cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
צ'ארלס קוטוורת' פינקני
קריירה פוליטית מוקדמת
לאחר שחזר לקרוליינה הדרומית מאירופה, החל פינקני במתן ייעוץ משפטי בצ'ארלסטון. הוא נבחר למועצה הקולוניאלית ב-1770. ב-1773 כבר שירת כתובע הכללי המחוזי. כשהמלחמה בין שלוש עשרה המושבות ובריטניה פרצה ב-1775, תמך פינקני באמריקנים. באותה השנה הפך לחבר בקונגרס המחוזי של קרוליינה הדרומית, שעזר לקרוליינה להפוך ממושבה בריטית למדינה עצמאית. במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית, שירת בבית התחתון במועצה המחוקקת של המדינה והיה חבר בסנאט, בנוסף לשירותו הצבאי.
מלחמת העצמאות
ב-1775, לאחר שמלחמת העצמאות של ארצות הברית פרצה, התנדב פינקני לשירות צבאי כקצין בצבא הקונטיננטלי של ג'ורג' וושינגטון. כמנהיג בכיר בדרגת סרן, הוביל פינקני את חיל הגרנדיר של קרוליינה הדרומית. הוא הגן על צ'ארלסטון במהלך קרב האי סאליבן ביוני 1776, כשכוחות בריטיים בפיקודו של הגנרל סר הנרי קלינטון ביימו התקפה ימית על בירת המדינה. מאוחר יותר, פיקד פינקני על הגדוד שלו כקולונל, ושמר על מעמדו לשארית המלחמה.
לאחר מכן, העביר הצבא הבריטי את ההתקפות אל מדינות הצפון ואזור המיד-אטלנטיק. פינקני הוביל את הגדוד שלו צפונה, כדי להצטרף אל החיילים של גנרל וושינגטון בקרבת פילדלפיה, פנסילבניה. פינקני והגדוד שלו השתתפו בקרבות. באותו הזמן נפגש לראשונה עם חברו לעתיד למפלגה הפדרליסטית, אלכסנדר המילטון.
ב-1778, חזרו פינקני והגדוד שלו לדרום, והשתתפו בניסיון אמריקני כושל לכבוש את מזרח פלורידה מידי הבריטים. הקושי הלוגיסטי הוביל לניצחון בריטי מוחץ. מאוחר יותר באותה השנה, החליט הצבא הבריטי לפנות דרומה, וכבש את סוואנה, ג'ורג'יה בדצמבר. באוקטובר 1779, ניסה הצבא הדרומי של מייג'ור גנרל בנג'מין לינקולן, יחד עם גדודו של פינקני, לכבוש את סוואנה, ג'ורג'יה, והטיל עליה מצור. ההתקפה הייתה אסון עבור האמריקנים, שסבלו מאבדות רבות.
לאחר מכן השתתף פינקני בהגנה על צ'ארלסטון מפני המצור הבריטי. לינקולן נכנע לבריטים ב-12 במאי 1780, ופינקני הפך לשבוי מלחמה. כשבוי, שיחק תפקיד מרכזי בשמירת נאמנות החיילים לפטריוטים. הוא טען שאם היה מגלה שיש לו עורק שבו לא זרמה אהבה למדינתו, היה חותך אותו בעצמו. הוא נשמר בבידוד עד ששוחרר ב-1782. בנובמבר 1783, מונה לבריגדיר גנרל בצבא הקונטיננטלי, מעט לפני שהגדודים הדרומיים פורקו. הוא קודם למייג'ור גנרל כששירת במיליציה של קרוליינה הדרומית.
ועידת החוקה
פינקני, שחזר לבית התחתון של המועצה המחוקקת, ייצג את קרוליינה הדרומית בועידת החוקה ב-1787. בתפקידו דרש התרת רדיפת עבדים בכל מקום.
פינקני דרש ממשלה לאומית חזקה (עם איזונים ובלמים) כדי להחליף את הממשל הרופף של תקופתו. הוא התנגד לעריכת בחירות לבית הנבחרים של ארצות הברית והתנגד לתשלום לסנאטורים, שטען שאמורים להיות אנשים עשירים. פינקני דרש שכל הסכם יאושר בסנאט, והגיע לפשרה שביטלה את סחר העבדים האטלנטי. הוא התנגד להגבלת גודל הצבא הפדרלי.
פינקני שיחק תפקיד מרכזי באשרור חוקת ארצות הברית בידי ועידת קרוליינה הדרומית ב-1788.
פרשת XYZ
ב-1789, הציע הנשיא ג'ורג' וושינגטון לפינקני לשרת כמזכיר המדינה של ארצות הברית או כמזכיר המלחמה, אולם פינקני סירב. כשוושינגטון הציע לפינקני להיות השגריר האמריקני בצרפת ב-1796, הסכים פינקני. היחסים עם הרפובליקה הצרפתית הראשונה היו בשפל. הסכם ג'יי בין ארצות הברית ובריטניה הכעיס את הדירקטורט הצרפתי, שאיפשר לפריבטירים צרפתיים לפשוט על ספינות סחר אמריקניות שסחרו עם בריטניה, שאיתה צרפת נלחמה. כשהציג פינקני את כתב המינוי שלו בנובמבר 1796, סירבו הצרפתים לקבלו בטענה שלא יקבלו שגריר עד שהמשבר ייפתר.
לאחר ששמע על כך הנשיא החדש, ג'ון אדמס, ב-1797, התכנסה ועידה שהכילה את פינקני, ג'ון מרשל ואלברידג' גרי כדי לשאת ולתת עם הצרפתים. גרי ומרשל הצטרפו לפינקני בהאג ונסעו לפריז באוקטובר 1797. לאחר פגישה ראשונית עם הצרפתים ועם שר החוץ הצרפתי החדש, טליראן, הוועידה קיבלה את הדרישות הצרפתיות. אלו כללו הלוואה גדולה לצרפת, שאליה הונחו הנציגים לסרב, ומתן שוחד לטליראן. המסמכים בנוגע לעניין פורסמו ב-1798, וכונו "פרשת XYZ".
טליראן, שהיה מודע להבדלים הפוליטיים במשלחת (פינקני ומרשל היו חברי המפלגה הפדרליסטית, שתמכה בבריטניה, וגרי נקט במדיניות פדרליסטית מתונה ותמך במפלגתו של תומאס ג'פרסון, שתמכה בצרפת והתנגדה לבריטניה), ניצל את הפילוג. פינקני ומרשל עזבו את צרפת באפריל 1798. גרי נשאר מאחור, וניסה למתן את הדרישות הצרפתיות. כישלון המשא ומתן הוביל למה שכונה המלחמה הבלתי רשמית בין ארצות הברית לצרפת (1798-1800), כששני הציים של המדינות נלחמו אחד בשני. ביולי 1798, מונה פינקני למייג'ור גנרל בצבא ארצות הברית, ושירת בו עד סוף המשבר בין שתי המדינות.
עבדות
לפי הספרייה הלאומית בקרוליינה הדרומית, פינקני היה בעל עבדים כל חייו והאמין שהעבדות הייתה חיונית לכלכלת קרוליינה הדרומית. בוועידת החוקה, הסכים לבטל את סחר העבדים ב-1808, אולם התנגד לשחרור העבדים. ב-1801, היו בבעלותו 250 עבדים. כשבתו התחתנה, נתן לה פינקני חמישים עבדים. במותו, הוריש פינקני את שאר עבדיו לבנותיו ולאחייניו.
קריירה פוליטית מאוחרת
בבחירות של שנת 1800, היה פינקני מועמדה של המפלגה הפדרליסטית לסגנות הנשיאות, כשרץ לצידו של הנשיא המכהן, ג'ון אדמס. הם נוצחו בידי המועמדים הדמוקרטים-רפובליקנים, תומאס ג'פרסון (שהפך לנשיא) וארון בר (שהפך לסגנו).
ב1804, בחרו הפדרליסטים בפינקני לרוץ לנשיאות מול ג'פרסון. ג'פרסון, שהיה אהוד עקב רכישת לואיזיאנה וחיזוק הסחר, ניצח את פינקני בקלות. פינקני זכה ב-27% בלבד מהקולות וניצח רק בשתי מדינות, דלאוור וקונטיקט.
ב-1808, שוב נבחר פינקני להיות המועמד הפדרליסטי לנשיאות, כשהוא התמודד מול מזכיר המדינה של ג'פרסון, ג'יימס מדיסון. גם מול מדיסון פינקני לא הצליח, וזכה רק בחמש מדינות וב-32% מהקולות.
מותו
פינקני מת ב-16 באוגוסט 1825, ונקבר באתר הקבורה ליד הכנסייה בצ'ארלסטון. על מצבתו כתוב שהיה אחד ממקימי הרפובליקה האמריקנית, שותף למלחמה וחבר של וושינגטון.
ג'סי ווה
ג'סי ווה (באנגלית: Jesse Waugh; נולד ב-6 במאי 1974) הוא אמן אמריקאי בתחום הציור, קולנוע, כתיבה ומוזיקה. הסרט הקצר שלו El Angel הוצג בפסטיבל LA Freewaves החמישי במוזיאון לאומנות מודרנית בלוס אנג'לס, ויצירותיו הוצגו בטלוויזיה ובאמצעי תקשורת אחרים.
ביוגרפיה
ווה נולד בברקלי, קליפורניה ב-6 במאי 1974. בתחילת שנות ה-90, הוא למד בקולג' העירוני של לוס אנג'לס, בקולג' העירוני של פסדינה, בקולג' של מזרח לוס אנג'לס ובקולג' העירוני של סן פרנסיסקו. בתקופה הזו, ווה החל לעבוד בצורה המשלבת תקשורת ואומנות. הסרט הקצר שלו, El Angel, שצולם בשיטות של סרט אילם ישן, מתעד את תחילתה, נקודת השיא והמוות של העיר לוס אנג'לס, ועוסק באופן בו תאוות הבצע משחיתה את האמנות ואת יחסי המסחר; הסרט הוצג בפסטיבל LA Freewaves החמישי בשנת 1997 (שנערך במוזיאון לאומנות מודרנית בלוס אנג'לס). לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטת המדינה של סן פרנסיסקו בשנת 2000, ולאחר ששהה תקופה באירופה, ווה חזר לארצות הברית. ווה השתתף בתערוכת עבודות התואר השני באומנות של אוניברסיטת ברייטון בשנת 2015.
נעשה שימוש בסרטים הקצרים של ווה ובעבודות הפיזיות שלו במספר תוכניות חינוכיות. הוא יצר מנסרות (פריזמות) אומנותיות שהופיעו כתוכן חינוכי בסדרת הטלוויזיה התיעודית Rocket Science של ה-BBC בשנת 2009. בשנת 2012, סרטון וידאו שהוא צילם ביערות האמזונאס הוצג בפרק הראשון של התוכנית Access 360° World Heritage של ערוץ נשיונל ג'יאוגרפיק. אחד הציורים שלו, עיבוד מחדש לציור של מרטין ג'ונסון הד, הופיע בכריכת הספר The Rise and Fall of the Trevor Whitney Gallery של הסופרת לורן ראב.
סגנון קונספטואלי
ווה משתמש במונח הלטיני "פולכריזם" (pulchrism, בו נעשה שימוש במגזין הבריטי The Athenaeum מהמאה ה-19 וביומנים של הכלכלן ג'ון ברטון) כדי לתאר את עבודותיו; הוא מגדיר את המונח כתאוריה אומנותית המציבה כאידיאל את היופי כמטרתה של האומנות. פולכריזם, כפי שווה מתאר אותו, מתנגש עם תנועת ה-stuckism המאדירה את הכיעור, שלפי טענה של ווה היא חלק מהמודרניזם.
אנטופגסטה (מחוז)
מחוז אנטופגסטה (בספרדית: Región de Antofagasta) הוא מחוז בצפון צ'ילה. שטחו 126,049 קמ"ר, והוא המחוז השני בגודלו במדינה, אחרי מחוז מגאיאנס ואנטארקטיקה צ'ילנה. הוא גובל במחוז טרפקה בצפון, במחוז אטקמה בדרום, בבוליביה ובארגנטינה במזרח, וכמרבית מחוזות צ'ילה - באוקיינוס השקט במערב. בירת המחוז היא העיר אנטופגסטה, שעל שמה הוא קרוי. בשנת 2017 התגוררו במחוז 607,534 תושבים.
גאוגרפיה
המחוז נמצא בשטחו של מדבר אטקמה, המדבר הצחיח בעולם, ובחלקים ממנה כמות המשקעים השנתית אינה עולה על מילימטר אחד. חלקו המזרחי יותר של המחוז הוא חלק מהאזור האקולוגי של הפונה, האופיינית לאלטיפלאנו - הרמות הגבוהות של הרי האנדים. חלקים ניכרים מהאזור הם בגובה של למעלה מ-3,000 מטר, וחלק מפסגותיו מכוסות שלג. בשל צחיחותו של אזור, כמה אגמים קדומים הפכו במרוצת השנים למדבריות מלח, בהם מדבר המלח השלישי בגודלו בעולם, סאלאר דה אטקמה, ששטחו כ-3,000 קמ"ר, והמדבריות הקטנים יותר, סאלאר דה טאלאר (476 קמ"ר) וסאלאר דה קרקוטה (108 קמ"ר). אגמים אחרים לא יבשו לחלוטין, אך הם מכילים מים מליחים.
החלק האנדיני של המחוז כולל לא מעט פסגות המתנשאות לגבהים של מעל 5,000 מטר, הגבוהה שבהם פסגתו של הר הגעש יויאיאיקו, בגבול ארגנטינה שהוא ההר השביעי בגובהו ביבשת אמריקה (6,739 מ'). פסגות בולטות נוספות כוללות את פסגות ההרים נוואדוס דה פוקיס (5,756 מ'), אינקוואסי (5,704 מ'), אראראל (בגבול בוליביה, 5,688 מ'), אינאקאלירי (בגבול בוליביה, 5,626 מ') והרי הגעש פולאר (6,233 מ'), אאוקנקילצ'ה (6,176 מ'), סן פדרו (6,145 מ'), סן פבלו (6,092 מ'), סוקומפה (בגבול ארגנטינה, 6,051 מ'), אקמראצ'י (6,046 מ'), פלפאנה (6,040 מ'), פנירי (5,960 מ'), אגוואס קליינטס (5,924 מ'), ליקנקאבור (5,920 מ'), מינייקס (5,910 מ'), פוטאנה (בגבול בוליביה, 5,890 מ'), אוייגואה (בגבול בוליביה, 5,868 מ'), סרו דל אסופרה (5,846 מ'), אסקלאנטה (5,819 מ'), טוקורפורי (בגבול בוליביה, 5,808 מ'), צ'יליקס (5,778 מ'), סרו דל לאון (5,760 מ'), סרו קולורדו (5,748 מ'), קוריקינקה (5,722 מ'), חוריקס (בגבול בוליביה, 5,704 מ'), פוריקו (בגבול בוליביה, 5,703 מ'), לסטריה (5,697 מ'), לינסור (5,680 מ'), מיניו (5,661 מ'), ספאלרי (במשולש הגבולות ארגנטינה-בוליביה-צ'ילה, 5,652 מ'), קולאצ'י (5,631 מ'), מיסקנטי (5,622 מ'), טוקו (5,604 מ'), לאסקר (5,592 מ'), קורדון דל אסופרה (5,463 מ'), סרו אסקוריאל (5,447 מ'), פארומה (בגבול בוליביה, 5,420 מ'), לגונה ורדה (5,412 מ'), אולקה (בגבול בוליביה, 5,407 מ') ואליטאר (5,346 מ').
אלמנט גאוגרפי בולט נוסף במחוז - המנוגד לצחיחותו, הוא נהר לואה, הנהר הארוך בצ'ילה (440 ק"מ). מקורו של הנהר למרגלות הר הגעש מיניו, ודרומית לשם זורמים אליו יובליו סלאדו (80 ק"מ) וסן פדרו דה אינקלירי (76 ק"מ). צורתו כשל האות U והוא נשפך לאוקיינוס השקט.
בתחומי המחוז שני פארקים לאומיים - הפארק הלאומי יויאיאיקו (2,687 קמ"ר) והפארק הלאומי פאן דה אסוקאר (בחלקו במחוז אטקמה, 438 קמ"ר), שלוש שמורות טבע - אלטו לואה (השמורה הלאומית הגדולה בצ'ילה, בשטח של כ-3,000 קמ"ר), לוס פלמנקוס (740 קמ"ר) ולה צ'ימבה (26 קמ"ר), ואתר אחד שהוכרז כמונומנט טבעי - לה פורטאדה.
היסטוריה
החלוקה הגאוגרפית של המחוז, בין האזור ההררי לבין אזור החוף, השפיעה גם על ההיסטוריה שלו. עד להגעת הספרדים אכלסה את אזור החוף תרבות הצ'אנגו הנוודית, שהידיעות אודותיה מועטות. בהרים, ובעיקר סביב סאלאר דה אטאקמה ולאורך נהר לואה, התרכזה תרבות אטקמה, שהיישוב המרכזי שלה היה סן פדרו דה אטקמה של ימינו. תרבות אטקמה הושפעה רבות מטיוואנאקו, עד שבראשית המאה ה-16 נכבש האזור בידי אימפריית האינקה. התושבים עסקו בגידול תירס ושעועית, וסחרו עם עמים אחרים מחוף האוקיינוס השקט ועד אגן האמזונאס.
תרבות אטקמה לא חרבה עם הגעת הספרדים, אך בניה נטמעו בספרדים בהדרגה, והיו למסטיסים. הספרדים סיפחו את האזור למלכות המשנה של פרו, והחל מ-1559 היא הייתה לחלק מהאודיינסיה של צ'ארקס, שמקום מושבה בעיר סוקרה של ימינו, בבוליביה של ימינו. עם הכרזתו של סימון בוליבר על עצמאות בוליביה ב-1825, היה האזור חלק ממנה.
צ'ילה, שהכריזה על עצמאותה ב-1810, טענה לריבונות על כל אזור החוף הבוליביאני, עד הגבול עם פרו, אך בתחילה לא פעלה למימושה. במהלך המאה ה-19 קיבלות חברות צ'יליאנות זיכיונות לכריית מלחת וגואנו, וצ'יליאנים רבים החלו להתיישב באזור. ב-1875 הלאימה פרו את תעשיית המלחת, ואילו בוליביה העלתה באופן חד-צדדי את המיסוי על ייצוא מלחת ב-1878, ובראשית 1879 אסרה אותו כליל. בתגובה, כבש הצי הצ'יליאני את העיר אנטופגסטה, שכשלושה רבעים מתושביה היו צ'יליאנים. בוליביה הכריזה מלחמה על צ'ילה, ופרצה מלחמת האוקיינוס השקט. זמן קצר לאחר מכן, לאחר שנודע לצ'ילה על ברית סודית בין בוליביה לפרו, הכריזה צ'ילה מלחמה על פרו. המלחמה הסתיימה ב-1884, לאחר שצ'ילה כבשה שטחים נרחבים בבוליביה ואף בפרו. השטחים שכבשה מבוליביה חופפים במידה רבה את שטחו של מחוז אנטופגסטה.
לאחר כיבוש האזור העשיר במחצבים בידי צ'ילה, החלו להגיע אליו צ'יליאנים נוספים, שביססו את אחיזתה במקום. בנוסף, החלו להגיע מהגרים ממדינות שונות באירופה (בעיקר איטליה, בריטניה, יוון, ספרד, פורטוגל, צרפת וקרואטיה), וכן מלבנון, סוריה, יפן, סין וקוריאה, ואף מבוליביה ופרו השכנות. מנוע הכלכלה המרכזי של האזור הפך במהלך המאה ה-20 מכריית מלחת לכריית נחושת.
פרובינציות וערים
מבחינה מינהלית מחולק המחוז לשלוש פרובינציות:
טבלת פרובינציות וערים:
כלכלה
כרייה היא הענף הכלכלי הבולט באנטופגסטה. המחצב העיקרי הוא נחושת, ושני מכרות הנחושת הגדולים בעולם, צ'וקיקמאטה ואסקונדידה, מצויים בו. מחצבים נוספים כוללים אשלגן חנקתי, זהב, יוד וליתיום. ענפי התעשייה והדיג תורמים אף הם לכלכלת המחוז, בקנה מידה קטן יותר.
אתרי הטבע במחוז מהווים מוקד משיכה לתיירים. העיירה סן פדרו דה אטקמה נחשבת למרכז התיירותי המוביל, בשל קרבתה לאתרים כמדבר המלח אטקאמה, ואיה דה לה לונה וגייזר אל טאיטו ונופי המדבר הסובבים אותם.
רבקה מאיירס
רבקה מאיירס (באנגלית: Rebecca Meyers; נולדה ב-20 בנובמבר 1994 בבולטימור שבמרילנד) היא שחיינית אמריקאית. מאיירס, שנולדה עם תסמונת אשר והיא חירשת מלידה ובעלת לקות ראייה, מתחרה בעבור המשלחת האמריקאית והיא בעלת שש מדליות פאראלימפיות, מהן שלוש מדליות זהב. בשנת 2015 נבחרה לשחיינית השנה הנכה של סווימינג וורלד.
לונדון 2012
מאיירס ערכה את הופעת הבכורה שלו במשחקים הפאראלימפיים באולימפיאדת הנכים לונדון (2012) בקטגוריית 13 לבעלי לקות ראייה וזכתה בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף, במשחה ל-200 מטר מעורב אישי, בתוצאה של 2:30.13 דקות, אחרי ואלרי גרנד-מייסון מקנדה, שקבעה שיא עולם חדש של 2:27.64 דקות ולפני בת ארצה קלי בצ'רר (2:30.36 דקות) ומדליית ארד, במשחה ל-100 מטר חופשי, בתוצאה של 1:01.90 דקות, אחרי בצ'רר (59.56 שניות) וגרנד-מייסון (1:00.07 דקות). נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 29.21 שניות, ובמשחה ל-100 מטר חזה בו שחתה בזמן של 1:25.97 דקות במקצה המוקדם לא הצליחה להעפיל למשחה הגמר.
ריו 2016
באולימפיאדת הנכים ריו דה ז'ניירו (2016) היא זכתה בארבע מדליות פאראלימפיות, שלוש מדליות זהב ומדליית כסף אחת. מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא עולם חדש של 1:03.25 דקות, במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא עולם חדש של 4:19.59 דקות ובמשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:24.66 דקות. מדליית כסף, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 59.77 שניות, אחרי אנה סטסטנקו מאוקראינה (59.19 שניות).
מארה פטגונית
מארה פטגונית (שם מדעי: Dolichotis patagonum) היא מין של מארה ממשפחת הקביתיים החיה בדרום אמריקה בפמפס של ארגנטינה וברוב חלקי פטגוניה. היא מין מכרסם צמחוני המזכיר ארנבת והיא בעלת רגליים ארוכות העוזרות לה להימלט מטורפים. למארה קרובת משפחה אחת - מארת צ'אקו.
המארה מזכירה ארנבת והיא בעלת אוזניים ארוכות, גפיים ארוכים ורגליים אחוריות חזקות עם 4 טפרים דמויי פרסות ברגליים האחוריות ו-3 בקדמיות. הפרווה רכה וחומה-אדמונית והזנב כמעט בלתי נראה. אורכה של המארה 69-75 ס"מ ומשקלה 8-16 ק"ג. היא קרובת משפחה של הגדול במכרסמים הקפיבארה.
אלו הם חיות צמחוניות לגמרי והם ניזונים בעיקר מעשבים הצומחים בפמפס כמו: Chloris, Pappophorum, Trichloris ועוד מינים וכן מפירות וירקות. הם יאכלו גם עשבים מלחים יותר.
המארות חיים בקבוצות קטנות העוזרות להם להבחין בטורפים ולברוח בזמן. הטורפים העיקריים הם: פומה, זאב הרעמה, גריזון גדול, חתול הפמפס ושועלים שונים וכן עופות דורסים.
אוגר יער הררי
נפוץ בעיקר ביערות הגשם של הרי סיירה דה מאר בטווח 1,200-650 מטר, אך תפוצתו אינה סדירה ופגיעה מעט והוא כנראה במצב קרוב לסיכון. הוא קרוב משפחתם של האוגרים והנברנים ונחשב למקורב למין Eremoryzomys polius החי בפרו באזור הרי האנדים.
מאפיינים
אוגר יער הררי הוא מכרסם בינוני שמשקלו 44-64 גרם, אורכו 1222-139 מ"מ ואורך זנבו 140-175 מ"מ. יש לו בעל פרווה ארוכה בצבע תום עד אדמדם-צהבהב או אפור עם כתמים והבטן לבנה. הוא בעל אצבעות ורודות ארוכות עם שיער חום עליהם והזנב חום ומסתיים בציצה לבנה.
למכרסמים אלה גולגולת ושיניים מוארכות מעט ואינם מזכירות אוגרים רגילים. האוזניים קצרות אך העיניים גדולות והוא מומחה בטיפוס.
הוא חי רק ביערות ההרריים האטלנטים והוא מעדיף יערות טרופיים אך יכול לחיות בכל מיני סוגי יערות נמוכים יותר. למרות שהם מומחי טיפוס על עצים רוב חייהם הם נמצאים על הקרקע. כנראה שהם מתרבים כל השנה. כמו רוב האוגריים הוא אוכל כל המתבסס בעיקר על זרעים למאכל.
רועי גלדסטון
רועי גלדסטון (נולד ב-28 באפריל 1982) הוא עיתונאי ישראלי ומרצה לתקשורת ששימש כראש דסק חדשות הכדורסל בערוץ הספורט. בנוסף הוא גם שדרן ומגיש. משמש כסמנכ"ל תקשורת ודובר במועדון הכדורסל מכבי תל אביב.
ביוגרפיה
רועי גלדסטון הוא בן העיר גבעתיים. למד בבית הספר היסודי ע"ש בורוכוב ובתיכון ע"ש דוד קלעי. בהיותו תלמיד תיכון החל את דרכו בתחום התקשורת כשעבד בעיתון 'מעריב' תחת העורך אביב הברון בין השנים 1998–2000. ב-2006 עבד כעורך ספורט ב-nrg מעריב ותוך כדי השלים לימודי תואר ראשון (BA) בתקשורת וניהול במסלול האקדמי המכללה למינהל. בין השנים 2007–2011, עבד באתר הספורט ONE שם ערך והגיש מבזקי ספורט ברדיו 99FM, ולאחר מכן מונה לכתב כדורגל באתר. הוא סיקר בין היתר את קמפיין הפועל תל אביב בליגה האירופית ובליגת האלופות ואת נבחרת ישראל. שתיים מחשיפותיו היו הקרע בין אלי טביב ומוני הראל, צמד הבעלים של הקבוצה, שהוביל לעזיבתו של הראל את המועדון והעברה היקרה ביותר של שחקן ישראלי בזמנו, ביבראס נאתכו לקבוצת רובין קאזאן הרוסית. ב-2011 מונה לראש דסק חדשות הכדורסל של ערוץ הספורט.
בין שליחויותיו ככתב ערוץ הספורט: אליפות אירופה בליטא 2011, אליפות אירופה סלובניה 2013, אליפות אירופה בצרפת 2015. הפיינל פור של היורוליג בברצלונה 2011, הפיינל פור במילאנו 2014. חתימתו של גל מקל בשורות הדאלאס מאבריקס, ושליחות מיוחדת לקליבלנד, כאשר המאמן הישראלי דייוויד בלאט חתם כמאמן ראשי בשורות הקאבלירס.
גלדסטון היה העיתונאי שחשף את פרשת 'גיא פניני ויונתן שולדברנד' בערוץ הספורט בדצמבר 2012, את מינויו של הרמטכ"ל לשעבר דן חלוץ ליו"ר איגוד הכדורסל באוגוסט 2013 ואת פרשת החוזה הכפול בהפועל תל אביב ביוני 2016, חשיפה עליה היה חתום עם עורך אתר ערוץ הספורט אורי דגון ופרשת בדיקת הסמים של סוני וימס.
סיכול ממוקד
סיכול ממוקד הוא אסטרטגיה וטקטיקה ללוחמה בטרור שפיתחה ישראל ובה כוחות הביטחון פוגעים והורגים באופן ממוקד פעילי טרור במטרה לסכל פיגועים ולפגוע בארגוני הטרור. ישראל רואה בפעילות הסיכול הממוקד, המופנית נגד פעילי טרור פלסטיני, תוך השתדלות שלא לפגוע באזרחים שאינם עוסקים בטרור, בגדר הגנה עצמית המותרת על פי כללי החוק והמוסר.
שם ואטימולוגיה
השם "סיכול ממוקד" הוא תחדיש שטבעו ממשלת ישראל וצה"ל במהלך האינתיפאדה השנייה לתיאור פעולה צבאית של צה"ל המכוונת להתנקשות בפעילי טרור פלסטינים. עם תחילת השימוש במונח נטען על ידי ישראל כי בכל המקרים מדובר בפעולה כנגד "פצצה מתקתקת", המסכלת באופן ברור ומיידי פעולות טרור ספציפיות. בהמשך הורחב השימוש במושג, והוא מתאר כל התנקשות בפעיל המעורב בטרור, בין אם הוא פעיל טרור בעצמו, או מנהיג בארגון שעוסק בטרור. מושג ספציפי זה בא כתחליף למושג הכללי יותר "חיסול", ששימש קודם לכן גם לתיאור פעילות מסוג זה שנעשתה קודם לכן, כדוגמת ההתנקשות ביחיא עיאש או באבו ג'יהאד. בעיתונות האמריקנית מכונה פעולה כזו targeted killing ("הריגה מוכוונת"). בעיתונות הערבית מכונה פעולה כזו "התנקשות" (اغتيال).
מטרות הסיכול הממוקד
לסיכול הממוקד יש מספר מטרות:
ישראל רואה בסיכול הממוקד גישה שיש בה שמירה על טוהר הנשק, משום שלטענתה, בסכסוך המתמשך בין שני העמים החיים בין הירדן לים, נוקטים הפלסטינים באופן שיטתי בטרור חסר הבחנה, המכוון כלפי תושבי ישראל באשר הם. ישראל טוענת כי אינה מגיבה בפעולות תגמול ברוטליות של עין תחת עין, אף שפעולות מסוג זה היו מקובלות בעשור הראשון לקיום המדינה, אלא מנסה להתמקד רק במי שנלחם נגדה, באמצעות הסיכול הממוקד.
בג"ץ, בפסק דין בדבר חוקיות הסיכולים הממוקדים, ב-14 בדצמבר 2006, פסק כי על הסיכול הממוקד לשמש למטרות מניעה בלבד ולא למטרת נקם, ענישה או הרתעה.
ביצוע הסיכול הממוקד
האמצעי המקובל ביותר לביצוע סיכול ממוקד הוא כלי טיס, היורים טילים אל מטרתם. המודיעין מאתר את המטרה וכשניתן "אור ירוק" (אישור לפעולה) מוזנקים כלי טיס לאוויר ופוגעים במיועד להריגה. אמצעים נוספים הם, בין השאר, הטמנת מטען נפץ והפעלתו ברגע הנכון, הטלת פצצה (כמעט תמיד פצצה מונחית) ממטוס קרב, ירי מטווח קרוב על ידי כוח צבאי כגון המסתערבים, וירי צלפים.
עם זאת, בכל אחד משלבי הסיכול, קרי: איתור המטרה, מעקב, וידוא, הזנקת כוח וירי, ישנה אפשרות לבטל מיידית את הפעולה אם קיים חשש סביר לפגיעה בלתי-מידתית בבלתי מעורבים. בסופו של דבר, גם כאשר הטייס באוויר וישנו אישור של מפקד המטה ואישור של אמ"ן או השב"כ שמדובר במטרה, השאלה האם ללחוץ על ההדק מונחת לפתחו של הטייס והוא יכול להחליט לבטל את התקיפה גם ברגע האחרון.
חרף השם "סיכול ממוקד", לא תמיד הסיכול הוא אכן ממוקד. המחבלים הפלסטינים חיים בקרב האוכלוסייה האזרחית, ופגיעה מדויקת, שבה ייפגעו אך ורק מחבלים, קשה מאוד לביצוע. לעיתים המחבלים מקיפים את עצמם באזרחים באופן מכוון על מנת שאלה ישמשו כמגן אנושי. כתוצאה מכך פעמים רבות בפעולות הסיכול הממוקד נפגעים גם אנשים שלא היו יעד של הסיכול הממוקד. לשיא הגיעו הדברים בהריגתו של בכיר גדודי עז א-דין אל-קסאם של חמאס, סלאח שחאדה, ביולי 2002, כששתי פצצות במשקל של חצי טונה כל אחת הוטלו על ביתו בלב שכונה צפופה בעזה, וכתוצאה מהפעולה נהרגו לא רק שחאדה ועוזרו, אלא גם אשתו וילדיו, וכן דיירי בתים אחרים בסביבה. בסך הכול נהרגו 15 פלסטינים, בהם שמונה ילדים. מצד שני, הניסיון לצמצם פגיעה בעוברי אורח הביא לכישלונן, המלא או החלקי, של פעולות אחדות. דוגמה בולטת לכך היא כישלון חיסול צמרת החמאס במבצע קטיף כלניות. עם זאת, החל מ-2005 כמות האזרחים שנהרגו בסיכולים הממוקדים ירדה באופן דרסטי.
מאז 2003 שיכלל צה"ל את טכניקות הסיכול הממוקד שלו. הטכניקות שוכללו במספר מישורים:
פעילי הטרור הבכירים ביותר שנהרגו בסיכול ממוקד הם אחמד יאסין, שהיה מנהיג ומייסד תנועת חמאס, ואחמד ג'עברי, מפקד גדודי עז א-דין אל-קסאם.
הוויכוח סביב השימוש בסיכול ממוקד
הסיכול הממוקד נתון לביקורת בקהילה הישראלית והבינלאומית, בעיקר בקרב ארגוני זכויות האדם הרואים בסיכול ממוקד הוצאה להורג ללא משפט. כמו כן מושמעת ביקורת במדינות אירופה ומדינות ערב. ארצות הברית ברוב המקרים, במיוחד אחרי פיגועי 11 בספטמבר, מסכימה שזכותה של ישראל להשתמש בסיכולים ממוקדים ואף נקטה בטקטיקה דומה בעצמה כנגד אל-קאעידה. בעיתונות האמריקנית מקובל לתרגם את הביטוי "סיכול ממוקד" ל-targeted killing ("הריגה ממוקדת"). דוגמאות לפעולות צבאיות שביצעה ארצות הברית, בעלות מאפיינים מסוימים הדומים לאלו של הסיכול הממוקד, ניתן לראות במבצעי נקם במלחמת העולם השנייה וחנית נפטון בו התנקשו באוסאמה בן לאדן, כמו גם חיסולו של אבו בכר אל-בגדאדי (מנהיג המדינה האסלאמית וארגון הטרור דאעש).
לטענת אחרים, הסיכול הממוקד היא טקטיקה הכרחית לצמצום הטרור אך איננה מספיקה. לדידם, טקטיקה זו – על כל יתרונותיה – אינה מהווה תחליף למבצע קרקעי רחב-היקף לטיהור תשתיות הטרור ופגיעה כמותית נרחבת במחבלים (דוגמת מבצע חומת מגן).
פסיקת בג"ץ בנוגע לסיכול הממוקד
ב-14 בדצמבר 2006 פסק בג"ץ בנוגע לעתירה שהגישו שני ארגוני שמאל כנגד הסיכול הממוקד. לפי פסק הדין כל סיכול ממוקד ייבחן לגופו שכן "אין לקבוע מראש כי כל סיכול ממוקד הוא אסור על פי המשפט הבינלאומי, כשם שאין לקבוע מראש כי הוא מותר". כמו כן, קבע בג"ץ שאזרחים פעילי טרור אינם נחשבים כלוחמים, אך מנגד אינם נהנים מההגנה שהחוק הבינלאומי נותן לאזרחים. בפסיקה קבע בג"ץ כללים שלאורם תיבחן חוקיות הסיכולים הממוקדים. בין השאר נקבע כי על הסיכול הממוקד להיות רק כפעולת מניעה של סיכון חזק ומשכנע ולא כהרתעה או ענישה, המחבל צריך להיות שותף בפעילות מתמשכת ולא חד-פעמית, שאין להשתמש בסיכול ממוקד כאשר ניתן לבצע מעצר או כאשר לסיכול הממוקד נלווית פגיעה בלתי-מידתית באזרחים תמימים, ושסיכולו הממוקד של אדם ייעשה כאשר הוא עדיין חלק ממערך הטרור.
מאז הפסיקה לא דיווחה ישראל על ביצוע סיכולים ממוקדים ביהודה ושומרון, בניגוד לרצועת עזה שם קשה ומסוכן לבצע מעצרים. לטענת "הארץ", במבצע שני מגדלים, שבו נהרגו ביוני 2007 שני פעילי הג'יהאד האיסלאמי הפלסטיני מצפון לג'נין, ניתנו הנחיות מראש שאישרו להרוג אותם אם הם מזוהים.
יחס מחבלים-אזרחים שנהרגו בסיכול ממוקד
העיתונאי והכתב הצבאי של "הארץ", עמוס הראל, סקר את יחס ההרוגים האזרחיים לעומת הרוגים בקרב פעילי הטרור, בפעולות הסיכול הממוקד במהלך השנים. ב-2002 ו-2003, היחס היה 1:1, כלומר על כל מחבל שנהרג, נהרג גם אזרח. הראל קרא לתקופה זו "הימים השחורים" בגלל יחס האבדות האזרחיות הגבוה בהשוואה לתקופות יותר מאוחרות. הוא ייחס זאת לגישת חיל האוויר הישראלי בתקופה זו לתקוף מחבלים גם כאשר הם נמצאים במקום מאוכלס בצפיפות. הראל מסכים שהיו חוקי ביטחון כדי למנוע הרג רב של אזרחים, אך טען שאלה "כופפו" או "עוקמו" כאשר היה צורך לפגוע במטרה חשובה.
עד סוף 2005 יחס ההרוגים האזרחיים ירד באופן חד ל-1:28, כלומר: אזרח אחד נהרג על כל 28 מחבלים שנהרגו. הראל נותן קרדיט לירידה זו למפקד חיל האוויר דאז, האלוף אליעזר שקדי. היחס עלה ל-1:10 ב-2006, עקב "מספר תקלות של חיל האוויר". ברם, ב-2007 ו-2008 היחס ירד שוב ליחס חסר תקדים של 1:30, כלומר: על כל אזרח שנהרג, לפחות 30 מחבלים נהרגו. יחס זה אומר שמתוך סך ההרוגים בסיכולים ממוקדים בתקופה זו, רק 2%–3% היו אזרחים. גרפים המראים שיפור ביחס מ-2002 עד ל-1:30 ב-2008 צוטטו על ידי יעקב כץ בג'רוזלם פוסט. לפי שקדי עצמו, עם סיום תפקידו (ב-2008) היה היחס 1:24.
הפרופסור ועורך הדין אלן דרשוביץ מאוניברסיטת הרווארד ציין שהנתון של 1:30 מ-2008 מייצג את יחס האבדות אזרחים-חמושים הנמוך ביותר בהיסטוריה של הלוחמה בטרור. דרשוביץ מבקר את התקשורת העולמית וארגוני זכויות אדם על כך שלא התייחסו לכך באופן מספק ונמנעו לדווח על כך בהרחבה. הוא טען שגם שנתון זה יכול להיות מטעה (והתכוון לכך שהיחס האמיתי נמוך עוד יותר) מאחר שלא כל האזרחים הם עוברי אורח תמימים.
באוקטובר 2009 ציין דרשוביץ שהיחס במערכת הסיכולים הממוקדים של ישראל עמד על יחס של אזרח 1 הרוג על כל 28 מחבלים. הוא טען ש"זה היחס הטוב ביותר של כל מדינה שהיא בעולם שנלחמת מלחמה א-סימטרית כנגד טרוריסטים שמתחבאים מאחורי אזרחים. יחס זה טוב בהרבה מזה שהושג על ידי הממלכה המאוחדת וארצות הברית בעיראק או באפגניסטן, שם שתי האומות הפעילו סיכולים ממוקדים של מנהיגי הטרוריסטים." ביחס לנהלים ושיטות העבודה של צה"ל שהובילו ליחס שיא זה, והסיבות שבכל זאת עדיין נהרגים מדי פעם אזרחים, ציטט דרשוביץ את עדותו של קולונל ריצ'רד קאמפ על מבצע עופרת יצוקה:
ברם, ביולי 2011 במאמר שפורסם ב-Michigan War Studies Review תחת השם "Targeted Killings: A Modern Strategy of the State" על ידי A.E. Stahl ו-William F. Owen נכתב שאל יחסי אבדות ומניין מתים צריך להתייחס בהתחלה בספקנות. הם כתבו ש"אזהרה: אל מנייני מתים מדווחים ויחסי אבדות צריך לגשת עם ספקנות. יותר מדי קל לעשות מניפולציות על סטטיסטיקות למטרות פוליטיות, ובכך לדרבן טיעונים המבוססים עליהן."
ארגון זכויות האדם הישראלי "בצלם" עורך מחקרים וסטטיסטיקות משלו על אבדות בסכסוך הישראלי-פלסטיני ולא מסתמך על הנתונים הרשמיים של צה"ל. לפי הסטטיסטיקות של "בצלם" בסיכולים הממוקדים נהרגו 384 פלסטינים בין ספטמבר 2000 לדצמבר 2008. מתוכם, 232 בני אדם (60.4%) היו המטרות (כלומר: החמושים שאותם התכוונו לחסל) ו-152 (39.6%) היו עוברי אורח. זה מצביע על יחס של 1:1.52 במשך כל התקופה. מנגד, חוקרים כמו יהונתן דחוח-הלוי הטילו ספק במהימנות של נתוני "בצלם" וטענו שהארגון מסווג במקרים רבים פעילים חמושים ופעילי טרור כאזרחים שלא נטלו חלק בלחימה.
פלסטינים שנהרגו בסיכול ממוקד
הערה: תיאור התפקידים הוא על פי דובר צה"ל.
פעילי חזבאללה שנהרגו בסיכול ממוקד
הערה: חלק מן הסיכולים הממוקדים הללו לא אושרו באופן רשמי על ידי ישראל, והם יוחסו לה על ידי מקורות זרים.
פארק המחקר של אוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין
פארק המחקר של אוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין (באנגלית: Research Park at the University of Illinois at Urbana-Champaign) הוא מתחם מחקר ופיתוח בחלקה הדרום-מערבי של אוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין בעיר שמפיין, אילינוי בארצות הברית. הפארק מהווה מרכז מחקרי לטכנולוגיה עילית וכולל חברות הזנק ומחקר ופיתוח של חברות ממוסדות. למעלה מ-90 חברות פועלות בפארק וביניהן אנהאוזר-בוש, קטרפילר, ג'ון דיר ועוד.
פארק המחקר של אוניברסיטת אילינוי משלב אלמנטים עסקיים ואלמנטים מחקריים מתוך אוניברסיטת אילינוי. חוקרים מהאוניברסיטה נעזרים בפארק המחקר כדי לפתח, לייצר ולמסחר פטנטים מדעיים פרי מחקרם. חברות פרטיות מקבלות גישה לכוח העבודה הסטודנטיאלי והמחקרי של האוניברסיטה. מאז הקמתו של הפארק למעלה מ-202 חברות פעלו בשטח המתחם והעסיקו למעלה מ-1,500 עובדים ומתוכם כ-450 סטודנטים מתמחים. תפוקת כח האדם והפעילות המסחרית של הפארק מהווה נדבך חשוב בפיתוח הכלכלה של מרכז אילינוי. תפוקתו הכלכלית של הפארק עומדת על קרוב ל-170 מיליון $.
חממת אנטרפרייז וורקס
אינקובטור אנטרפרייז וורקס (באנגלית Enterprise Works Incubator) הוא חממה לפיתוח מיזמי הזנק עבור חוקרים, סטודנטים וחברי פקולטה של אוניברסיטת אילינוי. המרכז מנוהל על ידי אוניברסיטת אילינוי ומציע שטח למיזמים שונים הכולל מעבדות, משרדים ושטחי מחקר ופיתוח. בנוסף המרכז מציע למפתחים שירותי ייעוץ שונים הכוללים את תוכנית "יזם הבית" של החממה הכוללת שבעה יזמים מנוסים המאמנים ומדריכים יזמים חדשים. בנוסף מציעה החממה שטח ציבורי המאפשר ליזמים השונים הזדמנויות להתרשת, לשתף רעיונות ולשפר את מוצריהם ביחד.
היסטוריה
הקמת הפארק אושרה על ידי חבר הנאמנים של אוניברסיטת אילינוי בנובמבר 1999 והנהלתו הורכבה רשמית בחודש מרץ של שנת 2000. אוניברסיטת אילינוי חברה לחברת ההחזקות פוקס\אטקינס אשר חכרה את השטח החקלאי שעליו יועד הפארק מהאוניברסיטה והיא החברה הבונה ומתחזקת את מבני הפארק מאז. הפארק פתח את שערי הבניין הראשון במתחם בשנת 2001 וכיום חולש על שטח של 800 דונם. בשנת 2003 העניקה מדינת אילינוי מענק לאוניברסיטה להקמת חממת אנטרפרייז וורקס לקידום יוזמות הזנק במסגרת פעילות הפארק. הבניין נחנך והחל את פעילותו בשנת 2004. פיתוח הפארק תורם לתקציב מדינת אילינוי 4.1 מיליון$ בכספי מיסים מדי שנה והכנסות המיסים מעלויות הבנייה מאז הקמת הבניין הראשון מוערכת בכ-7.2 מיליון$ נוספים. מספר החברות הפעילות בפארק עלה בהדרגה. בשנת 2013 פתחו אנהאוזר-בוש ודאו כימיקלים מעבדות בפארק. בשנת 2015 קטרפילר, אבווי ואמראן, חברת החשמל המקומית של המערב התיכון, פתחו מעבדות בפארק.
סימה
{{פירושונים|
ראו גם
}}
מארת צ'אקו
מארת צ'אקו (שם מדעי: Dolichotis salinicola) היא מין של מכרסם ממשפחת הקביתיים וקרובתה של המארה הפטגונית הגדולה והמפורסמת יותר ממנה.
תיאור
מארת צ'אקו קטנה מקרובתה והיא מגיעה לאורך 40–50 ס"מ ולמשקל של עד 4 ק"ג בממוצע. האוזניים קטנות ובולטות הרבה פחות והיא פחות רצה ויותר מתחפרת מקרובתה. בשאר הדברים היא מזכירה מאוד את קרובתה.
כמו הקביה הפטגונית הם אוכלי צמחים הניזונים מצמחי הפמפס והם חיים בקבוצות קטנות בערך 4–5 פרטים ששומרים ומזהירים מטורפים. הם קרובי המשפחה של הקפיבארה והקביה ואינם קרובות לארנבות כמו שהם נראים.
לעומת המארה הפטוגנית, מארה זו איננה נמצאת בסכנת הכחדה.
ישראל במשחקים הפאראלימפיים אטלנטה (1996)
משלחת ישראל למשחקים הפאראלימפיים אטלנטה כללה 40 ספורטאים שהתחרו ב-9 ענפים.
דיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק
דיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק (באנגלית: ANZAC Mounted Division) הייתה יחידה צבאית שנבנתה במהלך מלחמת העולם הראשונה והורכבה בעיקר ממתנדבים מאוסטרליה וניו זילנד והתבססה בעיקר על רגלים רכובים. עיקר פעילות הדיוויזיה הייתה במערכה על סיני וארץ ישראל במהלכה השתתפה בקרבות מרכזיים בין 1916 ל-1918. פורקה ב-1919.
רקע
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה פנתה בריטניה לדומיניונים שהיו תחת חסותה בבקשת סיוע בלוחמים, ציוד ונשק. המדינות אליהן נעשתה הפנייה כללו, בין בשאר, את הודו, אוסטרליה, ניו זילנד ודרום אפריקה. ככלל ההיענות הייתה גבוהה כשעיקר המתגייסים היו מהודו (כ-1,000,000 חיילים) ואחריה אוסטרליה (כ-420,000 חיילים) וניו זילנד (כ-100,000 חיילים).
החיילים האוסטרלים והניו זילנדים שהתגייסו הוצבו במספר דיוויזיות ייעודיות שכונו אנזא"ק (ANZAC - Australian and New Zealand Army Corps). עיקר כוח זה לחם במערכת גליפולי ובחזית המערבית אולם יחידות רכובות שלו לחמו גם במערכה על סיני וארץ ישראל. בין יחידות אנזא"ק שלחמו בחזית ארץ ישראל הייתה גם דיוויזיית הרגלים הרכובים.
רגלים רכובים היו חיילים הלוחמים כרגלים אולם מתנייעים ליעדם על גבי סוסים. סוג זה של חיילים, שהיה נפוץ לפני מלחמת העולם הראשונה ובמהלכה, החל להצטמצם לאחר המלחמה כשהצבא החל לנייד חיילי רגלים על גבי כלי רכב משוריינים.
הקמתה
דיוויזיית הרגלים הרכובים של אנזא"ק הוקמה במרץ 1916, כחלק מקורפוס אנזא"ק הראשון, על ידי מייג'ור גנרל הנרי שובל וכללה שלוש בריגדות של הפרשים האוסטרלים הקלים ובריגדה של רגלים רכובים מניו זילנד. ב-1915, טרום הקמת הדיוויזיה, השתתפו רבים מחייליה במערכת גליפולי ופונו בדצמבר אותה שנה למצרים שם צורפו לחיל המשלוח המצרי.
קרבות סיני
מייד לאחר הקמתה במצרים הועברה הדיוויזיה לתעלת סואץ שם החליפה את הדיוויזיה האוסטרלית הראשונה שעברה לחזית המערבית. בשלהי אפריל 1916, בעקבות התבוסה הבריטית בקרב תעלת סואץ השני, עברה הבריגדה הניו זילנדית את התעלה כדי לתגבר את אחיזת הבריטית בגדה המזרחית.
ביולי אותה שנה איתרה טיסת סיור בריטית כוחות טורקים בצפון סיני והדיוויזיה כולה חצתה את התעלה והתקדמה מזרחה. ב-3 באוגוסט פרץ קרב בקרבת נווה המדבר רומני בין הבריטים לטורקים שהסתיים ב-5 באוגוסט בניצחון בריטי ובנסיגת הטורקים. פרשי הדיוויזיה רדפו אחרי הטורקים הנסוגים עד ביר אל-עבד אך נהדפו על ידי כוח טורקי חזק.
קרבות עזה
הדיוויזיה השתתפה בקרב עזה הראשון, שהתחולל בין 26 במרץ ל-27 במרץ 1917, והיחידות הרכובות הצליחו להתקדם מרחק ניכר ממזרח לעזה ותקפו את העמדות הטורקיות מצפון מזרח לעיר. קריאה שגויה של מפת הקרב וחוסר הבנה של הישגי הדיוויזיה גרמו לפיקוד הבריטי לקרוא לנסיגה כללית של הכוחות.
לאחר הקרב הראשון שונה הרכב הדיוויזיה והיא כללה 2 בריגדות רכובות אוסטרליות, בריגדת רגלים רכובים ניו זילנדית ובריגדת "יומנרי" בריטית.
הדיוויזיה השתתפה גם בקרב עזה השני, שהתחולל בין 17 באפריל ל-19 באפריל 1917. הדיוויזיה פעלה, יחד עם דיוויזיית הרגלים הרכובים האוסטרלית, ממזרח לעזה. החלטת הפיקוד הבריטי הייתה לתקוף את עזה חזיתית על ידי דיוויזיות הרגלים כשהדיוויזיות הרכובות ממזרח לעזה התקדמו מעט מאוד. בקרב זה נפגעו כ-105 מחיילי הדיוויזיה.
קרב באר שבע וצפון הנגב
ב-31 באוקטובר 1917 השתתפו שלוש מהבריגדות של הדיוויזיה בקרב באר שבע. שתי בריגדות (בריגדת הפרשים הקלים הראשונה ובריגדת הרגלים הרכובים הניו זילנדית) תקפו את תל שבע שממזרח לבאר שבע והבריגדה השלישית (בריגדת הפרשים הקלים השנייה) חסמה את הדרך מחברון כדי למנוע הגעת תגבורות טורקיות. לאחר כיבוש התל התקדמה בריגדת הפרשים הקלים הראשונה אל תוך העיר וסייעה בכיבושה.
מייד לאחר כיבוש באר שבע התקדמה הדיוויזיה צפונה והשתתפה בקרבות תל חווילפה (כ-16 ק"מ מצפון לבאר שבע). מאחר שהטורקים שלטו במקורות המים למרגלות התל נאלץ הפיקוד הבריטי לקבוע לכל בריגדה סבב לחימה קצר על התל ואחריו חזרה דרומה למעיינות בבאר שבע ובנחל הבשור. רוטינה זו נמשכה עד ה-6 בנובמבר אז רוכזו רוב הדיוויזיות הבריטיות מול ביצורי הטורקים בתל חווילפה, תל א-שריעה ותל הוריירה ובקרב שנמשך יומיים פרצו את קווי ההגנה הטורקים ואילצו את הטורקים לסגת. הפיקוד הטורקי שחשש מכיתור עזה הורה על נסיגה מעזה שבוצעה תחת מתקפה של כוחות בריטים מדרום.
מרדף פלשת
ב-7 בנובמבר החלו הבריגדות של הדיוויזיה לנוע צפונה כשעד ה-9 בנובמבר כבשו את אל-מג'דל, בית דראס ואיסדוד. ב-10 בנובמבר התייצבו על גדתו הדרומית של ואדי סוכרייר כשעל גדתו הצפונית של הנחל התבצרו כוחות טורקים חזקים. במהלך היומיים הקרובים תוגברו הכוחות הבריטים לאורך הנחל וב-12 בנובמבר חצתה הדיוויזיה את הנחל והתקדמה צפונה לכוון יבנה.
צליחת הירקון
הטורקים הצליחו לבסס אחיזה חזקה בגדה הצפונית של הירקון שנתמכה על ידי סוללות ארטילריה שסיכנו את העורף הלוגיסטי הבריטי. בהתאם לכך החליט הפיקוד הבריטי להשתלט גם על הגדה הצפונית של הירקון ולהסיג משם את הטורקים. הניסיון הראשו יצא לפועל ב-2 בנובמבר 1917 כשבריגדת הרגלים הרכובים הניו זילנדית חצתה את שפך הירקון והשתלטה על המוצבים הבריטים שמצפון לשפך. בעקבותיה עברו את הירדן חיילח בריגדת הרגלים ה-161 של הדיוויזיה ה-54. למחרת יזמו הטורקים מתקפת נגד והצליחו לכבוש מחדש את עמדותיהם.
כיבוש הגדה הצפונית התממש רק ב-20 בדצמבר על ידי יחידות אחרות ולאחר שהדיוויזיה עברה לגזרה המזרחית.
כיבוש יריחו
כיבוש ירושלים וכיבוש שתי גדותיו של הירקון איפשר לבריטים לייצב את קו שתי העוג'ות שנמתח בין חוף הים התיכון לירושלים. הבריטים, שחששו ממתקפה מכוון מזרח החליטו להאריך את קו העוג'ות מזרחה עד לנהר הירדן.
בהתאם לכך הורה הפיקוד הבריטי, בפברואר 1918, להעביר את הדיוויזיה, בפיקודו של אדוארד צ'ייטור, לבקעת הירדן על מנת להרחיב את השליטה ממזרח לירושלים. הדיוויזיה יצאה מזרחה ב-14 בפברואר וכבשה את הר מונטר ב-19 בפברואר. ההתקדמות מזרחה הואטה בגלל התנגדות טורקית חזקה והדיוויזיה נעזרה בסיוע של חיילי הרגלים של הדיוויזיה ה-60. בשלהי ה-19 לחודש נכבש מתחם נבי מוסא וכוחות הדיוויזיה המשיכו למערכה לכיבוש יריחו אותה השלימו ב-21 בפברואר כשהגיעו לגדת נהר הירדן באזור גשר גורניה.
לאחר כיבוש יריחו וייצוב קו שתי העוג'ות חזרה הדיוויזיה לאזור ראשון לציון.
קרבות עבר הירדן
בשלהי מרץ חזרה הדיוויזיה לבקעת הירדן והחל מ-21 במרץ 1918 השתתפה בקרב עבר הירדן הראשון כשהיא מתוגברת על ידי קורפוס הגמלים הקיסרי. מטרת קרב זה הייתה להשתלט על עמאן ותחנת הרכבת החיג'אזית שהוקמה בעיר וזאת כדי למנוע מתגבורות לעבור בין דרום ירדן לצפונה ולסוריה. הקרב נמשך עד 2 באפריל ובמהלכו הגיעו כוחות הדיוויזיה עד כ-10 ק"מ מעמאן אולם התנגדות טורקית חזקה ומזג אוויר גשום הביאו להחלטה לקרוא לנסיגת הכוחות. בסיום הקרב נמנו כ-1,350 נפגעים בריטים.
ב-30 במרץ 1918 השתתפה הדיוויזיה בקרב עבר הירדן השני שמטרתו העיקרית הייתה השתלטות על שטחים ממזרח לירדן כדי להוות נקודת מוצא לכיבוש עמאן. הקרב נמשך עד 4 במאי ובמהלכו נתקלו הכוחות הבריטים בהתנגדות טורקית חזקה ונאלצו לסגת. תוכנית הקרב כלל חסימת צירים על ידי שבט בדואי שנטש את שדה הקרב וגרם להתחזקות ההתנגדות הטורקית.
ב-21 בספטמבר השתתפה הדיוויזיה בקרב עבר הירדן השלישי שהיווה חלק ממערכת מגידו. בשלבים הראשונים של הקרב חסמה הדיוויזיה את המעברים העיקריים של הירדן בחלק הדרומי של בקעת הירדן וזאת כדי למנוע, מצד אחד, נסיגה של חיילים טורקים של הארמייה השמינית והארמייה השביעית מהרי השומרון ומצד שני למנוע הגעת תגבורות של הארמייה הרביעית, שישבה בעבר הירדן, מלהגיע לסייע ליחידות הטורקיות בצידו המערבי של הירדן. בהמשך הקרב חצו כוחות הדיוויזיה את הירדן וכבשו את עמאן וחסמו מעבר כוחות טורקים צפונה. הקרב נמשך עד ה-30 בספטמבר ובסיומו תפסה הדיוויזיה גזרה שאורכה כ-100 ק"מ מצפון ומדרום לעמאן ושבתה מעל 10,000 חיילים טורקים.
סיום המלחמה והמרד הערבי
לקראת סיום המלחמה חזרה הדיוויזיה לאזור ראשון לציון להתארגנות שם היו מעורבים חייליה בטבח סרפנד אל-עמאר ובשלהי 1918 מונה גרנוויל ריירי למפקדה. בתחילת 1919 הועברה הדיוויזיה לרפיח שם החל פירוקה ומשלוח החיילים בחזרה לביתם. תהליך זה נעצר עקב המרד במצרים והחיילים הצטוו לפעול נגד המורדים. תהליך דיכוי המרד נמשך כחודש ואחריו נמשך תהליך פירוק הדיוויזיה שהסתיים ב-30 ביוני 1919.
מרמוסט גולדיי
מרמוסט גולדיי (שם מדעי: Callimico goeldii; ע"ש המגלה שלהם "אמיל גולדיי") הוא מין יחיד בסוגו של פרימט ממשפחת המרמוסטיים שבקופי העולם החדש החי בטבע ביערות באמריקה הדרומית.
מאפיינים
קופים אלה חיים ביערות הטרופיים של בוליביה, אקוודור, קולומביה, ברזיל ופרו. הם שחורים או חומים כהים כמעט לגמרי, למרות שלעיתים יש פרטים עם גוונים לבנים, חומים או אדומים והם קטנים מאוד כשאר המרמוסטיים. אורכם הממוצע 20-23 ס"מ ומשקלם עד 500 גרם. זנבותיהם ארוכים בערך כמו גופם.
מרמוסט גולדיי נחשב למין מעבר בין משפחת הצבוסיים למשפחת המרמוסטיים.
המרמוסיים חיים בחבורות מעורבות של זכרים ונקבות. הנקבות יכולות להתרבות פעמיים בשנה, אך ממליטות גור אחד המטופל על ידי כל בני החבורה. הם יכולים לחיות בשבי עד 10 שנים. לעיתים הם חיים יחד עם קופי הטמרין הקרובים אליהם.
המרמוסטים הם אוכלי כל כמו שאר הקופים והם ניזונים מצמחים, פירות כמו התאנה, חרקים, עכבישים, זוחלים קטנים וביצים. הם מחפשים את האוכל בין סבכי העלים והשיחים והם נחבאים אל הכלים.
נחמן גדליהו ברודר
הרב נחמן גדליהו ברודר (ב' בתמוז ה'תרי"ז, 1857 – ט' באב ה'ת"ש, 1940) היה תלמיד חכם ירושלמי, מראשי היישוב הישן ויושב ראש הוועד הכללי כנסת ישראל, ממונה כולל הורדונה, מייסד בתי הורדונא, ועוד.
ביוגרפיה
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-19, בימיה הראשונים של תנועת חיבת ציון, חרף אפשרות ש למשרת רבנות ברוסיה ובפולין, החליטו בני הזוג ברודר לעלות ארצה. ביום ד' בתמוז ה'תרמ"ה (1885) הגיע ארצה, התיישב בירושלים, ושב ללימוד התורה בישיבות בעיר. למד גם קבלה וכתבי מחשבה יהודית מימי הביניים. בתו שרה נישאה בשנת ה'תרס"ד (1904) לרב משה המאירי (אוסטרובסקי).
מורה בכפר סומייל
בקיץ ה'תרמ"ו (1986) הוזמן ברודר לשמש מורה לילדיה של שרה איטה פלמן, אשר התגוררה בפרדס בשולי הכפר הערבי סומייל. במקביל לעבודתו, התמחה בבוטניקה, עד שנחשב למומחה מיוחד בייחוד בתחום האתרוגים המורכבים. בעקבות זאת, כאשר הוכרז חרם רבני על אתרוגי קורפו והחלה הזמנת אתרוגים מארץ ישראל אל תפוצות הגולה, הוזמן ברודר בידי הרב נפתלי הרץ הלוי, רבה של יפו, כדי לעמוד על טיבם של מטעי האתרוגים השונים, ועל דעתו ניתנו הכשרי הרב הלוי לפרדסים השונים.
מראשי היישוב הישן בירושלים
בסוף שנת ה'תרנ"ד (1894) שב הרב ברודר לירושלים, ונבחר לממונה כולל הורדנה (גרודנו), מגדולי הכוללים בעיר. הוא החזיק במשרה מרכזית זו במשך כחמישים שנה, עד לפטירתו. כנציג הכולל נכנס לעבודה גם בוועד הכללי כנסת ישראל, שהיה באותה עת המוסד הציבורי החשוב ביותר של בני היישוב הישן בעיר, ולימים אף שימש יושב ראש הנהלת הוועד. מאותה עת נתגלו כשרונותיו ומסירותו לצורכי הציבור, עסקי חסד שונים למוסדות ויחידים, פעילות מול השלטונות העות'מאנים ועוד. באותה עת נעשה ליד ימינו של הרב שמואל סלנט, הרב האשכנזי של העיר. בשנת ה'תרנ"ט נתמנה לאחד מגבאי חברת "פוקח עוורים" אשר סייעה לחולי עיניים שנתרבו בעיר.
בשנת ה'תרס"ו (1906) היה מעורב בניסיון לבחירת הרב מאיר שמחה הכהן מדווינסק לכהן ברבנות העיר, ובשנת ה'תרע"ד (1913) היה מעורב בניסיון להעמיד ברבנות את הרב מאיר אטלס. בהמשך, היה מעורב עמוקות בבחירת הראי"ה קוק, והיה ממקורביו שנים רבות, והרב צבי פסח פרנק לרבני העיר, והיה מראשי החותמים על כתבי המינויי בשם כל מוסדות היישוב הישן.
כממונה כולל הורדנא, לצד עבודתו הקבועה בחלוקת כספי החלוקה, עסק בבנין ירושלים. בשנת ה'תרנ"ב (1892), לאחר שגייסו הוא והרב שמעון אלעזר כהנא תרומות, רכשו השניים את השטח של "בתי הורדונא" בו נבנו בהשתדלותו ארבעה עשר בתים, ועליהם בית-מדרש גדול אותו ניהל במשך שלושים וחמש שנה. אחרי פטירתו נקרא בית המדרש "גן ירושלים" בשכונה על שמו ועל שם רעייתו. כן בנה לכולל בתים נוספים בשכונות שונות בירושלים החדשה.
בשנת ה'תרס"ו (1906) היה ממייסדי ארגון "אוצר החסד קרן שמואל", והיה פעיל בו בשנים הבאות. בתקופת מלחמת העולם הראשונה היה פעיל בוועד המרכזי "לעזרת היהודים הסובלים מהמלחמה" בירושלים.
לצד עבודתו הציבורית פרסם שני ספרים תורניים, בהם רעיונות תורניים, קבליים ומחקריים – "גן ירושלים" (תרנ"ט) ו"רוח הגן" (תרפ"ג). התיבה החוזרת "גן" היא ראשי התיבות של שמו הפרטי.
הרב נחמן גדליהו ברודר נפטר בירושלים בתשעה באב ה'ת"ש (1940), ונטמן בהר הזיתים.
"איש ירושלים"
בשנת ה'תרצ"ז, עם הגיעו לגבורות, פרסם "ועד יובל" מיוחד ספר לכבודו של הרב ברודר תחת הכותרת "איש ירושלים". בספר נדפסו תמונתו, תולדותיו וכן מכתבי ברכה מהרבנים יצחק אייזיק הלוי הרצוג, יעקב מאיר, צבי פסח פרנק, בן ציון מאיר חי עוזיאל, יוסף גרשון הורביץ ועוד, וכן ברכת מוסדות ירושלמיים, הוועד הלאומי, וכן אישים מרכזיים ביישוב. עוד פורסמו מאמרי הערכה על פעולותיו מאת הרב משה אוסטרובסקי (עורך הספר, חתנו), יוחנן זופוביץ, ועוד.
כן נדפס מאמר נרחב פרי עטו של ברודר תחת הכותרת "לקורות הרבנות הירושלמית האשכנזית" המגולל בפרוטרוט, לעיתים בגוף ראשון, את גילגולי רבנות ורבני הקהילה האשכנזית העיר. מאמר זה נחשב ל"אחד המקורות המוסמכים ביותר לתולדות הרבנות האשכנזית בירושלים".
עונת 2007/2008 ביורוליג
עונת 2007/2008 ביורוליג הייתה העונה ה-51 של תחרות אירופית לקבוצות כדורסל והשמינית שאורגנה על ידי Euroleague Basketball Company.
המשחק הראשון התקיים ב-22 באוקטובר 2007 ותחרות הסתיימה ב-4 במאי 2008. בתחרות השתתפו 24 קבוצות.
העונה הסתיימה בניצחון של צסק"א מוסקבה, זה היה הניצחון השישי בתולדות המועדון.
רמונאס שישקאוסקאס (ליטא) מצסק"א מוסקבה נבחר לכדורסלן המצטיין של העונה.
טרייג'ן לנגדון (ארצות הברית) מצסק"א מוסקבה נבחר לכדורסלן המצטיין של פיינל פור.
מתכונת התחרות
24 קבוצות החלו בעונה הסדירה כאשר המשחקים נערכו ב-3 בתים. בשלב הבא, 16 קבוצות התחרו ב-4 בתים. מנצח של כל בית וסגנו קודמו למשחקי רבע הגמר שהתקיימו עד ל-2 ניצחונות. פיינל פור נערך בפלאסיו דה דפורטס דה לה קומונידד דה מדריד, מדריד.
ישראל בתחרות
מכבי תל אביב השתתפה במשחקי ה-16, סיימה את הבית במקום השני וקודמה לשמינית הגמר. בסופו של דבר היא הגיעה למשחק הגמר, אך הפסידה בו.
נורינקו
נורינקו (בסינית מפושטת: 中国北方工业公司 "איגוד התעשיות הצפוני של סין", באנגלית: Norinco) היא חברה סינית המייצרת רכבים, בעיקר משאיות, רכבים פרטיים ואופנועים, וכן מכונות, ציוד אופטי ואלקטרוני, ציוד ייעודי לשדות נפט, כימיקלים, חומרי נפץ ותחמושות, ונשק אזרחי וצבאי. נורינקו מעורבת גם בפרויקטים אזרחיים בתחום הבניין.
מחוץ לסין ידועה נורינקו בשל מוצרי ההי-טק שלה בתחומים הצבאיים, כולל מערכות תקיפה מדויקות, נשק וציוד תת-מימי, נשק נגד מטוסים ונגד טילים וכן מוצרי איסוף מודיעין, פצצות דלק, וציוד לפיזור הפגנות. היא מייצרת מגוון רחב של ציוד צבאי החל מנשק קל דוגמת QSW-06 המרגמה האוטומטית 2B9 Vasilek ועד למערכות טילים מתוחכמות.
סרטי קולנוע שהופקו על ידי אולפני וולט דיסני
משנת 1937 ואילך אולפני וולט דיסני הפיקו והפיצו הן סרטי אנימציה והן סרטי לייב-אקשן באופן עצמאי או במסגרת שיתופי פעולה עם חברות הפקה נוספות. האולפן הראשי המוקדש להפקת סרטי אנימציה הוא אולפני האנימציה הנוכחיים של וולט דיסני, אך הפקות מקבילות אחרות הצטרפו לקו הראשי הזה, המיוצר מקטעים פנימיים של דיסני וסניפים זרים, או בהפקה משותפת עם אולפנים עצמאיים. סרטי התעודה של Disneynature אינם כלולים ברשימה זו.
הפקות משותפות של פיקסאר ודיסני
להלן רשימת הסרטים העלילתיים המונפשים שהופקו על ידי אולפני פיקסאר, בהפקה משותפת עם אולפני וולט דיסני. כל הסרטים ברשימה שלהלן הם סרטי תלת־ממד.
סרטי ספין-אוף מונפשים
להלן רשימת סרטי ספין אוף מונפשים שהופקו על ידי אולפני וולט דיסני כתוספת לזיכיונות קיימים, והופצו במקור בבתי הקולנוע.
סרטי לייב-אקשן
להלן רשימת סרטים הקולנוע מסוג לייב-אקשן שהופקו בשיתוף עם אולפני וולט דיסני והופצו במקור בבתי הקולנוע.
סרטים שהופקו ישירות לשוק השכרת סרטי הווידאו
להלן רשימה של הסרטים המונפשים והסרטים הלא מונפשים שהופקו על ידי אולפני וולט דיסני ויצאו במקור ישירות לשוק השכרת סרטי הווידאו.
רבים מהסרטים הללו הם סרטי המשך לסרטי קולנוע באורך מלא של אולפני וולט דיסני.
סרטים עם מדיה מעורבת
להלן רשימת הסרטים העלילתיים שהופקו על ידי אולפני וולט דיסני המכילים סצינות לייב-אקשן בשילוב עם דמויות אנימציה.
מיכאיל מישוסטין
מיכאיל ולדימירוביץ' מישוסטין (ברוסית: Михаил Владимирович Мишустин; נולד ב-3 במרץ 1966) הוא פוליטיקאי וכלכלן רוסי, אשר מכהן כראש ממשלת רוסיה החל מ-16 בינואר 2020. קודם לכן כיהן כראש שירות המיסים הפדרלי משנת 2010 עד 2020.
הוא מונה לראש הממשלה ב-15 בינואר 2020, בעקבות התפטרותו של דמיטרי מדבדב, המינוי אושר יום לאחר מכן על ידי הדומה. ב-30 באפריל 2020, מישוסטין הודיע כי הוא נמצא חיובי לנגיף COVID-19 ובכך הפך לאישיות הבכירה ברוסיה ולראש ממשלה השני בעולם, אחרי בוריס ג'ונסון, שנדבק בנגיף. ב-19 במאי, 20 יום לאחר מכן, דווח שהבריא וחזר לתפקידו.
ראשית חייו והשכלה
מיכאיל מישוסטין נולד ב-3 במרץ 1966 בלובניה לוולדימיר ולואיזה מישוסטינה. ולדימיר עבד בחברת התעופה איירופלוט ואמו הייתה אחות בהכשרתה. בשנת 1989 סיים לימודי הנדסת מערכות במכון סטנקין, ובשנת 1992 סיים לימודי תואר שני באותו המכון. לאחר סיום לימודיו החל לעבוד כמנהל מעבדת בדיקות, ובהמשך עמד בראש מועצת המועדון הבינלאומי למחשבים (ICC), ארגון ללא מטרות רווח בבעלותו של אוליגרך בשם אלכסנדר אודודוב.
Do I Wanna Know?
Do I Wanna Know? (תרגום חופשי: האם אני רוצה לדעת?) הוא שיר מאת להקת האינדי רוק האנגלית ארקטיק מאנקיז מאלבומם החמישי "AM" (2013). הסינגל יצא ביוני 2013 לצד וידאו קליפ נלווה, ולאחר מכן פורסם להורדה דיגיטלית ב-iTunes. מהדורת סינגל ויניל של שבעה אינצ'ים יצאה ב-22 ביוני 2013, עם בי-סייד בשם "2013".
מיכאיל מישוסטין
ראשית חייו והשכלה
בשנת 1998 הצטרף לשירות המדינה כעוזר מערכות מידע לחשבונאות ובקרה על קבלת תשלומי המס לראש שירות המס הממלכתי של הפדרציה הרוסית. אחר כך מונה לסגן השר הפדרלי לענייני מיסים וחובות, ראש סוכנות הנדל"ן הפדרלית במשרד לפיתוח כלכלי של רוסיה וראש הסוכנות הפדרלית לניהול אזורים כלכליים מיוחדים.
Do I Wanna Know?
הסינגל הגיע למקום ה-11 במצעד הסינגלים הבריטי, ולמקומות גבוהים במצעדי מספר מדינות נוספות ברחבי העולם. היה זה השיר הראשון של הארקטיק מאנקיז שנכנס למצעד בילבורד הוט 100 בארצות הברית (מקום 70 במרץ 2014). ב-2015 היה מועמד השיר לפרס גראמי בקטגוריית ביצוע הרוק הטוב ביותר.
מיכאיל מישוסטין
ראשית חייו והשכלה
בשנת 2008 עזב את השירות הציבורי וחזר לעסקים - הפעם בתחום ההשקעות. הוא כיהן במשך כשנה כנשיא חברת OFG Invest, שאחד ממייסדיה היה שר האוצר של רוסיה לשעבר, בוריס פיודורוב ובפברואר 2009 חזר לשירות המדינה כשהוכנס למאגר "עתודת כוח האדם הפדרלית", גוף ממשלתי הכפוף לנשיא רוסיה שהוקם על ידי דמיטרי מדבדב, כיוזמה שנועדה לספק לממשל הפדרלי כוח אדם איכותי.
Do I Wanna Know?
הלחנה ומבנה
מבחינה מוזיקלית, "Do I Wanna Know?" הוא שיר אינדי רוק עם אלמנטים של מוזיקה פסיכדלית, ומכיל מרכיבים המשויכים לסגנונות הסטונר רוק והבלוז רוק. הן מבחינת הליריקה והן מבחינת הסגנון האסתטי, השיר מכיל מרכיבים משירהּ של הלהקה "R U Mine?". ריף הגיטרה דומה למדי, אך ב"Do I Wanna Know?" יורד הקצב. השיר ממשיך את הסגנון הקשוח וה"רוקיסטי" של אלבומם הקודם של הארקטיק מאנקיז, "Suck It And See". בהופעות חיות, משתמש זמר וגיטריסט הלהקה אלכס טרנר בגיטרת 12 מיתרים אלקטרונית תוצרת ווקס.
מבחינה מבנית, השיר משתמש בנוסחה הפופולרית במוזיקת פופ, "בית-קדם־פזמון-פזמון-פזמון" עד הגעת הפזמון שנית; מנקודה זו בשיר, משתמשת הלהקה במבנה פחות מסורתי, מעין חיבור בין קדם-פזמון לפזמון. קולות רקע בפלצט מתקשרים עם קולו של טרנר, הסולן בשיר זה. שמו של השיר מתמצת את התחושה שהוא מנסה להעביר לשומעיו: המספר שואל עצמו אם ברצונו להישאר בספק באשר לאהבתו או לדעת אם מדובר באהבה הדדית או נכזבת. השיר נכתב במפתח סול מינור.