cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לונדה שייבינגר
צמחים ואימפריה: חיפוש ביולוגי קולוניאלי בעולם האטלנטי (2004)
בספר שייבינגר מספרת את סיפורה המדהים של מריה סיבילה מריאן, אחת הנשים האירופיות הבודדות שהפליגו למדע במאה השמונה עשרה. בקטע מרגש ב-"מטמורפוזה של חרקים בסורינאם" הספר הידוע שלה משנת 1705, חוקרת הטבע ילידת גרמניה מריה תיעדה כיצד אוכלוסיות העבדים ההודיות והאפריקניות בסורינאם, אז מושבה הולנדית, השתמשו בזרעים של צמח שהיא זיהתה כפלוס פאבוניס, שהם קראו לו "פרח הטווס", במטרה לגרום להפלת ילדיהם כדי שלא יהפכו לעבדים כמותם. ספר זה חושף כיצד יחסי המגדר באירופה ובמושבותיה המערב-הודיות השפיעו על מה שהפרוספקטים האירופיים אספו – ולא הצליחו לאסוף – כאשר נכנסו למסורות הידע העשירות של האיים הקריביים. כפי ששייבינגר מספרת, המידע על ההפלות היה ידע שלא הסתובב בחופשיות בין איי הודו המערבית לאירופה.
ספר זה זכה בפרסים להלן: היסטוריה אטלנטית מטעם האגודה ההיסטורית האמריקאית בשנת 2005, בפרס ספר אלף אנדרו הגוי מהחברה ההיסטורית הקולוניאלית הצרפתית בשנת 2005, ובפרס "ג. ערך הנכסים" לתולדות הפרמקולוגיה מהאגודה האמריקאית להיסטוריה לרפואה בשנת 2005. פרסים אלה מדגימים את יכולתה לזכות בהערצה של חוקרים במגוון רחב של דיסציפלינות.
תרופות סודיות של עבדים: אנשים, צמחים ורפואה בעולם האטלנטי של המאה השמונה-עשרה (2017)
משנת 1932 עד 1972, 600 בעלי מניות אפרו-אמריקאים עניים מבני אלבאם נוצלו על ידי שירות הבריאות הציבורי האמריקני במחקר העגבת של טוסקגי (1932–1972). ספר זה בוחן את הרקע של המאה השמונה עשרה של ניסויים רפואיים בבני אדם, ושואל במיוחד אם האוכלוסיות הגדולות של אנשים משועבדים, המרוכזים במטעים אמריקאים, שימשו כשפני ניסיונות אנושיים.
ממצא מרכזי של "תרופות סודיות של עבדים" הוא שבמקרים רבים, רופאים אירופאים באיי הודו המערבית הבריטית והצרפתית לא השתמשו – כפי שניתן לצפות – באנשים משועבדים כשפני ניסיונות. פועלים משועבדים נחשבו לרכוש יקר ערך של בעלי מטעים רבי עוצמה שרופאים הועסקו לשרתם. לרופאים קולוניאליים לא תמיד הייתה יד חופשית בתכנון ניסויים רפואיים כדי לענות על שאלות מדעיות.
עם זאת, אנשים משועבדים נוצלו במאה השמונה עשרה. שייבינגר מספרת את הסיפורים הללו, וגם מציבה את הממצאים הללו בהקשר של עבדות, התרחבות קולוניאלית, פיתוח בדיקות סמים ואתיקה רפואית של אותה תקופה. היא ביקשה לענות על שאלות על מין וגזע בבדיקות רפואיות, ובאופן ספציפי, כיצד נבחרו נבדקים אנושיים בתקופה זו לניסויים, וכיצד התפתחו מושגים של אחידות ושונות בין אורגניזמים חיים? האם רופאים דמיינו גוף אנושי טבעי שנבדק פעם אוניברסלי? האם בוצעו בדיקות בגופים לבנים שיתקיימו עבור גופים שחורים (ולהפך)? האם גופם של גברים ונשים נחשבו ניתנים להחלפה בהקשר זה?
שייבינגר גם מרחיבה את הידע על תרומות אפריקאיות ואמריקניות לבריאות ולרפואה. האירופאים, מהמאה השש-עשרה ועד סוף המאה השמונה-עשרה, נטו להעריך ידע רפואי של העמים שהם פגשו ברחבי העולם, במיוחד אלה שהיו מנוסים במה שאנו מכנים היום רפואה טרופית. באיים הקריביים, האירופאים בדקו טכניקות רבות משיטות אלה. שייבינגר חוקרת את מה שנחשב בזמנו כ"רפואת עבדים" (לעיתים קרובות שילוב של תרופות אמריקאיות ואפריקאיות) באיי הודו המערבית של המאה השמונה-עשרה על מנת לאסוף ולהעריך תרומות אפריקאיות ואמריקאיות לבריאות ולריפוי. היא טוענת שטיפול נאות באנשים משועבדים כמו גם בחיילים ובמלחים היה עניין של דאגה מוסרית בתקופה זו, ללא ספק, אך גם אמצעי להבטיח את עושרן של אומות. שייבינגר מנתחת את מחזור הידע הרפואי בין אפריקה, אירופה ואמריקה, ומדגישה שידע שנוצר בתקופה זו לא הגיב למדע לשמו, אלא הותך בכור הקולוניאלי של כיבוש, עבדות, אלימות וסודיות.
חיים אישיים
בן זוגה הוא רוברט נ. פרוקטור, וילדיה הם ג'פרי שייבינגר, פרופסור למתמטיקה וביולוגיה חישובית, וג'ונתן פרוקטור, פרופסור לכלכלת סביבה. היא נתנה את שם המשפחה שלה לאחד הילדים ובעלה נתן את שם המשפחה שלו לילד האחר.
פרסים
הפרסים של שיבינגר כללו:
ברדיאנסק
ברדיאנסק (באוקראינית: Бердянськ) היא עיר במחוז זפוריז'יה אוקראינה.
היסטוריה
החל מהמאה ה-16 כאן התקיים יישוב בשם ברדי. ב-1827 כאן החלו לבנות נמל ושנה זו נחשבת לשנת ייסודה של ברדיאנסק. היישוב החל להתפתח בקצב מהיר וב-1835 ברדיאנסק קיבלה מעמד של עיר.
בעיר התפתחו חקלאות ודיג והיה מפעל גדול לייצור מכונות חקלאיות. ב-1899 נפתחה תחנת רכבת. במאה ה-19 ותחילת ה-20 ברדיאנסק הייתה ידועה כעיר תעשייה ונמל, אך בתחילת המאה ה-20 העיר החלה להתפתח גם כאתר נופש.
ב-1937 בעיר הסתיימה בנייתה של תחנת כוח עירונית.
ב-17 ביולי 1939 השם של העיר שונה לאוסיפנקו, השם ברדיאנסק הוחזר לעיר ב-1958.
ב-7 באוקטובר 1941 העיר נכבשה על ידי הצבא הגרמני, היא שוחררה על ידי הצבא האדום ב-17 בספטמבר 1943.
אוכלוסייה
נתוני האוכלוסייה של ברדיאנסק לאורך השנים:
הר פירסון (אנטארקטיקה)
הר פירסון או הר פרסון (באנגלית: Mount Pearson) הוא הר נישא, שפסגתו מכוסה שלג, בהרי ויקטורי, באזור חוף בורכגרווינק, בארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
גובהו של ההר 2,440 מטרים מעל פני הים; והוא ההר ה-940 בגובהו באנטארקטיקה.
ההר ממוקם מצידו המערבי של שפכו של קרחון לנסן, במקום בו קרחון לנסן נשפך אל קרחון פרל הארבור.
מקור השם
שמו של ההר ניתן לו על ידי קבוצת המחקר הצפונית (the northern party) של משלחת פדרציית מועדוני מטפסי ההרים האנטארקטית של ניו זילנד (NZFMCAE), משלחת שחקרה את האזור בין השנים 1962- 1963.
הקרחון נקרא על שמו של פ. ה. פירסון (F.H. Pearson), שהיה חבר במשלחת פדרציית מועדוני מטפסים ההרים, ושימש כסוקר במשלחת.
לקריאה נוספת
• Brand, John Frederick, Low grade metamorphic rocks of the Ruppert and Hobbs coasts of Marie Byrd Land, Antarctica, Texas Tech University
Е (כתב קירילי)
יֶה (נקראת גם אֶה) היא האות השישית באלפבית הקירילי. מקורה באות היוונית אפסילון וצורתה כשל אפסילון גדולה וכשל האות הלטינית E בשתי צורותיה. זוהי אחת משש האותיות היחידות באלפבית הקירילי (יחד עם У, Р, Б ,А ו-Ф) אשר צורותיה הגדולה והקטנה שונות זו מזו ואחת מ-5 האותיות באלפבית המייצגות צלילי י' עיצורית עם תנועה, יחד עם Ю ,Ї ,Ё ו-Я (למרות זאת, היא והאות Ї אינן מהוות חלק מהאלפבית הקירילי הבסיסי)
1979 בישראל
1979 בישראל (ה'תשל"ט - ה'תש"ם) הייתה השנה בה חגגה המדינה 31 שנה מיום היווסדה. האירוע הבולט בה הוא חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים (מרץ)
ספורט
בתואר סגנית אלופת אירופה לאחר הפסד בגמר לנבחרת ברית המועצות. מיקי ברקוביץ' נבחר לשחקן המצטיין (M.V.P)בטורניר כולו. זו הפעם הראשונה שנבחרת כדור ישראלית כלשהי עומדת על הפודיום באליפות אירופה.
נולדו
(קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1979)
מסתם לב מלאכותי
מסתם לב מלאכותי (באנגלית Artificial heart valve), הוא מסתם חד-כיווני המושתל בלבו של אדם כדי להחליף מסתם שאינו מתפקד כראוי כתוצאה ממחלת לב מסתמית. ניתן להפריד בין מסתמי לב מלאכותיים לשלושה סוגים רחבים: מסתמי לב מכניים, מסתמי רקמות ביו-פרוסטטיים (ביולוגיים) ומסתמי רקמה מהונדסים. מסתמים מכניים ומסתמים ביו-פרוסטטיים (ביולוגיים) עשויים מחומרים שונים. מסתמים מכניים עשויים בדרך כלל מטיטניום ופחמן. מסתמים ביו-פרוסטטיים מורכבים מרקמה אנושית או חיה. המסתמים המורכבים מרקמה אנושית, המכונים אלוגרפטים או הומוגרפים, הם מלבם האנושי של התורמים. הלב האנושי מכיל ארבעה מסתמים ומטרתם העיקרית היא לשמור על זרימת הדם בכיוון הנכון דרך הלב, ומהלב אל כלי הדם העיקריים המחוברים אליו (עורק הריאה ואבי העורקים). מסתמי הלב עלולים להינזק מסיבות שונות העלולות לעכב את זרימת הדם דרך המסתם (היצרות) או לתת לדם לזרום לאחור דרך המסתם, מצב המכונה מחלת לב מסתמית. הפרעות בתפקוד המסתם עלולות להוביל ללחץ על הלב ועלולים להוביל לבעיות חמורות, כולל אי ספיקת לב. בעוד שניתן לטפל בחלק מהמסתמים הלא מתפקדים באמצעות תרופות או לתקנם, לעיתים יש להחליף אחרים במסתם מלאכותי. הבחירה בסוג המסתם המלאכותי תלויה במספר גורמים. מסתמים מכניים יכולים להיות בחירה טובה יותר עבור אנשים צעירים יותר ואנשים בסיכון להתדרדרות המסתם בשל עמידותם. מסתמי רקמות ביו-פרוסטטיים עדיפים על קבוצות גיל מבוגרות מכיוון שלא ייתכן שיהיה צורך לבצע פעולת החלפת שסתום נוספת במהלך חייהם. בשל הסיכון להיווצרות קרישי דם עבור מסתמים מכניים ודימום חמור כתופעת לוואי מרכזית בנטילת תרופות מדללות דם, אנשים שיש להם סיכון לדימום ואינם מוכנים ליטול וארפרין עשויים לשקול גם מסתמי רקמות. מטופלים אחרים שעשויים להתאים יותר לשסתומי רקמות הם אנשים שעברו ניתוחים מתוכננים אחרים ואינם מסוגלים ליטול תרופות מדללות דם. נשים המתכננות להיכנס להריון עשויים גם לשקול שסתומי רקמות מכיוון שוארפרין גורמת לסיכונים בהריון.
1979 בישראל
נפטרו
(קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1979)
מסתם לב מלאכותי
אחד החסרונות העיקריים של מסתמי לב מכניים הוא שהם קשורים לסיכון מוגבר לקרישי דם. קרישים הנוצרים כתוצאה מכדוריות דם אדומות ונזק לטסיות הדם עלולים לחסום כלי דם המוביל לשבץ מוחי. אנשים עם מסתמים מכניים צריכים ליטול נוגדי קרישה (מדללי דם), כגון קומדין, למשך שארית חייהם. מסתמי לב מכניים עלולים לגרום גם לאנמיה המוליטית מכנית, מצב בו כדוריות הדם האדומות נפגעות כאשר הן עוברות דרך המסתם. כמו כן, היווצרות מהירה של מיקרו-בועות בנוזל כמו דם עקב ירידת לחץ מקומית, יכולה להוביל לאי ספיקת מסתם לב מכני. מסתמים ביו-פרוסטטיים (ביולוגיים) מיוצרים בדרך כלל מרקמת בעלי חיים המחוברים לתומך מתכת או פולימר. לרוב משתמשים ברקמת שור (פרה), אך חלקם עשויים מרקמת חזיר. הרקמה מטופלת על מנת למנוע דחייה והסתיידות. לעיתים נעשה שימוש בחלופות למסתמי רקמות של בעלי חיים, כאשר נעשה שימוש במסתמים מתורמים אנושיים, כמו באלוגרפט של אבי העורקים ובאוטוגרפטים ריאתיים. אלוגרפט של מסתם אבי העורקים הוא מסתם אבי העורקים מתורם אנושי, שנשלף לאחר מותם או מלב שמוסר להחלפה במהלך השתלת לב. מסתמים ביו-פרוסטטיים פחות נוטים לגרום לקרישי דם לעומת ממסתמים מכניים, ולכן אינם דורשים נוגדי קרישה לכל החיים. כתוצאה מכך, לאנשים עם מסתמים ביו-פרוסטטיים יש סיכון נמוך יותר לדימום מאלה עם מסתמים מכניים. מסתמים ביו-פרוסטטיים עמידים פחות משסתומים מכניים, בדרך כלל נמשכים 10–20 שנה. משמעות הדבר היא כי לאנשים עם מסתמים ביו-פרוסטטיים יש שכיחות גבוהה יותר לדרוש החלפת מסתם אבי העורקים אחר במהלך חייהם. מסתמים ביו-פרוסטטיים נוטים להידרדר במהירות רבה יותר בקרב מטופלים צעירים יותר. מסתמי רקמה מהונדסים עדיין אינם זמינים לשימוש מסחרי. במסתמים אלו, זורעים את התאים של המטופל עצמו, על הפיגום של המסתם.
אגרסלוק
אגרסלוק (בהונגרית: Egerszalók) הוא כפר גדול במחוז הווש בצפון מזרח הונגריה.
הכפר ממוקם 5 קילומטרים מאגר. והאזור כולו היה מיושב לסירוגין כבר מהתיישבות המדיארים במרכז אירופה.
בחלקו הדרומי של הכפר יש מים הזורמים מצלע הר בחום של 65–68 מעלות צלזיוס ומכילים שלל מינרלים, סידן, נתרן ומגנזיום ובעלי סגולות רפואיות. המים סווגו כמרפאים בשנת 1992 על ידי משרד הבריאות. מתוך הכרה בערך שלו, הכפר הוא כיום מרכז תיירות רפואית בדגש על הספא. אל המים המרפאים של הכפר באים הרבה אנשים והם מסייעים בעיקר עבור אנשים עם פציעות עצם, מפרקים וראומטיזם. בנוסף יש בכפר אגם דיג גדול.
בשנת 1880 חיו בכפר 5 יהודים וחלק מיהודי הכפר נרצחו בשואת יהודי הונגריה.
מסילת הרכבת הטרנס-איראנית
מסילת הרכבת הטרנס-איראנית (פרסית راه‌آهن سراسری ایران) היא מסילת ברזל מרכזית שנבנתה באיראן בשנים 1927–1938, בניצוחו של שליט איראן, השאה רזא ח'אן. המסילה נסללה על-ידי 43 קבלנים ממדינות רבות, ומומנה כולה באמצעות מיסים תוך הימנעות מהצורך בהשקעות זרות. המסילה חיברה את הבירה טהראן עם בנדר שאהפור שלחוף המפרץ הפרסי בדרום (כיום בנדר-א אימאם חומייני ), ועם בנדר שאה לחופי הים הכספי (כיום בנדר טורכמן ). החל ב-1963, במסגרת המהפכה הלבנה, האריך בנו של רזא ח'אן, השאה מוחמד רזא שאה פהלווי, את המסילה למשהאד, טבריז ואספהאן.
מסילת הברזל המקורית המחברת את שני הימים משתרעת לאורך של 1,394 ק"מ, וחוצה בדרכה שני רכסי הרים, נהרות, רמות ומישורים, ועוברת דרך ארבעה אזורי אקלים שונים. בין היתר דרש הפרויקט את הקמתם של 360 גשרים ו-224 מנהרות. סלילת המסילה הייתה צעד חשוב במודרניזציה של המדינה ובחיבור מרכז אסיה עם מערבה. למסילה אף נודע תפקיד חשוב במלחמת העולם השנייה עת שימשה את בעלות הברית ששלחו באמצעותה ציוד ותגבורת לברית המועצות.
סלילת המסילה
תוכניות ראשונות להקמת מסילת רכבת טראנס-איראנית שתחצה את המדינה מצפון לדרום הועלו על ידי האימפריה הרוסית כבר בזמנו של השאה נאסר א-דין שאה קאג'אר, אך בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 איראן (אז פרס) ניצבה בלב ניגוד אינטרסים בין האימפריה הרוסית שבקשה ליצור לעצמה גישה אל המפרץ הפרסי, לבין בריטניה שהתנגדה לכך בשל אינטרסים הקשורים בהודו הבריטית שבשליטתה. מצב זה נמשך עד לאחר מלחמת העולם הראשונה, ומנע סלילת מסילות ברזל ברחבי איראן, למעט מסילה קצרה בין טבריז לג'ולפה. רזא ח'אן שכיהן כראש ממשלה בטרם היה לשאה, ייחס חשיבות רבה לסלילת מסילת ברזל טראנס-איראנית, כחלק מתוכניתו לתיעוש המדינה ולהתפתחותה, ובמטרה להתאים את מערך התחבורה באיראן לזה של מדינה מודרנית. בריטניה ניסתה למנוע את התוכנית שכן העדיפה מסילת ברזל שתחבר בין בת בריתה עיראק במערב להודו הבריטית במזרח. רזא ח'אן שהתכוון לממן את הפרויקט באמצעות מיסוי מבלי להיזקק למימון בינלאומי, בחר באופציה של מסילה בציר דרום-צפון, שכן זה הועיל יותר לכלכלה האיראנית.
תוכניות מעשיות ראשונות לסלילת מסילת הברזל נעשו בידי החברה האמריקאית "הנרי אולן את קומפאני" (Henry Ulen & Company) החל ב-1924. בשנים שלאחר מכן, רזא ח'אן שהיה לשאה ב-1925, חוקק חוקים שהבטיחו מימון לפרויקט באמצעות מיסים שהוטלו על סוכר ותה, והמסחר בהם הולאם. במגעים נוספים הוסכם על סלילת שני מקטעים שיתחילו בצפונה ובדרומה של המסילה, על מנת לתמחר את עלות הקו כולו. החברה האמריקאית החליטה על התאגדות עם החברה הגרמנית "קונסורציום לעבודות בניה בפרס" (Konsortium für Bauausführungen in Persien), ויחד יצרו שותפות שנקראה "סינדיקט מסילת הברזל בפרס" (Syndicat du Chemin du Fer en Perse). שותפות זו החלה בהקמת מקטעי המבחן החל ב-1927 - החברה האמריקאית החלה בעבודות בקצה הדרומי, והגרמנית בקצה הצפוני. עיכובים ובעיות טכניות, בעיקר בקטע הדרומי, הביאו לכך שממשלת איראן לא העבירה תשלומים כמוסכם, וב-15 במאי 1930 הלאימה את שני הקווים שכבר נסללו, באורך של כ-400 ק"מ. בתגובה סיימו האמריקאים את ההתקשרות והשותפות עם הגרמנים התפרקה.
ב-1933 נקשרה איראן בחוזה עם החברה הדנית "קמפסאקס" (Kampsax) שעסקה אותה עת בסלילת מסילות ברזל בטורקיה. ההתקשרות נעשתה בהמלצה טורקית ולאור העובדה שדנמרק, בהיותה מדינה קטנה, לא היוותה סיכון ליציבות איראן. קמפסאקס חילקה את הפרויקט ל-43 מקטעים, ולשם ביצועם נקשרה בחוזי משנה עם חברות מאירופה, ארצות הברית ואיראן. מהנדסים של קמפסאקס פיקחו על העבודות בכל אחד מהמקטעים ממטה החברה שהוקם בטהראן. החוזה חייב את קמפסאקס לסיים את ההקמה עד מאי 1939, אך החברה הצליחה לסיימו כשנה לפני כן, והמסילה נחנכה באופן רשמי ב-26 באוגוסט 1938. סלילת המסילה נתפסה כהצלחה של רזא ח'אן וכהוכחה לכך שניתן לממש פרויקט תשתית רחב היקף במימון עצמי.
במלחמת העולם השנייה
בדצמבר 1942 החליפו האמריקאים את הבריטים בהפעלת החלק הדרומי של המסילה. הפעלת המסילה הייתה כרוכה בקשיים רבים - בשל המנהרות הרבות סבלו נהגי קטרי הקיטור מעשן וגזי פליטה, ובשל האקלים המדברי הקשה הייתה בעיה באספקת המים לקטרים. לכן החלו האמריקאים בהחלפה הדרגתית של קטרי הקיטור לקטרי דיזל. המסדרון הפרסי היה ציר האספקה העיקרי בהכנות למבצע בגרטיון שהחל ב-22 ביוני 1944. לשם כך שונעו דרך המסדרון 1.6 מיליון טונות של ציוד ב-1943 ו-1.7 מיליון טונות ב-1944. סך הכל, בין נובמבר 1941 למאי 1945 הועברו במסדרון 4.1 מיליון טונות של אספקה ותחמושת, שהיו שווי ערך לתכולתן של 646 ספינות. נתון זה שווה לרבע מכלל הסיוע שניתן על ידי בעלות הברית לברית המועצות.
לאחר מלחמת העולם השנייה
עם סיום המלחמה, במאי 1945, החליפו הבריטים את האמריקאים בהפעלת המסילה, אך לאחר מספר חודשים העבירוה לידי האיראנים. הקו עצמו הוארך ב-1960 ב-36 ק"מ, מבנדר טורכמן לגרגאן שבצפון איראן. מסילת הרכבת הטראנס-איראנית הייתה הציר המרכזי ממנו התפצלו קטעים חדשים של רשת מסילות הברזל במדינה, והחל ב-1963, במסגרת המהפכה הלבנה, נסללו מסילות ברזל למשהאד, טבריז ואספהאן. הקטע שבין ח'וראמשהר לאהוואז ניזוק קשות במלחמת איראן-עיראק והיה משותק מ-1980 עד 1988.
ב-2009 הסכימו איראן, קזחסטן וטורקמניסטן על סלילת מסילת רכבת שתחבר את שלוש המדינות. באיראן הסתמכה מסילה זו על הקטע הצפוני של מסילת הרכבת הטראנס-איראנית. הבנייה החלה ב-2009 וב-3 בדצמבר 2014 נחנך המקטע הצפוני בשטח איראן, המגיע עד הגבול הטורקמני.
ששון בר-צבי
ששון בר-צבי (21 בספטמבר 1924 – 1 בפברואר 2012) היה חוקר החברה והתרבות הבדואית בנגב, סגן-אלוף בצה"ל, כיהן בתפקיד המושל הצבאי בנגב ובצפון סיני, מוכתר רביבים, מראשוני המתיישבים בנגב ובבאר שבע, איש הפלמ"ח, הש"י וצה"ל. ששון בר-צבי נחשב כמומחה בעל שם בכל הקשור לבדואים בנגב, הוא הרצה, כתב וסיפר רבות בנושאים אלו, בכנסים ובתוכניות רדיו וטלוויזיה. בנוסף, הוא חקר ותיעד את תולדות באר שבע החל מהתקופה הטורקית ועד לתקופתנו. כאיש הש"י הוא אסף מידע חשוב שסייע להכללת הנגב בשטחה של מדינת ישראל.
ביוגרפיה
ששון בר-צבי נולד בירושלים ב-1924 לדוד וידידה בצראוי. בבית דיברו עברית, לדינו וערבית. כבן למשפחה דתית הוא למד בבית המדרש דורש ציון. כתלמיד חכם, הוא ידע את התנ"ך בעל פה. במקביל ללימודיו בבית המדרש, היה חבר בתנועת הנוער העובד ואף שימש כמדריך בתנועה. ב-1941 הלך לקורס מ"כים של ההגנה. ב-1942 התגייס לפלמ"ח, שם היה בפלוגה א'. ב-1944 הצטרף כחבר לרביבים. עקב ידיעתו את השפה הערבית הוא מונה כשומר שדות. יחד עם המוכתר אריה יחיאלי הם יצרו קשר עם התושבים הבדואים. לאחר נפילתו של המוכתר, אריה יחיאלי, מונה לתפקיד מוכתר רביבים. בתקופה זו הוא למד את הליכותיהם ותרבותם, על מנת לבסס קשרים בין מצפה רביבים לבין השכנים הבדווים, אסף מידע ורכש אדמות.
ששון שלט ב-5 שפות: בנוסף לעברית, ערבית ולדינו אותם למד בירושלים, למד גם יידיש מאנשי גח"ל (גיוס חוץ לארץ), יהודים פליטי מלחמת העולם השנייה, אשר דברו יידיש. בנוסף הוא שלט גם בשפה האנגלית.
ב-1947 נשא לאשה את אסתר, אותה הכיר בתנועת הנוער. אסתר, אשר הייתה גם היא חברה בפלמ"ח הצטרפה אליו למצפה רביבים. בשלהי 1949, לאחר שחרור באר שבע, עברו אסתר וששון להתגורר בעיר והיו לזוג הראשון בבאר שבע. בגלל הכרותו עם הבדואים, שפתם, תרבותם ומנהגיהם, הוא הוזמן לשרת כקצין בממשל הצבאי בבאר שבע. אשתו, אסתר הייתה הפקידה האזרחית הראשונה בעיר. ב-1963 התמנה למושל צבאי של הנגב, עד לביטול הממשל הצבאי. ב-1967 לאחר כיבוש חצי האי סיני במלחמת ששת הימים, התמנה בנוסף גם לתפקיד מושל צפון סיני. לאחר שחרורו מצה"ל, הצטרף לעיריית באר שבע כמנהל אגף. לששון ואסתר בר-צבי שלושה ילדים: עפרה, דודי ויעל, שמונה נכדים: אלון, ליאת, אורטל, דנה, כלנית, רון, אדווה ולישי, וכן 10 נינים.
ששון בר-צבי נפטר ב-2012 ונטמן בבית העלמין בבאר שבע.
מצפה רביבים
ששון הגיע למצפה רביבים ב-1944. בתחילה היה שומר שדות וסייע לאריה יחיאלי שהיה מוכתר ומא"ז (מפקד אזור). הוא שקד על אחזקת "מדאפה", אהל אירוח, בתחום רביבים, והקפיד לקיים שם את הקשר עם הבדואים. הוא למד את שירתם ומשליהם של הבדואים והשתמש בהם במשאים ומתנים שניהל עימם. ביחד עם אריה יחיאלי הם שמעו ותרגמו שירים בדואים כמו "את אדמה" שנכתב למנגינה בדואית ו"עלי באר" שנכתב לפי מילים של שיר רועים בדואי. לאחר נפילתו של אריה יחיאלי ב-1947, שימש כמוכתר רביבים וקצין ש"י באזור. הוא רכש מהבדואים נשק שהם גנבו מהבריטים לשימוש ההגנה. היה מעורב ברכישת קרקעות בנגב, ובאיסוף מידע מודיעיני.
באר שבע
מאז 1949, התגוררו ששון ואסתר בבאר שבע. הוא תיעד את התפתחותה של העיר ואף התעניין בהיסטוריה שלה. היה פעיל בפרלמנט של באר שבע, ואף שימש כנשיאו. היה ממייסדי בברית ראשוני באר שבע. ששון היה ראש צוות ההקמה של בית יד לבנים בבאר שבע, ומייסודו בשנת 1983, שימש כיו"ר בהתנדבות. בתחילת שנות ה-70 ששון גילה כי שייח עזאת חסן עלי אלעטאונה, נכדו של ראש העיר הראשון של באר שבע הטורקית, אשר התגורר בחברון, מחזיק בביתו אלבום תמונות של באר שבע הטורקית מהקמתה ועד ל-1922. הוא נסע לביתו ביחד עם הצלם גואל דרורי, שם ערך ריאיון עם שייך אלעטאונה, וצולם כל האלבום, המשמש מסמך נדיר לראשיתה של העיר . בשנת 1993 הוענק לו התואר יקיר באר שבע. ב-2013 הוקדש שבוע שמור אתרים בבאר שבע לזכרו. האירועים כללו יום עיון ותערוכה מאוספו הפרטי.
חקר הבדואים ותרבותם
מאז פגישתו הראשונה עם הבדווים, לאחר הגעתו לרביבים ב-1944, החל ללמוד על אורחות חיי הבדווים. נושא שאותו חקר ותיעד כל חייו. הוא ליקט חומר, הקליט, צילם וכתב והפך לבר סמכא בנושא, אליו עלו לרגל מיטב החוקרים האקדמיים בנושא. בעקבות בקיאותו במשפט הבדואי, הוא הוזמן להשתתף כשופט בבית דין בדואי. ששון בר-צבי פרסם ספרים, עשרות מאמרים ונשא עשרות הרצאות בנושאים אלו. העביר השתלמויות למורי דרך בדווים. השתתף באופן קבוע בתוכנית הרדיו זכרונות ארץ ישראל, בהנחיית זאב ענר, וכן בתוכניות אחרות ברדיו ובטלוויזיה בנושאי הנגב והבדווים. ייעץ וארגן תערוכות בנושא הבדווים ותרבותם.
אלזה ברנדייס
ביוגרפיה וחינוך
ברנדייס נולדה ברוסט, בורגנלנד, אוסטריה ב-18 בספטמבר 1907. היא גדלה בבודפשט, הונגריה, במשפחה גרמנית שהשתייכה לכנסייה הלותרנית. בילדותה הייתה עדה להכתרתו של קרל הראשון, קיסר אוסטריה בבודפשט.
בין השנים 1923–1928 למדה מחול בבית הספר של לילי קלליי. בשנות ה-30 למדה מחול בווינה ובדרזדן תחת הדרכתה של מרי ויגמן.
קריירה
ברנדייס הייתה רקדנית ומאוחר יותר מורה בבית ספר פרטי למחול מודרני בניהולה של בלנה לאגטאי, אישה יהודייה. ברנדייס נחשבת "מחלוצי המחול האקספרסיוניסטי בהונגריה". בתחרויות ריקוד עדיין מכנים תנועה קשה וסיבובית שהיא לימדה, "קפיצת ברנדייס".
במהלך מלחמת העולם השנייה, כדי להימנע מהשתלטות על ידי נאצים גרמנים, ברנדייס רשמה את בית הספר של לאגטאי על שמה. כאשר לאגטאי הועברה בכוח לבנייני הטלאי הצהוב, ברנדייס הביאה לה מזון ועזרה לה להשיג מכתב הגנה משגרירות פורטוגל. ברנדייס הסתירה גם את בוז'י סורוס ואת בנה ג'יורגי בן ה-14 בבית הקיץ של משפחתה בבלטונלמאדי. לאחר שהיגר לאמריקה, שינה ג'יורגי את שמו לג'ורג' סורוס. משפחת סורוס הוסתרה בדירתם, דירת חדר עם אביה הקשיש, אמה ואחותה של ברנדייס.
בשנותיה האחרונות חיה בבדידות בשופרון. ב-6 בינואר 2018, ברנדייס נפטרה והייתה לתושבת הוותיקה ביותר בעיר, בת 110.
צ'ארלס דאנקן
צ'ארלס ויליאם דאנקן הבן (באנגלית: .Charles William Duncan Jr; 9 בספטמבר 1926 – 18 באוקטובר 2022) היה יזם, מנהל ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמזכיר השני של מחלקת האנרגיה בקבינט של נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר בשנים 1979–1981. היה סגן מזכיר ההגנה של ארצות הברית בקבינט של הנשיא קרטר במהלך המהפכה האיראנית. מוקדם יותר ניהל דאנקן ביוסטון שבטקסס את העסק המשפחתי שלו, "דאנקן קופי" במשך שבע שנים, עד שחברת קוקה קולה רכשה אותו בשנת 1964. לאחר שבע שנים במועצת המנהלים של קוקה קולה, הפך דאנקן לנשיא התאגיד הרב-לאומי.
תחילת דרכו וקריירה עסקית
בשנת 1957 הצטרף דאנקן לעסקי הקפה של משפחתו, שנוסדו על ידי דודו ואביו בשנת 1918. המותגים הראשוניים של "דאנקן קופי", שנודעו בשמות "אדמיריישן" ו-"Bright & Early", הפכו למצרכי מכולת שכיחים בטקסס ובמדינות הסובבות אותה. במרוצת השנים התקדם דאנקן בהיררכיה של הארגון, והגיע לנשיאות החברה ב-1958 כשהיה בן 31 בלבד. תחת ניהולו התרחבה החברה לייצור קפה נמס – משקה חדש ופופולרי – באמצעות רכישת מפעלים בניו ג'רזי ובפנסילבניה. בנוסף, דאנקן רכש מותגים אזוריים אחדים של קפה טחון, כולל החברה "Butternut Foods" שבנברסקה ו"קפה פליטווד" שפעל בטנסי. בין הישגיו החדשים ניתן למנות את "מועדון הקפה מרילנד", ששווק כתערובת קפה יָקְרָתִית המתחרה ב-"Maxwell House", ארגון אחר לייצור קפה.
ב-8 במאי 1964 התמזגה החברה "דאנקן קופי" עם חברת קוקה קולה, וצ'ארלס דאנקן הצטרף למועצת המנהלים שלה. הוא ניהל את חטיבת המזון בקוקה קולה שזה עתה נוסדה, שכללה את יצרנית המיצים הטבעיים של קוקה קולה, Minute Maid. שלוש שנים אחר כך החברה העבירה אותו ללונדון כדי לשמש כיושב ראש קוקה קולה אירופה. שם פיקח דאנקן על העסקתם של כ-300 מפעלים לייצור בקבוקי קוקה קולה ברחבי אירואסיה, כולל במזרח אירופה, דרום-מערב אסיה ואפריקה הצפונית. כניסתה של קוקה קולה לשוק המשקאות בבולגריה הפכה את חברת קוקה קולה לתאגיד האמריקאי הראשון שחדר אל מסך הברזל.
בשנת 1970 שב דאנקן לאטלנטה ובשנה שלאחר מכן הפך לנשיא קוקה קולה. במהלך כהונתו בין השנים 1971 ל-1974, נהנתה החברה מצמיחה נרחבת, שהתבטאה בין היתר במודרניזציה לשיטות הפרסום שלה. במהלך תקופה זו קנה דאנקן, מחברת ר. וו. וודרוף (R. W. Woodruff), את החווה המפורסמת TE שבדרום-מערב ויומינג – חוות בקר עובדת שהוקמה בשנת 1895 בידי באפלו ביל.
בממשל ג'ימי קרטר
בשנת 1974 עזב דאנקן את קוקה קולה כדי לחזור ליוסטון, שם התמנה ליושב הראש של החברות ".Rotan Mosle Financial Corp" ו"מערכות ההפצה רוברטסון". בשלהי דצמבר 1976, מעט אחרי הבחירות לנשיאות באותה השנה, קיבל דאנקן שיחת טלפון מנשיא ארצות הברית הנבחר ג'ימי קרטר, אותו הכיר באטלנטה כשקרטר היה מושל ג'ורג'יה. קרטר ביקש ממנו להתמנות לסגן מזכיר ההגנה. בינואר 1977 עבר דאנקן לוושינגטון הבירה, שם עבד עם מזכיר ההגנה הרולד בראון.
ב-1979 מונה דאנקן לתפקידו הפוליטי הבכיר ביותר. ביולי שנה זו מונה לחבר בקבינט בידי הנשיא קרטר שבחר בו לרשת את ג'יימס ר' שלזינגר בתפקיד מזכיר האנרגיה של ארצות הברית. המינוי עורר ביקורת מסוימת משום שלדאנקן היה ניסיון מועט בתעשיית הנפט, אך כישוריו הניהוליים הוכיחו יעילות למשרה שכללה משא ומתן נוקשה עם אופ"ק. בשלהי מרץ 1980 נועד דאנקן, ביחד עם מזכיר המדינה של ארצות הברית סיירוס ואנס, עם שר האנרגיה והתשתית יצחק מודעי בדבר דיון על בעיית הדלק של ישראל.
נפטר ב-18 באוקטובר 2022.
ניהיל נובי
אין כל חדש ללא הסכמה משותפת (בלטינית: Nihil novi nisi commune consensu) היא הכותרת של החוקה משנת 1505 אשר אומצה בידי הסיים הפולני במהלך מפגש בטירה המלכותית בראדום, ונחתמה בידי המלך אלכסנדר יגיילו ב-3 במאי של אותה שנה.
"חוקת ראדום" קבעה ש"החוקים הכללי והמעשים הציבוריים אינם נוגעים ליחיד, אלא לכלל האומה", ולפיכך "אין כל חדש ללא הסכמה משותפת". היינו נאסר על המלך להוציא חוקים חדשים ללא הסכמת כל בני האצולה החברים בסיים, למעט החוקים המסדירים את ערי המלוכה, אדמות הכתר, המכרות, הממלכות, האיכרים המלכותיים והיהודים. החלטה זו של הסיים יצרה את מה שכונה לימים "דמוקרטיית האצילים", כיוון שהיא העניקה כוח רב לבני האצולה הפולנים הרבים (אשר היוו עשרה אחוזים מכלל האוכלוסייה). כל בני האצולה ללא קשר למעמדם הכלכלי, נחשבו לבני מעמד שווה ונהנו מזכויות רבות. מעמד האצולה שלט בסיים ובמלך הנבחר של פולין. כוחם של בני האצולה בממלכת פולין ובהמשך ב רק הלך וגדל, עד שכעבור שתי מאות אף הוגדל הם יכלו להטיל ליברום וטו.
המילים "אין כל חדש" נלקחו בהשראת : "אֵין כָּל חָדָשׁ תַּחַת הַשָּׁמֶשׁ" (בתרגום ללטינית: nihil novi sub sole).
אגרסולאט
אגרסולאט (בהונגרית: Egerszólát) הוא כפר במחוז הווש בצפון מזרח הונגריה.
גאוגרפיה
הכפר ממוקם 12 קילומטרים מערבית לאגר.
כמו יישובים רבים באירופה גם באגרסולאט מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 היה מספר התושבים 1,088 ובשנת 2021 רק 1,034 תושבים.
התיעוד המוקדם ביותר של הכפר מתוארך לשנת 1248 ומאז האזור היה מיושב לסירוגין.
בשנת 1840 חיו בכפר שישה יהודים, בשנת 1880 חיו 21 יהודים ובשנת 1910 חיו 15 יהודים חלק מיהודי הכפר נרצחו בשואת יהודי הונגריה.
מיאו (קבוצה אתנית)
מְיַאוֹ (במנדרינית תקנית: 苗族; בפין-יין: Miáozú) או גם המונג היא קבוצה אתנית שבניה מתגוררים בדרום-מזרח אסיה, בסין, בווייטנאם ובתאילנד. בני הקבוצה מונים כ-12 מיליון, והם הקבוצה האתנית השישית בגודלה מבין 55 הקבוצות האתניות המוכרות על ידי ממשלת סין. מיאו הוא מונח סיני שאינו משקף את ההגדרה העצמית של קבוצות עממים, הכוללות את המונג, המו (Hmu), שונג (Xong), וא-המאו (A-Hmao). הממשלה הסינית קיבצה את הקבוצות האתניות האלה, ועמים אחרים שאינם מיאו, לקבוצה אחת, שחבריה לא בהכרח חולקים שפה או תרבות, אם כי הרוב דוברי משפחת שפות המונג-מיין שכוללת את השפות המונג, המוב, שונג וא-המאו, והרוב אכן חולקים קווי דמיון תרבותיים. קבוצות מיאו רבות אינן יכולות לתקשר זו עם זו בשפת האם שלהן, ויש להן היסטוריות ותרבויות שונות. קבוצות רבות שמוגדרות כמיאו על ידי הרפובליקה העממית של סין, אינן מסכימות אפילו שהן שייכות לאותה קבוצה אתנית, אם כי חלק מקבוצות מיאו, כמו המונג, מסכימות עם הקבצתן לקבוצה אתנית אחת – המיאו.
הם חיים בעיקר באזורים ההרריים של דרום סין, במחוזות סין העממית יונאן, סצ'ואן, גוויג'ואו, חוביי, חונאן, גואנגדונג, האינאן וגואנגשי. כמה קבוצות משנה של המיאו, והבולטות בהן ההמונג, היגרו מסין לדרום-מזרח אסיה (מיאנמר (בורמה), צפון וייטנאם, לאוס ותאילנד). בעקבות ההשתלטות הקומוניסטית על לאוס בשנת 1975, התיישבה מחדש קבוצה גדולה של פליטי המונג במספר מדינות מערביות, בעיקר בארצות הברית, צרפת, ואוסטרליה.
מינוח: מיאו והמונג
המונח "מיאו" קיבל מעמד רשמי בשנת 1949 כ"קבוצה אתנית" (民族, בפין-יין Mínzú, "מִינְדְזוּ") שהקיפה קבוצה של מיעוטים אתניים בדרום-מערב סין הקשורים לשונית. זה היה חלק ממאמץ גדול יותר לזהות ולסווג קבוצות מיעוטים כדי להבהיר את תפקידן בממשלה הלאומית, כולל הקמת אזורי מנהל אוטונומיים והקצאת מושבים לנציגים בממשל המחוזי והלאומי.
הנוכחות המוגברת של תת-הקבוצה של ההמונג מחוץ לסין הובילה למצב שלפעמים מכונה בטעות כל המשפחה הלשונית-תרבותית של המיאו כהמונג במקורות בשפה האנגלית. בעקבות האינטראקציה המוגברת לאחרונה של ההמונג במערב עם המיאו בסין, דווח כי חלק מהמיאו שאינם שייכים לתת-קבוצת ההמונג, שלא היו מודעים לחלוטין למונח האנגלי "המונג", אף החלו להזדהות בטעות כהמונג בגלל קידום המונח באנגלית על ידי בני המונג המתגוררים בארצות הברית. עם זאת, מרבית המיאו שאינם המונג בסין אינם מכירים את המונח כמתייחס לכל הקבוצה שלהם, וממשיכים להשתמש ב"מיאו", או בהגדרה אתנית נפרדת משלהם.
אף על פי שהמיאו עצמם משתמשים בכינויים עצמיים שונים, הסינים מסווגים אותם באופן מסורתי לפי הצבע האופייני ביותר של בגדי הנשים. הרשימה שלהלן כוללת כמה מהכינויים העצמיים הללו, את הצבעים ואת האזורים העיקריים בהם מתגוררות ארבע הקבוצות העיקריות של מיאו בסין:
דמוגרפיה
על פי מפקד האוכלוסין בשנת 2000 נאמד כי מספר בני המיאו בסין היה כ-9.6 מיליון איש. מחוץ לסין מתגוררים בני תת-הקבוצה המשפחתית הלשונית/תרבותית של המיאו או אומת ההמונג בתאילנד, לאוס, וייטנאם ומיאנמר עקב הגירה במאה ה-18. כתוצאה מהגירה מאוחרת יותר בעקבות מלחמות הודו-סין ווייטנאם בשנים 1949–75, מתגוררים כיום בני המונג רבים בארצות הברית, גיאנה הצרפתית, צרפת ואוסטרליה. בסך הכול ישנם כ-8 מיליון דוברים במשפחת שפות המיאו. משפחת שפות זו, המורכבת משש שפות וכ-35 ניבים (חלקם מובנים הדדית) שייכת לסעיף המונג/מיאו של שפות המונג–מיין.
ההמונג חיים בעיקר באזורים ההרריים הצפוניים של דרום-מזרח אסיה, כולל תאילנד, לאוס ווייטנאם, ובדרום-מערב סין בעיקר במחוזות יונאן, גואנגשי, ובמידה מוגבלת מאוד בגוויג'ואו. בסין ישנם כמיליון וחצי עד 2 מיליון המונג. מרבית בני מיאו חיים כיום בסין. גידול אוכלוסיית מיאו בסין: 3,600,000 בני מיאו, כמחצית מכלל אוכלוסיית בני המיאו בסין, חיו בגוויג'ואו בשנת 1990. בני המיאו בגוויג'ואו ואלה בששת המחוזות הבאים מהווים למעלה מ-98% מכל בני המיאו בסין:
במחוזות דלעיל יש שש נציבויות אוטונומית (בשותפות עם מיעוט אתני אחר)
בנוסף יש 23 נפות אוטונומית של מיאו.
כמה אלפי בני מיאו עזבו את מולדתם כדי לעבור לערים גדולות יותר כמו גואנגג'ואו ובייג'ינג. ישנם 2,000,000 בני המונג הפרוסים ברחבי צפון וייטנאם, לאוס, מיאנמר, וביבשות אחרות. 174,000 בני המונג מתגוררים בתאילנד, שם הם אחד מששת שבטי ההרים.
היסטוריה על פי אגדה סינית
על פי האגדה הסינית בני המיאו הם צאצאים מהשבט גְ'יוֹלִי בהנהגת צ'ה-יואו (蚩尤, בפין-יין Chīyóu) שהובס בקרב ג'וולו (涿鹿, Zhuōlù, נציבות שאינה קיימת כיום בגבול בין המחוזות חביי וליאונינג), על ידי קואליציה צבאית בראשות הקיסר הצהוב, מנהיג שבט חְווָאשְׂיָה (華夏, Huáxià), כששני השבטים נאבקו על השליטה בעמק הנהר הצהוב.
תגליות ארכאולוגיות
לדבריהם של הבוטנאי והאנתרופולוג הצרפתי אנדרה-ז'ורז אודריקור (André-Georges Haudricourt; 1911–1996) ודייוויד סטרקר (David Strecker), שהתבססו על מידע מוגבל ממקורות משניים, היו המיאו בין התושבים הראשונים שהתיישבו בסין של ימינו. לטענתם, לוו בני ההאן (מרבית תושבי סין) מילים רבות משפת המיאו בכל הקשור לגידול האורז. דבר זה מצביע על כך שהמיאו היו בין מגדלי האורז הראשונים בסין. בנוסף, חוקרים אחרים קישרו את המיאו לתרבות הדאשי (לפני 5,300 – 6,000 שנה) באזור נהר היאנגצה התיכון. החוקרים המערביים ייחסו לבני תרבות דאשי את ההישג של היותם בין המגדלים הראשונים של האורז במזרח הרחוק. עם זאת, בשנת 2006 נמצא כי גידול האורז היה קיים בתרבות יְוֵּגְ'וָאנְג במחוז שנדונג עוד יותר מוקדם מתרבות הדאשי. אף על פי שתרבות יְוֵּגְ'וָאנְג טיפחה אורז, מדובר יותר בליקוט של אורז בר, ולא באורז שגודל ובוית כמו זה של הדאשי.
מחקר מערבי מזכיר כי לבני המיאו (בעיקר המיאו-חונאן) יש DNA כלשהו מאנשי סין הצפונית-מזרחית, אך מקורותיו בדרום סין. דגימות DNA אחרונות של זכרי מיאו סותרות תאוריה זו. להמונג הלבן יש את הקשר החלש ביותר עם אוכלוסיית האן.
שושלות צ'ין והאן
המונח "מיאו" היה בשימוש על ידי סינים בני האן בתקופה שקדמה לשושלת צ'ין (במילים אחרות לפני 221 לפנה"ס) על מנת להגדיר קבוצות שאינן בני האן בדרום. לעיתים קרובות הם השתמשו בצירוף שכלל את המילה מיאו, כדוגמת "נאנמיאו", "מיאומין", "יואומיאו" ו"סנמיאו" (三苗, Sānmiáo).
שושלות מינג וצ'ינג
במהלך שושלות מינג וצ'ינג (1368–1911) נעשה שימוש בשני המונחים "מיאו" ו"מאן", המונח השני שימש כנראה לתיאור בני היאו (傜, Yáo). שושלות יואן, מינג וצ'ינג לא יכלו להטמיע לחלוטין או לשלוט בעמים הילידים.
במהלך מרד מיאו (שושלת מינג), כאשר שבטי המיאו התמרדו, ריסקו כוחות של המינג, שכללו בני האן, חווי ואויגורים, את המורדים והרגו אלפים מהם. התרחשו גם סירוסים המוניים של נערי מיאו.
במהלך שושלת צ'ינג התקוממו המיאו שלוש פעמים כנגד האימפריה. ב-1735 במחוז הדרום-מזרחי של גוויג'ואו התמרדו המיאו כנגד ההטמעה בכוח של הממשל. שמונה נפות הכוללות 1,224 כפרים לחמו עד 1738 כשהמרד הסתיים. לדברי פרופסור וו מאוניברסיטת שיאנגטנג הושפעה מחצית מאוכלוסיית המיאו מהמלחמה.
מרד המיאו השני בשנים 1795–1806 התרחש במחוזות גוויג'ואו וחונאן. את המרד הובילו שְׁה סָאנְבָּאו ושְׁה לְיוֹדֶנְג. גם מרד זה נכשל, אבל נדרשו 11 שנים לדכא את התקוממות.
המרד השלישי היה הנרחב ביותר, והתרחש בין 1854 ל-1873. את המרד הוביל גָ'אנְג שְׂיוֹ-מֵיי עד שנלכד והוצא להורג בצ'אנגשה בחונאן. מרד זה השפיע על יותר ממיליון איש ובכל המחוזות השכנים. פרופסור וו ציין שעד תום המלחמה רק 30 אחוז מהמיאו נותרו באזורי מגוריהם. תבוסה זו הובילה לכך שבני ההמונג היגרו מסין.
בתקופות צ'ינג הוקמו יותר קסרקטינים צבאיים בדרום-מערב סין. חיילים סינים בני האן עברו להתגורר באזור טָאיְגְ'יָאנְג שבגוויג'ואו, התחתנו עם נשות מיאו והילדים חונכו כמיאו. למרות המרד נגד האן, מנהיגי ההמונג כרתו ברית עם סוחרי האן.
פוליטית וצבאית המשיכו המיאו להיות עצם בגרונה של האימפריה הסינית. הממשלה הקיסרית נאלצה להסתמך על אמצעים פוליטיים כדי לזכות בשיתוף פעולה של בני ההמונג. הם יצרו מספר עמדות מתחרות בעלות יוקרה משמעותית עבור אנשי מיאו במטרה שישתתפו וייטמעו במערכת של ממשל צ'ינג. בתקופות מינג וצ'ינג נוצרה המשרה הרשמית של "קיאטונג" (Kiatong) בהודו-סין. המיאו עתידים היו להשתמש במבנה הממשלתי של ה"קיאטונג" עד שנות ה-20 של המאה העשרים, כאשר הם נכנסו לפוליטיקה הקולוניאלית הצרפתית בהודו-סין.
המאה ה-20
במהלך הקמתה של הרפובליקה העממית של סין מילאו בני המיאו תפקיד חשוב כאשר הם עזרו למאו דזה-דונג לברוח מהקוומינטנג במצעד הארוך, ונתנו לו אספקה וסיפקו מדריכים בשטחם.
בווייטנאם, מנהיג המונג חזק בשם וונג צ'ין דוק (Vuong Chinh Duc), שכונה מלך ההמונג, סייע במערכה של הו צ'י מין נגד הצרפתים, ובכך הבטיח את מעמד ההמונג בווייטנאם.
במהלך מלחמת וייטנאם, נלחמו בני המיאו עבור שני הצדדים, כשההמונג בלאוס בעיקר למען ארצות הברית, אבל מעבר לגבול בווייטנאם עבור הקואליציה של צפון-וייטנאם, כשמיאו הסינים עבור הקומוניסטים. עם זאת, לאחר המלחמה היו הווייטנאמים אגרסיביים מאוד כלפי ההמונג שסבלו שנים רבות של פעולות תגמול ורצח עם. גם מרבית ההמונג בתאילנד תמכו בהתקוממות הקומוניסטית הקצרה במהלך המלחמה.
המקורות הסיניים של החמולות של המיאו
חלק ממקורות שמות החמולות של ההמונג והמיאו הם תוצאה של נישואיהם של נשות המונג לגברים הסינים בני האן. עם חמולות ושושלות ייחודיות ממוצא האן סיני, המתרגלות מנהגי קבורה של ההאן במקום קבורה בסגנון המונג. חמולות אלו נקראו "המונג האן סיניות" ("Hmong Sua") בסצ'ואן, וקיבלו הדרכה בטקטיקות צבאיות על ידי המורדים האן סינים הנמלטים. "קבוצות שמות משפחה" סינים כאלו בנות השוואה לחמולות המונג המבוססות על הקשר מצד האב שבהם אקסוגמיה הייתה מקובלת.
חיילים האן סיניים שנלחמו נגד מרידות מיאו במהלך שושלות צ'ינג ומינג היו ידועים שנישאו לנשים שאינן בנות האן כמו המיאו מכיוון שנשות האן לא היו זמינות. חמולת ואנג, שקמה בתוך ההמונג בנפת גונְגְשְׂייֵן במועצה יִיבִּין בסצ'ואן, היא דוגמה לחמולה כזו וניתן לעקוב אחרי מקורות החמולה כתוצאה מנישואים כאלו סביב דיכוי מרד אה (Ah) בתקופת שושלת מינג. ניקולס טפ (Nicholas Tapp) כתב כי על פי "סיפור מלכי הא" (The Story of the Ha Kings) בכפר, אחד האבות הקדמונים היה ואנג וו. צוין גם כי בני חמולת ואנג תמכו מסורתית בסינים נגד בני מיאו שהתמרדו נגד הסינים.
יש חוקרים הטוענים כי בני האן מג'יאנגשי היו האבות הקדמונים של המיאו מדרום-מזרח גוויג'ואו, ושילדי מיאו רבים נולדו לנשות מיאו רבות שנישאו לחיילים סינים בני האן בנפת טָאיְגְ'יָאנְג בגוויג'ואו לפני המחצית השנייה של המאה ה-19.
מקורם של בני הקבוצה האתנית המכונה טוּנְבָּאו הוא בשושלת מינג כאשר חונגוו, קיסר סין שלח ב-1381 300,000 חיילים בני האן לכבוש את יונאן, כשחלק מהחיילים נישאו לבנות יאו ומיאו.
נוכחותן של נשים המפקחות על חתונות הייתה תכונה שצוינה בנישואים ב"דרום-מזרח אסיה", למשל בשנת 1667, כאשר אישה מבנות מיאו ביונאן התחתנה עם פקיד סיני. מידה מסוימת של סיניזציה אירעה. ביונאן בתו של צ'יף מהמיאו נישאה למלומד במאה ה-17 שכתב שהיא הייתה מסוגלת לקרוא, לכתוב ולהאזין בסינית ולקרוא את הקלאסיקות הסיניות.
תפוצה
המפקד של שנת 2000 תיעד 8,940,116 בני מיאו ברפובליקה העממית של סין.
אמונה ודת
לא ניתן לאפיין אנשי המונג עכשוויים כמשויכים למערכת אמונה אחת. מיסיונרים שנשלחו לדרום-מזרח אסיה המירו אנשים רבים של המונג לנצרות החל מהמאה ה-19, ורבים אחרים נהפכו לנוצרים מאז שהגרו מדרום-מזרח אסיה למערב. עם זאת, מרבית אנשי המונג, גם באסיה וגם במערב, ממשיכים לשמור על מנהגים רוחניים מסורתיים הכוללים שמאניזם והערצת האבות הקדמונים.
אמונות רוחניות אלה משולבות באמונותיהם הקשורות לבריאות ומחלות. באמונות המסורתיות של ההמונג, אין הפרדה בין רווחתו הגופנית של האדם לבין בריאותו הרוחנית; התחום הרוחני הוא בעל השפעה רבה ומכתיב את המתרחש בעולם הפיזי. על פי אמונות אלה, בכל דבר יש רוח, חפצים חיים וגם דוממים כאחד. יש איזון עדין בין שני העולמות הללו; לפיכך ההכרח לכבד ולהוקיר את האבות הקדמונים בתמורה להדרכה והגנה. הרוחות של האבות הקדומים נחשבים כמשפיעים על רווחתם ובריאותם של החיים. אנשים מבצעים טקסים הכוללים הצעת אוכל, שפיכת נסך ושריפת קטורת כדי לפייס את הרוחות ולזכות בחסדיהם.
תפקיד – הגבר שהוא ראש משק הבית מבצע את הפולחן של הסגידה לרוחות האבות. עם זאת, אין זה מפתיע למצוא נשים גם כן משתתפות בתפקיד זה. טקסים המבוצעים על ידי ראש משק הבית "לכבוד רוחות האבות" המיועדים לקבלת טובות פרטיות נעשות בדרך כלל בחגיגות ראש השנה של המונג. בעיקר לקרוא לרוחות הבית לשמור על הבית.
על פי האמונה לכל אדם יש 12 נשמות עיקריות. על הנשמות הללו להישאר בהרמוניה כדי שהאדם יישאר בריא. יש נשמות שיש להן תפקידים ספציפיים. אחת מ-12 הנשמות העיקריות היא גלגול נשמות לאחר המוות בעוד נשמה עיקרית אחרת חוזרת לבית האבות הקדמונים. נשמה עיקרית נוספת נשארת ליד קברו של המנוח. נשמות של אנשים חיים יכולות להידרדר לחוסר הרמוניה ואף עשויות לעזוב את הגוף. אובדן נשמה או נפש עלול לגרום למחלה קשה. מספר הנשמות שאבדו קובע עד כמה המחלה קשה. טקס קריאת החזרת הנשמה יכול להתבצע על ידי שמאן, כאשר הנשמה ברחה מהגוף, בתוך הקהילה כדי לפתות את הנשמה לשוב הביתה בזמירות והצעות אוכל. השמאנים מבצעים טקסים מכיוון שהם אלה שיש להם גישה מיוחדת ליצור קשר עם נשמות או רוחות, או במילים אחרות, העולם האחר. טקסים מבוצעים בדרך כלל כדי לגרום להחלמה של אדם או משפחה, ולקרוא לנשמה הנודדת לשוב הביתה. לקריאת נשמה ישנם כמה טקסים שונים; אחד נעשה בדרך כלל על ידי ראש משק הבית ואחד על ידי השמאן.
לדוגמה: כאשר נולד תינוק, בתוך היומיים הראשונים, חייבים להיקרא לנשמתו (או נשמתה) הביתה. בדרך כלל, ראש משק הבית יהיה זה שיקרא לנשמתו של התינוק כאות שהוא מתקבל בסבר פנים יפות במשפחתו. עם זאת, זה לא סוף תהליך קבלת הפנים של תינוק חדש לביתם. עדיין יש את הטקס ששמאן צריך לבצע. השמאן מבצע טקס זה, שמבוצע בדרך כלל חודש-חודשיים לאחר לידתו של התינוק, כדי להודיע לאבות הקדמונים על בואו של תינוק חדש. השמאן אומר לרוחות האבות כי עליהם להגן על נשמתו של התינוק בעולם הרוחות שכן הוא בן משפחה חדש.
אנימיזם ושמאניזם
עבור חסידי הרוחניות המסורתית של ההמונג, השמאן, הפועל כמתווך בין הרוח והעולם החומרי, הוא המתקשר העיקרי עם העולם האחר, מסוגל לראות מדוע ואיך מישהו חלה. בימי קדם נאמר שבני האדם והרוחות נהגו לחיות זה עם זה. עם זאת, עקב קונפליקט בין שתי הישויות השונות מאוד, האל "סאוב" עיוור את השתיים כך שאינן מסוגלות לראות האחת את השנייה. עם זאת, יש טוב ורע בשני העולמות, ולכן בכל פעם שבני אדם באים במגע עם הרוע של העולם האחר, נדרש שמאן לביצוע טקסים כדי להציל או להחזיר את רוחו של האדם החולה או לחפש את הסיבה מדוע האדם כל כך חולה. תפקידו האמיתי של שמאן הוא "לשחזר ולהשיב את האמונה", ולא באמת לטפל בבריאות הגופנית, אף על פי שזה אולי נראה כך. טקסים המשמשים כטיפול עשויים לכלול צמחי מרפא או הצעות של נייר ג'וס או בעלי חיים. במקרים של מחלה קשה השמאן נכנס לטראנס ומטייל בעולם הרוח כדי להבחין בסיבה לבעיה ולטיפול בה, לרוב מדובר באובדן נפש.
מחקרים שנעשו במסגרת הקהילות האמריקאיות של ההמונג מראים כי המונג רבים ממשיכים להתייעץ עם שמאנים בנוגע לבעיותיהם הבריאותיות.
למשק בית יש תמיד מזבח, כאשר בבואו של השמאן הוא מבצע את הטקס מולו. בדרך כלל נעשים גם פולחנים ביתיים מול המזבח. מזבח זה משמש כמגן הראשי של הבית. זה המקום, בכל מקום בו משק בית מחליט למקם אותו, בו סוגדים, מעלים מנחות (נייר ג'וס, חיה וכו') ומבצעים טקסים. בנוסף, לשמאנים יש גם מזבח אישי משלהם המחזיק בכלים המיוחדים שלהם. במהלך טקס, או כששמאן נמצא תחת טראנס, אסור ללכת בין המזבח לשמאן כאשר השמאן מדבר ישירות עם העולם האחר.
אנחנו כאן (תוכנית טלוויזיה)
אנחנו כאן (באנגלית: We're Here) היא סדרה דוקומנטרית בת 6 חלקים, שעלתה ברשת HBO בהשתתפות בוב דה דראג קווין, יוריקה אוהרה ושאנג'לה, שלוש מתמודדות לשעבר בתוכנית המציאות "המרוץ לדראג של רו פול". בסדרה, שלוש מלכות הדראג נוסעות ברחבי ארצות הברית כדי לגייס תושבים מקומיים בעיירות קטנות להצטרף אליהן במופע דראג חד-פעמי. הקרנת הבכורה של הסדרה התקיימה ב-23 באפריל 2020.
מיאו (קבוצה אתנית)
אנימיזם ושמאניזם
לא כול אחד זוכה להפוך לשמאן; הם חייבים להיבחר על ידי הרוחות כדי להפוך למתווך בין ממלכת הרוחות לעולם הגשמי. בשמאניזם של ההמונג, שמאן יכול להיות גבר או אישה. בדרך כלל, יש סיכוי גדול לאדם להפוך לשמאן אם ההיסטוריה המשפחתית שלו מכילה שמאנים. זה נובע מהאמונה שרוחות האבות, כולל רוחות שמאנים, מתגלגלים לאותו עץ משפחה. לאחר שהתברך בכוחותיו של שמאן, הפרט הספציפי יצטרך לחפש מורה (שהוא שמאן) והוא יתחיל להתאמן להפוך לשמאן רשמי שהחברה תוכל לזמן. בדרך כלל משך הזמן להיעשות שמאן באימונים תלוי באפוטרופוסים הרוחניים המדריכים את השמאן בתהליך ביצוע הטקסים.
אנשים היורשים את הכישורים להפוך לשמאן חווים לעיתים קרובות תסמינים של מחלה גופנית בלתי מוסברת, אישיות דו-קוטבית, וסכיזופרניה. על פי אמונות המונג המסורתיות, תסמינים אלה הם תוצאה של רוחות שמאניות שמנסות לעבור לשמאן לעתיד. עבור אלה שעדיין מאמינים בשמאניזם, הם מסוגלים לזהות תסמינים אלו ולרפא את יקיריהם בכך שהם עוזרים להם להתפתח לשמאנים מן המניין. עבור אלה שבורכו להפוך לשמאן ואינם רוצים לעסוק בשמאניזם, הם פונים לעיתים קרובות לגירוש שדים נוצרי, לרפואה מערבית ולמחלקות פסיכולוגיות. עבור המעטים שמקבלים על עצמם להפוך לשמאנים, זה נחשב לכבוד לעזור להם. בקהילת המונג השמאנים זוכים לכבוד רב.
אנחנו כאן (תוכנית טלוויזיה)
תקציר
הסדרה עוקבת אחרי שלוש מתמודדות לשעבר בתוכנית המציאות "המרוץ לדראג של רו פול", בעודן נוסעות ברחבי ארצות הברית כדי לגייס תושבים מקומיים בעיירות קטנות להצטרף אליהן במופע דראג חד-פעמי.
מיאו (קבוצה אתנית)
טיפולים ומנהגים
המונג רבים עדיין פועלים לפי המסורת של שימוש בצמחי מרפא. נוהג נפוץ בקרב נשות המונג הוא ביצוע דיאטה קפדנית לאחר הלידה. היא מורכבת מאורז חמים, עוף טרי מבושל עם עשבי תיבול, עשב לימון ומעט מלח. הן מאמינות כי מדובר בתהליך ריפוי עבור הנשים. למשך 30 יום היא תקפיד על תזונה זו כדי לנקות את גופה מדם שנשאר ולהימנע ממחלות עתידיות.
אנחנו כאן (תוכנית טלוויזיה)
הפקה
ב-5 בנובמבר 2019 פרסמה HBO על תוכנית מציאות בת שישה פרקים, בכיכובן של בוב דה דראג קווין, יוריקה אוהרה ושאנג'לה, מתמודדות לשעבר של המרוץ לדראג של רו פול. אנחנו כאן נוצרה על ידי סטיבן וורן וג'וני אינגרם, והיא הופקה על ידי וורן, אינגרם, פיטר לוגרקו, אלי הולצמן ואהרון סיידמן. לוגרקו גם ביים את הסדרה. קולדוול טידיקיו (בוב דה דראג קווין), דייוויד הוגרד (יוריקה אוהרה) ו- די.ג'יי. פירס (שאנג'לה) משמשים כמפיקים יועצים.
מיאו (קבוצה אתנית)
טיפולים ומנהגים
סוג נוסף של טיפול קרוי "קוו", והוא כולל שימוש בקצה של מטבע או כף מכסף על מנת לגרד את העור. התהליך מתחיל במריחת של משחת טיגריס על האזורים שנועדו לגירוד, כביכול במטרה לעזור לפתוח את הנקבוביות בגוף ולשחרר כביכול רעלים.
אנחנו כאן (תוכנית טלוויזיה)
הפקה
ב-5 ביוני 2020 הסדרה חודשה לעונה שנייה.
מיאו (קבוצה אתנית)
מעמד האישה
בהשוואה לעקרונות הקונפוציאניים המופעלים באופן מסורתי על נשים בשאר סין, תרבות מיאו היא בדרך כלל נוקשה פחות בסיווג תפקידי נשים בחברה. נשות מיאו זוכות יחסית ליותר עצמאות, ניידות וחופש מיני. הן נתפשות כפראיות ומסוכנות, ומשתתפות באופן פעיל בעבודות החקלאות, כשהן עובדות קשה בשדות כשרגליהן אינן כרוכות.
הכנת תכשיטים מכסף הם אומנות ידועה של אנשי מיאו. מלבד היותה מסורת תרבותית, היא מסמלת גם את עושרן של נשות מיאו. כדברי המאמר של בני המיאו, "אם אינה מעוטרת בכסף או רקמה, ילדה איננה ילדה". נשות המיאו מסווגות מדי פעם על ידי כמות תכשיטי הכסף שהן עונדות או בבעלותן. חשוב במיוחד ללבוש כיסוי ראש ותכשיטים כבדים ומורכבים מכסף באירועים ופסטיבלים משמעותיים, במיוחד במהלך חתונות, לוויות וחגיגת אביב. תכשיטים מכסף הם מרכיב חיוני בנישואים של בני המיאו, במיוחד לכלה. משפחות מיאו היו מתחילות לאגור תכשיטים מכסף לילדות בגיל צעיר, במטרה שבנותיהן יתחתנו בתנאים הטובים ביותר עם כמות גדולה של תכשיטי כסף המייצגים את עושר המשפחה. אף על פי שאוכלוסיית המיאו העוברת מאזורי מיאו הכפריים לערים הולכת וגדלה, הדור החדש מכבד את מורשת הכסף של המשפחות, ומוכן להעביר את המנהג כמסורת תרבותית יותר מאשר כחלון ראווה של עושר משפחתי.
כוח עבודה והכנסה
אף על פי שההתנהגות של נשות המיאו אינה מפוקחת בקפדנות, מעמדן החברתי נתפס לעיתים קרובות כנמוך מזה של הגברים. בין אם זה בכלכלה בת קיימא או אחרת, גברים הם כוח העבודה העיקרי ומספקים את מקור ההכנסה היציב למשפחה. נשים עוסקות בעיקר בעבודות הבית, ובנוסף מייצרות הכנסה משלימה.
ככל שהתיירות הפכה לפעילות כלכלית משמעותית עבור קבוצה אתנית זו, צברו נשות המיאו יותר הזדמנויות להצטרף לכוח העבודה, ולהרוויח כסף בעצמן. נשים נכנסות לרוב לעבודות הדורשות אישיות נגישה וחביבה, לדוגמה, מכירת מזכרות, זרי פרחים והשכרת תלבושות אתניות. עבודות אלה מחייבות כוח שכנוע והסברת פנים ונראות רבה יותר בציבור, אך מספקות הכנסה שאינה בטוחה ואינה יציבה. לעומת זאת, גברים בני המיאו בוחרים בעבודות הדורשות יותר כוח פיזי ופחות נראות בציבור, כמו משיכת ריקשה, שייטים של סירות טיולים ונהגים. משרות אלה מספקות בדרך כלל הכנסה יציבה ורווחית יותר.
הדוגמה שלעיל לחלוקת עבודה לא שוויונית מדגימה, שלמרות השינויים הסוציו-אקונומיים בעידן האחרון, הגברים עדיין נחשבים לעמוד התווך הכלכלי של המשפחה.
נישואים ומשפחה
אף שלאנשי המיאו הייתה תרבות ייחודית משלהם, האידאולוגיה הקונפוציאנית השפיעה השפעה משמעותית על קבוצה אתנית זו. מצופה שגברים יהיו הדמויות הדומיננטיות והמפרנסים במשפחה, בעוד שנשים חולשות על הפעילות בבית. ישנן אמות מידה חברתיות מחמירות על נשים המחייבות אותן להיות "נשים מוסריות ואימהות טובות", ולכבד את "שלושת הציותים וארבע הסגולות", הכוללות מפרט מוסרי תרבותי של התנהגות נשים.
לאישה בת המיאו יש גם יותר חופש תרבותי בנישואים לגבר שבחרה. עם זאת, ישנם נוהגים תרבותיים קפדניים בנישואים, אחד מהם הוא אקסוגמיה מהחמולה. אסור להתחתן עם מישהו עם אותו שם משפחה, גם כאשר בני הזוג אינם קשורים בקשרי דם או מאותה קהילה.
דג מיאו
מנת דג מיאו (苗鱼 miáo yǘ) היא דרך מיוחדת להתססה ולבישול דגים על ידי אנשי המיאו. הוא הוכר כסוג של מטבח מקומי: מנה שהיא תערובת של דגים, פלפלים ירוקים, פרוסות ג'ינג'ר ושום, המשתמרת לטענת אנשי המיאו לעשר שנים.
שמעון צ'רנוחה
שמעון צ'רנוחה (נולד ב-10 במאי 1948) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הבלם בקבוצת בית"ר ירושלים בשנות ה-60. היה מבכירי השחקנים בקבוצתו, והראשון מקבוצתו, בית"ר ירושלים, ששיחק בנבחרת ישראל.
קריירת משחק
צ'רנוחה נולד למשפחה יהודית-אוקראינית מאזור חרקוב. הוא בן לניצולי השואה, כאשר אביו הותיר באושוויץ אשה וארבעה ילדים, ואמו יצאה מהמחנה עם ילדה אחת. הוריו הכירו במחנה עקורים בגרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה, ולאחר מכן עלו לישראל כשהיה בן 9 חודשים. שיחק בקבוצת הנוער של בית"ר ירושלים, ובגיל 15 הועלה לשחק בקבוצת הבוגרים על ידי המאמן סמואל רזניק שהתרשם לטובה מיכולתו. הוא קיבל את הנהגת ההגנה הבית"רית באותן שנים משאול "המלך" מזרחי, ושיחק בצוותא עם כוכבי הקבוצה ד"ר ראול גלר, אודי רובוביץ', חיים אזולאי ויצחק מונסה. בתחילה שיחק בבית"ר כאשר הקבוצה הייתה בליגה השנייה, עד העונה הכפולה של 1966/1968 שבה הצליחה בית"ר להעפיל לליגה הראשונה.
צ'רנוחה נחשב לבלם קשוח מאוד, ובנה תדמית "מפחידה", שהייתה חלק ממשחקו ואיימה על שחקני התקפת היריב.
צ'רנוחה היה השחקן הראשון מקבוצת בית"ר ירושלים ששיחק עבור נבחרת ישראל כאשר הופעת הבכורה שלו בנבחרת הייתה ב-10 בינואר 1968 נגד נבחרת בלגיה.
את מרבית הקריירה שלו, מקבוצת הילדים ועד לשנת 1972, עשה צ'רנוחה בבית"ר ירושלים, למעט עונה אחת 1970-71 בה שיחק במכבי נתניה ושם זכה בתואר היחיד שלו, אליפות המדינה לאותה עונה. בתום עונת 1972, לאחר חילוקי דעות עם יושב ראש בית״ר, יהושע מצא, עזב את בית״ר ועבר לשחק בקבוצת שמשון תל אביב.
לאחר הפרישה
לאחר פרישתו נעלם מנוף הכדורגל למספר שנים. בהמשך היה מאמן במחלקת הנוער של בית"ר, ונודע במשמעת הברזל יוצאת הדופן שלו, ואף הצליח להעלות את קבוצת הנוער לליגת העל לנוער כאשר מתוך 26 מחזורים ניצחה 25 משחקים ותיקו אחד בלבד. בין היתר בקבוצה זו אימן את אבירם ברוכיאן ועמית בן שושן שלאחר מכן היו שחקנים משמעותיים בקבוצת הבוגרים. כיום שמעון מאמן את קבוצת הבוגרים של הפועל מבשרת ציון בליגה ג' מחוז מרכז.
בתרבות
דמותו מוזכרת במערכון ״אופסייד סטורי״ של הגשש החיוור (כמי שהיה או לא היה באופסייד).
וינפילד סקוט הנקוק
וינפילד סקוט הנקוק (באנגלית: Winfield Scott Hancock; 14 בפברואר 1824 – 9 בפברואר 1886), היה קצין בצבא ארצות הברית ומועמדה של המפלגה הדמוקרטית לתפקיד נשיא ארצות הברית ב-1880. הוא שירת בצבא במשך ארבעים שנה, ושירת במהלך מלחמת ארצות הברית–מקסיקו, וכגנרל בצבא האיחוד במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית. הוא כונה "הנקוק המצוין" בקרב חבריו לצבא, והיה ידוע בשל פיקודו על קרב גטיסברג ב-1863. היסטוריון צבאי כתב שאף גנרל לא יכול היה לשלוט על החיילים במהלך הקרב בעזרת נוכחותו בלבד טוב יותר מהנקוק. אחר טען שכישוריו הטקטיים גרמו לו להיות אהוד בקרב חבריו לצבא, שבגללם כונה "הרעם של ארמיית הפוטומק". הוא המשיך בשירותו הצבאי לאחר מלחמת האזרחים, והשתתף בשיקום הצבאי של דרום ארצות הברית ובפעולות שיטור בגבול המערבי.
המוניטין של הנקוק כגיבור קרב גטיסבורג, יחד עם תמיכתו בזכויות המדינות ונאמנותו לאיחוד, גרמה לו להיחשב למועמד נשיאותי אפשרי. יושרו עמד בניגוד לשחיתות של אותה התקופה, והנשיא רתרפורד הייז שיבח אותו על כך. כשהדמוקרטים בחרו בו להיות מועמדם ב-1880, הוא ניהל מסע בחירות תקיף, אולם נוצח במירוץ צמוד בידי המועמד הרפובליקני, ג'יימס גרפילד.