום, אך לא היו השאלות של עותקים אלה.
בתקופת שלטונו של ניקולאה צ'אושסקו נטען כי אנטונסקו הוא שהציל את היהודים בכך שסירב לדרישותיו של היטלר תוך התעלמות מגורלם של יהודי בוקובינה ובסרביה. אירועים שקרו ברומניה כגון הפוגרום ביאשי או רכבות המוות יוחסו לפאשיסטים ולגרמניה הנאצית וטושטשה העובדה שהקורבנות היו יהודים. ב־1971 נעשו ניסיונות לטיהורו של אנטונסקו על ידי הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית הרומנית. דו"ח שנכתב על ידי היסטוריונים בהוראתו של נשיא רומניה יון איליאסקו, שפך אור על מידת אחריותו של אנטונסקו בשואת יהודי רומניה.
רומניה היא המדינה המזרח אירופית הראשונה, בתקופה שלאחר המלחמה, שהקימה אנדרטאות לזכר פושע מלחמה. היו אלה אנדרטאות לזכר יון אנטונסקו. עד קיץ 2002 נקראו מספר כיכרות ורחובות על שמו של אנטונסקו. פסלים רבים הוצבו ברחבי המדינה ודמותו של אנטונסקו נצרבה בתודעה הלאומית כגיבור אנטי-קומוניסטי.
החלטת בית המשפט לערעורים (2006)
ב-5 בדצמבר 2006, בית המשפט לערעורים בבוקרשט הפך על פיה את החלטת בית המשפט העממי מ-1946 וקבע שאנטונסקו חף מאשמה בחלק מהאשמות נגדו בפשעים כנגד השלום. החלטה זו התבססה על המצב האובייקטיבי ב-1940 שהצדיק את הפלישה אל ברית המועצות, ובכך דחה בית המשפט את נימוקי ההרשעה הקודמת לכך שאנטונסקו עבר על סעיף 3 מהאמנה של 1933 המגדירה תוקפנות. כתוצאה מהחלטה זו של בית המשפט נמצא אנטונסקו, ואיתו 20 רומנים אחרים, כחפים באשמה של פשעים כנגד השלום כלפי תושבי ברית המועצות.
בית המשפט לערעורים דחה טענות אחרות ואשרר את החלטת בית המשפט העממי מ-1946 בנוגע לחלקו של אנטונסקו בשואה. בית המשפט קבע שקיומו של הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, שנערך בין גרמניה לברית המועצות, ובו סעיפים הקשורים במסירת שטחים רומנים, לא היה ידוע לנאשמים לכן לא היה יכול להצדיק את הפשעים שבוצעו על ידי הרומני. בית המשפט קבע ב-2008 שהדרישה לבטל את האשמות בגין פשעים אלה חסרת בסיס.
עומר ברנע
עומר ברנע (נולד ב-20 ביוני 1980) הוא שחקן, דוגמן וקריין ישראלי.
ביוגרפיה
ברנע הוא בנם של השחקנית איריס ברנע ועודד ברנע, הוא האמצעי מבין שלושה בנים, אחיו הגדול הוא השחקן והמדבב איתי ברנע ואחיו הצעיר הוא השחקן רום ברנע. הוא גדל במושב בן שמן. ברנע למד משחק בבית הספר תלמה ילין. הוא השתתף בין השאר בסרטים "אינג'יל", "פרא" "Holy Rollers". בנוסף, שיחק בתיאטרון הישראלי בהצגות "1913" ו"מותו של סוכן". בשנת 2002, הופיע בטלוויזיה בטלנובלה "לחיי האהבה". בחנוכה 2003 עלה המחזמר "ספיד וגלגלי הקסם" בהשתתפותו, ובבימויו של חנוך רוזן. לאחר מכן, ב-2004, שיחק בסדרה "אסתי המכוערת" ולאחר מכן בסדרות הבת.
בשנת 2005 התחרה ברנע בתוכנית "רוקדים עם כוכבים" עם הרקדנית ויקטוריה מגלניק והודח כזוג השני. במרץ 2006 שיחק בטלנובלה של ערוץ 24 "ילדות רעות" ובדרמת הטלוויזיה "האקס המיתולוגי". באותה שנה שיחק בסרטים "מחילות" ו"ריקוד מסוכן". בנוסף, השתתף בפרסומות רבות בהן לחברת הבגדים TNT, שבה הוא שימש כדוגמן הבית. כמו כן, השתתף בפרק בעונה הרביעית של הסדרה "הפיג'מות" בתור חבר הילדות של נתן (יובל סגל).
ב-2010 השתתף בדרמה היומית "נשות הטייסים" בערוץ 10.
ב-2012 השתתף בסרט הקולנוע הישראלי "2 בלילה".
בעשור השני של המאה ה-21 הוא מרבה להופיע בתפקידי אורח בסדרות טלוויזיה ובסרטים בארצות הברית, ובמיוחד בסרטיו של הבמאי הקנדי ג'וסף זנטיל. ב-2013 בסרט הדרמה "Americano" בתפקיד הראשי לצד אליס באקל. שיחק גם במותחן "The Girl Is in Trouble". שיחק בפרק בסדרה "מבוקש" בתור ג'וזף. שיחק גם בסרט "ג'ון וויק" בתור גרגורי. שיחק גם בסרט "הולי רולרס" בתור חסידי.
בשנת 2015 השתתף בסדרת הטלוויזיה "המדרשה" יחד עם אחיו רום ברנע בערוץ 2 של רשת.
השתתף ב"כדברא" בשנת 2017 בערוץ ניקולידאון ב-yes ובתפקיד אורח ב"החברים של נאור".
בשנת 2022 השתתף בעונה השנייה של הסדרה "מנאייכ" בתפקיד שי פיליפ.
ברנע משמש כקריין הבית של קניוני עזריאלי.
כיום, הוא מנחה סדנאות פסיכודרמה.
יחסי סין–פולין
היחסים בין הרפובליקה העממית של סין לפולין החלו באופן רשמי ב-5 באוקטובר 1949.
היסטוריה
היחסים הדיפלומטיים בין סין לפולין החלו בשנת 1919, אך שתי המדינות לא פיתחו קשר חזק בגלל בידודן זו מזו. היחסים החלו ב-5 באוקטובר 1949 בעקבות ההשתלטות הקומוניסטית על מדינותיהם והמשלחות הדיפלומטיות הוקמו זמן קצר לאחר מכן ב-7 באוקטובר 1949. פולין הייתה חלק מהגוש הסובייטי והייתה לה יחסי ידידות עם סין ושיתפה פעולה בסוגיות בינלאומיות כמו מלחמת קוריאה. במהלך שנות ה-50 בגלל הפיצול הסיני-סובייטי, היחסים בין שתי המדינות התערערו. אך פולין אכן תמכה בזכותה של הרפובליקה העממית של סין למושב הקבע של האומות המאוחדות.
ג'ואו אנלאי, ראש הממשלה בשנות ה-50, ערך שני ביקורים רשמיים בפולין. מנהיגים מפולין כמו בולסלאב ביירוט, אדווארד אוחאב ויוזף צירנקייביץ' ביקרו בסין בתקופות שונות בתקופה זו.
פולין עברה שינוי פוליטי וחברתי כאשר הגוש הסובייטי קרס בסוף שנות ה-80 ופולין הפכה למדינה פוסט-קומוניסטית חדשה. היחסים בין שתי המדינות נותרו יציבים ככל שפולין הפכה לדמוקרטיה ליברלית מערבית עם שוק קפיטליסטי וסין החלה ברפורמות הכלכליות של דנג שיאופינג.
בשנת 2016, נשיא פולין, אנדז'יי דודה, נפגש עם מנהיג סין והמזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית בסין, שי ג'ינפינג, ואמר כי "חברות פולניות ייהנו מאוד" מיוזמת החגורה והדרך. דודא ושי חתמו על הצהרה על שותפות אסטרטגית בה הם חזרו והדגישו כי פולין וסין רואות זו בזו כשותפות אסטרטגיות ארוכות טווח.
היחסים בין שתי המדינות
בשנות ה-50 עד שנות ה-90, שתי המדינות ביצעו פעילויות כלכליות תוך שימוש בחשבונות על הסכמי ממשל. שווי הסחר השנתי בין שתי המדינות הסתכם בכמעט מיליארד דולר בשנת 1986.
בשנות ה-90 נחתם הסכם לתשלומי סחר בבורסות להמרה. המסחר צנח בשנת 1990 מ-0.322 מיליארד דולר ל-0.144 מיליארד דולר בשנת 1991. אולם בשנת 1992 הסחר הדו-צדדי התחיל להתגבר שוב.
הסחר הדו-צדדי צמח במהלך השנים המוצלחות. עד שנת 2001 הוערך המסחר בין שתי המדינות בסך של 1.242 מיליארד דולר, עלייה של 29.5% לעומת שנת 2000.
היחסים הכלכליים בין סין לפולין סובבים סביב תחומים כמו הגנת הסביבה, כספים, טכנולוגיה חקלאית, תעשיית נחושת וכריית פחם. זה כולל גם תחומים חדשים כמו טכנולוגיה גבוהה, אנרגיה נקייה, עבודה, שירות ותשתיות.
בשנת 2008, הייצוא של פולין לסין עמד על כמיליארד דולר. אבל היא ייבאה מסין בסביבות 11 מיליארד דולר.
בינואר 2019, עובד של חברת וואווי וואנג וייג'ינג נעצר בפולין באשמת ריגול לטובת סין.
סלרנו
סלרנו (באיטלקית: Salerno) היא עיר נמל במחוז קמפניה, בדרום-מערב איטליה, המשמשת כבירת נפת סלרנו. העיר נמצאת לחוף מפרץ סלרנו בים הטירני.
סלרנו היא עיר גדולה הסמוכה לחוף האמאלפיטאני וידועה במיוחד בזכות "סקולה מדיקה סלרניטנה" (בלטינית: Schola Medica Salernitana), הטוען לכתר בית הספר הראשון לרפואה בעולם. במאה ה-16, עת העיר הייתה תחת שלטון משפחת סנסוורינו, אחת המשפחות הפאודליות החזקות בדרום איטליה, היא הפכה למרכז אקדמי, תרבותי ואמנותי, והמשפחה השלטת הביאה לעיר כמה מגדולי האינטלקטואלים של התקופה. בשנת 1694 הוכתה העיר במספר רעידות אדמה חזקות ובמגפת דבר, שלאחריהן ידעה תקופה של שלטון ספרדי עד למאה ה-18. במאה ה-18 הייתה סלרנו לחלק מן הרפובליקה הנפוליאונית.
במאה ה-20 הייתה סלרנו למקום מושבו של מלך איטליה שהתיישב בעיר, לאחר שעזב את רומא, בשנת 1943. במשך תקופה קצרה נוסדה בעיר "ממשלת הדרום" והיא הייתה לבירת איטליה לתקופה של חודשים ספורים. במסגרת פלישת בעלות הברית לאיטליה נחתו חלק מן הכוחות סמוך לעיר סלרנו.
בתחילת המאה ה-21 סלרנו היא מרכז תרבותי בולט במחוז קמפניה ובאיטליה ומשמרת את תרבותה רבת הימים. בעיר מתקיימים מדי שנה אירועי תרבות רבים.
היסטוריה
עם התפשטות האימפריה הרומית, בשנת 194 לפנה"ס, תפסה המושבה הרומית סלרנום (Salernum) את מקומה של העיר האטרוסקית אירנה. היא החלה כמושבה צבאית אולם בהדרגה הפכה למרכז סחר אשר קושר בדרך לעיר רומא. ממצאים ארכאולוגיים מצביעים על עיר משגשגת. בתקופת הקיסר דיוקלטיאנוס, בשלהי המאה ה-3 לספירה, הפכה סלרנום לבירה המינהלית של פרובינציית ברוטיה ולוקניה. במאה ה-5 לספירה, לאחר נפילת הקיסרות הרומית המערבית המשיכה סלרנום להוות עיר מרכזית תחת שלטון האוסטרוגותים. כתוצאה מן המלחמה הגותית (535-554) עברה השליטה בעיר למשך 15 שנה לידי האימפריה הביזנטית (553-568), עד שנכבש כמעט כל חצי האי האיטלקי בידי הלומברדים. בדומה לערי חוף רבות אחרות בדרום איטליה, בתחילה לא תפסו הלומברדים את השלטון בעיר והיא נפלה לידיהם רק בשנת 646. העיר הפכה אחר כך לחלק מדוכסות בנוונטו (Ducato di Benevento).
סלרנו ידעה שיא בפריחתה תחת שלטון דוכסי לומברדיה. בשנת 774 העתיק ארכיס השני מבנווטו את בירת דוכסות בנווטו לעיר סלרנו, זאת כדי לחמוק מתקיפת כוחות קרל הגדול ולהבטיח את שליטתו באזור אסטרטגי, הנמל המרכזי ונתיב ראשי בחבל קמפניה.
תחת שלטון ארכיס השני הפכה סלרנו למרכז אקדמי בו בלט בית הספר לרפואה. הדוכס ציווה לבצר את העיר ועל ההר המשקיף על העיר נבנה מבצר עם צריחים. בשנת 839 הכריזה סלרנו על עצמאותה מדוכסות בנווטו, והפכה לבירת נסיכות משגשגת שכללה את פוליה, קפואה ועד לטאראנטו בדרום. בשנת 1000 לערך סיפח הנסיך גואימר הרביעי את אמאלפי, סורנטו, גאטה וכל דוכסות פוליה וקלבריה, כדי לאחד תחת שלטונו את כל דרום איטליה ובירתה סלרנו. מטבעות שהוטבעו בעיר נשאו את הכיתוב Opulenta Salernum (מילולית: סלרנו השופעת) כדי להעיד על עושרה של העיר. אולם הנסיכות סבלה מהתקפות סרצנים וממאבקים פנימיים. בשנת 1056 בא הקץ לשלטון גואימר בסופה של שרשרת תככים שלטוניים ועל רקע חולשת בנו ג'יזולף השני, אשר ירש אותו, החלה התדרדרות של הנסיכות. עד מהרה נפל רוב שטחה של הנסיכות לידי הנורמנים.
במהלך המאה ה-11 הוקם בסלרנו בית ספר לרפואה והיה הידועה ביותר באירופה. לימודי רפואה בה התבססו בעיקר על תרגומים של ספרים מיוונית וערבית אך גם על בסיס ידע שנצבר במקום. בין רופאים הידועים שפעלו בבית הספר הייתה טרוטולה מסלרנו.
בשנת 1191 נכנעה סלרנו ללא קרב לפלישת כוחות היינריך השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בשם אשתו קונסטנס מסיציליה, תוך שהיא מבטיחה לו נאמנות.
החל מן המאה ה-14 הפך רוב מחוז סלרנו לחלק משטח נסיכות סנסוורינו. בזכות עושרם הם הביאו לארמונם מלומדים ואמנים. במאה ה-15 הייתה העיר מוקד קרבות בין כוחות בית אראגון לבית אנז'ו הצרפתית, מאבקים שנמשכו אף במאה ה-16. במחצית השנייה של המאה ה-16 נהרסה העיר ברעידת אדמה ורבים מתושביה מתו במגפת דבר. העיר החלה להשתקם במאה ה-18 עם תום השלטון הספרדי. מבנים רבים נבנו באותו תקופה והם מעטרים את העיר עד היום. בשנת 1799 הפכה סלרנו לחלק מממלכת נאפולי הנפוליאונית. בתקופה הנפוליאונית נסגר בית הספר לרפואה של סלרנו בהוראת ז'ואקים מירא, זאת לאחר שמצבו התדרדר לאורך תקופה ארוכה עד שתוכנית הלימודים בו כללה לימודים תאורטיים בלבד. באותה תקופה אף נסגרו בעיר מסדרים נוצריים והוחרם רכוש של הכנסיות.
במאה ה-19 הייתה העיר מרכז חשוב לפעילות הקרבונארי למען איחוד איטליה ובשנת 1861 הצטרפו רבים מבני העיר למאבקו של ג'וזפה גריבלדי. לאחר איחוד איטליה המשיכה העיר להתפתח באיטיות, התפתחות שהמשיכה עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה. אוכלוסיית העיר שמנתה 20,000 תושבים בשנת 1861 גדלה לכ-80,000 תושבים בתחילת המאה ה-20. במאה ה-19 החלו מפעלי תעשייה זרים לקום בעיר, בלטו בהם מפעלי טקסטיל, ממגורות תבואה ומפעלי פסטה.
ב-9 בספטמבר 1943 הייתה העיר אתר הנחיתה כחלק מפלישת בעלות הברית לאיטליה בעת מלחמת העולם השנייה, פעולה זו נודעה בשם "מבצע אוואלאנש". החל מ-12 בפברואר ועד ל-17 ביולי 1944 שכנה בעיר ממשלת המרשל פייטרו באדוליו, ראש ממשלתה הראשון של איטליה לאחר נפילת מוסוליני. באותה תקופה הייתה סלרנו בירתה הזמנית של ממלכת איטליה, וויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה התגורר בבית מידות בפרברי העיר.
מיד לאחר תום מלחמת העולם השנייה סבלו רוב ערי איטליה משפל כלכלי, אולם סלרנו הצליחה להתאושש בהדרגה במטרה להפוך לעיר אירופאית מודרנית. בתקופת 30 השנים שבין 1946 ל-1976 הוכפלה אוכלוסיית העיר עד ל-160,000 תושבים.
גאוגרפיה
העיר נמצאת בקצה מישור נהר סלה ובתחילת החוף האמאלפיטאני. הנהר הקטן אירנו חוצה את מרכז העיר.
אקלימה של סלרנו ים-תיכוני, קיץ חם ויבש באופן יחסי (טמפרטורה ממוצעת של 23 מעלות בחודש אוגוסט), סתיו וחורף גשומים (טמפרטורה ממוצעת של 8 מעלות בחודש ינואר). כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 1,000 מ"מ. בעיר נושבות בדרך כלל רוחות חזקות מן ההרים אל עבר מפרץ סלרנו, באופן מיוחד בחודשי החורף. רוחות אלה יוצרות בסלרנו יותר ימי שמש מרוב הערים באיטליה.
חינוך
בסלרנו פועל בית הספר לרפואה של סלרנו (Schola Medica Salernitana), מוסד החינוך הרפואי הבולט באירופה בתחילת ימי הביניים, הטוען להיותו האוניברסיטה העתיקה באירופה. בשנת 1944 נוסדה בסלרנו האוניברסיטה על שם ג'יובני קומו, אשר שילבה לתוכה את בית הספר לרפואה. בשנת 1968 תפסה את מקומה אוניברסיטת סלרנו, שהיא מוסד ציבורי. בעשור הראשון למאה ה-21 פועלת האוניברסיטה בשני קמפוסים, פישיאנו ובארוניסי, בהם למעלה מ-40,000 תלמידים הלומדים בעשר פקולטות.
כלכלה
נמל סלרנו הוא אחד הנמלים הפעילים ביותר בים הטירני ובכל שנה חולפים בו כ-7 מיליון טון סחורות, 60% מתוכן במכולות.
תחבורה
לסלרנו שדה תעופה בפונטקניאנו (Pontecagnano), בפרברים הדרומיים של העיר. החל מחודש יולי 2008 נפתח השדה לטיסות בינלאומיות. מן השדה יוצאות טיסות למילאנו, לברצלונה בספרד ולבוקרשט ברומניה.
בשנת 2010 הושלמה מערכת רכבת עירונית המקשרת בין המרכז ההיסטורי של העיר עם האזורים החדשים במזרחה ובעתיד אף תגיע לשדה התעופה. הרכבת לא החלה בפעולה סדירה נכון לחודש מאי 2011.
ספורט
מועדון הכדורגל סלרניטנה מגיע מהעיר ומשחק בסרייה א'.
יהדות סלרנו
על פי המסורת היה מלומד יהודי בין מייסדי בית הספר לרפואה של סלרנו, במאה ה-9 לספירה, לצד ערבים, יוונים ובני רומא. ספרי רפואה עבריים, אשר תורגמו ללטינית, היוו חלק מן הבסיס לתוכנית בלימודים בבית הספר לרפואה. החל משנת 872 קיימות עדויות כתובות על יהודים המתגוררים בעיר ומסמך משנת 1005 מתעד את קיומו של רובע יהודי. בנימין מטודלה ביקר בסלרנו בשנת 1159 ומצא בה כ-600 יהודים. רדיפות במאה ה-13 לספירה גרמו להתנצרות כ-150 משפחות בעיר, רבות מהן המשיכו לחיות חיי אנוסים. באמצעה של המאה ה-13 כתב משה בן שלמה מסלרנו פירוש לספר מורה נבוכים להרמב"ם. רבי עובדיה מברטנורא התגורר בסלרנו מספר חודשים בשנת 1485 וביקר לעיתים קרובות בבית הספר לרפואה שפעל בה. גירוש היהודים מממלכת נאפולי בשנת 1510 הביא קץ ליהדות סלרנו.
אנטארקטוזאורוס
אנטארקטוזאורוס (שם מדעי: Antarctosaurus; מילולית: "לטאה דרומית") הוא סוג של דינוזאור זאורופוד ממשפחת האנטארקטוזאוריים אשר חי באמריקה הדרומית במשל הקרטיקון העליון לפני 83 מיליון שנה. בניגוד לפירוש הרווח של שמו הוא אינו חי באנטארקטיקה אלא בארגנטינה, שהייתה דרומית יחסית לשאר המדינות.
דינוזאור זה היה קרוב משפחתו של הכבד שבכל הדינוזאורים - הארגנטינוזאורוס - והוא דמה לו כנראה במראה וגם הגיע לגודל מרשים. מחקר נערך על המין הגדול שבמיני האנטרקטוזאורוס Antarctosaurus giganteus, שהיה בעל עצם ירך באורך 2.35 מטר, מהגבוהות והארוכות מכל דינוזאור. החוקר גרגורי ס.פאול הניח ב-1994 שאורך הדינוזאור הגיע ל- ומשקלו הגיע ל-80 עד 100 טון מטרי, קרוב מאוד לארגנטינוזאורוס. הערכות מודרניות של משקלו נעות בין 40 ל-69 טון מטרי, ושל אורכו כ-30 מטר.
מינים נוספים מהסוג שחלקם אולי היו שייכים למינים אחרים הגיעו לאורך קצר יותר. סך הכל נמצאו מהדינוזאור 4 מינים, הראשון שבהם ב-1929. חלק מהם מוטלים בספק.
רודולף פון בינאו
רודולף פון בינאו (בגרמנית: Rudolf von Bünau; 19 באוגוסט 1890 – 14 בינואר 1962), היה מפקד בכיר בצבא גרמניה הנאצית שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
קריירה מוקדמת
פון בינאו נולד ב-19 באוגוסט 1890 בשטוטגרט, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1909 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הגרנדירים ה-119 (וירטמברג ה-1 - המלכה אולגה), ולחם בשורותיו במהלך מלחמת העולם הראשונה כמפקד פלוגה. ב-22 במרץ 1915 הוא הועלה לדרגת אובר לויטננט, וב-22 במרץ 1918 הוא הועלה לדרגת האופטמן. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף פון בינאו לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 בפברואר 1931 הוא הועלה לדרגת מיור, וב-1 באוקטובר 1933 מונה למפקד הגדוד ה-3 ברגימנט הרגלים ה-13 (וירטמברג) באולם. ב-1 ביולי 1934 הוא הועלה לדרגת אוברסט לויטננט, וב-1 באוקטובר 1934 הוא מונה למפקד הגדוד ה-3 ברגימנט הרגלים ה-35. ב-1 באוגוסט 1936 הוא הועלה לדרגת אוברסט, וב-10 בנובמבר 1938 הוא מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-133.
מלחמת העולם השנייה
עם פרוץ המלחמה היה פון בינאו מפקד רגימנט הרגלים ה-133, שהיה חלק מהדיוויזיה ה-45, ופיקד עליו במהלך הפלישה לפולין ובמהלך המערכה על צרפת. ב-15 באוגוסט 1940 הוענק לו עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-1 בספטמבר 1940 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור. ב-1 בנובמבר 1940 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-177, וב-1 בנובמבר 1941 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-73. ב-1 בספטמבר 1942 הוא הועלה לדרגת גנרל לויטננט, וב-23 בינואר 1943 הוענק לו עיטור הצלב הגרמני בזהב. ב-25 בנובמבר 1943 הוא מונה למפקד קורפוס הפאנצר ה-47 באוקראינה, וב-1 בפברואר 1944 הוא מונה למפקד הקורפוס ה-52. ב-1 באפריל 1944 הוא מונה למפקד הקורפוס ה-11, וב-1 במאי 1944 הוא הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים. ב-5 במרץ 1945 הוענק לו תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, ובתחילת אפריל 1945 הוא מונה למפקד ההגנה של וינה. מה-16 באפריל 1945 הוא הוביל את צוות הקרב "בינאו", כחלק מארמיית הפאנצר השישית בשטיריה, ועם כניעתו ב-8 במאי 1945 הוא נפל בשבי האמריקני.
לאחר המלחמה
ב-9 באפריל 1947 שוחרר פון בינאו מהשבי, ולאחר שחרורו התגורר בקירכהיים, שם חי עד מותו בתאונת דרכים ב-14 בינואר 1962.
ניקולס הוקסמור
ניקולס הוקסמור (באנגלית: Nicholas Hawksmoor; ככל הנראה 1661 – 25 במרץ 1736) היה אדריכל בריטי מהמעמד הבינוני בנוטינגהאמשייר.
ביוגרפיה
ב-1702 תכנן הוקסמור את הבית הכפרי הבארוקי איסטון נסטון שבנורת'המפטונשייר, עבור סר ויליאם פרמור. היה זה הבית הכפרי היחיד אותו בנה כאדריכל יחיד, אם כי הוא ביצע שינויים נרחבים מאוד בבית אוקהאם של הלורד צ'יף השופט קינג, שנחרב מאז כמעט לחלוטין. איסטון נסטון לא הושלם בדיוק כפי שהוקסמור רצה, כיוון שהאגפים הסימטריים הבלתי גמורים והקולונדה בכניסה דמו במידה רבה מדי לסגנונו של ואנברו.
הוקסמור הגה תוכנית בנייה מחדש גדולה עבור מרכז אוקספורד, אך רובה לא יצא לפועל. הרעיון היה להקים ספרייה עגולה עבור הרדקליף קאמרה, אך המשימה הזאת ניתנה בסופו של דבר לג'יימס גיבס. לאחר מכן הוא תכנן באוקספורד את בית קלארנדון, ספריית קודרינגטון והבניינים החדשים במכללת אול סיינטס, חלקים ממכללת ווסטר (עם סר ג'ורג' קלארק), המסך בהיי סטריט שבמכללת קווינס, שש כנסיות חדשות בלונדון, המגדלים המערביים של מנזר וסטמינסטר. בנוסף לכך הוא היה מעורב גם בתכנון של השער בסגנון ימי הביניים, והחליף את רן בתפקיד הבנאי הראשי בעקבות מותו של האחרון ב-1723.
בניגוד לעמיתיו העשירים לא נסע הוקסמור לאיטליה לסיור שהיה נהוג באותה תקופה, כך שלא הושפע במידה רבה מסגנון האדריכלות המקומי. רעיונותיו היו מבוססים בין השאר על תחריטים, בעיקר של מונומנטים מרומא העתיקה ומקדש שלמה. הוקסמור גיוון בעבודתו, ויש שוני רב בין המבנים השונים שתכנן.
עבודותיו של הוקסמור היו השראה לספרים רבים, והוא זכה לאזכורים שונים במשדרי טלוויזיה העוסקים באדריכלות.
איגנץ הלפי
איגנץ הלפי (במקור הלפר בהונגרית: Helfy Ignác; סמושאויוואר, 15 במרץ 1830 – בודפשט, 11 באוקטובר 1897) היה עיתונאי ופוליטיקאי, חבר האספה הלאומית של הונגריה (פרלמנט), סופר יהודי-הונגרי שהמיר את דתו.
קורות חיים
נולד למשפחה יהודית בסאמאש ווייאר בשם שלמה נתן הלר. בצעירותו למד בישיבות. למד באוניברסיטאות בווינה ופאדובה. בשנים 1848–1849 עבד במשרדו של לאיוש קושוט. לאיוש קושוט ממנהיגי התנועה הלאומית ההונגרית, התרשם מכשרונותיו הספרותיים של הלפר, ומינה אותו לאחד מעורכי כתביו. במלחמת החרות ההונגרית הוא השתתף בדרגת לוטננט, וכשנכשלה המהפכה עבר עם קושוט לאיטליה. בשנת 1852 התנצר. בשנים 1859–1867 ערך את העיתון ההונגרי Alleanzában במילאנו. הוא היה פעיל בקהילת המהגרים ההונגרים באיטליה. ב 1869–1870 פרסם במילאנו מגזין Magyar Magyar (ההונגרי ההונגרי), שבו תקף את ההסכם האוסטרי-הונגרי שנעשה בשנת 1867. הלפי גם תרגם ספרות הונגרית לשפה האיטלקית.
הוא חזר להונגריה בשנת 1870 והפך לאחד ממנהיגי המפלגה העצמאית (Függetlenségi) והיה חבר בפרלמנט. בפרלמנט ייצג את הקו האופוזיציוני החריף. כן ערך את העיתון של המפלגה (1871–1872, Magyar Újság). הלפי פרסם את יצירותיו של קושוט שנכתבו במהלך מאסרו.
ג'ון וויק (סרט)
ג'ון וויק (באנגלית: John Wick) הוא סרט פעולה אמריקאי משנת 2014 בבימויו של צ'אד סטהלסקי בו מככבים קיאנו ריבס, מייקל ניקוויסט, אלפי אלן, אדריאן פאליקי, ברידג'ט מוינאהן, דין וינטרס, איאן מקשיין, ג'ון לגוויזאמו ווילם דפו. זהו הסרט הראשון בסדרת סרטי ג'ון וויק.
תקציר העלילה
לאחר שהלן, אשתו של ג'ון וויק, מתה ממחלה סופנית, כל שנותר לו ממנה הוא גור ביגל בשם דייזי. ג'ון והכלב מבלים יחד זמן רב בנסיעה במכונית הפורד מוסטנג מאך 1 של ג'ון. בעת שג'ון עוצר לתדלק בתחנת דלק הוא נתקל בשלישיית גנגסטרים רוסים, שמנהיגם ג'וזף מתעקש לרכוש מג'ון את מכוניתו, אך ג'ון מתעקש על כך שאין בכוונתו למכור את המכונית. הגנגסטרים המתוסכלים עוקבים אחר ג'ון, פורצים לביתו, מכים את ג'ון עד אובדן הכרה, גונבים את מכוניתו, והורגים את דייזי.
ויגו פונה לג'ון ומבקש ממנו שלא ינסה לנקום, אך ג'ון מסרב לבקשתו. בעקבות כך ויגו שולח חוליה הכוללת שנים-עשר מתנקשים לביתו של ג'ון, אך ג'ון מצליח להרוג את כולם. בעקבות כך ויגו מוציא חוזה על סך שני מיליון דולרים לכל מי שיצליח לרצוח את ג'ון, ומציע באופן אישי את החוזה למנטור של ג'ון, מרקוס, אשר מקבל את ההצעה. ג'ון מבקש מקלט במלון קונטיננטל, אשר משרת אך ורק את אנשי העולם התחתון, כאשר במסגרת הסכם בין כל ארגוני הפשע הוחלט שאסור לבצע התנקשויות בתחום המלון. בעקבות כך ויגו מחליט להגדיל את החוזה לארבעה מיליון דולרים עבור המתנקשים שיהיו מוכנים להפר את הכללים ולחסל את ג'ון בתחום המלון. וינסטון, הבעלים של המלון, מספר לג'ון כי ג'וזף נמצא תחת אבטחה במועדון הלילה של ויגו המכונה "המעגל האדום". בעקבות כך ג'ון הולך למועדון, אף הוא נפצע במהלך ניסיונו להגיע לג'וזף אשר מצליח לחמוק מהמקום.
ג'ון נסוג חזרה למלון הקונטננטל על מנת לטפל בפציעותיו. המתנקשת שמכונה "גברת פרקינס" מתגנבת לחדרו של ג'ון על מנת לחסלו, אך מרקוס מצליח להתריע על כך בפני ג'ון ובעקבות כך ג'ון מצליח להכניע את פרקינס. ג'ון מכריח את פרקינס לחשוף את המיקום של ויגו, וגורם לה לאבד את הכרתה כאשר הארי, עמיתו של וויק, משגיח עליה לבינתיים. עם זאת, בהמשך פרקינס מצליחה להשתחרר ולחסל את הארי. ג'ון נוסע לכנסייה באזור "רוסיה הקטנה" בברוקלין, בה נמצא ויגו. כאשר ויגו וכנופייתו מגיעים למקום, על אף שג'ון ארב להם, הם מצליחים ללכוד אותו. ויגו מתגרה בג'ון על כך שהוא סבר שיוכל להמשיך בחייו כרגיל. מרקוס מגיע ומאפשר לג'ון להשתחרר ולהרוג את קיריל, ויגו חושף בפניהם בהמשך את מיקומו של ג'וזף. לאחר מכן ג'ון נוסע למקום בו ג'וזף התחבא, ומחסל את ג'וזף ושומרי ראשו.
פרקינס מיידעת את ויגו על כך שג'ון ומרקוס פועלים בשיתוף פעולה, ובעקבות כך ויגו מכה את מרקוס ומוציא אותו להורג בביתו. ויגו מורה לפרקינס להוציא להורג את ג'ון. פרקינס פוגשת בינתיים את וינסטון, אשר מוציא אותה להורג משום שרצחה את הארי בתחום מלון הקונטיננטל. וינסטון מתקשר לג'ון על מנת ליידע אותו שויגו מתכנן להימלט במסוק. ג'ון מגיע למקום ומצליח להורג את שומרי הראש הנותרים של ויגו לפני שהוא נלחם בויגו. ויגו נהרג בקרב מול ג'ון. בסוף הסרט ג'ון פורץ למרפאת בעלי חיים על מנת לטפל בפצעיו, ובנוסף לכך הוא משחרר כלב פיטבול אשר היה אמור להיות מורדם. ג'ון והכלב הולכים משם חזרה לביתו של ג'ון לאורך הטיילת, בה היה הדייט האחרון של ג'ון והלן.
אינקרנציה
סקירה
הדיון בנושא התעורר כחלק מהדיון הכריסטולוגי בדבר מערכת היחסים בין האל האב, ה"בן" (ישו) ו"רוח הקודש" הנזכרים בברית החדשה. הוויכוחים והדיונים בעניין ניטשו במיוחד בשלוש מאות השנים הראשונות לקיומה של הנצרות, והיו מעורבים בהם יהודים ונוצרים, גנוסטים, אריאנים, חסידי אתנסיוס מאלכסנדריה ואחרים.
ההתגלמות היא הוראת יסוד תאולוגית של האורתודוקסיה הנוצרית (הזרם הניקאי), המבוססת על פירושו את הברית החדשה. על פי פרשנות זו, המבוססת על הפסוקים
ההתגלמות מייצגת את האמונה כי ישו, אחד ממרכיבי השילוש הקדוש, הוא התגשמות של אלוהים שירד מהשמיים, התגלם בגוף אנושי (בבשר) והפך לאדם ואל כאחד אף כי הופיע כאדם.
ההגדרה המסורתית של התגלמות טוענת כי הטבע האלוהי של הבן, לאחר שהתרוקן מהמרכיבים הגלויים של אלוהיותו, צורף יחד, אך לא התערב, עם הטבע האנושי של אדם אחד, הוא ישו המושיע, שהיה הן אלוהי והן אנושי. התייחסויות שונות לנושא (למשל אצל האביונים וכן באיגרת אל העברים המוזכרת אצל הירונימוס) הוצעו במשך מאות בשנים אבל נדחו על ידי הזרם הנוצרי המרכזי. רעיון זה בא לידי ביטוי בתפילת אני מאמין, כפי שהתגבשה בוועידת ניקיאה:
עם עיצובה של האמונה הנוצרית באינקרנציה, היו נוצרים-יהודים שראו בקבלתה של דוגמה זו על ידי הממסד הנוצרי משום הפרה של עשרת הדיברות ועבירה על הדיבר. ואולם, הזרם המרכזי בנצרות ביקש לאמץ הן את האמונה באינקרנציה של ישו, והן את עקרון שלילת הגשמות כמרכזי בהבחנה המקראית בין האל האחד ובין האלילות הפגאנית.
על המזבח במערת הבשורה שבבזיליקת הבשורה בנצרת, חקוקה הכתובת (כאן היה הדבר לבשר) לציון המקום בו, על פי המסורת הקתולית, התרחשה ההתגלמות, שכן זה המקום בו ניתנה הבשורה למרים. הפסוק הכתוב המקורי בחזון יוחנן הוא (כאן היה הדבר לבשר וישכון בקרבנו). התוספת "hic" באה לסמן כי כאן בדיוק התרחש האירוע.
תפילת אנג'לוס (הקרויה על שם המילה הראשונה בפסוק:  היא תפילה נוצרית הנאמרת שלוש פעמים ביום לציון האינקרנציה. בתפילה מוזכרת הבשורה שבישר המלאך גבריאל למריה כי תלד את ישו.
מקבילות
חוקרי מיתולוגיה השוואתית מצאו דמיון למושג האינקרנציה גם בקרב עובדי-אלילים. התגלמות אל בגוף אדם מופיעה במיתולוגיות שונות, החל במושג האווטאר ההודי, דרך המיתולגיות היווניות והרומיות אודות התגלמות אל בבשר ודם, כבן אנוש או כבעל חיים. (לדוגמה זאוס התגלם בגוף שור ופיתה את אירופה), אובידיוס במטמורפוזות תיאר עשרות מקרים של גלגולי צורה שעברו הדמויות בסיפוריו, ואף באיליאדה מסופר על אלים שלבשו דמות אדם וירדו לארץ למשל
במיתולוגיות מופיע גם רעיון הולדה של ילד שאביו אל ואימו בת-אדם והתוצאה היא אל למחצה. עם זאת, הפירוש הנוצרי לאינקרנציה שונה במקצת, ובו הבן של בת-אדם ואל הוא אל של ממש בעצמו.
לותי כובליה
וָחטַנג (לוֹתי) כּוֹבָּלִיָה (בגאורגית: ვახტანგ (ლოთი) ქობალია; נולד ב-1950) היה קולונל גאורגי בדימוס, שהיה מעורב במלחמת האזרחים של גאורגיה בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20, שבה עמד בראש המיליציה הראשית של תומכי זוויאד גמסחורדיה, הזוויאדיסטים. פירוש הכינוי של כובליה, שהיה במקור נהג משאית, "לותי" הוא "שתיין".
כובליה עמד בראש הגדוד של המשמר הלאומי הגאורגי שהיה מוצב בזוגדידי. באותה תקופה פתחו קבוצות אופוזיציה חמושות בהפיכה כנגד הנשיא גמסחורדיה בדצמבר 1991. לאחר נפילתו של גמסחורדיה, בינואר 1992, הוביל כובליה מרד כנגד הנשיא החדש, שנתמנה ממרץ של אותה שנה, אדוארד שוורדנדזה, במחוז הולדתו של הנשיא המודח גמסחורדיה, סמגרלו. במהלך מלחמת אבחזיה, בשנת 1993, הצטרף הכוח בראשותו של כובליה לכוחות ההנהגה הגאורגית ונלחם כנגד הבדלנים האבחזים ובעלי בריתם מרוסיה עד לנקודה מסוימת. כשתבוסת כוחות הממשלה הייתה קרובה חזר גמסחורדיה לסמגרלו כדי להשיב את כוחו מהבסיס בזוגדידי. עם חזרתו של גמסחורדיה לסמגרלו ב-24 בספטמבר 1993 התקבצו הזוויאדיסטים בזוגדידי ובהנהגתו של כובליה החלו להשתלט על ערי מערב גאורגיה. כובליה פירקו את הכוחות הנסוגים מאבחזיה מנשקם. הם חסמו כבישים ראשיים במערב גאורגיה. ב-2 באוקטובר של אותה שנה, כבשו את עיר הנמל פותי, והתקדמו כשבועיים לאחר מכן מזרחה לכיוון כותאיסי שם נעצרו על ידי כוחות מחדריוני בראשות ג'אבא יוסליאני. בסופו של דבר, בסוף 1993, הובסו גמסחורדיה ותומכיו.
כובליה נעצר על ידי קצינים גאורגים ואוקראינים בקייב ביולי 1994. בשנת 1996, לאחר משפט שנמשך כשנה בבית המשפט העליון של גאורגיה ונמצא אשם בבגידה, שוד והוצאתם להורג של חמישה חיילים שנתפסו על ידו וכן של כתב הטלוויזיה, דוד בולקוודזה, במהלך פעולות האיבה של אוקטובר 1993. הוא נשפט לעונש מוות, ששונה, בשנת 1997, למאסר עולם (20 שנה). כובליה הכחיש את ההאשמות נגדו והאשים את ממשלתו של שוורדנדזה כי בדו את ההאשמות נגדו. בשנת 2004, עם בחירתו של מיכאיל סאקשווילי, זכה כובליה לחנינה ושוחרר מהכלא כחלק ממדיניות הפיוס בגאורגיה. שחרורו מהכלא לווה במחאה ממשפחת בולקוודזה (הכתב שכובליה הורשע בהריגתו).
באוקטובר 2009, הצטרף כובליה למפלגת האופוזיציה, "התנועה לגאורגיה הוגנת", בראשות ראש הממשלה לשעבר, זוראב נור'אידלי.
התעמלות אקרובטית
התעמלות אקרובטית היא ענף התעמלות לא אולימפי המשלב בין כוח, שיווי משקל, גמישות ודינאמיות. המתעמלים מתחרים בחמש קטגוריות תחרותיות; זוג גברים, זוג נשים, זוג מעורב, קבוצת נשים (3 מתעמלות) וקבוצת גברים (4 מתעמלים). כל התרגילים מבוצעים על גבי משטח לצלילי מוזיקה ומשלבים כוריאוגרפיה, אלמנטים אישיים מענפי התעמלות הקרקע והפס אקרובטיקה, כמו גם אלמנטים צוותיים כגון הקפצות ומבנים של איזון ("פירמידות").
היסטוריה
ההתעמלות האקרובטית הופיעה לראשונה כספורט עצמאי ברוסיה הסובייטית בשנות ה-30 של המאה ה-20. התחרות הבינלאומית הראשונה בהתעמלות אקרובטית נערכה בשנת 1957 בוורשה שבפולין.
בשנת 1973 הוקם ארגון ההתעמלות האקרובטית הבינלאומי הראשון בשם IFSA, ובשנת 1998 התמזג הארגון עם הפדרציה הבינלאומית להתעמלות. אליפות העולם הראשונה בענף התקיימה בשנת 1974 במוסקבה שברוסיה, ואליפות אירופה התקיימה לראשונה בשנת 1978 בריגה שבלטביה. ההתעמלות האקרובטית נכללת בתחרויות משחקי העולם מאז שנת 1993.
קטגוריות הגיל
כל צוות מתחרה בקטגוריית הגיל המתאימה לו. בתחרויות בינ"ל מתחרות ארבע קבוצות גיל:
סוגי התרגילים ברמה הבינלאומית
בכל תרגיל נדרשים המתעמלים לבצע 8 אלמנטים צוותיים של דרגות קושי, ביניהם: איזון על שתי הידיים או על יד אחת, איזון על רגל אחת או שתיים, סלטות וברגים.
נוסף על האלמנטים הצוותיים בכל התרגילים מבוצעים גם אלמנטים אישיים ברחבי המשטח תוך שמירה על סנכרון עם המוזיקה ובין המתעמלים. לכל אלמנט דרגת קושי בהתאם לקוד (Code of Points) שקבעה התאחדות ההתעמלות הבינלאומית (FIG).
המתעמלים נשפטים על דרגת הקושי של כל אלמנט, איכות הביצוע, יציבות, דיוק בהחזקת הגוף, שליטה בנחיתות, אומנותיות, מקוריות, גובה המעופים, סגנון, הקרנת אישיות.
ניקוד
הציון הסופי לכל תרגיל הוא סכום של שלושה רכיבי שיפוט:
לפני כל תרגיל מוסרים המאמנים למנהלי התחרות את רשימות האלמנטים שהמתעמלים יבצעו. אי ביצוע אלמנט גורר הורדת ציון משמעותית. כמו כן מופחתות נקודות ביצוע בגין נפילות, קושי בשמירה על שיווי משקל (רעידות, היסוסים), אלמנטים שלא הושלמו ועוד.
יורם פאלק
יורם פאלק (נולד ב-27 בנובמבר 1941) הוא במאי, מעבד, כותב ומורה בתיאטרון הישראלי.
קורות חייו
ב-1967 החל ללמוד בחוגים לספרות עברית, ספרות אנגלית ותיאטרון באוניברסיטת תל אביב. הוא בעל תואר ראשון בחוגים אלה ותעודת הוראה באנגלית. עם סיום לימודיו, ב-1971, המחיז וביים בתיאטרון "מרתף" את הסיפורים "הרופא וגרושתו" ו"פרנהיים", פרי עטו של ש"י עגנון, בכיכובם של אהובה יובל וגד קינר. ההצגה זכתה לשבחי הביקורת.
עדית זרטל כתבה בעיתון "דבר" על ההפקה:
ב-1971 נסע ללונדון ולמד שלוש שנים במסלול בימוי בבית הספר "דרמה סנטר", והוא בוגר מסלול זה (1976) (באותו זמן למדו שם גם הבמאים עמרי ניצן ועמית גזית). אלו היו שנים עתירות השראה לאוהב תיאטרון. לא רק הודות לבית הספר ומוריו, אלא גם בזכות הקסם הייחודי והשחקנים הנפלאים שהופיעו על בימות התיאטרון בלונדון באותן שנים. בתום הלימודים שהה חודשיים במחיצת הלהקה השייקספירית המלכותית ונכח בחזרות להצגה "טרואילוס וקרוסידה" בבימויו של ג'ון ברטון.
גרי בילו, מייסדו ומנהלו הראשון של תיאטרון באר שבע, שצפה ב-1971 בהצגה "הרופא וגרושתו" שביים פאלק, העניק לו הזדמנות ראשונה והזמין אותו לתיאטרון הדרומי; ובשנים 1976 עד 1981 כיהן כבמאי הבית של תיאטרון באר שבע. לאחר מכן ביים במרבית התיאטראות הרפרטוארים בישראל: החאן, באר שבע, חיפה, בית ליסין, הקאמרי, הבימה, יידישפיל.
הוא ביים הצגות קלאסיות כמו "בית ברנרדה אלבה" של לורקה, "בית הבובות" של איבסן, "שש נפשות מחפשות מחבר" של פיראנדלו ו"רומיאו ויוליה" של שייקספיר. לצד זה ביים מחזות מקוריים כמו "הרצח של פיירו" מאת ערן בניאל ו"פויגלמאן" של אהרן מגד.
פאלק הוא הראשון שהמחיז את ספריו של עגנון, עד היום עיבד וביים עשרה מחזות שהועלו בתיאטראות בישראל לפי טקסטים של ש"י עגנון, יותר מכל במאי אחר. ההצגה "שירה", שהועלתה בתיאטרון הקאמרי, זכתה בפרס מסקין – ההפקה המקורית הטובה ביותר, ב-29 במרץ 1990. ב-1990 זכה אילן דר בפרס על שם חנה רובינא ובפרס עיריית תל אביב לאמנות הבמה על גילום דמותו של פרופסור הרבסט בהצגה. בהצגה כיכבו גם לבנה פינקלשטיין, סנדרה שדה ועוד.
יורם פאלק זכה בפרס שייבר לספרות ולאומנות שהוענק לו בבית שלום עליכם, נימוקי הוועדה היו:
ב-12 בינואר 2013 תעלה ההצגה "סולומון גריפ" בבימויו של פאלק בתיאטרון יידישפיל. זאת הפעם הראשונה שחנוך לוין מוצג על בימות התיאטרון בעולם בשפת היידיש.
במשך עשרים ושמונה שנה, מספטמבר 1981 עד 2009 שימש יורם פאלק כמורה (לימד משחק וניתוח טקסט) ובמאי בבית צבי. לימד במשך שנה בחוג לתיאטרון בבית הספר לקולנוע "מעלה".
יורם פאלק מתגורר ביפו.
אודות הצגותיו
הוא מחפש פיוט בימתי בתיאטרון. הוא מאוד אוהב ספרות ושירה ולכן הרבה לעשות עיבודים של ספרות לתיאטרון – בעיקר העיבודים לעגנון.
ויליאם ברדפורד (התובע הכללי)
ויליאם ברדפורד (באנגלית: William Bradford; 14 בספטמבר 1755 – 23 באוגוסט 1795) היה עורך דין ושופט אמריקאי מפילדלפיה שכיהן כתובע הכללי של ארצות הברית בשנים 1794–1795.
ביוגרפיה
ויליאם ברדפורד נולד בפילדלפיה לאביו הצייר ויליאם ברדפורד. הוא למד באוניברסיטת פנסילבניה ולאחר מכן באוניברסיטת פרינסטון, שם הוא החל ידידות שנמשכה כל חייו עם ג'יימס מדיסון. הוא סיים את לימודיו ב-1772. עם שובו לפילדלפיה הוא למד משפטים בהדרכתו של אדוארד שיפן. רצף לימודיו נקטע עם פרוץ מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
יורם פאלק
שירה
"שירה" על פי ש"י עגנון בתיאטרון הקאמרי. עיבוד ובימוי: יורם פאלק. תפאורה ותלבושות: דוד שריר. מסיכות: יהודית גרינשפן. מוזיקה: אורי וידיסלבסקי. תאורה: חני ורדי. תנועה: דניאלה מיכאלי. אילן דר - ד"ר מנפרד הרבסט, מרצה באוניברסיטה. לבנה פינקלשטיין – הנרייטה, אשתו. סנדרה שדה – שירה, אחות בבית חולים. אסתר גרינברג שבק – שיכרסון. ענת מנדלסון – זהרה, בתם של מנפרד והנרייטה. נעמה שפירא - תמרה, בתם של מנפרד והנרייטה/ תמימה קוטשינסקי. פסנתרן חיים גרינשפון.
ויליאם ברדפורד (התובע הכללי)
ביוגרפיה
ב-1776, כאשר הוקמה המיליציה של פנסילבניה, התנדב ברדפורד לשרת בה. בהמשך אותה שנה התארגנה המיליציה כיחידה ניידת בפיקודו של דניאל רוברדו שהיה הקצין הראשון בדרגת בריגדיר גנרל בכוחותיה של פנסילבניה. רוברדו בחר בברדפורד כשלישו האישי ובהמשך קידם אותו לדרגת מייג'ור במטהו.
יורם פאלק
שירה
רוברטו פולק – אקסלרוד/ הצל/ אברהם וחצי/ נהג. שולמית אדר – האחות הזקנה/ גברת בכלם/ מוכרת הסיגריות. בשמת אלוני – ליסבת ניי/ אניטה בריק/מלצרית.יהויכין פרידלנדר – בעל בית קפה/ פרופסור בכלם. אבי שבי – חייל אנגלי/ מלצר/ קיבוצניק/ מצורע. פסנתרן חיים גרינשפון.
ויליאם ברדפורד (התובע הכללי)
ביוגרפיה
כאשר תמה תקופת שירותו במיליציה, התגייס ברדפורד לצבא הקונטיננטלי כמפקד פלוגה בדרגת קפטן ברגימנט ה-11 של פנסילבניה בפיקודו של ריצ'רד האמפטון. בהמשך השנה השתתף ברדפורד בקרב טרנטון. בעת שהותו במוריסטאון, ניו ג'רזי, הוא מונה ב-10 באפריל 1777 כאחראי הראשי על כינוס הכוחות (muster master-general) וקודם לדרגת לוטננט קולונל. במהלך חניית הצבא בואלי פורג' בחורף 1777–1778, שכן המטה שלו בבית דייוויד האוורד שבפנסילבניה. בראשית 1779 פרש ברדפורד מן השירות בשל בריאותו הרופפת.
יורם פאלק
שירה
המחזה הועלה בשנית לפי עיבודו של פאלק כעבור חמש עשרה שנה, בתיאטרון באר שבע בבימויו של ניר ארז בשנת 2004, בכיכובו של דורון תבורי כד"ר מנפרד הרבסט.
ההצגה
פאלק לא המחיז את הרומן למחזה, אלא לקח חלקים ממנו, בלי לשנותם וחיבר אותם אילו לאילו.
ויליאם ברדפורד (התובע הכללי)
ביוגרפיה
בספטמבר אותה שנה התקבל ברדפורד ללשכת עורכי הדין של בית המשפט העליון של פנסילבניה. ב-1780 הוא מונה כתובע הכללי של פנסילבניה ושירת בתפקיד זה עד 1791. ב-1784 הוא נשא לאישה את סוזאן ורגרו בודינוט, בתו היחידה של אליאס בודינוט, הנשיא השני של הקונגרס הקונטיננטלי, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית והמנהל של מטבעת ארצות הברית. ב-2 באוגוסט 1791 הוא ייצג את הגנרל ויליאם וסט במה שהיה העתירה הראשונה בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית "וסט נגד ברנס", בה הוא הפסיד. בהמשך אותו חודש מונה ברדפורד כשופט בבית המשפט העליון של פנסילבניה, תפקיד בו הוא כיהן שלוש שנים.
ב-1793 פנה לברדפורד מושל פנסילבניה תומאס מיפלין וביקש ממנו סיוע בהפחתת השימוש בעונש מוות. הדוח שהוא הגיש לבית המחוקקים של פנסילבניה נשא את הכותרת "חקירה בשאלה עד כמה עונש מוות נחוץ בפנסילבניה". במהלך השינויים שבוצעו בחוק הפלילי של פנסילבניה הופחת השימוש בעונש המוות באופן משמעותי, ומדינות נוספות הלכו בעקבותיה.
יורם פאלק
ההצגה
בעזבונו של עגנון נמצאו פרקים שבחר להשאירם מחוץ לרומן ובהם שלושה שפאלק בחר להכניסם להצגה: וידויו של הרבסט על בגידתו בהנרייטה אשתו, ביקורם של הרבסט והנרייטה, אצל פרופסור בכלם ופרק הסיום של פגישתם שירה והרבסט בבית החולים למצורעים.
ההצגה משלבת בין ריאליזם היסטורי לדרמת נפש פיוטית. הריאליזם ההיסטורי ניכר בתפאורת האבן הירושלמית, אותה עיצב דוד שריר, בנעימות בתי קפה מברלין של שנות השלושים. כמו גם בעלילה המתרחשת בירושלים של שנות השלושים והארבעים, בתיאור קשיי התאקלמותם של היקים והמאבק על המדינה שבדרך.
ויליאם ברדפורד (התובע הכללי)
ביוגרפיה
ב-8 בינואר 1794 מינה הנשיא ג'ורג' וושינגטון את ברדורד כתובע הכללי של ארצות הברית במקומו של אדמונד רנדולף שהתפטר.
יורם פאלק
ההצגה
הדרמה היא תיאור אהבתם של מנפרד הרבסט, גיבורה הראשי ושל שירה, אחות בית חולים מודרנית ושערורייתית. הרבסט, איש אקדמיה יבשושי, שאהבתו לאשתו גוועה, אהבתו האסורה לשירה הסוערת מחזירה לו לזמן מה את טעם החיים.
ביקורות
שוש וייץ כתבה עליה ב"ידיעות אחרונות":
ויליאם ברדפורד (התובע הכללי)
ביוגרפיה
ויליאם ברדפורד נפטר בעודו מכהן בתפקידו ב-23 באוגוסט 1795. הוא נטמן בחלקת הקבורה של משפחת רעייתו בבית הקברות של הכנסייה האפיסקופלית סנט מרי שבברלינגטון, ניו ג'רזי. בנוסף הוקמה מצבה לזכרו בחלקת הקבורה של משפחתו בבית הקברות לאורל היל שבפילדלפיה. על שמו נקרא מחוז ברדפורד שבפנסילבניה.
יורם פאלק
ביקורות
בועז עברון כתב ב"ידיעות אחרונות":
מירי פז כתבה ב"דבר":
ב"שיקגו סן טיימס" נכתב עליה:
ריצ'רד כריסטאנסן כתב על "שירה" ב"שיקגו טריביון":
בלה ואגו (פוליטיקאי)
בלה ואגו (במקור וייס עד 1898, בהונגרית: Vágó Béla; קצ'קמט, 9 באוגוסט 1881 – ברית המועצות, 10 במרץ 1939) היה עיתונאי, סוציאל-דמוקרט ואחר כך פוליטיקאי קומוניסטי, קומיסר העם של הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, מפקד צבאי, חבר מייסד של מפלגת הקומוניסטים של הונגריה (KMP).
ביוגרפיה
בלה וייס נולד במשפחה יהודית כבנם של הסוחר שאנדור ואגו (וייס) ושל צציליה קוהן (הגרסה ההונגרית-אוסטרית לכהן). הוא השלים את כל רמות בתי הספר בעיר הולדתו ובבודפשט ואז פנה לפקולטה למדעי הרוח של אוניברסיטת בודפשט (בשמו היום אוניברסיטת אטווש לוראנד). בתקופת לימודיו באוניברסיטה הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית בשנת 1900. בשנת 1903 היה חבר ב"איגוד העובדים אצל מעסיקים פרטיים", אולם על השתתפותו בהפגנות של האיגוד הוא גורש מהאוניברסיטה. בשנת 1905, הפך לעיתונאי של שופר המפלגה היומון נפסבה ביחד עם אחד ממנהיגי האגף השמאלי של המפלגה ארווין סבו. משנת 1906 היה המזכיר של כמה איגודים כפריים של המפלגה (MSZDP).
ב-2 בספטמבר 1911 התחתן בבודפשט עם ברטה שוש, בתם של שמואל שוש ואלואיזה בורטניק. בסביבות 1912 חזר לבודפשט, שם עבד במשרד ה"הוצאה לאור אשט" והנחה את הפצתם של כתבי העת באזורים מחוץ לבודפשט (ערי שדה, כפרים). הוא הצטרף לתנועה האנטי-מיליטריסטית במהלך מלחמת העולם הראשונה, והפך מאוחר יותר לאחד ממנהיגיה ואחד ממנהיגי ארגון העובדים אצל מעסיקים פרטיים. בשנת 1918 היה חבר בוועדה הבין-מפעלית וגם מילא תפקיד בהקמת המפלגה הקומוניסטית ההונגרית (מפלגת הקומוניסטים של הונגריה), בה נבחר לוועד המרכזי הראשון. משנת 1918 ועד ה-28 בינואר 1919 היה מנהיג הפלג הקומוניסטי של מועצת הפועלים בבודפשט, ואחר כך ארגן את העובדים במחוז בורשוד. הוא נעצר ב-20 בפברואר 1919 והיה אחד מחותמי הצהרת האיחוד של שתי המפלגות (MSZDP ו-KMP) והכרזת הדיקטטורה של הפרולטריון בבית המעצר הקולקטיבי. ברפובליקה הסובייטית ההונגרית בין 21 במרץ 1919 ל-3 באפריל 1919 היה סגן קומיסר העם לענייני הפנים, אחר כך של הרכבות והספנות. מה-25 במאי 1919 עד ה-24 ביוני 1919 היה קומיסר העם לענייני פנים, ומפקד הארמייה הראשונה של הצבא האדום ההונגרי. הוא ארגן את ההגנה על טרנס-טיסה מדברצן. לאחר נפילת הרפובליקה היגר לאוסטריה, אחר כך לגרמניה, ולאחר עליית היטלר לשלטון, לברית המועצות. שם הפך לעורך הראשי של עיתון המהגרים במוסקבה בשפה ההונגרית:"המגל והפטיש". הוא היה פעיל גם ב"סיוע אדום בינלאומי". ואגו נעצר ב-28 בפברואר 1939 (במסגרת הטיהורים הגדולים) באשמה בדויה (ריגול, פעילות אנטי מהפכנית), ונידון למוות ב-10 במרץ, וגזר הדין בוצע מייד והוא הוצא להורג כבר באותו היום. גם בנו, אנדריי (אנדראש) בלוביץ' ואגו, הוצא להורג. בלה ואגוהוא טוהר לחלוטין ב-25 בפברואר 1956.
כיבושי יוסטיניאנוס
כיבושי יוסטיניאנוס היו אוסף של מלחמות ומערכות שניהל הקיסר יוסטיניאנוס הראשון במאה השישית לספירה, במטרה לכבוש מחדש שטחים שהשתייכו לאימפריה הרומית המערבית בטרם עליית הממלכות הברבריות. במהלך המלחמות האלו כבשו הכוחות הביזנטיים תחת הגנרל בליסאריוס אזורים נרחבים בצפון אפריקה, באיטליה ואף בספרד של ימינו. לאורך שש-עשרה שנות לחימה העיר רומא, הבירה המקורית של האימפריה, נכבשה חמש פעמים. אך היקף הכיבושים הנרחב עלה במחיר יקר לאימפריה הביזנטית, שלא יכלה לעמוד במחיר החזקת השליטה הצבאית בשטחים האלו לאורך זמן.
חנוך לוין
חנוך לוין (18 בדצמבר 1943 – 18 באוגוסט 1999) היה מחזאי, במאי תיאטרון, משורר, פזמונאי, סופר, סאטיריקן ותסריטאי ישראלי. לוין כתב מעל ל-60 מחזות קומיים ודרמטיים, קאברטים סאטיריים, מערכונים ומאמרי סקירה.
שנותיו הראשונות
נולד בתל אביב למלכה וישראל לוין שעלו לארץ בשנת 1935 מלודז' בפולין. צאצא של רבי מנחם מנדל מקוצק ורבי חנוך הניך לוין מאלכסנדר. גדל בבית מסורתי בשכונת נוה-שאנן שבדרום תל אביב, ולמד בבית הספר הממלכתי הדתי "יעבץ". אחיו, דוד לוין, שהיה מבוגר ממנו בתשע שנים, עבד בשנות ה-50 כעוזר במאי בתיאטרון הקאמרי, וכך נחשף לוין כילד לעולם התיאטרון משני צידי הקלעים. כשהיה בן 12 התייתם מאביו - בעל חנות מכולת שכונתית - שנפטר מהתקף לב. הוא התחיל ללמוד בתיכון "צייטלין" בתל אביב, אך לאחר שסיים את כיתה ט' ביקשה ממנו אמו שיעזור בפרנסת המשפחה. לוין החל לעבוד כנער שליח בחברת "חירות" ונרשם ללימודי ערב לנערים עובדים בבית הספר "תיכון עירוני א'". במסגרת לימודיו בבית הספר השתתף בחוג דרמטי, ושיחק במחזה "מיכל בת שאול" של אהרן אשמן. באותה תקופה לוין יצא בשאלה.
לאחר שירות צבאי כצפן בחיל הקשר, החל לוין ללמוד ספרות עברית ופילוסופיה באוניברסיטת תל אביב (1964 - 1967). באוקטובר 1965 הצטרף למערכת העיתון "דורבן", אחד משני עיתוני הסטודנטים של האוניברסיטה. את המדור הספרותי בעיתון זה, ערך חברו לספסל הלימודים אברהם עוז, שלימים היה מעורב בהשתלבותו של לוין בתיאטרון הקאמרי. לוין החל לפרסם שם מדור סאטירה בשם "דף האחוריים של חנוך לוין" שהוצב בעמוד האחרון של העיתון. במדור זה, בין השאר, ביקר לוין את המלחמה על כל היבטיה, את נרטיב השואה, וגם הרבה לעקוץ את הממסד על יחסו לערבים. כתיבתו עוררה את חמתם של רבים מעמיתיו הסטודנטים, שאף חתמו על עצומה המגנה אותו ואת כתיבתו. אחדים מקטעיו בתקופה זו הוצאו לאור, בשינויים כלשהם, כחלק מיצירתו המאוחרת יותר (למשל, "בלדה מחושלת על חייל וחיילת" מיוני 1966 שהתגלגל ל"נשר שחור על גג אדום", ופורסם בעקבות מבצע שלום הגליל). חלק מהמדור נכתב יחד עם האמן מיכאל דרוקס שגם אייר אותו. לוין ודרוקס אף יצרו סדרת עבודות משותפת בשם "אדון זאב". הוא בחר לא לגשת לבחינות הסיום ולא קיבל תואר ראשון.
בעת שירותו הצבאי התקרב לוין אל המפלגה הקומוניסטית הישראלית, שם פגש בדני טרץ', איש התיאטרון של הנוער הקומוניסטי. בין השניים צמחו ידידות וקרבה מקצועית שנמשכה מעבר לתקופת הפעילות המפלגתית. בשנים שלאחר מלחמת ששת הימים, בה שירת ביחידת נ"מ באל עריש, המשיך במעורבותו הפוליטית, ולאחר מלחמת יום הכיפורים אף נטל חלק בפגישות קבוצה טרוצקיסטית (אם כי תיאר את השתתפותו בפגישות אלה כבעלת אופי "אנתרופולוגי").
פרסומי יצירות ראשונים
בשנת 1967 פרסם לוין פואמה בשם "ברכות השחר" ב"יוכני", שהתקבלה בהערכה רבה בחוגי הספרות בארץ; ב"הארץ" הוא פרסם את הסיפורים "דינה העקשנית" (1966) ו"פשישפש" (1971; סיפור אחר של לוין באותו השם נכלל לימים בספר "החולה הנצחי והאהובה") ואת מחזורי השירים "שיר מסיבת רעים: אידיליה" (1968) ו"אנשים עם פגם" (1970). בעקבות הזמנתם של מנחם פרי ומאיר ויזלטיר החל לפרסם ב-1971 סיפורים, פואמות ושירים בכתב העת "סימן קריאה" ("עולם החנפנות" ב-1973, "גיבן מוצא זונה" ב-1976, "חיי המתים" ב-1981, ואחרים).
ב-1967 שלח לוין תסכית רדיו בשם "תפסו את המרגל" לתחרות תסכיתים בקול ישראל, וזכה בפרס הראשון. התסכית, בבימויו של דוד לוין, שודר מספר פעמים, ותרגום שלו לאנגלית אף זכה ב-1969 בפרס הראשון בתחרות תסכיתי רדיו באיטליה. הוא התפרסם מאוחר יותר בספר "אחרון".
בשנת 1968 השתתף לוין בתערוכה הקבוצתית "+10 - בעד ונגד", במסגרת קבוצת +10 של רפי לביא בגלריה 220 בתל אביב.