cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אלכסנדר פוסטלס
פעילות מדעית
המשלחת הפליגה מקרונשטאדט, הנמל הרוסי באי קוטלין בים הבלטי, דרך פורטסמות' בברטניה, עקפה את כף הורן ב-24 בפברואר 1827. הסניאבין עגנה בקונספסיון צ'ילה, לפני שהפליגה צפונה לסיטקה, והגיעה לפטרופבלובסק באמצע ספטמבר. הם חקרו את איי קרוליין ואת קבוצת בונין-ג'ימה במשך ארבעה חודשים, וחזרו לקמצ'טקה במאי. במהלך הקיץ הם הפליגו ממפרץ אבאצ'ה לאי קאראגינסקי והמשיכו דרך מצר ברינג כדי לתור את החוף עד צפונה עד נהר אנאדיר. הם חזרו דרך מנילה בפיליפינים וכף התקווה הטובה, והגיעו חזרה לקרונשטאט ב-16 בספטמבר 1829.
תוכנית לובלין
התוכנית בעיני אלתרמן
בשנת 1939 פרסם המשורר נתן אלתרמן בעיתון הארץ טור המתייחס לתוכנית לובלין. אלתרמן, בפרפרזה על אחד ממזמורי שיר המעלות שבספר תהלים, כתב:
אלכסנדר פוסטלס
פעילות מדעית
המשלחת כונתה מסע הגילוי הגדול והפרודוקטיבי ביותר של התקופה, והביאה כ-4,000 דגימות של צומח ובעלי חיים, כולל יונקים, חרקים, ציפורים, צמחים ומינרלים. יותר מ-1250 רישומים של ממצאיהם נעשו במהלך המסע. 12 קבוצות איים התגלו לאורך החוף האסייתי, ו-26 איי קרוליין נחקרו ותוארו. מיקום הקטבים של כדור הארץ נחקרה באמצעות מטוטלת בלתי משתנה. פוסטלס מונה לעוזר-פרופסור של המחלקה למינרלוגיה וגאולוגיה של אוניברסיטת סנט פטרסבורג. במהלך המסע, פוסטלס תיאר יותר מ-100 אצות ים מצפון האוקיינוס ​​השקט בפרסם אותם בספר בסנט פטרסבורג בשנת 1840. סוג אצות הים Postelsia נקרא לכבודו.
תוכנית לובלין
התוכנית בעיני אלתרמן
ומסיים בשורות הכמו-נבואיות, שניתן להסיק מהן רבות על הדעה ביישוב היהודי בא"י על התוכנית:
אלכסנדר פוסטלס
פעילות מדעית
פוסטלס נבחר לחבר כבוד של האקדמיה הרוסית למדעים ב-14 בינואר 1866 והוזמן לשמש כאוצר המוזיאון המינרלוגי. הוא לימד את הדוכסיות הגדולה מריה ויקטרינה, בנותיו של אחיו של הצאר ניקולא הראשון מיכאיל, והיה המורה של ילדיו של הנסיך אולדנבורגסקי.
וירג'יניה רוזיצ'י
וירג'יניה רוזיצ'י (ברומנית: Virginia Ruzici; נולדה ב-31 בינואר 1955) היא טניסאית עבר רומניה. היא דורגה במקום השמיני בעולם בשנת 1979 ובשנת 1976 זכתה באליפות צרפת הפתוחה. בסך הכול במהלך הקריירה היא זכתה ב-12 תחרויות ביחידות וב-16 בזוגות נשים.
רוזיצ'י התחילה לשחק טניס בגיל 8. בהיותה בת 13 היא זכתה באליפות רומניה ובגיל 18 השתתפה בפעם הראשונה בגביע הפדרציה. בתמיכת הפדרציה הרומנית היא קיבלה אישור השלטונות לעבור לטניס מקצועי. בשנת 1978 היא זכתה באליפות צרפת הפתוחה. זה היה הזכייה היחידה של בתחרות גראנד סלאם ליחידות. בנוסף לכך בשנת 1978 היא זכתה בתחרות לזוגות נשים.
לאחר הפרישה היא עסקה בפרשנות טניס והתגוררה בפריז. היא גם מאמנת של סימונה האלפ.
בשנת 2016 היא זכתה בעיטור, קצינה במסדר האימפריה הבריטית.
ג'נין ג'נין
ג'נין ג'נין (בערבית: جنين، جنين) הוא סרט תיעודי שנוי במחלוקת של הבמאי הערבי-ישראלי מוחמד בכרי, משנת 2002. הסרט הוכן בעקבות הקרב שניהל צה"ל במחנה הפליטים ג'נין במסגרת מבצע "חומת מגן". הסרט מומן על ידי יאסר עבד רבו ואנשי הרשות הפלסטינית. הסרט מביא טענות של פלסטינים על פשעי מלחמה לכאורה שביצעו חיילי צה"ל ובפרט טענה של קשיש פלסטיני שטען כי חייל גנב ממנו חפץ.
הפיגוע במלון פארק
בערב ליל הסדר תשס"ב, 27 במרץ 2002, נכנס מחבל מתאבד לחדר האוכל של מלון "פארק" בנתניה. באותה עת שהו בחדר האוכל כ-250 אנשים שהיו בעיצומו של ליל הסדר. המחבל פוצץ מטען חבלה שנשא על עצמו, והפיצוץ הביא להחרבתו של חדר האוכל כליל. 30 מהחוגגים נהרגו וכ-160 איש נפצעו. היה זה שיאו של חודש עקוב דם, שבו נרצחו בפיגועים למעלה מ-135 ישראלים.
מבצע חומת מגן
יומיים לאחר הפיגוע פתח צה"ל במבצע "חומת מגן", במטרה לחסל תשתיות טרור שגרמו לגל פיגועים בשטח ישראל באותה תקופה. המבצע כלל כיבוש מחדש של רוב הערים הפלסטיניות ולחימה מבית לבית על מנת לעצור מבוקשים ולהרוס את תשתית הטרור. במהלך המבצע נהרגו 497 פלסטינים, נפצעו למעלה מ-1400 אנשים ונעצרו למעלה מ-4000. רבים מהפלסטינים התנגדו בכלי נשק ובכלי נשק מאולתרים לכניסת כוחות צה"ל לערים הפלסטיניות וכך נהרגו במהלך המבצע 29 חיילים ישראלים ולמעלה מ-100 נפצעו. למרות שמבחינת האבדות הפלסטיניות, הקרב הקשה ביותר התרחש בשכם (בו נהרגו כ-70 פלסטינים ו-6 מחיילי צה"ל), הקרב שזכה לתשומת הלב העולמית היה זה שנערך במחנה הפליטים ג'נין בו נהרגו למעלה מ-50 פלסטינים ו-23 חיילים ישראלים.
הקרב בג'נין
ב-3 באפריל 2002 נכנסו כוחות צה"ל לשטח מחנה הפליטים ג'נין, ששימש בסיס להתארגנות ויציאת מחבלים לשטחי ישראל. לאחר שניתנה לאוכלוסייה במחנה התרעה לעזוב את בתיהם, ניהלו כוחות צה"ל לחימה קשה ביותר עם המחבלים במקום, שכללה הפעלת מטעני חבלה רבים כנגד החיילים, ירי מסיבי לעברם וכדומה. המחבלים התערו באוכלוסייה המקומית שלא שעתה להתראות צה"ל וניהלו את הלחימה מקרבה. צה"ל עשה מאמץ שלא לפגוע באזרחים, ולכן נמנע משימוש בתקיפות מטוסים או ירי ארטילרי. במהלך הלחימה, באחת התקריות, נתקל כוח מילואים של צה"ל במארב מחבלים ונהרגו 13 לוחמים. בתגובה עבר צה"ל לשימוש בדחפורי די-9 משוריינים והחל להרוס בתים שמהם בוצע ירי או הכילו מטעני חבלה. בלחימה במחנה נהרגו 23 חיילים ונפצעו כ-60, ונהרגו כ-65 פלסטינים, חלקם אזרחים, ונגרם נזק רב לרכוש.
בזמן הלחימה ולאחריה לא הותרה כניסת כלי תקשורת למחנה. שמועות וטענות שנטענו על ידי פלסטינים ואף שודרו בכלי תקשורת ברחבי העולם כמידע אמין וודאי, כאילו בוצע טבח על ידי צה"ל, הוכחשו על ידו מכל וכל. טענות אלה נתגלו מאוחר יותר כלא נכונות, ומספר ההרוגים המדווח כמוגזם. אף האו"ם וארגוני זכויות אדם הסכימו כי לא היה טבח.
תמצית הסרט
בסוף חודש אפריל 2002, לאחר האירועים, מוחמד בכרי וצוותו נכנסו למחנה הפליטים ג'נין והסריטו תגובות של תושבי ג'נין על האירועים שהתרחשו, במטרה להשמיע את הצד הפלסטיני.
הסרט מתאר את הלחימה בג'נין מנקודת המבט של התעמולה הפלסטינית ובהצמדות לנרטיב שצה"ל ביצע טבח במחנה. הוא כולל עדויות של פלסטינים שטענו שצה"ל ביצע במחנה פשעי מלחמה חמורים, כולל הריגה מכוונת של אזרחים. הסרט כולל גם האשמות חמורות, ביניהן סצנה הגורסת שצה"ל השתמש בטנקים ונגמ"שים לדרוס פצועים, ומציגה סרט שלכאורה מוכיח זאת (הסרט, התברר מאוחר יותר, הורכב מהדבקה של שני סרטים שונים - טנקים נוסעים, ופצועים פלסטינים - שלא היו קשורים ביניהם).
בכרי הודה שהייתה מגמתיות מסוימת בעריכת חלק מהסצינות אך טען שלא עשה זאת במזיד. אנשי הרשות הפלסטינית ובהם שר ההסברה הפלסטיני, יאסר עבד רבו, השתתפו במימון הסרט.
פסטיבלים ופרסים
הסרט הוקרן בפסטיבלים רבים ברחבי העולם בנוכחותו של מוחמד בכרי, ואף זכה בפרסים שונים: ב-2008 באמסטרדם ב-2010 בסינמה ג'נין ב-2010 באוניברסיטת בוסטון כמו כן בכרי זכה בשני פרסים האחד בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי Carthage על בימוי סרטו זה. והשני פרס חירות הדיבור בפסטיבל ברלין.
פסילתו במועצה לביקורת סרטים
הסרט הוקרן בסינמטק ירושלים ובסינמטק תל אביב, ולאחר מכן הוגש למועצה לביקורת סרטים על מנת לקבל אישור להקרינו בהקרנה מסחרית בבתי הקולנוע בישראל. המועצה החליטה ברוב של 8 מול 3, לאסור את הקרנת הסרט בבתי הקולנוע בישראל. המועצה שלחה למוחמד בכרי הודעה על החלטה, ובו נימקה את החלטתה בטיעונים הבאים:
העתירה לבג"ץ
בתגובה להחלטת המועצה לביקורת סרטים החליטו מוחמד בכרי ו"פורום היוצרים הדוקומנטריים" להגיש עתירה לבית המשפט הגבוה לצדק, בטענה כי החלטת המועצה לביקורת סרטים אינה סבירה באופן קיצוני, פוגעת בחופש הביטוי והיצירה, ותוך חריגה מסמכותה משום שלטענתם המועצה אינה רשאית לערב שיקולים מדיניים בהחלטותיה או לפסול סרטים שלדעתה הם שקריים. בעתירתם ביקשו מבג"ץ כי יבטל את החלטת המועצה לביקורת סרטים.
בתגובה לעתירה טענה המדינה כי הסרט מסולף, שקרי, ומעוות את המציאות. המדינה טענה כי פסילת הסרט מחויבת בשל הסכנה הטמונה לשלום הציבור ורגשותיו. כמו כן הצטרפו לעמדת המדינה משפחותיהם של חיילי צה"ל שנפלו בקרבות וכן לוחמים שנטלו חלק בקרבות, שסיפרו על הקרבות שהתרחשו במקום ושיתפו את בית המשפט והציבור בתחושתם הקשה לנוכח העיוות הרב שמשתקף בסרט, המשמיץ אותם על לא עוול בכפם.
ב-11 בנובמבר 2003 החליט בג"ץ פה אחד לקבל את העתירה, לבטל את החלטת המועצה לביקורת סרטים, ולהתיר את הקרנתו של הסרט בבתי הקולנוע בישראל כשהוא מסתמך על בג"ץ קול העם. מנימוקי ההחלטה: חופש הביטוי הוא ערך מרכזי בשיטה הדמוקרטית. על מנת לפגוע בו יש להראות כי קיימת סכנה ודאית לפגיעה בסדר הציבורי. לא ניכר כי כך הדבר במקרה זה. יתר על כן, יש לתת לציבור לשפוט בעצמו את תכניו של הסרט ולקבוע מהי האמת. כמו כן, התייחס פסק הדין לעובדה שהסרט נאסר להקרנה רק בבתי הקולנוע, אולם לא בערוצים אחרים, מה שמוריד מאפקטיביות החלטת המועצה לביקורת סרטים.
תביעות הדיבה
בעקבות הקרנת הסרט בסינמטקים של ירושלים ותל אביב הגישו חמישה חיילי מילואים שהשתתפו בלחימה תביעת דיבה נגד יוצר הסרט, מוחמד בכרי והסינמטקים שהקרינו אותו, בטענה שבסרט פורסמה לשון הרע חמורה ביותר אודות החיילים, שנלחמו בג'נין, והם הוצגו בו כפושעי מלחמה.
ב-25 בנובמבר 2007 הגיעו התובעים והסינמטקים להסכם פשרה שבו יפצו הסינמטקים את החיילים ב-40,000 ש"ח והסינמטקים יוסרו מהתביעה. בעקבות החתימה על הסכם הפשרה נמשך המשפט רק נגד בכרי. ב-29 ביוני 2008 נדחתה תביעת הדיבה בבית המשפט המחוזי. בפסק הדין נקבע שבסרט יש משום לשון הרע על חיילי צה"ל וכי בכרי נהג שלא בתום לב, אך כיוון שזו מופנית כלפי ציבור שלם, אין לחמשת התובעים זכות תביעה. באוקטובר 2008 ערערו התובעים לבית המשפט העליון. לתביעתם הצטרף גם היועץ המשפטי לממשלה, מני מזוז שהחליט לא להגיש כתב אישום נגד בכרי, אך כתב לבית המשפט כי "בית המשפט טעה בדחותו את התביעה בגין לשון הרע וכי בנסיבות העניין, ללוחמים זכות תביעה אישית ולפיכך יש לקבל את ערעורם".
במהלך הדיון בבית המשפט העליון הציעו השופטים פשרה, על פיה בכרי יודיע שהסרט אינו דוקומנטרי ויתנצל בפני הלוחמים. בכרי הסכים תחילה להכריז כי הסרט אינו דוקומנטרי ולהתנצל בפני התובעים, אולם התובעים הודיעו כי יסכימו רק למחיקת כל הקטעים המכפישים שבגינם הוגשה התביעה, וטענו כי התבטאויותיו מוכיחות שהתנצלותו תהיה מן השפה ולחוץ. בעקבות סירובם חזר בו גם בכרי והצהיר כי לעולם לא יתנצל. ביולי 2011 דחה בית המשפט העליון את הערעור.
בפסק-דינו של בית המשפט העליון הביעו שלושת השופטים (מרים נאור, יורם דנציגר ויצחק עמית) מורת-רוח רבה מן הסרט "ג'נין ג'נין". הם קבעו שמדובר בסרט גדוש שקרים, ואף הוסיפו וקבעו, שאי האמת שבסרט אינה תוצאה של טעות או של רשלנות מצד בכרי, אלא כוונה מפורשת שלו לעוות את המציאות כדי להכפיש את לוחמי צה"ל. שופטי בית המשפט העליון קבעו, כי הסרט מציג את חיילי צה"ל כ"אחרון פושעי המלחמה וכאחרון הרוצחים". הם אישרו את קביעת בית המשפט המחוזי, שלפיה בכרי יצר את הסרט בחוסר תום-לב. עם זאת, לאור הוראת ס' 4 לחוק איסור לשון הרע, הקובעת שלא ניתן להגיש תביעה אזרחית בגין לשון הרע על "ציבור", הם ראו עצמם מנועים מלקבל את הערעור. שלושת השופטים לא הסתירו את אי הנחת שלהם ממה שהם הגדירו כ"תוצאה הקשה" של הערעור (היינו, דחייתו). אות להסתייגותם הגדולה מבכרי ומסרטו, ניתן למצוא גם בכך, שאף שהוא "זכה" בערעור, הם קבעו שאין לזכות אותו בשיפוי מן הלוחמים בגין הוצאותיו בערעור.
עם כניסתו של יהודה וינשטיין לתפקיד היועץ המשפטי לממשלה, ובמשך השנים, ביקשו החיילים ואנשי ציבור מווינשטיין שיגיש כתב אישום נגד יוצר הסרט. בין היתר ניסו לשכנעו נשיא המדינה שמעון פרס, נשיא בית המשפט העליון בדימוס מאיר שמגר, ֫שופט בית המשפט העליון בדימוס מישאל חשין, הרמטכ"ל וקצינים רבים, אך וינשטיין לא נענה לבקשתם, בשל אמונתו שהמלחמה בשקר היא בחשיפת האמת. ב-2012 הוחל בגיבוש חוק, שיוציא מידיו של היועץ המשפטי את ההחלטה בעניין, במגמה ללחוץ על וינשטיין לאשר את התביעה. בשנת 2013 הוגשה הצעת חוק בעניין, בוועדת חוקה חוק ומשפט, ובחוות דעת כתובה, וינשטיין התנגד לה. ב-2014 פנו הלוחמים בשנית לווינשטיין שיתבע את בכרי על דיבה, אך הוא התמיד בסירובו.
עם כניסתו של ד"ר אביחי מנדלבליט לתפקיד היועץ המשפטי לממשלה, ביקש ממנו אחד הקצינים שלחמו בג'נין ומוצג בסרט של בכרי שיצטרף אליהם בתביעה נגד יוצר הסרט, ומנדלבליט נענה לבקשתו. בספטמבר 2020, קבע מנדלבליט כי ליוצר הסרט ג'נין ג'נין לא עומדת הגנה מפני תביעת לשון הרע וקבע כי . בינואר 2021 אסר בית המשפט המחוזי מרכז את הקרנת הסרט וחייב את יוצרו מוחמד בכרי בתשלום פיצויים בסך 175,000 ש"ח לסא"ל במיל' ניסים מגנאג'י ועוד 50,000 ש"ח הוצאות משפט.
ב-23 בנובמבר 2022 דחה בית המשפט העליון את הערעור שהגיש בכרי, אסר את הקרנתו של הסרט בישראל ופסק שהסרט מהווה הוצאת דיבה ולשון הרע על חיילי צה"ל.
תגובות לסרט
במהלך טקס יום הזיכרון בנאום הרמטכ"ל תקף הרמטכ"ל אביב כוכבי את הסרט ואמר: "הסרט מציג באופן מעוות ושקרי את המציאות ופוגע בחיילים שלחמו שם".
תגובות לטענות בסרט
ד"ר דוד צנגן, רופא ישראלי ששירת כרופא קרבי בקרב בג'נין כתב מאמר ובו פרט 7 שקרים המופיעים בסרט. המאמר פורסם לראשונה ב"מעריב" ב-8 בנובמבר 2002 ואחר כך תורגם לאנגלית והופץ על ידי משרד החוץ. בין השקרים שהופיעו בסרט והופרכו על ידי צנגן: צנגן מספר שכאשר הוקרן הסרט בסינמטק ירושלים והוא עלה לבמה כדי להגיב להאשמות שבסרט, הקהל צעק לעברו "רוצח" ואחד האנשים אף ניסה לקחת ממנו את המיקרופון בכוח.
בתגובה לסרט "ג'נין ג'נין" הפיק הבמאי הצרפתי פייר רחוב את הסרט "הדרך לג'נין", המצדיק את פעולת צה"ל בג'נין ומציג את טענות הפלסטינים כשקריות.
מיתוס הוורמאכט החף מפשעי מלחמה
המיתוס של הוורמאכט החף מפשע הוא התפיסה השגויה כי הכוחות המזוינים הגרמניים הסדירים (ורמאכט) לא היו מעורבים בשואה או בפשעי מלחמה אחרים במהלך מלחמת העולם השנייה. המיתוס, שקודם באופן מסיבי על ידי סופרים ואנשי צבא גרמנים לאחר מלחמת העולם השנייה, מכחיש את אשמת הפיקוד הצבאי הגרמני בתכנון ובביצוע פשעי מלחמה. כשהוכרו פשעי מלחמה וניהול מלחמת השמדה, במיוחד בברית המועצות – שם הנאצים ראו את האוכלוסייה כ"תת אדם שנשלטו על ידי קושרים יהודים בולשביקים" – יוחסו אלה ל"חיילי המפלגה הנאצית" האס-אס, ולא לצבא הגרמני הרגיל.
המיתוס החל במשפטי נירנברג שנערכו בין 20 בנובמבר 1945 ל-1 באוקטובר 1946. פרנץ האלדר ומפקדי ורמאכט אחרים חתמו על תזכיר הגנרלים שכותרתו "הצבא הגרמני משנת 1920 עד 1945". התזכיר היה ניסיון לפטור את הוורמאכט מאחריות לפשעי מלחמה. בעלות הברית היו מודאגים יותר מהמלחמה הקרה הגוברת ורצו שמערב גרמניה תתעצם ותשתקם כדי להתמודד עם מה שהחשיבו כאיום סובייטי. בשנת 1950, קנצלר מערב גרמניה קונראד אדנאואר וקצינים לשעבר בוורמכט נפגשו בחשאי במנזר הימרוד (Himmerod) כדי לדון בהתחדשותה של גרמניה המערבית והסכימו על תזכיר הימרוד. תזכיר זה קבע את התנאים שבהם תתחדש גרמניה המערבית: יש לשחרר את פושעי המלחמה הגרמנים בגרמניה המערבית, להפסיק להשמיץ את החייל הגרמני ולשנות את דעת הקהל הזרה על הוורמאכט. עקב כך אייזנהאואר, שתיאר בעבר את הוורמאכט כנאצי, שינה את דעתו כדי להקל על חימוש צבא מערב גרמניה. הבריטים נרתעו מלנהל משפטים נוספים ושחררו מוקדם עבריינים שהורשעו.
שנת 1995 הייתה נקודת מפנה בתודעת הציבור הגרמני. תערוכת פשעי המלחמה של הוורמאכט של מכון המבורג למחקר חברתי, שהציגה 1,380 תמונות של חיילי הוורמאכט "הרגילים" השותפים לפשעי מלחמה, עוררה דיון ציבורי ארוך והערכה מחודשת של המיתוס. האנס היר (Hannes Hier) כתב כי פשעי המלחמה טויחו על ידי חוקרים וחיילים לשעבר. ההיסטוריון הגרמני וולפרם וטה (Wolfram Wette) כינה את הטענה שהוורמאכט היה נקי מפשעים "עדות שקר קולקטיבית". בני דור המלחמה שמרו על המיתוס. הם דיכאו מידע ותמרנו את מדיניות הממשלה. לאחר פטירתם לא היה מניע לשמור על ההונאה ולהמשיך את הכחשת הוורמאכט בדבר שותפותו המלאה לרצח העם המתועש של היהודים בידי הנאצים.
בשנת 2020, במלאת 76 שנה לקשר העשרים ביולי - ההתנקשות בחייו של אדולף היטלר בשנת 1944 - אמרה שרת ההגנה הגרמנית אנגרט קראמפ-קארנבאואר: "חייל הוורמאכט הפשוט אולי נלחם באומץ, אך אם גבורתו משרתת אידאולוגיה של כיבוש והשמדה, אז זה היה לחינם".
מתווה המיתוס
המושג "ורמאכט נקי", פירושו היה שחיילים גרמנים, מלחים ואנשי צוותי אוויר לא רצחו שבויי מלחמה, יהודים או אזרחים. הוורמאכט היה הכוחות המזוינים של גרמניה הנאצית בשנים 1935 עד 1945. הוא כלל צבא (Heer), חיל ים (Kriegsmarine) וחיל אוויר (Luftwaffe). הוורמאכט נוסד ב-16 במרץ 1935 עם העברת חוק ההגנה של אדולף היטלר שקבע גיוס חובה לכוחות המזוינים. הוורמאכט כלל מתנדבים ומתגייסים, ובסך הכל שירתו בו כ-18 מיליון גברים. כמחצית מכלל האזרחים הגרמנים הגברים ביצעו שירות צבאי.
לפי המיתוס, היטלר והמפלגה הנאצית בלבד הם שתכננו את מלחמת ההשמדה ופשעי מלחמה בוצעו רק על ידי האס-אס. במציאות, מפקדי הוורמאכט השתתפו מרצון במלחמת ההשמדה של היטלר נגד אלו שנתפסו כאויבי המדינה. חיילי הוורמאכט היו שותפים לפשעי מלחמה רבים או ביצעו אותם, וסייעו באופן שגרתי ליחידות האס-אס, באישור בשתיקה של קציניהם. לאחר המלחמה, ממשלת מערב גרמניה ביקשה במכוון לדכא הפצת מידע על פשעים אלה כדי לפטור את פושעי המלחמה לשעבר מאחריות, וזירזה את שילובם מחדש בחברה הגרמנית.
מלחמת השמדה
לפני מבצע ברברוסה ובמהלכו, ספגו הגרמנים אינדוקטרינציה אנטי-בולשביקית, אנטישמית ואנטי-סלאבית. לאחר הפלישה המשיכו קציני הוורמאכט לתאר את הסובייטים בפני חייליהם כ"תת-אדם בולשביקים יהודים", "המוני המונגולים", "השיטפון האסייתי" ו"החיה האדומה". כתוצאה מכך, חיילים גרמנים רבים ראו את המלחמה במונחים גזעניים נאציים וראו באויביהם הסובייטים תת-אדם. בנאומו בפני ארמיית הפאנצר הרביעית, הדגיש הגנרל אריך הפנר את תוכניות הגזע הנאציות בטענה שהמלחמה נגד ברית המועצות היא "חלק חיוני במאבק הקיום של העם הגרמני", וכי "המאבק חייב לכוון להשמדת רוסיה של ימינו ולכן יש לנהלו בחומרה שאין שנייה לה".
רצח יהודים היה דבר מקובל בוורמאכט. במהלך הנסיגה מברית המועצות השמידו קצינים גרמנים מסמכים מפלילים. חיילי הוורמאכט עבדו יחד עם חוליות המוות של האס-אס (איינזצגרופן) שהיו אחראיות לרצח ההמוני והשתתפו בהרג ההמוני, למשל בבאבי יאר. קציני הוורמאכט והאיינזצגרופן היו ביחסים קרובים.
פשעים בפולין, סרביה, יוון וברית המועצות
הוורמאכט ביצע פשעי מלחמה ברחבי היבשת כולל בפולין, יוון, סרביה וברית המועצות. הקרב המשמעותי הראשון עבור הוורמאכט היה הפלישה לפולין ב-1 בספטמבר 1939. באפריל 1939 ארגן ריינהרד היידריך, אדריכל הפתרון הסופי, שיתוף פעולה בין מדורי המודיעין של הוורמאכט לאיינזצגרופן. הוורמאכט החל להשתתף בהריגות רחבות היקף של אזרחים ופרטיזנים. הרציחות שביצע הצבא בפולין היו הקדמה למלחמת השמדה.
בלארוס הסובייטית תוארה כ"מקום הקטלני ביותר עלי אדמות בין השנים 1941 ל -1944 ". אחד מכל שלושה בלארוסים מת במלחמת העולם השנייה. השואה התבצעה בסמוך לעיירות מיושבות. מעט קורבנות מתו במרכזי השמדה כמו אושוויץ. מרבית יהודי ברית המועצות חיו באזור מערב רוסיה, שהיה ידוע בעבר כתחום המושב. על הוורמאכט הוטל בתחילה לסייע לאיינזצגרופן. בטבח בקרופקי, הצבא הצעיד את האוכלוסייה היהודית שמנתה כ-1,000 איש, קילומטר וחצי אל אנשי האס-אס. החלשים והחולים הובלו במשאית, ואלה שסטו מהדרך נורו ונהרגו. כוחות גרמנים שמרו על האתר, ולצד האס-אס ירו ביהודים שנפלו לבור. טבח קרופקי היה אחת הזוועות הרבות מסוג זה; הוורמאכט היה שותף מלא לרצח המוני.
בתי בושת צבאיים גרמניים הוקמו בכל רחבי אירופה הכבושה. במקרים רבים במזרח אירופה, נשים ונערות נחטפו מהרחובות במהלך סיבובי צבא ומשטרה גרמניים כדי לשמש עבדי מין. הנשים נאנסו על ידי גברים רבים כל יום במחיר שלושה רייכסמארק. נהג שליחות הצלב האדום השווייצרי פרנץ מאוויק כתב על מה שראה בשנת 1942:"גרמנים במדים ... קובעים מבטם בנשים ובנות בנות 15 עד 25. אחד החיילים שולף פנס כיס ומאיר אחת הנשים, היישר לתוך עיניה. שתי הנשים מפנות את פניהן החיוורות אלינו, מביעות עייפות וייאוש. הראשונה היא כבת 30. 'מה הזונה הזקנה הזו מחפשת כאן?' - אחד משלושת החיילים צוחק. 'לחם, אדוני' - שואלת האישה ... 'בעיטה בתחת תקבלי, לא לחם' - עונה החייל. בעל הפנס מכוון את האור שוב על פניהם וגופיהן של הבנות ... הצעירה ביותר הוא אולי בת 15 ... הם פותחים את המעיל שלה ומתחילים למשש אותה. 'זו אידיאלית למיטה' - הוא אומר."הסופרת אורסולה שלה (Schele) מעריכה כי עד עשרה מיליון נשים בברית המועצות נאנסו על ידי הוורמאכט, ואחת מכל עשרה מהן הייתה בסיכון של כניסה להריון כתוצאה מכך. על פי מחקר של אלכס ג' קיי ודייוויד סטאהל, רוב חיילי הוורמאכט שנשלחו לברית המועצות השתתפו בפשעי מלחמה.
יוגוסלביה ויוון נכבשו על ידי האיטלקים והגרמנים. הגרמנים החלו לרדוף את היהודים מיד, אך רוב האיטלקים סירבו לשתף פעולה. קציני הוורמאכט לחצו על עמיתיהם האיטלקים לעצור את יציאת היהודים מהאזורים שכבשה גרמניה; האיטלקים סירבו. הגנרל אלכסנדר להר הגיב בגועל ותיאר את האיטלקים כחלשים. הוא כתב להיטלר כי "יישום חוקי ממשלת קרואטיה הנוגעים ליהודים מתערער כל כך על ידי גורמים רשמיים באיטליה, שבאזור החוף – במיוחד במוסטר, דוברובניק וקריקווניקה (Crikvenika) – יהודים רבים מוגנים על ידי הצבא האיטלקי, ויהודים אחרים קיבלו ליווי אל מעבר לגבול, לדלמטיה האיטלקית ולאיטליה עצמה". הוורמאכט רצח את יהודי סרביה מאמצע 1941. השמדה זו החלה באופן עצמאי, ללא מעורבות האס-אס.
מזכר הגנרלים
הגנרל פרנץ הלדר, הרמטכ"ל של OKH בין השנים 1938–1942, מילא תפקיד מרכזי ביצירת המיתוס של הוורמאכט החף מפשעי מלחמה. מקור המיתוס היה "מזכר הגנרלים" שנכתב בנובמבר 1945 והוגש למשפטי נירנברג. הוא כונה "הצבא הגרמני משנת 1920 עד 1945" וחובר על ידי הלדר ומרשלי השדות לשעבר ולטר פון בראוכיטש ואריך פון מנשטיין, יחד עם בכירי צבא נוספים. מטרתו הייתה להציג את הכוחות המזוינים הגרמניים כא-פוליטיים וחפים במידה רבה מהפשעים שביצע המשטר הנאצי.  האסטרטגיה המתוארת בתזכיר אומצה מאוחר יותר על ידי האנס לטרנסר, היועץ הראשי להגנה על מפקדי הוורמאכט הבכירים במשפט הפיקוד העליון.  המסמך נכתב על פי הצעתו של הגנרל האמריקאי ויליאם דונובן מהמשרד לשירותים אסטרטגיים. הוא ראה בברית המועצות איום לשלום העולמי. דונובן שימש כסגן תובע בנירנברג. הוא וכמה נציגים אמריקאים אחרים סברו שהמשפטים לא אמורים להימשך. הוא האמין שאמריקה צריכה לעשות כל שביכולתה כדי להבטיח את גרמניה כבעלת ברית צבאית נגד ברית המועצות במלחמה הקרה ההולכת ומתפשטת.
הלובי של האנקי
עם האנקי פעלו חבר הפרלמנט של הלייבור ריצ'רד סטוקס, מרשל השדה הרולד אלכסנדר, ויליאם סידני, פרנק פקהאם, לורד דאדלי, ויקטור גולאנץ, לורד קורק, אוררי פרדריק מוהם, עורך הדין רג'ינלד פאג'ט, ההיסטוריון באזיל לידל הארט והבישוף של צ'יצ'סטר ג'ורג' בל. האנקי התנגד למשפטי פשעי מלחמה מכיוון שהתנגד עקרונית למשפט חיילים. אחרים שהתנגדו למשפטים אלה כללו את ההיסטוריון הצבאי ג'ון פולר.
לאחר שמרשל אלברט קסלרינג הורשע בפשעי מלחמה על ידי בית משפט צבאי בריטי על שהורה על מעשי טבח באזרחים איטלקים, למשל הטבח בפוסה ארדיאטינה, השתמש האנקי בהשפעתו כדי שאחד מחוקרי קסלרינג, קולונל אלכסנדר סקוטלנד, יפרסם מכתב ל"טיימס" בשנת 1950 ובו הטיל ספק בפסק הדין. סקוטלנד הציג את קסלרינג כחייל לא-פוליטי מכובד, שלא יכול היה לדעת שאזרחים איטלקים נטבחים. לתיאור זה הייתה השפעה ניכרת על דעת הקהל הבריטית, וזו הובילה לדרישות לשחרור קסלרינג. האנקי התמקד ב"מקצועיות" של קסלרינג כגנרל, וציין כי הוא הצליח לעכב את כוחות בעלות הברית המערביים המתקדמים באיטליה בשנים 1943–1945, ראיה לכך שקסלרינג לא יכול היה לבצע פשעי מלחמה, אם כי לינגן ציין כי אין הוכחה לכך ש"מקצועיות" שוללת את האפשרות לפליליות. כאשר מנהיג קבוצת ותיקי הצבא הגרמנית הראשית, ה-VdS, אדמירל גוטפריד הנסן, ביקר בבריטניה בשנת 1952 כדי לדון במקרה של קסלרינג, האדם הראשון שביקר היה האנקי.
מזכר הימרוד
בעלות הברית המערביים דאגו ממלחמה עם ברית המועצות ופלישה קומוניסטית. בשנת 1950, לאחר תחילת מלחמת קוריאה, התברר לאמריקאים שצריך להקים צבא גרמני נגד האיום הנשקף מברית המועצות. הפוליטיקאים האמריקאים ועמיתיהם בגרמניה המערבית ניצבו בפני האפשרות לבנות מחדש את הכוחות המזוינים של גרמניה המערבית. הבריטים היו מודאגים יותר מהאיום הסובייטי ורצו לשכנע את ממשלת מערב גרמניה להצטרף לקהילת ההגנה האירופית ולנאט"ו.
קונרד אדנאואר, קנצלר מערב גרמניה, ארגן פגישות חשאיות בין פקידיו לבין קציני הוורמאכט לשעבר כדי לדון בחימושה מחדש של גרמניה המערבית. המפגשים התקיימו במנזר הימרוד ב-5 עד 9 באוקטובר 1950 וכללו את הרמן פוירטש, אדולף הויזינגר והנס שפיידל. במהלך המלחמה עבד פוירטש תחת ולטר פון רייכנאו, נאצי נלהב. פוירטש הפך לאחד מיועצי ההגנה של אדנאואר.
קציני הוורמאכט דרשו להתחיל בחימוש מערב גרמניה. הדרישות פורטו בתזכיר הימרוד וכללו מספר סעיפים, בהם: כל החיילים הגרמנים שהורשעו כפושעי מלחמה ישוחררו, השמצת החייל הגרמני, כולל הוואפן אס אס, תופסק, ויינקטו "צעדים לשינוי דעת הקהל הפנימית והבינלאומית" לגבי הצבא הגרמני.
השינויים במדיניות החוץ שנדרשו היו אלה: "מדינות המערב חייבות לנקוט אמצעים פומביים נגד 'דעות קדומות' לגבי חיילים גרמנים לשעבר ועליהן להרחיק את הכוחות המזוינים הסדירים לשעבר מ'סוגיית פשעי המלחמה'". אדנאואר קיבל את התזכיר והחל במשא ומתן עם בעלות הברית המערביים כדי שהדרישות ייענו בחיוב.
כדי להקל על חימוש גרמניה המערבית ולהגיב על התזכיר, שינה הגנרל האמריקני דווייט אייזנהאואר, שמונה זה מקרוב כמפקד בעלות הברית באירופה, את דעת הקהל לגבי הוורמאכט. בעבר תיאר אותם במונחים שליליים, כנאצים, אך בינואר 1951 כתב שיש "הבדל של ממש בין החייל הגרמני להיטלר וקבוצתו הפושעת". הקנצלר אדנאואר מסר הצהרה דומה בדיון בבונדסטאג על סעיף 131 של חוקת גרמניה, שאז הייתה החוקה הזמנית של מערב גרמניה. הוא ציין כי החייל הגרמני נלחם בכבוד, כל עוד "לא היה אשם בכל עבירה". הכרזותיהם של אייזנהאואר ואדנאואר עיצבו מחדש את התפיסה במערב לגבי מאמץ המלחמה הגרמני והניחו את הבסיס למיתוס הוורמאכט החף מפשע.
דעת הקהל בגרמניה המערבית
לאחר מלחמת העולם השנייה חשו הגרמנים אהדה לפושעי המלחמה שלהם. הנציב העליון הבריטי בגרמניה הכבושה נאלץ להזכיר לציבור הגרמני שאלה נמצאו אשמים בהשתתפות בעינויים או ברצח של אזרחי בעלות הברית. בסוף שנות הארבעים והחמישים התפרסמו ספרים ומאמרים פולמוסיים רבים הדורשים חופש ל"מה שנקרא 'פושעי מלחמה'." הניסוח רמז שהמורשעים היו למעשה חפים מפשע. ההיסטוריון הגרמני נורברט פריי כתב כי הדרישה הרווחת לחופש לפושעי המלחמה היא הודאה עקיפה במעורבותה של כל החברה הגרמנית בנאציונל-סוציאליזם. הוא הוסיף כי משפטים על פשעי מלחמה הם תזכורת כואבת לאופי המשטר שאיתו אנשים רגילים הזדהו. בהקשר זה, היה ביקוש עצום לשיקום הוורמאכט, בין היתר מכיוון שהוורמאכט היה צאצא של הצבא הפרוסי ושל הצבא שנוסד בשנת 1640 על ידי פרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר מברנדנבורג. שיוך היסטורי זה העיד על היותו של הוורמאכט מוסד מושרש בהיסטוריה הגרמנית, מה שהקשה על מי שרצה להציג את העידן הנאצי כ"סטייה" ממהלך ההיסטוריה הגרמנית, במסגרת תזת הדרך הגרמנית המיוחדת. גרמנים רבים שירתו בוורמאכט או היו להם בני משפחה ששירתו בוורמאכט והייתה להם דרישה לקבל גרסה של העבר המאפשרת להם "לכבד את זכרם של חבריהם הנופלים ולמצוא משמעות לקשיים ולהקרבה האישית של שירותם הצבאי". וטה (Wolfram Wette) סבור שבשנים המייסדות של גרמניה המערבית חיפה דור המלחמה על עברו וטען שהנורמה בוורמאכט הייתה אי ידיעה על הפשעים.
אקלים פוליטי
בתחילת שנות החמישים המפלגות הפוליטיות במערב גרמניה שאפו לקבל את קולותיהם של יוצאי המלחמה. התקיימה הסכמה פוליטית רחבה שייצגה את התפיסה כי הגיע הזמן "לסגור את הפרק הזה בהיסטוריה הגרמנית". קנצלר מערב גרמניה, קונראד אדנאואר, יזם מדיניות שכללה חנינה, סיום תוכניות דה-נאציפיקציה ופטור מחוק הענישה. אדנאואר חיזר אחר קולות הוותיקים בביקור שזכה לחשיפה ציבורית גבוהה בכלא פושעי המלחמה שנותרו עדיין כלואים. מחווה זו סייעה לו לנצח בבחירות הפדרליות של 1953 ברוב של שני שלישים. אדנאואר הצליח להגביל את האחריות לפשעי מלחמה להיטלר ולמספר קטן של "פושעי מלחמה גדולים". בשנות החמישים הופסקו חקירות פליליות בנושא הוורמאכט ולא היו הרשעות. שרי המשפטים הגרמניים חוקקו חוק פשעי מלחמה, שבפועל הוגדר באופן קלוש ועמום. אדלברט ריקרל (Rückerl), החוקר הראשי, פירש את החוק כך שבהגדרתו נכללו רק אנשי האס-אס, משטרת הביטחון, שומרי מחנות ריכוז וגטאות וכן פושעים שעסקו בגיוס לעבודת כפייה. המיתוס התבסס היטב בתודעה הציבורית והתובעים הגרמנים לא היו מוכנים לערער על מצב הרוח הלאומי הרווח ולחקור חשודים בפשעי מלחמה בוורמאכט. הצבא הגרמני החדש, הבונדסוור, הוקם בשנת 1955 ובין בכיריו היו רבים מקציני הוורמאכט לשעבר. האשמת קציני ורמאכט לשעבר בפשעי מלחמה הייתה פוגעת בבונדסוור ומכפישה אותו בגרמניה ומחוצה לה.
לאחר חזרתם של שבויי המלחמה האחרונים מהשבי הסובייטי, נשבעו 600 חברי הוורמאכט והוואפן אס-אס בפומבי ב-7 באוקטובר 1955 במחנה פרידלנד, אירוע שזכה לתגובה תקשורתית חריפה. השבועה אמרה: "אנו נשבעים שלא ביצענו רצח, לא טימאנו או גזלנו. אם הבאנו סבל ואומללות על אנשים אחרים, הדבר נעשה על פי חוקי המלחמה".
זיכרונות ומחקרים היסטוריים
קצינים גרמניים לשעבר פרסמו זיכרונות ומחקרים היסטוריים שתרמו למיתוס. האדריכל הראשי של גוף העבודה הזה היה פרנץ הלדר. הוא עבד במחלקה להיסטוריה מבצעית (גרמנית) בחטיבה ההיסטורית של הצבא האמריקני והייתה לו גישה בלעדית לארכיוני המלחמה הגרמניים שאוחסנו בארצות הברית. הוא פיקח על עבודתם של קצינים גרמניים לשעבר והיה בעל השפעה רבה. באופן רשמי תפקידו של הלדר היה לאסוף קציני ורמאכט שנועדו לכתוב היסטוריה מרובת כרכים של החזית המזרחית, כך שקציני צבא ארצות הברית יוכלו להשיג מודיעין צבאי על ברית המועצות, ולפקח על קצינים אלה. עם זאת, הוא גם ניסח והפיץ את המיתוס של הוורמאכט החף מפשע. ההיסטוריון הגרמני וולפרם וטה (Wette) כתב שלרוב ההיסטוריונים הצבאיים האנגלו-אמריקאים הייתה הערצה ל"מקצועיות" הוורמאכט. הם נטו לכתוב עליו בנימה מתפעלת, וקיבלו במידה רבה את גרסת זכרונותיהם של מנהיגי הוורמאכט לשעבר.
וטה טען כי ייתכן של"סולידריות מקצועית" יש קשר להערצה זו. רוב ההיסטוריונים הצבאיים בעולם דובר האנגלית היו קציני צבא שמרניים לשעבר, ולכן חשו אמפתיה טבעית לקציני ורמאכט לשעבר, אותם זיהו כגברים בדומה לעצמם. תמונתו של הוורמאכט "המקצועי", המחויב לערכים פרוסיים, שלכאורה היו חסרי קשר לנאציזם, תוך הפגנת אומץ לב וסבלנות במצב קשה, במיוחד בחזית המזרחית, אכן הייתה בעלת השפעה על היסטוריונים אלה. וטה תיאר את הלדר כבעל "השפעה מכרעת במערב גרמניה בשנות החמישים והשישים על הדרך בה נכתבה ההיסטוריה של מלחמת העולם השנייה".
היסטוריונים שונים מכל קצות הקשת הפוליטית כמו גורדון א' קרייג, ג'ון פולר, גרהרד ריטר, פרידריך מיינקה, באזיל לידל הארט וג'ון וילר-בנט, טענו כי לא יעלה על הדעת שקצין של הוורמאכט יכול היה להיות מעורב ברצח עם ופשעי מלחמה. טענות היסטוריונים סובייטים כי הוורמאכט ביצע פשעי מלחמה נדחו בדרך כלל כ"תעמולה קומוניסטית". בהקשר המלחמה הקרה, העלאת טענות כאלה על ידי הסובייטים סייעה לשכנע את המערב שהוורמאכט התנהג בכבוד. הנטייה מצד רבים במערב לראות את מערב אירופה כזירת המלחמה העיקרית ואת החזית המזרחית כזירת צד, הפחיתה עוד את העניין בנושא. לאחר המלחמה כתבו קציני ורמאכט שלל ספרי זיכרונות שחיזקו את המיתוס של הוורמאכט החף מפשע. אריך פון מנשטיין והיינץ גודריאן כתבו ספרי זכרונות שהיו לרבי מכר. זיכרונותיו של גודריאן הכילו הגזמות רבות, שקרים והשמטות. הוא כתב כי העם הרוסי בירך את החיילים הגרמנים כמשחררים והתפאר בהקפדתו להגן על התרבות והדת הרוסית. גודריאן השתדל לשחרר קצינים גרמנים ממאסר בתמורה לתמיכה צבאית גרמנית בהגנה על אירופה. הוא נלחם במיוחד לשחרורו של יואכים פייפר, מפקד וואפן אס-אס שנמצא אשם ברצח שבויי מלחמה אמריקאים בטבח מלמדי. גודריאן אמר כי הגנרל הנדי, אלוף פיקוד אירופה האמריקאי, רצה לתלות את פייפר ושהוא "יבריק לנשיא טרומן וישאל אותו אם הוא מכיר את הטמטום הזה".
ארווין רומל וזכרו שימשו לעיצוב תפיסת הוורמאכט. זיכרונותיו של פרידריך פון מלנתין, "קרבות פאנצר", יצאו בשש מהדורות בין 1956 ל-1976. בזיכרונותיו השתמש מלנתין בשפה גזענית. הוא אפיין את החייל הרוסי כ"אסייתי שנגרר מהשפל העמוק ביותר של ברית המועצות", "פרימיטיבי" ו"[חסר] איזון דתי או מוסרי אמיתי, מצבי הרוח שלו משתנים בין אכזריות חיה לבין נעימות כנה". למעלה ממיליון עותקים של זכרונות הנס אולריך רודל, "טייס שטוקה", נמכרו. הוא לא הסתיר את הערצתו להיטלר. זיכרונותיו של רודל מתארים הרפתקאות סוחפות, מעללי גבורה, חברות סנטימנטלית והימלטות על חוט השערה. חוקר אמריקאי אחד תיאר אותו כקצין נאצי טיפוסי. לאחר המלחמה נסע לארגנטינה והקים סוכנות הצלה לנאצים בשם "אייכמן-רונדה", שסייעה בין היתר ליוזף מנגלה.
היסטוריונים מחוץ לגרמניה לא למדו את השואה בשנות השישים וכמעט לא היו מחקרים על מעורבותו של הוורמאכט בפתרון הסופי. ההיסטוריון האמריקאי יליד אוסטריה, ראול הילברג, מצא שבשנות החמישים המו"לים דחו את ספרו "השמדת יהודי אירופה" שהתפרסם מאוחר יותר וזכה לתהילה. נאמר לו שאף אחד באמריקה לא מתעניין בנושא. עד שנות התשעים, היסטוריונים צבאיים שכתבו את ההיסטוריה של מלחמת העולם השנייה התמקדו במערכות ובקרבות של הוורמאכט, ועברו בחטף על מדיניות רצח העם של המשטר הנאצי.  היסטוריונים של השואה ומדיניות הכיבוש של גרמניה הנאצית לא כתבו לרוב על הוורמאכט כלל.
פרנץ הלדר
ככל שהמלחמה הקרה התקדמה, המודיעין הצבאי שסיפקה היחידה הגרמנית בחטיבה ההיסטורית של הצבא האמריקאי הפך חשוב יותר לאמריקאים. הלדר פיקח על החלק הגרמני של תוכנית המחקר, אשר נודעה בשם "קבוצת הלדר". קבוצתו הפיקה למעלה מ-2,500 כתבי יד היסטוריים מרכזיים מ-700 מחברים גרמניים על מלחמת העולם השנייה. הלדר עשה מניפולציות על הקבוצה ודרש להמציא מחדש היסטוריה מתקופת המלחמה ולהפיק מתוך אמיתות חצאי-אמיתות, עיוותים ושקרים. הוא הקים "קבוצת ביקורת" של קצינים נאצים לשעבר שבדקו את כל כתבי היד ודרשו מהמחברים לשנות את התוכן. סגנו היה אדולף הזינגר שעבד גם בארגון גהלן, ארגון המודיעין הצבאי האמריקאי בגרמניה. הלדר דרש להיקרא "גנרל" על ידי צוותי הכתיבה והתנהג כמפקד שלהם, בעודו מתמודד עם כתבי היד שלהם. מטרתו הייתה לחון את אנשי הצבא הגרמני מאשמת הזוועות שביצעו.
הלדר יצר גרסה של ההיסטוריה שכל הסופרים נאלצו להתיישר לפיה. גרסה זו קבעה כי הצבא היה קורבן של היטלר והתנגד לו בכל הזדמנות. הסופרים נאלצו להדגיש את צורת המלחמה ה"הגונה" שניהל הצבא ולהאשים את האס-אס בפעולות הפשע. הלדר נהנה מעמדה מיוחסת, שכן ההיסטוריונים המעטים שעבדו על ההיסטוריה של מלחמת העולם השנייה בשנות החמישים נאלצו להשיג מידע היסטורי ממנו ומקבוצתו. הוא השפיע גם על עורכי עיתונים ועל עיתונאים. הוראותיו נשלחו בשרשרת הפיקוד ונרשמו על ידי גנרל העבר גיאורג פון קיכלר. כך ציווה: "יש לרשום מעשים גרמניים מנקודת המבט הגרמנית; זה יהווה אנדרטה לחיילינו", "אסור לאפשר ביקורת על צעדים שעליהם ציוותה ההנהגה" ואיש לא צריך להיות "מופלל בכל דרך שהיא". במקום זאת יש להדגיש את הישגי הוורמאכט. ההיסטוריון הצבאי ברנד וגנר, שבחן את עבודותיו של הלדר, כתב: "כתיבת ההיסטוריה הגרמנית על מלחמת העולם השנייה, ובפרט בחזית הרוסית, הייתה במשך למעלה משני עשורים, ובחלקה עד היום – ובמידה הרבה יותר גדולה ממה שרוב האנשים מבינים – עבודת המובסים". וולפרם וטה כתב: "בעבודת החטיבה ההיסטורית טויחו עקבות מלחמת ההשמדה עליה הייתה אחראית הנהגת הוורמאכט".
האמריקאים היו מודעים לכך שכתבי היד מכילים אפולוגטיקה רבה. עם זאת, הם הכילו גם מודיעין שהאמריקאים ראו בו בעל ערך למקרה של מלחמה בין ארצות הברית לברית המועצות. הלדר אימן קצינים נאצים לשעבר כיצד להעלים ראיות מפלילות. רבים מהקצינים שאימן, כמו היינץ גודריאן, המשיכו לכתוב אוטוביוגרפיות נמכרות שהרחיבו את השפעתה של ספרות האפולוגטיקה. הלדר הצליח במטרתו, לשקם את דימוי הקצינים הגרמנים, תחילה בעיני הצבא האמריקאי, לאחר מכן במעגלי פוליטיקה מתרחבים, ולבסוף - בעיני מיליוני אמריקאים. רונלד סמלסר ואדוארד ג'יי דייוויס שכתבו את הספר "מיתוס החזית המזרחית" אמרו: "פרנץ הלדר מגלם טוב יותר מכל קצין גרמני גבוה אחר את ההבדל הדרמטי בין המיתוס למציאות כפי שהוא צץ לאחר מלחמת העולם השנייה".
אריך פון מנשטיין
אריך פון מנשטיין היה דמות מפתח ביצירת המיתוס של הוורמאכט החף מפשע. השפעתו הייתה שנייה רק לזו של הלדר. לאחר המלחמה משימת חייו המוצהרת הייתה לשקם את דימויו של הוורמאכט ו"לנקות" אותו מפשעי מלחמה. המוניטין הצבאי שלו כמנהיג צבא רב יכולת הביא לכך שזיכרונותיו נקראו רבות, אולם הם עקבו נאמנה אחר המיתוס של הוורמאכט החף מפשע. זיכרונותיו אינם דנים בפוליטיקה ולא מציעים גינוי של הנאציזם. מנשטיין היה מעורב בשואה, והחזיק באותן דעות אנטישמיות וגזעניות כמו היטלר. בזכרונותיו הדגיש מנשטיין את היחסים הטובים כביכול שהיו לצבא הגרמני עם אזרחים רוסים. הוא כתב: "מטבע הדברים, לא הייתה כל שאלה לגבי ביזת האזור על ידנו. זה משהו שהצבא הגרמני לא סבל". מלכתחילה התייחס הצבא הגרמני לאוכלוסייה בפראות. מנשטיין הפך למפקד הכללי של קרים כשחצי האי היה בשליטת הארמייה ה-11. במהלך תקופה זו שיתפו כוחותיו פעולה עם האיינזצגרופן וחצי האי הפך ליודנריין – 90,000 עד 100,000 יהודים נרצחו. מנשטיין נשפט, הורשע בתשעה אישומים בביצוע פשעי מלחמה ונידון ל-18 שנות מאסר. האישומים בהם הורשע כללו אי מניעת רציחות באזור הפיקוד שלו, ירי באסירי מלחמה סובייטים, ביצוע פקודת הקומיסר והתרת ירי באזרחים סובייטים כנקמה. בזמן משפטו הסתיים המשבר הגדול הראשון של המלחמה הקרה, הסגר על ברלין. המעצמות המערביות רצו שגרמניה תתחיל להתחמש מחדש כדי להתמודד עם האיום הסובייטי. הגרמנים המערביים ציינו כי "אף חייל גרמני לא ילבש מדים כל עוד כל קצין הוורמאכט נשאר במעצר". כתוצאה מכך החלה מאבק ציבורי ופוליטי להבטחת שחרורם של מנשטיין ושאר פושעי המלחמה המערב גרמניים.
סנגורו של מנשטיין במהלך משפטו היה רג'ינלד פאג'ט. ויליאם דונובן, שעזר קודם לכן לפרנץ הלדר, התערב וגייס את חברו פול לברקון כדי לסייע להגנה. פאג'ט סייע בחיזוק המיתוס של הוורמאכט החף מפשע, הוא הגן על מדיניות האדמה החרוכה של הצבא על בסיס הטענה ששום צבא לא נלחם לפי ספר החוקים. הוא הגן על ירי על אזרחים שהיו חמושים אך לא עסקו בפעולה צבאית. במהלך המשפט ואחריו הכחיש פאג'ט את הטענה כי מבצע ברברוסה היה "מלחמת השמדה". הוא הציג כמשניים את ההיבטים הגזעניים של מבצע ברברוסה ואת המערכה להשמדת יהודי ברית המועצות. במקום זאת טען כי "הוורמאכט הפגין מידה רבה של איפוק ומשמעת". הצהרת הסיום של פאג'ט הדהדה את ליבת המיתוס של הוורמאכט החף מפשע, באמרו ש"מנשטיין הוא גיבור ויישאר גיבור בקרב עמו". הוא הדהד את הפוליטיקה של המלחמה הקרה במילים: "אם על מערב אירופה להתגונן, החיילים ההגונים האלה חייבים להיות החברים שלנו".
הפילוסוף ברטראנד ראסל הצטרף לקמפיין של פאג'ט, וכתב ב-1949 ש'אויב היום' הוא ברית המועצות, לא גרמניה, ובהתחשב בכך שמנשטיין הפך לגיבור בקרב העם הגרמני, היה צורך שכוחות בעלות הברית ישחררו אותו כך שיוכל להילחם לצידם במלחמה הקרה. לידל הארט הצטרף לקמפיין לשחרורו של מנשטיין. הוא כתב לעיתים קרובות על עניינים צבאיים בעיתונים בריטים, ופרסומו אפשר לו למלא תפקיד מרכזי בשחרורו של מנשטיין במאי 1953. לידל הארט הציג את הוורמאכט בספריו ובחיבוריו ככוח א-פוליטי שאין לו קשר לפשעי המשטר הנאצי, נושא שלא עניין במיוחד את לידל הארט מלכתחילה.
בטענה בעד מנשטיין, פאג'ט העלה בעת ובעונה אחת טיעונים סותרים; מנשטיין וקציני ורמאכט אחרים לא ידעו דבר על פשעים נאציים, ובמקביל התנגדו לפשעי הנאצים - שלכאורה לא היו מודעים להם. פאג'ט הפסיד בתיק מנשטיין בבית הדין הצבאי הבריטי בראשות סגן אלוף פרנק סימפסון שמצא שמנשטיין תמך ב"מלחמת ההשמדה" של היטלר נגד ברית המועצות, אכף את פקודת הקומיסר, וכמפקד הארמייה ה-11 סייע לאיינזאצגרופה C בטבח ביהודים באוקראינה, וגזר עליו 18 שנות מאסר בעוון פשעי מלחמה. עם זאת, פאג'ט אכן ניצח במלחמה על דעת הקהל, ושכנע בריטים רבים כי מנשטיין הורשע באופן שגוי. במאי 1953 כשממשלת בריטניה שחררה את מנשטיין, הדבר לא עורר מחלוקות גדולות בבריטניה. ההיסטוריון הבריטי טום לוסון כתב כי פאג'ט נעזר רבות בכך שרוב "הממסד" הבריטי הזדהה באופן טבעי עם האליטות המסורתיות בגרמניה, וראה בעצמו דמיון עמן. די היה בכך שמנשטיין היה קצין בצבא הגרמני ולותרני שהלך לכנסייה באופן קבוע "כדי לקבוע שהתנגד למדינה הנאצית ולפיכך, לקבוע שמשפטו היה אבסורד".
לאחר המלחמה השיגה הממשלה הפדרלית של גרמניה המערבית את שחרור פושעי המלחמה הכלואים בשטחה. ממשלת בריטניה, המודאגת מהאיום הסובייטי ההולך וגובר, רצתה לעודד את ממשלת מערב גרמניה להצטרף לקהילת ההגנה האירופית המוצעת ולנאט"ו. הבריטים החליטו ששחרור כמה פושעי מלחמה "איקוניים" הוא מחיר ששווה לשלם כדי למנוע ממערב גרמניה להצטרף למזרח. ידוענים והיסטוריונים הצטרפו לקמפיין להבטחת שחרורו של מנשטיין.
"הקרב למען המטרה האבודה" של גרמניה הנאצית
ההיסטוריונים האמריקאים רונלד סמלסר ואדוארד ג'יי דייוויס ציינו את הדמיון בין מיתוס "המגן הבלתי מוכתם" של הוורמאכט לבין מיתוס הקרב למען המטרה האבודה של הקונפדרציה של הדרום האמריקאי. קציני הקונפדרציה לשעבר, בהם ג'ובל ארלי, כמו קציני הוורמאכט, בהם פרנץ הלדר, היו פעילים ביותר בקידום המיתוסים הללו לאחר המלחמות. המיתוסים מהללים את צבא הקונפדרציה ואת הוורמאכט כארגוני לחימה נעלים בראשות גברים מכובדים, אצילים ואמיצים שהוכרעו על ידי יריבים נחותים בגלל מספריהם העצומים של היריבים, תשתיתם ומשאביהם עדיפים, וכן עקב מזל רע. המיתוס של "המטרה האבודה" הציג את מנהיגי הקונפדרציה כפטריוטים אמריקאים מכובדים שטעו בניסיון לפרק את ארצות הברית, אך עדיין היו אנשים מעוררי התפעלות וגיבורים אמריקאים גדולים. בדומה, גם מיתוס "הוורמאכט החף מפשע" הציג את מנהיגי הוורמאכט כפטריוטים גרמנים מכובדים שאולי טועים במלחמתם לצד היטלר, אך עדיין היו גברים הראויים להערצה. שני המיתוסים ביקשו להאדיר את צבאות הקונפדרציה וגרמניה הנאצית על ידי הצגת ראשי הצבא כאנשים בעלי כבוד ועל ידי ניתוקם מהגורמים שלמענם לחמו. במקרה של הקונפדרציה, הוכחש כי הלוחמים לחמו למען העליונות הלבנה והעבדות ואילו במקרה של הוורמאכט הוכחש כי לחם למען האידאולוגיה הפולקית של גרמניה הנאצית.
בשני המיתוסים הוצגו הצבאות ככוחות סדר והגנה מפני כאוס מצד גורמים נחותים. במקרה של הדרום, תקופת הרקונסטרוקציה הוצגה על ידי מטפחי המיתוס של "המטרה האבודה" כזמן סיוט שבו גברים שחורים ששוחררו מעבדות כביכול השתוללו בגל פשע אלים על חשבון האוכלוסייה הלבנה שומרת החוק בדרום, ובכך להצדיק במפורש את המאבק הקונפדרציה. במקרה של גרמניה, המלחמה בחזית המזרחית הצטיירה כמאבק הגנתי הרואי על "הציוויליזציה האירופית" נגד "המוני האסיאתים" של הצבא האדום, שצוירו במונחים אפלים. ההיסטוריון עמר ברטוב ציין כי התעמולה הנאצית בימים האחרונים של הדיקטטורה הנאצית הציגה את מלחמת החזית המזרחית במונחים חריפים וקיצוניים. נטען כי הוורמאכט "מגן על האנושות מפני פלישה שטנית תוך תקווה בו זמנית לזרוע חילוקי דעות בין ברית המועצות לכוחות בעלות הברית. הוורמאכט לא הצליח למנוע את התמוטטות הרייך השלישי, אך מאמצים אלה אכן הניבו פירות במובן אחר, שכן הכינו את הקרקע לברית עם המערב וסיפקו לוורמאכט אפולוגטיקה שימושית מבחינה פוליטית, גם אם בלבלה, באופן נוח לתומכי הוורמאכט, בין סיבה ותוצאה" [הברית עם המערב הוצגה כסיבה המקורית לפתיחה במלחמת ההשמדה, אף על פי שהייתה זו תוצאה רק בדיעבד, ורק לאור התבוסה הגרמנית]. כפי שמיתוס "המטרה האבודה" טיפח את דמות העבד השחור הנאמן, השמח לשרת את אדוניו, כך טופח מיתוס "הוורמאכט החף מפשע" על ידי הדגשת תפקידם של צבא ולאסוב ויחידות שיתוף פעולה אחרות שנלחמו לצד הוורמאכט ועל ידי תיאור הסלאבים כשמחים לקבל את פני הוורמאכט כמשחרריהם ומושיעיהם. ההתמקדות בוורמאכט כמשחרר הסיחה את תשומת הלב מפשעי מלחמה שבוצעו בברית המועצות. מעורבותן של יחידות משתפי הפעולה בברית המועצות בשואה לא הוזכרה.
כאשר מבצע ברברוסה החל, בשנת 1941, הוצגו עמי ברית המועצות בתעמולה הנאצית כתת-אדם (untermenschen) המאיים על "הציוויליזציה האירופית", שלא יגלו שום אהדה או חמלה. משנת 1943 חל שינוי בתעמולה הנאצית. עמי ברית המועצות, למעט היהודים, הוצגו כמדוכאים על ידי "הבולשביקים היהודים" שגרמניה נלחמה בהם כדי לשחרר עמים אלה. שני צירי התעמולה הנאצית מצאו דרכם למיתוס "הוורמאכט החף מפשע". מצד אחד, הדגש על זוועות שביצעו חיילי הצבא האדום ה"אסייתי" המשיך את התעמולה המלחמתית של "המוני האסיאתים", "הפסולת האנושית". מצד שני, הצגת צבא ולאסוב כבעלי בריתו של הוורמאכט המשיך את התעמולה לגבי המלחמה נגד ברית המועצות כמאבק אצילי לחירות. מבחינה זו, היה הבדל במובן שמיתוס "המטרה האבודה" הציג עבדים כיצורים שלא רצו את חירותם, ואילו מיתוס "הוורמאכט החף מפשע" הציג את הוורמאכט כמשחרר. אך הדמיון נשמר בכך שמיתוס "הסיבה האבודה" הציג עבדים כנועים שדחו את החופש כיוון שאדוניהם התייחסו אליהם כל כך טוב לכאורה, כפי שמיתוס "הוורמאכט החף מפשע", טען גם הוא לחוסר שוויון בין הגרמנים לבין העמים הסובייטים. צבא ולאסוב תואר כמביט במשחרר הגרמני בכניעות, בבקשה להדרכה ולהנהגה. החברים האקזוטיים בצבא ולאסוב, כגון הקוזאקים, הצטיירו כרומנטיים אך פראיים; ראויים להיות בנעל ברית של הוורמאכט, אך לא שווים להם.
סופו של המיתוס
המיתוס של הוורמאכט החף מפשע לא הגיע לסיומו באירוע בודד אלא בשורה של אירועים במשך עשרות שנים. ברטוב שיבח את "מאמציהם של חוקרים גרמנים מצטיינים ואמיצים" לאתגר את המיתוס החל משנת 1965. ההיסטוריון הגרמני הראשון שקרא תיגר על המיתוס היה הנס-אדולף יקובסן (Jacobsen) בחיבורו על פקודת הקומיסר בספר Anatomie des SS Staates מ-1965. בשנת 1969 פרסם מנפרד מסרשמידט ספר העוסק באינדוקטרינציה אידאולוגית בוורמאכט, Die Wehrmacht im NS-Staat: Zeit der Indoktrination, שלא עסק בפשעי מלחמה באופן ישיר, אך קרא תיגר על הטענה הרווחת של הוורמאכט ה"א-פוליטי". בשנה זו ראה אור גם Das Heer und Hitler: Armee und nationalalsozialistisches Regime מאת קלאוס-יורגן מולר, שעסק ביחסי הצבא עם היטלר, וכן החיבור "NSDAP und 'Geistige Führung' der Wehrmacht" מאת פולקר ר' ברגהאן, שעסק בתפקיד "קציני החינוך" בוורמאכט. בשנת 1978 פרסם כריסטיאן שטרייט את ספרו Keine Kameraden: Die Wehrmacht und die sowjetischen Kriegsgefangenen, 1941-1945 שעסק ברצח המוני של שלושה מיליון שבויים סובייטים - הספר הגרמני הראשון בנושא. בשנת 1981 יצאו לאור שני ספרים שעסקו בשיתוף הפעולה של הוורמאכט עם האיינזצגרופן, Die Treatment sowjetischer Kriegsgefangener im "Fall Barbarossa" תיעוד של התובע בפשעי מלחמה אלפרד שטריים, ו-Die Truppe des Weltanschauungskrieges: Die Einsatzgruppen der Sicherheitspolizei und des SD, 1938-1942, ספרם של ההיסטוריונים הלמוט קראוסניק והנס-היינריך וילהלם. משנת 1979, ההיסטוריונים של Militargeschichtliches Forschungsamt (משרד המחקר הצבאי) החלו לפרסם היסטוריה רשמית של גרמניה במלחמת העולם השנייה, וביקרו את מנהיגי הוורמאכט.
היסטוריונים גרמניים שביקרו את המיתוס הוקעו כפוגעים בעמם. בשנת 1986 החל פולמוס ההיסטוריונים שלא תרם למחקר, אך מאמציהם של ההיסטוריונים השמרנים ה"רויזיוניסטים" כמו ארנסט נולטה ואנדריאס הילגרובר היו בנימה לאומנית. הם ביקשו "לנרמל" את העבר הגרמני בכך שהציגו את השואה כתגובה הגנתית לברית המועצות ודרשו "אמפתיה" לעמידה של הוורמאכט שניסה לעצור את "המבול האסיאתי" לאירופה. ברטוב כינה את הפולמוס "פעולת מגן" של המגמות השמרניות בהיסטוריוגרפיה הגרמנית. הוא ציין כי אפילו היסטוריונים שהיו ביקורתיים כלפי הוורמאכט נטו לכתוב היסטוריה בצורה מסורתית, כלומר היסטוריה "מלמעלה" על ידי התמקדות בפעולות המנהיגים. הנטייה של היסטוריונים חברתיים לכתוב "היסטוריה מלמטה", במיוחד Alltagsgeschichte ("היסטוריה של חיי היומיום") החל משנות ה-70, פתחה דרכי מחקר חדשות על ידי התבוננות בחוויותיהם של חיילים גרמנים מן השורה. מחקרים כאלה נטו לאשר את טענותיהם של חיילי החזית הפשוטים: בחזית המזרחית, עקב אינדוקטרינציה, גרמנים רבים ראו בסובייטים תת-אדם, מה שהוביל למה שברטוב כינה "ברבריזציה של לוחמה".
שנת 1995 הוכחה כנקודת מפנה בתודעה הציבורית הגרמנית עם פתיחתה בהמבורג שלתערוכת פשעי המלחמה של הוורמאכט (Wehrmachtsausstellung); מכון המבורג למחקר חברתי יזם את התערוכה הנודדת, שחשפה פשעי מלחמה של הוורמאכט לקהל רחב יותר. התערוכה התמקדה במלחמת ההשמדה שביצעו הגרמנים. התערוכה עוצבה על ידי האנס האר. התערוכה נדהה ארבע שנים ב-33 ערים גרמניות ואוסטריות. היא יצרה דיון ממושך והביאה להערכת המיתוס מחדש. בתערוכה הוצגו תצלומים גרפיים של פשעי מלחמה שביצע הוורמאכט ורואיינו לוחמים במלחמה. אלה הכירו בפשעים אך הכחישו מעורבות אישית. כמה חיילים לשעבר הציעו הצדקות דומות לנאצים. ההשפעה של התערוכה תוארה כנפיצה. הציבור הגרמני התרגל לראות "מעשים שלא יתוארו" עם תמונות של מחנות ריכוז והאס-אס. בתערוכה הוצגו 1380 תמונות של שותפות הוורמאכט בפשעי מלחמה. התמונות צולמו בעיקר על ידי החיילים עצמם, באזורים כפריים, הרחק ממחנות הריכוז ומהאס-אס. האר כתב: "יוצרי התצלומים הללו נוכחים בתמונותיהם - צוחקים, מנצחים או ענייניים" ו"המקום הזה, לדעתי, במרכז הוורמאכט של היטלר, עומד בתוך 'לב החושך' [רמז ל"לב המאפליה" של ג'וזף קונרד]". האר טען שפשעי המלחמה טויחו על ידי חוקרים וחיילים לשעבר. לאחר מכן נוצרה סערה עם שבירת טאבו עתיק יומין. המארגנים לא כימתו את מספר החיילים שביצעו פשעי מלחמה. ההיסטוריון הורסט מולר כתב כי המספר הוא "עשרות אלפים רבים".
אישור נוסף לתפקידו של הוורמאכט במעשי הזוועה של המשטר הנאצי הגיע עם הפרסום בשנת 1996 של 1.3 מיליון מברקים שנשלחו מאנשי האס-אס ויחידות הוורמאכט הפועלות בברית המועצות בקיץ ובסתיו 1941, אשר יורטו ופענחו על ידי הממשל הבריטי ולאחר מכן שותפו עם הסוכנות לביטחון לאומי של ארצות הברית, שבחרה לפרסם אותן. ברטוב כתב: "למרות שהרבה מזה היה ידוע בעבר, מסמכים אלה מספקים פרטים נוספים על תחילת השואה וההשתתפות האוניברסלית לכאורה של סוכנויות גרמניות בשטח ביישומה".
בשנת 2000 זיהה ההיסטוריון טרומן אנדרסון קונצנזוס מדעי חדש המתמקד סביב "הכרה בזיקה של הוורמאכט למאפיינים עיקריים של תפיסת העולם הנאצית, במיוחד השנאה לקומוניזם והאנטישמיות". ההיסטוריון בן ח' שפרד כתב: "רוב ההיסטוריונים מכירים כעת בהיקף מעורבותו של הוורמאכט בפשעי הרייך השלישי". בשנת 2011 כינה ההיסטוריון הצבאי הגרמני וולפרם וטה את התזה לפי היה הוורמאכט חף מפשע, "עדות שקר קולקטיבית". דור תקופת המלחמה שמר על המיתוס במרץ ובנחישות. הם דיכאו מידע ועשו מניפולציות על מדיניות הממשלה. עם פטירתם של בני דור זה, לא היה מספיק לחץ לשמור על חשאיות ההונאה.
ג'ניפר פוריי, במחקרה מ-2010 על כיבוש הולנד, טענה: "עשרות מחקרים שפורסמו בעשורים האחרונים הוכיחו כי ההתנתקות לכאורה של הוורמאכט מהתחום הפוליטי היא תמונה שעיבדו מפקדים וחיילי רגלים כאחד, שבזמן המלחמה ואחריה ביקשו להרחיק עצמם מדימוי של שותפים למערכות הרצח המונעות על ידי האידאולוגיה הנאצית".
אלכסנדר פולק, בספרו "Remembering the Wehrmacht's War of Annihilation" (זכר מלחמת ההשמדה של הוורמאכט), השתמש במאמרי עיתונות ובשפתם של המאמרים כדי לזהות עשרה נושאים מבניים של המיתוס. הנושאים כללו התמקדות בקבוצה קטנה של אשמים, בניית אירוע קורבן סמלי – קרב סטלינגרד - צמצום פשעי מלחמה על ידי השוואתם למעשי בעלות הברית, שלילת האחריות לפתיחת המלחמה, שימוש בדיווחים אישיים של חיילים בודדים לצורך הנחה קולקטיבית לגבי התנהגותו של הוורמאכט כולו, כתיבת הספדים הרואיים, הטענה לנאיביות של החייל הפשוט והטענה שהוראות יש לבצע. העיתונים דיווחו רק על שני סוגים של אירועים: אירועים שגרמו לתחושת הזדהות עם חיילי הוורמאכט ותאורם כקורבנות של היטלר, ה-OKH או האויב; ואירועים של פשעי בעלות הברית.
פולק בדק את מבנה המיתוס וטען שכאשר לא ניתן היה להתחמק מאשמה, הגבילו העיתונים את האשמה להיטלר ולאחר מכן - לאס-אס. בשנות השישים נוצר "שיגעון להיטלר" (היטלריאנה), ואנשי האס-אס תוארו כסוכניו חסרי הרחמים. הוורמאכט היה מנותק ממעורבות בפשעי מלחמה. קרב סטלינגרד הוצג על ידי התקשורת כאילו הוורמאכט נבגד על ידי ההנהגה והושאר למות בקור המקפיא. הנרטיב התמקד בחיילים בודדים שנאבקו לשרוד, ועורר אהדה למאמציהם בתנאים הקשים. מלחמת ההשמדה, השואה ורצח העם הגזעני שבוצעו לא נדונו. התקשורת צמצמה את פשעי המלחמה הגרמניים על ידי השוואתם להתנהגותם של בעלות הברית. בשנות השמונים והתשעים עסקה התקשורת בהפצצת דרזדן כדי לטעון שבעלות הברית והוורמאכט היו אשמים באותה מידה. מאמרים בעיתון הראו באופן שגרתי תמונות דרמטיות של פשעי בעלות הברית אך לעיתים רחוקות את פשעי הוורמאכט.
פולק ציין כי כבוד הוורמאכט הושפע מהשאלה מי התחיל את המלחמה. התקשורת האשימה את בריטניה וצרפת בחוזה ורסאי ה"מבזה" וקבעה שהחוזה עורר את המיליטריזם הגרמני. ברית המועצות הואשמה בחתימת הסכם ריבנטרופ–מולוטוב עם גרמניה, הסכם שעודד את היטלר לפלוש לפולין. חלק מהפרשנים דנו בצורך במלחמה מונעת, לאור החשש שברית המועצות התכוונה לפלוש לגרמניה. את דיווחי החיילים האישיים אפשר היה להציג בהקשר רחב יותר, אך בעוד שסיפור "אותנטי" וטרגי של "חייל אחד" נתפס כמייצג "עשרות אלפי אחרים", תאורי מלחמת ההשמדה, שהחייל הפשוט היה חלק ממנה, עברו ייפוי וניפוי. נושא מרכזי במיתוס הוא תיאור החיילים כנאיביים, א-פוליטיים וללא יכולת נפשית להבין את הסיבות למלחמה או את אופייה הפלילי. חיילים מתוארים לעיתים קרובות כמי שנאלצו לבצע פקודות, לרוב מחשש לעונש חמור. אולם לחיילים היה שיקול דעת רב, ובעיקר - רבים מהם בחרו להתנהג כפי שהתנהגו.