cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אוטובוסים בישראל
היסטוריה
בשנים הבאות זכו חברות נוספות מאזור הדרום במכרזי הסעה של מפעלים נוספים בקונצרן כימיקלים לישראל ובהם: תרכובות ברום, רותם אמפרט, פוספטים בנגב ופריקלאס. חברות מטיילי אירוס ירוחם, הסעות בירת הנגב, המוביל הדרומי צביקה, מטיילי אבי בר לב הלכו בעקבות חברת מרגלית, קנו אוטובוסים חדשים וזכו במכרזי ההסעה.
חברת מרגלית זכתה בהמשך במערך התחבורה הציבורית למודיעין שזה מקרוב נוסדה.
מאז, ועד ראשית שנות ה־2000 היוו הקואופרטיבים "אגד" ו"דן" מונופול בתחום האוטובוסים הציבוריים באזורי זיכיון קבועים אשר חולקו ביניהם. לאורך המאה ה-20 צורת התשלום המועדפת לנסיעה באמצעי התחבורה הציבורית השונים הייתה במזומן ובאוטובוס עצמו (Manual fare collection), אם כי ניתן היה לרכוש כרטיסי נסיעה גם בתחנות מרכזיות. שיטה זו יצרה עיכוב רב בזמן הנסיעה עקב עמידה ארוכה של האוטובוס בתחנות, בעת שנוסעים המתינו לתורם לשלם לנהג והנהג טיפל בקבלת התשלום וניפוק כרטיס לנוסע. על מנת לקצר את משך זמן העצירה בתחנות, הכניסו לשימוש כרטיסיות נייר אשר הפחיתו את מספר הפעמים שנוסע צריך לשלם על נסיעה. לרוב כרטיסייה כללה נסיעה אחת או יותר בחינם ובכך הייתה משתלמת יותר. הסדר תשלום נוסף שהונהג היה "חופשי חודשי".
לקראת סוף שנות ה-90 של המאה ה-20, בממשלת נתניהו הראשונה, החל משרד התחבורה בהכוונת ראש הממשלה בתהליך של פתיחת שוק התחבורה הציבורית לחברות נוספות באמצעות מכרזים אזוריים, במטרה להוריד את המחירים ולהרחיב את שעות הפעילות ומגוון הקווים. צעד שנתקל בהתנגדות עזה מחברת אגד
בשנת 2002 הבשיל התהליך להוצאת אשכולות של קווי שירות מידי אגד ודן לחברות נוספות באמצעות מכרזים. החברות התחרו במכרז על התעריף הנמוך ביותר שיגבו לדמי נסיעה, או על דמי הסבסוד הממשלתי הנמוכים ביותר שיזדקקו לו, או על העלות הכוללת של תפעול השירות. מחקר שנערך בשנת 2006 עבור משרד התחבורה על ידי הפרופסורים יורם שיפטן וניר שראבי, הראה כי ברוב האשכולות שעברו את המכרזים של הרפורמה עלו מצד אחד היקף השירות והיקף הנסועה, ומצד שני ירדו מחירי הכרטיסים.
ב-2010 אימץ שר התחבורה את מסקנות ועדת הבדיקה בנושא הפרדה מגדרית בקווי מהדרין והוחלט לאפשר את ההפרדה באופן התנדבותי ומנגד על הנהגים הוטלה האחריות לוודא שלא מטרידים נוסע.
בתחילת העשור השני של המאה ה-21 הוכנס לשימוש כרטיס הרב-קו שנועד ליישם בישראל כרטוס משותף והשימוש בו מבוסס על שיטות הקיימות במדינות שונות בעולם. בשלב ראשון של הכנסת המערכת, היא החליפה את כרטיסי הנייר-כל ההסדרים, כולל כרטיסיות, הוטענו באופן אלקטרוני לכרטיס.
עד 2015 הונהגה בגוש דן ובחלק הקווים הבין-עירוניים לגוש דן שיטת "ערך צבור", בה הנוסע מטעין סכום עגול (מ-30 עד 200 ש"ח) בכרטיס שברשותו ומקבל תוספת של 25% לסכום שהטעין, בהתאם להנחה של פרופיל הנוסע. הטענת סכום עגול לכרטיס מפשטת את התשלום (נמנע הצורך להתעסק בעודף) וכך מקצרת את זמן העמידה בתחנה. בשיטה הזו, התשלום באמצעות הכרטיס לטובת נסיעה בגוש דן, היה מזכה את הנוסע למעבר חופשי בין הקווים, במהלך ה-90 דקות שעברו מהעלייה לאוטובוס הראשון. בפרק זמן זה, הטענת ערך צבור בתל אביב לא הייתה שימושית בחיפה, גם אם היה מדובר באותו סכום נסיעה ואותה חברה. באותן שנים לכל חברה היה כרטיס רב קו משלה ולעיתים היו תקלות שונות בתפעול ורכישת הסדרי נסיעה מחברות שונות. לדוגמה, בחלק מהאוטובוסים לא היה ניתן להטעין הסדר ערך צבור באוטובוסים, אלא רק לנצל סכום שהוטען. כמו כן, הטענת ערך צבור בגוש דן לא הייתה שמישה לרכישת נסיעות בערים אחרות, גם במקרים בהם העלות הייתה זהה. ב-1 בינואר 2016 הורחב ההסדר למטרופולינים נוספים (רפורמת התעריפים) וערים נוספות בסביבתן כך שהטענת סכום בגוש דן הייתה ניתנת לשימוש גם בחיפה, ירושלים, באר שבע ובפריפריה של אותם מטרופולינים. בנוסף, בערים שונות בוטלו הכרטיסיות והוחלפו בשיטת הערך הצבור.
אוטובוס נגיש לנכים
אנשים כבדי תנועה, ובכלל זה משתמשי כיסאות גלגלים, מתקשים להשתמש באוטובוסים מהעיצוב שהיה נהוג בעולם במהלך מרבית המאה ה-20. הם עשויים גם להתקשות בהגעה מביתם אל תחנת האוטובוס. כמו כן אנשים עם לקות ראייה ובכלל זה עיוורים מתקשים לדעת מתי לרדת מהאוטובוס, על איזה אוטובוס לעלות וכיוצא בזה. עבור אנשים אלה ובהתאם לדרישות החוק, שונה עיצוב האוטובוסים.
כלל, יש בעולם שני סוגים של אוטובוסים הנגישים לאנשים עם לקות - אוטובוסים לאוכלוסייה הכללית שמכילים התאמות לאנשים עם לקויות שונות ואוטובוסים שנועדו רק לאנשים עם לקויות. הסוג האחרון נועד עבור מי שלקותו כה קשה עד שהאוטובוסים מהסוג הראשון לא מצליחים לשרת אותו.
אוטובוס נמוך רצפה
אוטובוס נמוך רצפה הוא סוג של אוטובוס נגיש. אוטובוסים אלה הם בעלי רצפה נמוכה ולכן הם נגישים לקשישים, לאנשים המתקשים בטיפוס במדרגות בגלל לקות ולהורים עם עגלות ילדים. לאוטובוסים מדגם זה יש לרוב רמפה בדלת האחורית, שנועדה להעלות נכים בכיסאות גלגלים ישירות מהמדרכה.
אוטובוס נמוך רצפה ראשון בישראל, שפעל בקווים עירוניים, היה של חברת דן מדגם MAN NL 202 בשנת 1994. הוא נוסה בקווים שונים בתל אביב ולאחר מכן הורד משירות סדיר בקווי אוטובוס. האוטובוס שימש לאחר מכן להסעות תלמידים בגוש דן ובתחילת 2006 נגרט ופורק. האוטובוס היה היחיד מסוגו בארץ.
בשנת 1999 רכשה חברת דן אוטובוס נמוך רצפה מדגם חדיש יותר לניסיון – MAN NL 263. רכב זה זכה להצלחה רבה, ועל סמך הניסיון הוחלט ב"דן" להחליף את צי האוטובוסים הישן באוטובוסים מדגם MAN NL 263. בחברת אגד התקבלה החלטה דומה והוחלט להצטייד ברכבי MAN NL 313.
אוטובוס ייעודי לנכים
אוטובוס שהותאם במלואו להסעת נכים. האוטובוס הוא בין-עירוני או תיירותי בעל מרכב גבוה. באוטובוס זה קיימת דלת שלישית נוספת הנמצאת במרכז האוטובוס ולפעמים בצדו השני (צד הנהג). דלת זו מסתירה מעלון נכים. המנגנון ממוקם על חשבון חלק מתא המטען של האוטובוס וכולל משטח עמידה היורד עד גובה הכביש. דבר זה מאפשר להכניס את העגלה למעלון וזה מעלה אותו לתוך האוטובוס, שם הוא נוסע ממשטח המעלון לתוך האוטובוס ומתמקם ליד אחד החלונות. כן קיימת רצועת עיגון שמקבעת את הכיסא לדופן האוטובוס, וכך מונעת תזוזה בסיבובים, בעת האטה ובבלימה. בשעת נסיעת האוטובוס המנגנון מקופל בתוך תא המטען. בקדמת האוטובוס יש מספר שורות של מושבים רגילים למלווים של הנכים.
אוטובוס מדגם זה נמצא בחברת "Nazareth Tours" וזו החברה היחידה בישראל שבמשך שנים רכשה את האוטובוס עבור נסיעות תיירות של צליינים.
בשנים האחרונות החלה חברת מרכבים לייצר גרסה מונגשת לנכים של האוטובוס הבינעירוני מארס ועובדים בעיקר בקו 480 של אגד
אוטובוס מפרקי
אוטובוס מפרקי או אוטובוס אקורדיון הוא אוטובוס ארוך במיוחד שנועד לקווים עמוסים ביותר. אורך האוטובוס הוא כ-18 מטרים, כאשר חלקו האחורי מחובר לקדמי באמצעות מפרק מסתובב (נקרא ה"עיגול"), ומעיל גומי קשיח דמוי אקורדיון מבטיח שלא יהיה רווח בין החלקים. באמצעות המפרק, החלק האחורי של האוטובוס מסתובב בהתאם לפניות שמבצע החלק הקדמי וכך יכול האוטובוס הארוך לתמרן גם ברחובות יחסית צרים ופניות מורכבות. האוטובוס הארוך נפוץ בישראל.
אוטובוסים מסוג זה משרתים בעיקר את מרכז מדינת ישראל באזורים וערים שבהם השימוש בתחבורה ציבורית גבוה מהרגיל. יתרונם הוא תעבורת נוסעים בכמות הגדולה פי שניים מאוטובוס רגיל, היות שהם גם מכילים מקומות עמידה ולא רק מושבים.
אוטובוס גדול
אוטובוס גדל ממדים המשמש שדות תעופה להובלת נוסעים מבית הנתיבות למטוסים החונים. אוטובוס זה רחב, בדרך כלל בשני מטרים, מאוטובוס רגיל בעל מספר מצומצם של מקומות ישיבה ומספר רב של מקומות עמידה לצורך הסעת נוסעים אל המטוס וממנו למרחקים קצרים. האוטובוס נמוך, ללא מדרגות עלייה, ללא תאי מטען, בעל דלתות כניסה ויציאה משני צדדיו. תא הנהג ממוקם לפני הסרן הקדמי ונפרד לחלוטין מתא הנוסעים המתפרס בין שני הסרנים עד לאחורי הסרן השני. אוטובוסים אלו, מתוצרת החברה הגרמנית "Neoplan", נמצאים בשימוש בישראל.
אוטובוס דו-קומתי
בשנות ה-80 רכשה חברת אגד אוטובוסים מסוג NEOPLAN N122. האוטובוס הוצג במסיבת עיתונאים ואף כונה "קוטג' טורס". אוטובוס זה ארוך יותר מאוטובוס רגיל ובעל 2 סרנים מאחור, כשהשני משמש לעזרה בסיבוב. האוטובוס הופעל בעיקר בקו תל אביב-אילת. בשלהי שנות ה-80 הוחזר האוטובוס לגרמניה ובמקומו נרכשו כ-50 אוטובוסים בשתי רכישות שונות החל מ-1990. זהו אוטובוס בעל שתי קומות, הכולל 87 מקומות ישיבה. בתחילה הוא נרכש לצורך שירות בקווים הנוסעים לאילת ולנסיעות בין ירושלים ותל אביב, אך בעקבות בעיות שונות עבר לשרת במישור ושימש לנסיעות בין ערי מישור החוף לתל אביב. באגד שירתו כ-50 אוטובוסים שכאלו.
באפריל 2005 הוחלט לחדש את קו התיירות סובב ירושלים, תוך שימוש באוטובוסים מדגם זה. שלושה אוטובוסים מדגם זה שנותרו בשירות אגד נשלחו למוסך אגד בירושלים ושם שופצו והותאמו לשירות בקו. האוטובוס שופץ ונבנה בשתי גרסאות: אוטובוס "חורף" סגור ורגיל וגרסת "קיץ" שבה נוסר הגג של הקומה השנייה ונוצר "אוטובוס ספארי". האוטובוס עבד על קו 99 - סובב ירושלים.
ביולי 2021 רכשה אגד אוטובוס דו-קומתי לשימוש בקו 190 בין ראשון לציון לתל אביב. האוטובוס מבוסס על שלדה של מאן ומרכב של חברת UNVI הספרדית, יכול להסיע כ-90 נוסעים (73 בישיבה) וגם מונגש ברמפה לנכים. אגד רכשה 4 אוטובוסים מסוג זה.
אוטובוס תיירותי
זהו אוטובוס הכולל מושבי בד מוגבהים (צריך לעלות מספר מדרגות בשביל להגיע אל תא הנוסעים) ותוספות כגון מיזוג אוויר אישי וטלוויזיהאינטרנט אלחוטי. בחלק התחתון של האוטובוס נמצא תא המטען שבו נישאים התיקים והמזוודות של הנוסעים. אוטובוסים מסוג זה נחלקים לשני סוגים עיקריים: אוטובוס בין-עירוני לשירות בתחבורה ציבורית ואוטובוס תיירותי מובהק. אין הרבה הבדלים ממשיים בין שני הסוגים פרט להבדלי תקינה מסוימים (מיקום הדלת האחורית, גובה הנהג ביחס לנוסעים). אוטובוסים בין-עירוניים ותיירותיים הם עיקר האוטובוסים הפועלים בישראל.
אוטובוס ממוגן ירי
נפוץ בעיקר ביהודה ושומרון. זהו אוטובוס שנוספה לו ערכת מיגון כדי להגן על הנוסעים מפני ירי, בקבוקי תבערה ויידוי אבנים. המיגון כולל שלדה ממוגנת, חלונות מזכוכית משוריינת ולעיתים אף כיסויי פלסטיק וסורגי מתכת נגד אבנים ומטענים. את האוטובוס הממוגן מייצרים בישראל חברות "מרכבים" ו"הארגז".
בשנים 1995–2001 הרכיבה "הארגז" את האוטובוס ממוגן הירי שלה על שלדת DAF sb3000 עם מרכב שפותח על ידה בשיתוף עם תע"ש. המרכב הזה משמש להסעות תלמידים בעיקר ולא לתחבורה ציבורית.
בשנים 2001–2003 עברה "הארגז" לשלדת MAN 18-350, תוך הסבה של מרכב ה"ברק" למרכב ממוגן ירי שניתן למצוא בתחבורה הציבורית ואף בגרסה תיירותית.
בשנת 2017 פיתחה "הארגז" דגם ממוגן ירי בשם "רעם" על שלדת מרצדס OC500 עם סרן אחורי כפול.
"מרכבים" בחרה להרכיב בין השנים 1996–2003 את הדגם ממוגן הירי שלה על שלדת Volvo b10b תוך הסבת המרכב העממי שלה למרכב ממוגן ירי. בהמשך פיתחה "מרכבים" את ה"מארס דיפנדר" על שלדת Volvo b12b עם שני סרנים מאחור, מיגון מקיף והספק של 420 כוח סוס, כיום המארס דיפנדר מורכב על שלדת VOLVO B11R בעלת הספק של 430 כ"ס.
במלחמת העצמאות אוטובוסים משוריינים, שלוחות פלדה הגנו עליהם מפני אש קליעית ורסיסים, ניסו לשבור את המצור על ירושלים, אך נפלו בקסטל.
אוטובוס מפואר
אוטובוס המוסיף להסעות נופך יוקרתי. המרווח בין כל שתי שורות מושבים גדול במיוחד והמושבים ניתנים להטיה מלאה כולל הדום לרגליים, כדוגמת מושבי מטוס במחלקת העסקים. לכל נוסע פתח מיזוג, תאורה, מסך LCD בגב המושב שלפניו, ומספר שקעי חיבור לאוזניות, מחשב נישא וערוצי מוזיקה. רוב האוטובוסים התיירותיים בישראל עונים גם לקטגוריה זאת.
עם חתימת הסכם השלום עם מצרים ופתיחת קו התחבורה תל אביב-קהיר, קיבלה חברת אגד בשנת 1982 את הזיכיון ממשרד התחבורה להפעלת הקו. לצורך כך רכשה אגד מחברת מרצדס אוטובוס דגם 303 בעל מרכב גבוה הכולל תא שירותים לצד הדלת האחורית ובמקום צמד המושבים הקרוב לדלת זו. הכניסה לתא השירותים הייתה מתחתית המדרגות דרך דלת קטנה. האוטובוס פעל בקו משך שנות ה-80. בכל נסיעה היו שני נהגים שהתחלפו ביניהם במהלך הדרך, בדומה להסדר שהיה קיים באותה תקופה בקו תל אביב-אילת. עם ירידת כמות הנוסעים בקו, הוחלט בשיתוף חברה מצרית מקבילה, לבצע החלפה במעבר הגבול, כלומר: חברת אגד הסיעה עד מעבר הגבול הישראלי, הנוסעים חצו ברגל את הגבול והועברו לאוטובוס מצרי שלקח אותם עד קהיר. האוטובוס נמצא כיום במוזיאון אגד.
ביוני 2021 רכשה אגד, אוטובוס מפואר עם מרכב Diamond של הארגז על שלדת מרצדס-בנץ OC500. האוטובוס, אשר מכיל 42 מושבים, נועד לשמש בקווים הנוסעים לאילת.
אוטובוס היברידי
אוטובוס היברידי הוכנס לשירות פעיל על ידי חברת מטרופולין בקווים 29 ו־39 בין כפר סבא להרצליה. האוטובוס, מתוצרת וולוו, דגם 7700, כולל מנוע דיזל אחורי ומנוע חשמלי המוזן ממערכת מצברים עילית הממוקמת על הגג בקדמת האוטובוס. מבנהו כשל אוטובוס רגיל, למעט בליטה בחלק הקדמי של הגג לצורך כיסוי המצברים. כל עוד נסיעתו של האוטובוס איטית, בתנועה צפופה ואינה עולה על 20 קמ"ש פועל המנוע החשמלי בלבד. עם הגברת המהירות, מונע אוטומטית מנוע הדיזל המספק את הכוח הדרוש להאצה.
מאבטחים
בתחילת האינתיפאדה השנייה, בעקבות פיגועי ההתאבדות והירי, משרד התחבורה הקים מחדש את היחידה לאבטחת התחבורה הציבורית וגייס מאבטחים לאבטחת אוטובוסים ותחנות. צעד זה חזר על עצמו גם בדצמבר 2015, עם העלייה במעשי הטרור.
גילוי אש
בעקבות אירועים שונים בהם אוטובוסים עלו באש, שר התחבורה ישראל כ"ץ הצהיר ב-2013 על כוונה לחייב התקנת מערכות גילוי אש והידוק הפיקוח על מוסכי אוטובוסים וב-2016 חתם על תקנות המחייבות התקנת מערכת אוטומטית לכיבוי אש באוטובוסים חדשים. בשנת 2015 דיווחו במכבי האש על מאות מקרי שריפות של אוטובוסים ברחבי הארץ.
חגורות בטיחות באוטובוסים
נושא חגורות הבטיחות התעורר בישראל בתחילת שנות ה-2000, לאחר תאונת דרכים בצומת כפר יונה תפסה כותרות. אוטובוס של המועצה האזורית עמק חפר, שהסיע את תלמידי בית הספר האזורי, נכנס לצומת ברמזור אדום ובמקביל נכנס לצומת רכב שטח צבאי שהתנגש באוטובוס וגרם להתהפכותו. הילדים, שלא היו חגורים, נזרקו בתוך האוטובוס וספגו חבלות קשות. שלושה מהילדים נהרגו והשאר נפצעו.
נקודת מפנה התרחשה כאשר שוהם הוציאה מכרז להסעות תלמידי בתי הספר. אחד מתנאי המכרז חייב חגורות בטיחות אישיות לכל תלמיד. חברת סופרבוס, שבעליה היו חברת כלמוביל, יבואנית מרצדס, זכתה בו לבסוף.
כשנתיים לאחר מכן חייב משרד החינוך בחוזר מנכ"ל חגירת חגורות בטיחות אישיות לכל תלמיד בטיולי בתי הספר ובכל נסיעה בין-עירונית. על פי הנחיות משרד התחבורה, כל האוטובוסים הבין-עירוניים החדשים שייצורם החל ב-2005, חויבו בחגורת בטיחות אישית לכל נוסע. בכל האוטובוסים הבין-עירוניים הקיימים הותקנו חגורות בטיחות במהלך אותה שנה.
חברות ההסעה הפרטיות ואוטובוסי תיירות
חברות ההסעה הפרטיות הראשונות נוסדו בישראל במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20. בין חברות ההסעה הראשונות ניתן לציין את יונייטד טורס (חלק מדן של היום) בעלת 3 סניפים: תל אביב, חיפה וירושלים שהתמחתה בהובלת תיירים ונסיעות מיוחדות באוטובוסים מדגם ליילנד מרכב ונהול ומידיבוסים מדגם M.A.N., חברת תור נוף מתל אביב עם אוטובוסי ליילנד - מרכב ונהול. בשנות ה-70 נוספו החברות הבאות: א.מ.ר. טורס מרמת גן שיבאה אוטובוסי פיאט וקרני קוך (חברת מטרופולין כיום) שיבאה מידיבוסים של וולוו לטיולי תנועת הצופים, חברת טיולי הגליל שפעלה מנצרת עם אוטובוסי ליילנד, חברת טיולי תפוז הירושלמית (נמכרה לאגד מאוחר יותר) שיבאה אוטובוסי מרצדס וחברת גת (חברה בת של אגד) שיבאה אוטובוסי מרצדס. לצידן פעלו עוד מספר חברות ערביות מנצרת: G.B.T. ושירותי אוטובוסים מאוחדים, ייבאו אוטובוסי וולוו והפעילו הסעות לתיירות לצד קווי תחבורה ציבוריים בין נצרת לחיפה במקביל לחברת אגד ובזיכיון משרד התחבורה. חברות נוספות פעלו ממזרח ירושלים וביניהן ניתן למנות את ג'אט, קוואסמי, בהלואן ומאונט אוליב שייבאו אוטובוסי מרצדס להסעת תיירים במיוחד מהאוניות הרבות שפקדו את נמל חיפה באותן שנים.
התחבורה הציבורית במגזר הערבי
ראשית התחבורה הציבורית במגזר הערבי במהלך שנות ה-50, עת קיבלו שתי חברות ערביות מנצרת זיכיון ממשרד התחבורה הישראלי להפעלת קווי שירות ציבורי מנצרת לחיפה ומנצרת לכפרים הערבים בסביבה. שתי החברות היו: החברות, שרכשו אוטובוסי "ליילנד", החלו מסיעות את תושבי נצרת ליישובים הערבים הסמוכים ולעיר התחתית בחיפה. החברות השתמשו בשני מסופי תחבורה: בעיר העתיקה של נצרת ובעיר התחתית של חיפה, בסמוך לתחנת הרכבת של חיפה מרכז. הן מיאנו מלהיעזר בתחנות ובמסופי התחבורה של חברת אגד.
עם תחילת שנות ה-70, עברו שתי החברות גם להסעת תיירים ובמיוחד לסיורי תיירות במקומות הקדושים לנצרות בנצרת ובסביבתה של טבריה. לצורך כך, נקנו אוטובוסי תיירות תוצרת חוץ: ליילנד בהרכבה יוונית ואוטובוסי וולוו, שניהם מצוידים במושבי תיירות ובמיזוג אוויר.
לאחר מלחמת ששת הימים החלה ישראל משקיעה בבינוי ובתשתיות בגדה המערבית ובמיוחד בערים הגדולות: ג'נין, שכם, רמאללה ובית לחם. בד בבד, עם פיתוח האזור, נוצר צורך אמיתי לתחבורה ושינוע ואת מקומם של העגלה והחמור החליפה תחבורה ציבורית. לכן בתחילת שנות ה-70 נוסדו חברות אוטובוסים במזרח ירושלים שקיבלו זיכיון להסעת תיירים למקומות הקדושים בירושלים ובבית לחם וגם לחיפה ולגליל. עם החברות הראשונות שהוקמו ניתן למנות: Jett, Bahaluwan, Mount Scopus, Mount Olive, BLT-Beit Lehem Tours, NET.
בערים השונות קמו מסופי תחבורה רבים בצמוד לשווקים: התחנה המרכזית הערבית של מזרח ירושלים מול מערת צדקיהו, התחנה המרכזית של חברון הסמוכה לשוק, התחנה המרכזית של בית לחם הסמוכה לכנסייה ולכיכר המרכזית, התחנה המרכזית של רמאללה ליד כיכר הממשל.
במזרח ירושלים
עד שנת 2004 שררה אנדרלמוסיה בקווי התחבורה הציבורית בשכונות הערביות במזרח ירושלים. עשרות חברות פרטיות ומשפחתיות הפעילו קווים בלתי סדירים או סדירים למחצה, בלא פיקוח נאות ובכלי רכב מיושנים. בשנת 2004 הגדירו עיריית ירושלים, משרד התחבורה ותוכנית אב לתחבורה ירושלים פרויקט לאיחוד של החברות למסגרת של חברה מאוחדת (شركة السفريات الموحدة, שרכת א-ספריאת אל-מווחדה, "חברת הנסיעות המאוחדת") ובה חמש חברות-בנות, המופעלות לפי זיכיון. יחד עם נציגי האוכלוסייה תוכננו ונקבעו מסלולים קבועים. כן נקבעו מספרי קווים ותדירות (גבוהה יחסית) וניתנו זיכיונות הפעלה לפי מכרז. החברה מפעילה צי של מיניבוסים מתוצרת מרצדס, שנרכשו בסיוע משרד התחבורה. המיניבוסים צבועים באופן אחיד בתבנית פסים ירוק-לבן (לקווים פנים-עירוניים) או כחול-לבן (לקווים כפריים/פריפריאליים) ונקראים בעגה המקומית "זברות" או "אוטובוסים פלסטיניים". המחירים מסובסדים ונקבעים לפי חוק.
מרכז ההפעלה הוא התחנה המרכזית של מזרח ירושלים ברחוב סולטאן סולימאן, ליד גן הקבר, בין שער שכם ושער הפרחים. בנוסף פרושות ברחבי מזרח העיר עשרות תחנות אוטובוס תקניות, חלקן משותפות עם קווי "אגד". הקווים נוסעים בעיקר בכבישים העירוניים והכפריים של מזרח ירושלים, אך גם בדרך חברון וכביש מספר 1 (שדרות בר-לב) וכן בשכונות "קו תפר" כמו הגבעה הצרפתית ותלפיות מזרח. הקווים נחשבים לנוחים ויעילים ורוב תושבי האזור מעדיפים אותם על פני תחבורה פרטית, שנתח השימוש בה ירד מאוד. גם ציבור קטן של יהודים משתמש בתחבורה ציבורית זו, בעיקר בשבת ותיירים בעלי תקציב נמוך.
התבססות התחבורה הציבורית בישראל על אוטובוסים
במדינת ישראל, לאורך כל שנותיה, רוב מובהק של התחבורה הציבורית מבוסס על אוטובוסים (בשונה מהמקובל בעולם המערבי), ואלו מגיעים ליישובים קטנים, בתדירות מופחתת.
הסיבה לתלות בשירות אוטובוסים החל מימי היישוב היא בעיקר פוליטית. וזאת מפני שאת מערכת הרכבות פיתחה ממשלת המנדט הבריטי מתוך כוונה לשנע כוחות צבא, ולכן נמנעה מלהיכנס לערים. היישוב היהודי העדיף לשמור מרחק מהרכבת, שאותה ניהל השלטון המנדטורי, ופיתחה את חלופת האוטובוסים. עם הקמת המדינה, המשיכו שרי התחבורה לתמוך בקואופורטיבים של חברות האוטובוסים ולפתח את מערכת האוטובוסים. הרכבת נותרה עד לשנות התשעים בעיקר לשירות מטענים.
בעלות בידי יבואני רכב
חברות האוטובוסים שבבעלות יבואני רכב נמצאות בתחתית הטבלה של דירוג חברות האוטובוסים בדו"חות של הרשות הארצית לתחבורה ציבורית, שמשקלל זמן דיוק לוחות זמנים, אמינות, ניקיון, צפיפות, שביעות רצון כללית, ועוד. עיתונאים, עמותות, ואנשי ציבור מזהירים מפני חשש לניגוד עניינים כתוצאה מבעלות של יבואני רכב על חברות תחבורה ציבורית. בתחקיר של יגאל גואטה, הוא נותן כדוגמה את יבואן סוזוקי שמחזיק חצי מהבעלות בחברת מטרופולין, שדורגה אחת לפני אחרונה מבין חברות האוטובוסים בעת פרסום התחקיר. גם חברות קווים וסופרבוס נמצאות בבעלות חלקית של יבואני רכב.
שתי חברות רכב החלו להתמודד על רכישת נתח מחברת אגד בשנת 2021: קרסו מוטורס יחד עם קרן אלומה וקבוצת מגדל; וקבוצת כלמוביל יחד עם קרן פורטיסימו קפיטל. שתי הקבוצות עלו לשלב הסופי ברכישה בתחילת 2022. על אף שהציגו את ההצעות הגבוהות ביותר, אף אחת מהקבוצות לא עמדה בתנאי המימון.
גמר ליגת האלופות 2002
גמר ליגת האלופות 2002 התקיים בהאמפדן פארק בגלאזגו, סקוטלנד ב-15 במאי 2002, ובו נקבע כי הזוכה בטורניר ליגת האלופות לעונת היא קבוצת ריאל מדריד הספרדית, שניצחה במשחק את באייר לברקוזן מגרמניה בתוצאה 1–2.
ריאל מדריד זכתה בתואר בפעם התשיעית בתולדותיה, ובכך שימרה את מיקומה כשיאנית הזכיות במפעל. היה זה משחק גמר ליגת האלופות ה-12 בהיסטוריה של הקבוצה, יותר מכל קבוצה אחרת, והשלישי בתוך חמש עונות, כשבכל השלושה היא זכתה בתואר (ניצחה את ולנסיה ב-2000 ואת יובנטוס ב-1998). עבור באייר לברקוזן היה זה משחק הגמר הראשון בתולדותיה, והיא הייתה לקבוצה השישית מגרמניה שהשתתפה במשחק גמר ליגת אלופות (קדמו לה באיירן מינכן, בורוסיה מנשנגלדבך, בורוסיה דורטמונד, המבורג ואיינטרכט פרנקפורט).
ריאל מדריד העפילה למפעל הישר לשלב הבתים הראשון, לאחר שזכתה באליפות הליגה הספרדית. לברקוזן נאלצה להתמודד בסיבוב המוקדמות השלישי, לאחר שסיימה במקום הרביעי בבונדסליגה. לאחר שעברו שני שלבי בתים, הדיחו שתי הקבוצות בשלבי הנוק-אאוט שתי אלופות אירופה לשעבר, כשריאל מדריד הדיחה את באיירן מינכן ואת ברצלונה, ולברקוזן הדיחה את צמד האנגליות, ליברפול ומנצ'סטר יונייטד.
לפני המשחק, נערכה דקת דומייה לזכר המאמן האוקראיני ולרי לובנובסקי, שנפטר יומיים לפני המשחק. במשחק עצמו, ריאל הפייבוריטית עלתה ליתרון מוקדם משער של ראול גונזלס, אך כמה דקות אחר כך כבש לוסיו את שער השוויון. לפני הירידה למחצית כבש זינדין זידאן שער מרהיב בבעיטת יעף שהכריע את גורל המשחק.
ללברקוזן, היה המשחק לחלק מסיום עונה אכזרי מבחינתה, שכלל גם אובדן אליפות הבונדסליגה במחזורי הסיום והפסד בגמר הגביע הגרמני.
מאמן ריאל, ויסנטה דל בוסקה, השלים זכייה שנייה עם המועדון כמאמן, לאחר שהוביל את הקבוצה גם לזכייה בשנת 2000.
ריאל מדריד
בהגרלת שלב הבתים הראשון שובצה ריאל בבית א', יחד עם רומא, לוקומוטיב מוסקבה ואנדרלכט. ריאל הפגינה יכולת משכנעת כשניצחה בארבעת משחקי הפתיחה בפער שערים של 2–12. לאחר שהבטיחה את עלייתה, סיימה הקבוצה בתיקו ביתי מול רומא (1-1), והפסידה במשחק חסר חשיבות במוסקבה (0–2).
בשלב הבתים השני שובצה ריאל בבית ג' לצידן של פנאתינאיקוס, ספרטה פראג ופורטו. גם הפעם ריאל סיימה בראשות הבית, לאחר שהשיגה חמישה ניצחונות בחמשת המשחקים הראשונים. ריאל, שסיימה את השלב בתוצאת תיקו ביוון מול פנאתינייקוס (2-2), רשמה מאזן נקי מהפסדים בשלב הבתים השני והעפילה לשלב הנוק-אאוט הראשון, רבע הגמר.
בשלב רבע הגמר פגשה ריאל את אלופת אירופה המכהנת, באיירן מינכן. הגרמנים, שניצחו במשחק הגמר של העונה שעברה קבוצה ספרדית, ולנסיה, ניצחה במשחק הראשון באצטדיון האולימפי במינכן, לאחר שריאל הובילה החל מהדקה ה-11 וברוב שלבי המשחק. שערים של שטפן אפנברג בדקה ה-82 ושל קלאודיו פיסארו שתי דקות בלבד לסיום, העניקו לבאיירן את היתרון לקראת הגומלין. למרות זאת, במשחק שהתקיים באצטדיון סנטיאגו ברנבאו במדריד, גברה ריאל על יריבתה בתוצאה 0–2, כשאיוואן הלגרה מעניק לריאל את היתרון, גם במשחק וגם בשערי החוץ, אחרי 69 דקות, וגוטי קובע את תוצאת המשחק חמש דקות לסיומו.
בשלב חצי הגמר פגשה ריאל את יריבתה ברצלונה, במשחק המכונה הקלאסיקו. המשחק הראשון נערך בקאמפ נואו בברצלונה, ובו זינדין זידאן העניק לריאל את היתרון בדקה ה-50. סטיב מקמנמן קבע את תוצאת הסיום בתוך תוספת הזמן של המשחק. במשחק הגומלין כבש ראול גונזלס את שער היתרון של ריאל. גם שער עצמי של הלגרה לא הספיק לברצלונה, וריאל עברה את יריבתה המרה בדרך לגמר ה-12 בתולדותיה.
באייר לברקוזן
לברקוזן התקדמה לשלב הבתים בסיומו של מפגש כפול מול הכוכב האדום בלגרד. לאחר שוויון 0-0 במשחק הראשון בבלגרד, ניצחה לברקוזן בבאיי ארנה, אצטדיונה הביתי, בתוצאה 0–3, עם צמד שערים של אוליבר נויביל.
בהגרלת שלב הבתים הראשון שובצה לברקוזן לבית ו', לצידן של ברצלונה, אולימפיק ליון ופנרבחצ'ה. לברקוזן הרשימה עם שלושה ניצחונות בסיבוב הראשון, כולל 1–2 ביתי מול ברצלונה, לאחר שהספרדים כבר הובילו 0–1 במחצית. עם פתיחת הסיבוב השני הפסידה לברקוזן באותה תוצאה לברצלונה בספרד, בדרך לניצחון נוסף (1–2 בחוץ מול פנרבחצ'ה) והפסד נוסף (2–4 ביתי לליון). לברקוזן העפילה לשלב הבתים השני מהמקום השני בבית.
בשלב הבתים השני, הוגרלה לבית ד' יחד עם ארסנל, יובנטוס ודפורטיבו לה קורוניה, נציגה אחת לכל אחת מארבע הליגות ביבשת. לברקוזן פתחה את הבית בתבוסה בטורינו, 0-4 ליובנטוס, אך התעשתה עם ניצחון ביתי 0–3 על לה קורוניה. במשחק ביתי נוסף היא נפרדה בשוויון 1-1 מול ארסנל. עם פתיחת הסיבוב השני שוב ספגה תבוסה, 1-4 בחוץ לארסנל, בדרך לצמד ניצחונות 1–3, על יובנטוס בבית ועל לה קורוניה בחוץ. הניצחון הכפול על הספרדים הקנה לקבוצה את המקום הראשון בבית לאחר שהקבוצות סיימו בשוויון נקודות, למרות פער השערים הנחות של הגרמנים.
ברבע הגמר פגשה לברקוזן את ליברפול מאנגליה. במשחק הראשון באצטדיון אנפילד, גברה ליברפול על לברקוזן משער ניצחון של סמי הופייה על סף סיום המחצית. הגומלין בלברקוזן היה מלא תהפוכות. לברקוזן עלתה ליתרון ראשונה, אך ליברפול השיגה את השוויון שלוש דקות להפסקה, ובכך קבעה שלברקוזן תצטרך להשיג ניצחון בהפרש של שני שערים על מנת להעפיל. שני שערים בתוך ארבע דקות קבעו 1–3 ללברקוזן בדקה ה-68, שהיה מספיק לה כדי להעפיל, אך שער שוויון בדקה ה-79 החזיר את יתרון שערי החוץ לליברפול. שש דקות לסיום קבע לוסיו את תוצאת המשחק, 2-4 שמעלה את לברקוזן לחצי הגמר.
בחצי הגמר פגשה לברקוזן קבוצה נוספת מהפרמייר ליג, מנצ'סטר יונייטד. במשחק הראשון באולד טראפורד, יונייטד הובילה פעמיים, אך פעמיים הצליחה לברקוזן למצוא את השוויון, כשמיכאל באלאק איזן ל-1-1, ואוליבר נויביל משווה בשנית רבע שעה לסיום המשחק, וקובע את תוצאת הסיום, 2-2. בגומלין בבאיי ארנה שוב יונייטד עלתה ליתרון ראשונה, אך שער שוויון של נויביל בתוספת הזמן של המחצית הראשונה קבע את תוצאת המשחק, שוויון 1-1. על אף שלא הושגה הכרעה בשני המשחקים, לברקוזן עלתה לגמר הראשון בתולדותיה, בזכות עדיפות בשערי חוץ.
מחצית ראשונה
המשחק החל בקצב טוב מצידה של ריאל מדריד, שגם עלתה ראשונה על לוח התוצאות עם שער מהיר. בדקה ה-9, רוברטו קרלוס, מגן ריאל מדריד, הוציא כדור חוץ ארוך מאזור קו האמצע. מי שהשתלט על הכדור היה חלוץ ריאל, ראול גונזלס, שמצא את הרשת בבעיטה שטוחה מצד שמאל של הרחבה. לאחר השער, נסוגה ריאל לאחור ולברקוזן החלה ליזום. כעבור שש דקות, הלחץ נשא פרי, כשכדור חופשי של מיכאל באלאק מצא את ראשו של לוסיו, שנגח פנימה וקבע שוויון 1-1. בדקת הסיום של המחצית נכבש אחד השערים היפים בהיסטוריית משחקי הגמר. רוברטו קרלוס הגביה כדור מאגף שמאל אל תוך הרחבה. מי שהמתין לכדור היה זינדין זידאן, שבבעיטת יעף מצא את הרשת העליונה של שוער לברקוזן, האנס-יורג בוט, וקבע את תוצאת המחצית, 1-2 לריאל מדריד.
בלו אייר
בלו אייר (באנגלית: Blue Air) הייתה חברת תעופה זולה שבסיסה הראשי נמצא בנמל התעופה בבוקרשט. ב-15 שנות פעילותה הטיסה בלו אייר מעל 30 מיליון נוסעים ללמעלה ממאה יעדים. בשנת 2016 הפכה החברה להיות לחברת התעופה הרומנית הגדולה ביותר עם כ-3.6 מיליון נוסעים. החברה הוקמה בשנת 2004 ומפעילה טיסות פנימיות ובינלאומיות. לחברה שישה בסיסים מבצעיים בבוקרשט, בקאו, קלוז'-נפוקה, יאשי, טורינו ולרנקה. בשנת 2022 השעתה את כל טיסותיה עד להודעה חדשה. במרץ 2023, הגישה בלו אייר בקשה לחדלות פירעון.
פעילות החברה בישראל
החברה הפעילה מנמל התעופה בן-גוריון ארבע טיסות שבועיות לנמל התעופה הבינלאומי בוקרשט אנרי קואנדה.
צי המטוסים
צי המטוסים של החברה נכון למרץ 2021:
תביעת השתקה
תביעת השתקה או תביעה אסטרטגית נגד השתתפות ציבורית (באנגלית: SLAPP, ראשי תיבות של "Strategic Lawsuit Against Public Participation") היא איום או הגשת תביעה משפטית בין גוף גדול וחזק נגד אדם או קבוצה יחידים אשר מותחים ביקורת או עומדים על זכות לגיטימית לחופש הביטוי. מטרת התביעה היא בדרך כלל להרתיע מבקרים ולהשתיק דיון ציבורי. המונח נטבע בשנת 1988 על ידי שני פרופסורים מאוניברסיטת דנוור, פנלופה קאנאן וג'ורג' פרינג , שהתבססו על מחקר מקיף שערכו לאחר שהתוודעו למספר הולך וגדל של תביעות ענק נגד פעילי איכות הסביבה.
מאפיינים
כל תביעות לשון הרע נועדו מטבען, גם להשתיק גורם המפרסם ללא הצדקה מידע דיבתי. אולם המונח 'תביעת השתקה' מתייחס לניצול לרעה של הליכי המשפט, בנסיבות שבהן בסיום ההליך מתברר כי לא הייתה לתביעה הצדקה ראויה מלכתחילה ומטרתה הייתה להשית הוצאות כבדות של ניהול תהליך משפטי על הנתבע כדי להרתיע אותו מלפרסם דברים נגד התובע. מספר תבחינים ניתנו לזיהוי תביעות כתביעות השתקה. אלו כוללים:
השופטת דליה מארק הורנצ'יק ציינה כי "הדוקטרינה קובעת כי מתן אפשרות ניהול של דיון ארוך ומתיש, על בסיס האסטרטגיה שמאחורי תביעות ה SLAPP מביא להרס תהליך של החלפת רעיונות וחופש הביטוי, הואיל ותביעת SLAPP, מעצם ניהול התביעה, יש בה משום ניצול לרעה של כללי המערכת". תביעת השתקה עלולה להשתיק לא רק את הנתבע, לתביעה כזו יש אפקט מצנן על אחרים שיפחדו להביע את עמדתם לגבי התובעת.
תביעות השתקה מוגשות ברוב המקרים על ידי תאגידים שפועלים נגד ארגונים לא ממשלתיים, או נגד אנשים פרטיים המבקרים את הפעילות העסקית של מיזם שלהם, אך גם כנגד עיתונאים וכלי תקשורת. המושג מתייחס בדרך כלל גם לעצם האיום בתביעת נזיקין בסכומי עתק, ללא קשר לסיכויי ההצלחה במשפט. התהליך המשפטי עצמו וההוצאות הנלוות לו אמורות להפחיד ולהתיש את הנתבע, כך שישעה את פעילותו "מרצונו". במקרים רבים, תביעות השתקה ננטשות לאחר שהחלו, כאשר המטרה של השתקת הנתבע הושגה.
בקנדה ובכ-30 מדינות בארצות הברית נחקקו חוקי אנטי-סלאפ"פ, המספקים מנגנוני הגנה לחופש הביטוי של הנתבע: סילוק התביעה בשלב מקדמי של ההליכים לפני שהנתבע נאלץ להוציא כספים, והטלת סנקציות שונות על התובע. לדברי שופט בית המשפט העליון בניו יורק ג'יי ניקולס קולאבלה, "למעט הצמדת אקדח לרקה, קשה להעלות על הדעת איום גדול יותר לתיקון הראשון לחוקת ארצות הברית".
בישראל, אין חקיקה ספציפית נגד תביעות השתקה, אולם שופטים לעיתים משתמשים בסמכותם כדי לדחות את התביעה, כאשר הם סבורים שמדובר בתביעות לא כנות תוך ניצול לרעה של הליכי בית משפט. בנוסף, בית המשפט העליון המליץ להשית הוצאות משפט מתאימות, בתביעות המזוהות כתביעות השתקה.
באוגוסט 2021 בית המשפט השלום סילק לראשונה תביעת דיבה בנימוק שהיא תביעת השתקה. תביעת לשון הרע הוגשה ע"י מנכ"לים של קבוצת הנדל"ן אורון אחזקות והשקעות נגד חבר מועצת להבים, יוסי ניסן, שפרסם פוסט בפייסבוק בו טען לקיום ניגוד עינינים בפרויקט של החברה. ההגנה טענה שהתביעה היא תביעת השתקה ושמטרתה להשתיק ביקורת ציבורית ושיש פערי כוחות משמעותיים בין הצדדים. השופט עזריה אלקלעי כתב בהחלטתו: "חופש הביטוי הוא מהחשובים שבזכויות האדם. הזכות להתבטא באופן חופשי ולהשתתף בשיח האזרחי היא מהתנאים לקיומה של חברה דמוקרטית. תביעת השתקה אינה מאיימת אך ורק על חופש הביטוי של הנתבע הספציפי, אלא היא עשויה לגרום לכך שמשתתפים רבים אחרים בשיח הציבורי 'יכנסו' בעל כורחם למעגל ההרתעה, וימנעו מלצאת נגד התובע. כלומר, ה'אפקט מצנן' שנוצר, יש בכוחו להשפיע על כל מי שעשוי לשקול בעתיד למתוח ביקורת על אותו התובע, ולא רק על הנתבע הבודד. אפקט ההרתעה פועל ביתר שאת על אזרחים בודדים, כמו למשל פעילים חברתיים או בלוגרים, המעוניינים להתבטא בפלטפורמות ציבוריות למיניהן, ואין מאחוריהם את הגיבוי המשפטי והכלכלי שמספק, למשל, עיתון לעיתונאים עובדיו. לפיכך, אותו 'אפקט מצנן', בהחלט עלול גם להטות ולהשפיע על פרסומי העיתונות החוקרת והמדווחת, והשלכותיה של הטיה זאת מסוכנות לחופש האקדמי, לשיח הציבורי ולחברה כולה".
מקרים בולטים
דוגמאות לתביעות שהוגדרו כתביעות אסטרטגיות או שהדיון הציבורי מתייחס אליהם ככאלה:
ישראל:
אירופה:
ארצות הברית:
קליניקה לטיפול בתביעות השתקה
ביוני 2015 הגישה ענב גנד-גלילי תביעת דיבה כנגד 26 גולשים ואנשי תקשורת, שלעגו לתוכן של הרצאה שנשאה. התובעת העבירה הרצאה על הרשת העמוקה, במסגרת כנס של איגוד האינטרנט הישראלי. לטענת גולשים בעלי ידע בתחום, בהרצאה נפלו טעויות רבות וחמורות. בעקבות הגשת התביעה, פתחה התנועה לזכויות דיגיטליות בפרויקט מימון המונים למימון הגנה המשפטית של הנתבעים, רובם גולשים רגילים שהביעו את דעתם על התובעת ועל רמת שליטתה בחומר. הקמפיין הצליח מעבר למשוער, ובעודפים שהצטברו, נפתחה קליניקה משפטית לטיפול בתביעות השתקה.
התיק הראשון בטיפול הקליניקה הוא תביעת גבי כנפו נגד סער גינסבורסקי, אשר נתבע בסכום של 2,600,000 ש"ח בשל מאבקו באישור תוכנית מע"ר דרום באשדוד. אך בסופו של התהליך המשפטי הוברר כי התביעה לא הייתה תביעת השתקה, ובית המשפט המחוזי קיבל את תביעתו של ממלא מקום ראש העיר, וקבע כי הפרסומים של גינזבורסקי היו לשון הרע. בינואר 2018 גזר בית המשפט המחוזי על גינזבורסקי לשלם 300,000 ש"ח פיצוי ועוד 100,000 ש"ח הוצאות משפט לכנפו.
לינוס פאולינג
פאולינג קיבל את פרס נובל לכימיה לשנת 1954 על מחקריו בעניין טבעו של הקשר הכימי, ואת פרס נובל לשלום לשנת 1962 על המערכה שהוביל נגד ניסויים גרעיניים מעל פני הקרקע. על פועלו זה הוענק לו גם פרס לנין לשלום לשנים 1968–1969. הוא אחד מחמישה בלבד שזכו יותר מפעם אחת בפרס נובל (מארי קירי, ג'ון ברדין, פרדריק סנגר וקרל בארי שארפלס הם האחרים), אחד מהשניים שקיבלו פרסי נובל בתחומים שונים (השנייה היא מארי קירי – לכימיה ולפיזיקה), והיחיד שקיבל שני פרסים בלי שותפים.
השנים הראשונות
פאולינג נולד בפורטלנד, אורגון, והיה בנם הבכור של הרמן הנרי ויליאם פאולינג (1876–1910) ולוסי איזבל "בל" דרלינג (1881–1926).
הוא נקרא ליינוס קארל על שמם של סבו מצד אמו, ליינוס, וסבו מצד אביו, קארל.
מצד אביו היה פאולינג צאצא של חקלאים מפרוסיה שהיגרו למושבות הגרמניות במיזורי. קארל פאולינג, סבו של ליינוס, עבר עם משפחתו לקליפורניה, ולבסוף השתקע באוסוויגו, אורגון, ועבד שם בבית יציקה. לאחר שאביו של ליינוס, הרמן פאולינג, סיים את בית הספר היסודי, הוא שימש כשוליית רוקחים עד שהיה לרוקח בזכות עצמו.
מוצאה של אמו של פאולינג, לוסי, היה אנגלי-סקוטי. אביה, ליינוס וילסון דרלינג, התייתם בגיל 11 והיה במשך חייו שוליית אופים, מורה, חקלאי, מודד, מנהל סניף דואר ועורך דין. לו ולאליס, אשתו, נולדו ארבע בנות, ולוסי ביניהן. ב-17 ביולי 1888 ילדה אליס את ילדם החמישי, אבל התינוק נולד מת. כעבור פחות מחודש גם היא מתה, ודרלינג נשאר לטפל לבדו בארבע בנותיהם הצעירות.
כשהרמן היה בן 23 ולוסי הייתה בת 18, הם נפגשו בארוחת ערב. כעבור חצי שנה הם נישאו.
בשנה הראשונה לחייו של ליינוס פאולינג גרו הוריו בדירת חדר בפורטלנד. בשנת 1902, אחרי שנולדה אחותו פאולינה, החליטו הוריו של פאולינג לעזוב את העיר. היה להם צפוף בדירה, והם לא יכלו להרשות לעצמם דיור מרווח יותר בפורטלנד. לוסי גרה אצל הוריו של הרמן באוסוויגו, בזמן שהוא חיפש להם בית חדש. הוא מצא עבודה בסיילם, כסוכן נוסע של חברת תרופות, והמשפחה עברה לגור שם. שנה אחרי הולדת אחותו השנייה של ליינוס, לוסיל, בשנת 1904, חזרה המשפחה לאוסוויגו, והרמן פאולינג פתח בה בית מרקחת משלו. העסקים באוסוויגו היו חלשים, ובשנת 1905 המשפחה עברה לקונדון.
חברו של פאולינג, לויד א' ג'פרס, ערך ניסויים בערכת כימיה קטנה. פאולינג הוקסם והחליט שהוא רוצה להיות כימאי. בבית הספר התיכון המשיך פאולינג לערוך ניסויים בכימיה. חלק גדול מהציוד והחומרים שהשתמש בהם, היו שיירים שלקח ממפעל פלדה נטוש. עם חבר מבוגר יותר, לויד סיימון, הוא הקים במרתף ביתו של סיימון את Palmon Laboratories, מעבדה שהציעה שירותי דגימה ובדיקה למחלבות המקומיות. אבל המחלבות לא מיהרו לסמוך על שני הנערים, והעסק נכשל ונסגר.
בסתיו של 1916 היה פאולינג בן ה-15 תלמיד השנה האחרונה בתיכון, וציוניו אפשרו לו להיכנס לקולג' החקלאי של אורגון. חסרו לו שני קורסי חובה בהיסטוריה אמריקאית כדי לקבל תעודת בגרות. הוא ביקש ממנהל בית הספר ללמוד את שניהם במקביל בסמסטר האביב, אבל המנהל דחה את בקשתו וביוני החליט פאולינג לעזוב את בית הספר בלי תעודה.
כעבור 45 שנים, אחרי שזכה בשני פרסי נובל, העניק לו בית הספר התיכון - תיכון וושינגטון בפורטלנד - את תעודת הבגרות.
בקיץ עבד פאולינג תמורת שמונה דולר לשבוע במשרה חלקית בחנות מכולת, ואחר כך קיבל משרת מכונאי מתלמד במשכורת של 40 דולר בחודש. הוא הצטיין בעבודתו ומשכורתו עלתה תוך זמן קצר ל-50 דולר בחודש. בזמנו הפנוי הוא הקים מעבדת צילום עם שני חברים, וקיבל עבודות מחברת צילום מקומית. הוא קיווה שהעסק יתבסס, והוא יוכל למשוך ממנו סכום קבוע שיעזור למימון לימודיו הגבוהים בעתיד. כשקיבל בספטמבר 1917 מכתב המאשר את קבלתו לקולג' החקלאי של אורגון, התפטר מיד.
השכלה גבוהה
באוקטובר 1917 גר פאולינג במעונות הקמפוס בקורווליס, אורגון, עם בן דודו מרווין ועם אדם נוסף. מאתיים הדולרים שחסך בעבודות מזדמנות, עזרו לו לממן את לימודיו. בסמסטר הראשון נרשם פאולינג לשני קורסים בכימיה, לשניים במתמטיקה, לשרטוט מכני, למבוא למכרות ושימוש בחומרי נפץ, לפרוזה אנגלית מודרנית, להתעמלות ולתרגילי סדר. פאולינג היה פעיל בחיי הקמפוס וייסד את הסניף המקומי של אחוות דלתא אופסילון. בתחילת שנת הלימודים התאהב פאולינג בתלמידת שנה ראשונה בשם איירין. הוא לקח אותה למופעים ולמשחקים, ועד סוף אוקטובר כבר בזבז מאה וחמישים דולר מחסכונותיו. עד מהרה קיבל עבודה במעונות של הבנות, ועבד מאה שעות בחודש בביקוע עצים להסקה, בחיתוך בשר ובניקיון המטבח תמורת 25 סנט לשעה. כדי לצמצם בהוצאות, הוא התחיל לאכול ארוחה חמה אחת ביום במסעדה מחוץ לקמפוס. בסוף השנה השנייה הוא חשב לעבוד בפורטלנד כדי לתמוך באמו כספית, אבל הקולג' הציע לו ללמד את הקורס בניתוח כמותי – קורס שהוא עצמו אך זה למד. הוא עבד ארבעים שעות בשבוע במעבדה ובכיתות והרוויח מאה דולר לחודש. כך הצליח להמשיך את לימודיו בקולג'.
בשנתיים האחרונות בבית הספר התוודע פאולינג לעבודתם של גילברט ניוטון לואיס ואירווינג לאנגמיור על המבנה האלקטרוני של האטומים ועל שיתוף אלקטרונים היוצר מהם מולקולות. הוא החליט למקד את המחקר שלו בקשרים שבין תכונותיו הפיזיקליות והכימיות של החומר לבין מבנה האטומים שמהם הוא מורכב, והיה לאחד מחלוצי תחום המחקר החדש - הכימיה הקוונטית. פאולינג החל להזניח את לימודי מדעי הרוח ומדעי החברה. הוא גם מיצה את כל הקורסים שניתנו במחלקות לפיזיקה ולמתמטיקה. פרופ' סמואל גרף בחר בפאולינג להיות עוזר ההוראה שלו באחד מהקורסים המתקדמים במתמטיקה. בחורף של שנת הלימודים האחרונה התבקש פאולינג ללמד קורס כימיה לתלמידות כלכלת בית. באחד השיעורים האלה פגש פאולינג את אשתו לעתיד, אווה הלן מילר.
בשנת 1922 קיבל פאולינג תואר ראשון בהנדסה כימית מהקולג' החקלאי של אורגון, והמשיך ללימודי מוסמכים במכון הטכנולוגי של קליפורניה (הידוע גם בכינוי קלטק) בפסדינה. במחקר שלו לתואר הוא נעזר בקריסטלוגרפיה בקרני רנטגן כדי לגלות את מבנה הגבישים. בזמן שהיה בקלטק הוא פרסם שבעה מאמרים על המבנה הגבישי של מינרלים. בשנת 1925 הוענק לו דוקטורט בהצטיינות יתרה בכימיה פיזיקלית ובפיזיקה מתמטית.
חייו הפרטיים
כשפאולינג לימד בקולג' את הקורס "כימיה לתלמידות כלכלת בית" הוא פגש את אשתו לעתיד, אווה הלן מילר. הם נישאו ב-17 ביוני 1923 ונשארו נשואים עד מותה של אווה ב-1981. נולדו להם שלושה בנים – ליינוס ג'וניור, פיטר ואדוארד קרלין, ובת אחת – לינדה. בניו של פאולינג גדלו להיות מדענים וחוקרים: ליינוס היה פסיכיאטר, פטר – קריסטלוגרף, ואדוארד קרלין – ביולוג. לינדה נישאה לגאולוג.
בנעוריו היה פאולינג חבר בכנסייה הלותרנית, אך מאוחר יותר הצטרף לכנסייה האוניטרית האוניברסלית. כשנתיים לפני מותו הצהיר שהוא אתאיסט, והוסיף: "אני איני לוחמני באתאיזם שלי. הפיזיקאי התאורטי הדגול פול דיראק הוא אתאיסט לוחמני. כנראה חשוב לו לדון בקיומו של אלוהים. לי לא. פעם מישהו אמר בצחוק שאין אלוהים ודיראק הוא נביאו".
קריירה
פאולינג פגש לראשונה במושגי מכניקת הקוונטים, כשלמד באוניברסיטת המדינה של אורגון. אחר כך הוא נסע לאירופה על מלגת גוגנהיים כדי ללמוד אצל הפיזיקאי הגרמני ארנולד זומרפלד במינכן, אצל הפיזיקאי הדני נילס בוהר בקופנהגן ואצל הפיזיקאי האוסטרי ארווין שרדינגר בציריך. כל השלושה היו מומחים בתחום החדש של מכניקת הקוונטים ובענפים נוספים של הפיזיקה. פאולינג ביקש לבדוק אם ניתן ליישם את מכניקת הקוונטים בתחום העניין שלו – המבנה האלקטרוני של האטומים והמולקולות. בציריך הכיר פאולינג גם את אחד הניתוחים הראשונים של הקשרים במולקולת המימן על פי מכניקת הקוונטים, שעשו ולטר הייטלר ופריץ לונדון. פאולינג הקדיש את שתי שנות שהותו באירופה למחקר זה, והחליט להתמקד בו גם בהמשך. הוא היה לאחד המדענים הראשונים בתחום הכימיה הקוונטית ולחלוץ בהחלת חוקי מכניקת הקוונטים על מבנה המולקולות.
בשנת 1927 קיבל פאולינג על עצמו תפקיד חדש כמרצה זוטר לכימיה תאורטית במכון הטכנולוגי של קליפורניה (Caltech). חמש השנים הראשונות של הקריירה האקדמית שלו היו פוריות מאוד, והוא המשיך לעסוק במחקריו על גבישים באמצעות קרני רנטגן וגם בחישובים על אטומים ומולקולות על פי מכניקת הקוונטים. הוא פרסם כחמישים מאמרים בחמש שנים אלו, וניסח חמישה כללים הידועים היום בשם חוקי פאולינג. ב-1929 כבר קודם למעמד פרופסור חבר, וב-1930 – לפרופסור מן המניין. בשנת 1931 העניקה האגודה האמריקנית לכימיה לפאולינג את פרס אירווינג לאנגמיור למחקר המשמעותי ביותר במדע טהור על ידי אדם בן 30 או פחות. ב-1932 פרסם פאולינג את המאמר שנחשב בעיניו המאמר החשוב ביותר שלו, ובו ניסח לראשונה את רעיון הכלאת האורביטלים האטומיים וניתח את הערכיות המרובעת של אטום הפחמן.
בקלטק התיידד פאולינג עם הפיזיקאי התאורטי רוברט אופנהיימר מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי, שמדי שנה נהג לחקור וללמד גם בקלטק. השניים תכננו לחקור יחד את נושא טבעו של הקשר הכימי: אופנהיימר היה אמור לספק, ככל הנראה, את המתמטיקה, ופאולינג היה אמור לפרש את התוצאות. היחסים ביניהם השתבשו כשפאולינג התחיל לחשוד שאופנהיימר מתקרב מדי לאשתו, אווה הלן. פעם, כאשר פאולינג היה בעבודה, בא אופנהיימר לביתם והפתיע את אווה הלן בהזמנה לנסיעה רומנטית למקסיקו.
בקיץ 1930 נסע פאולינג שוב לאירופה ושם שמע על שימוש באלקטרונים במחקרי עקיפה הדומים למחקרים שהוא עצמו ערך בעזרת קרני רנטגן. כשחזר, הוא בנה בקלטק, ביחד עם סטודנט שלו, ל' א' ברוקוויי, מכשיר עקיפה באמצעות אלקטרונים, והשתמש בו כדי לחקור את המבנה המולקולרי של חומרים כימיים רבים.
פאולינג הציג את המושג אלקטרושליליות בשנת 1932. הוא הגדיר את סולם האלקטרושליליות הקרוי על שמו על סמך המאפיינים השונים של המולקולות, כגון האנרגיה הנדרשת לניתוק קשרים בין האטומים שבהן או מומנטי הדיפול שלהן, וקבע לרוב היסודות ערך מספרי העוזר לנבא את טבעם של הקשרים בין האטומים שבמולקולות.
אקטיביזם
פאולינג היה א-פוליטי עד מלחמת העולם השנייה, אך בעקבות המלחמה ובעקבות הפציפיזם של אשתו השתנו חייו מן הקצה אל הקצה, והוא נעשה פעיל שלום. בתחילת פרויקט מנהטן, הזמין אותו רוברט אופנהיימר להיות אחראי על חטיבת הכימיה של הפרויקט, אך הוא סירב משום שלא רצה לעקור את משפחתו. הוא עבד על פרויקטים אחרים שהיו להם יישומים צבאיים, כגון חומרי נפץ, הנעת טילים, מד חמצן עבור צוללות ופטנט הפגז חודר השריון, וזכה במדליית הצטיינות נשיאותית. ב-1946 הצטרף לוועדת החירום של מדעני האטום בראשות אלברט איינשטיין.
משימתה הייתה להזהיר את הציבור מפני הסכנות הכרוכות בפיתוח נשק גרעיני. בגלל האקטיביזם הפוליטי שלו סירבה מחלקת המדינה של ארצות הברית לתת לו דרכון בשנת 1952, כאשר הוזמן להרצות בכנס מדעי בלונדון. דרכונו הוחזר לו ב-1954, זמן קצר לפני הטקס בסטוקהולם שבו קיבל את פרס נובל הראשון שלו. ב-1955 הוא הצטרף לאיינשטיין, לברטרנד ראסל ולעוד שמונה מדענים ואנשי רוח מובילים אחרים, וחתם על מניפסט ראסל-איינשטיין.
בשנת 1958 התגייס פאולינג לקידום עצומה בשיתוף עם מייסדי הוועדה האזרחית של סנט לואיס למען מידע גרעיני (CNI). קבוצה זו, בראשות פרופסורים מאוניברסיטת וושינגטון, ארגנה מחקר על הסטרונציום-90 הרדיואקטיבי בשיני חלב של ילדים ברחבי צפון אמריקה. "סקר שיני החלב", בראשות ד"ר לואיז רייס, הוכיח סופית בשנת 1961 כי ניסויים גרעיניים על-קרקעיים מעמידים את בריאות הציבור בסיכון משמעותי בגלל נשורת גרעינית המתפשטת בעיקר דרך חלב של פרות שאכלו עשב מזוהם. פאולינג השתתף גם בעימות עם פיזיקאי האטום אדוארד טלר על הסיכוי שנשורת גרעינית תגרום למוטציות. ב-1958, הגישו פאולינג ואשתו עצומה לאו"ם, בחתימתם של יותר מ 11,000 מדענים, שקראה לשים קץ לניסויים בנשק גרעיני. הלחץ הציבורי ותוצאותיו המפחידות של המחקר של CNI הובילו להשעייתם של ניסויים בנשק גרעיני מעל פני הקרקע, ולאחר מכן לאמנה החלקית למניעת ניסויים שנחתמה ב-1963 בידי קנדי וחרושצ'וב. ביום שבו נכנסה האמנה לתוקף, הכריזה ועדת פרס נובל על הענקת פרס נובל לשלום לפאולינג במילים אלה: "ליינוס קארל פאולינג, אשר מאז 1946 פעל ללא הרף לא רק נגד ניסויים בנשק גרעיני, לא רק נגד התפשטות כלי הנשק הללו, לא רק נגד עצם השימוש בהם, אלא נגד כל מלחמה כאמצעי לפתרון סכסוכים בינלאומיים, ...". תרומתו החשובה של ה-CNI להשעיית הניסויים לא זכתה לכל הכרה שהיא, וגם לא המחקר פורץ הדרך של ד"ר רייס וסקר שיני החלב. המחלקה לכימיה בקלטק הייתה חשדנית כלפי דעותיו הפוליטיות של פאולינג, ואפילו לא בירכה אותו באופן רשמי. הם כן ערכו מסיבה קטנה לכבודו, והפגינו הערכה ואהדה בעיקר כלפי עבודתו על קרינה ומוטציות.
פאולינג המשיך בפעילותו למען השלום גם בשנים הבאות, וב-1974 היה שותף לייסודה של הליגה ההומניסטית הבינלאומית. הוא היה נשיא הוועדה המדעית המייעצת של האיגוד העולמי להגנת החיים וגם אחד החותמים על הצהרת דוברובניק-פילדלפיה. רבים ממבקריו של פאולינג, וביניהם גם מדענים שהעריכו את תרומתו לכימיה, חלקו על עמדותיו הפוליטיות וראו בו דובר נאיבי של הקומוניזם הסובייטי. הוא נצטווה להופיע בפני ועדת המשנה של הסנאט האמריקאי לביטחון פנים אשר כינתה אותו "השם המדעי מספר אחת המופיע בכל פעילות חשובה של מתקפת השלום הקומוניסטית על הארץ הזאת." כותרת במגזין לייף מתארת את פרס נובל בשנת 1962 כ"עלבון מוזר מנורווגיה". בשנת 1970 זכה פאולינג בפרס לנין לשלום של ברית המועצות.
מולקולות ביולוגיות
באמצע שנות ה-30 של המאה נטתה מדיניות המימון של קרן רוקפלר לטובת המחקר הביולוגי, ופאולינג, שהושפע מכך במידה רבה, החליט לנסות תחומי מחקר חדשים. אמנם, בהתחלה הוא התמקד כמעט אך ורק במבנים מולקולריים לא אורגניים, אבל גם חשב מדי פעם על מולקולות שיש להן חשיבות ביולוגית, בין השאר משום שקלטק הלכה והתחזקה בתחום הביולוגיה. מחקריו הראשונים בתחום עסקו במבנה ההמוגלובין. הוא הוכיח כי מבנה מולקולת ההמוגלובין משתנה כאשר היא מקבלת או מאבדת אטום של חמצן. בעקבות תצפית זו הוא החליט להוסיף ולחקור את מבנה החלבון בכלל. הוא חזר לערוך ניתוחים באמצעות קריסטלוגרפיה בקרני רנטגן, אבל המבנים החלבוניים לא התמסרו לטכניקה הזו באותה קלות כמו גבישי המינרלים במחקריו הקודמים. צילומי הרנטגן הטובים ביותר של חלבונים בשנות ה-30 נעשו על ידי הקריסטלוגרף הבריטי ויליאם אסטבורי, אך כאשר פאולינג ניסה בשנת 1937 להסביר את תצפיותיו של אסטבורי באמצעות מכניקת הקוונטים, הוא נכשל.
רק כעבור אחת עשרה שנים הצליח פאולינג להסביר מה הייתה הבעיה: הניתוח המתמטי שלו היה נכון, אלא שהמולקולות בצילומיו של אסטבורי סטו ממיקומן הצפוי, בגלל האופן שבו הן צולמו. פאולינג גיבש מודל למבנה ההמוגלובין שעל פיו האטומים מסודרים בצורת סליל, והחיל את הרעיון הזה על חלבונים בכלל.
ב-1951 התבססו פאולינג, רוברט קורי והרמן ברנסון על המבנים של חומצות אמינו ופפטידים, ועל המבנה השטוח של הקשר הפפטידי, והראו שסלילי אלפא ומשטחי בטא הם התצורות העיקריות של המבנה השניוני בחלבון. בעבודה זו באה לידי ביטוי יכולת החשיבה הבלתי שגרתית של פאולינג. בבסיס המבנה הסלילי עמד הרעיון המהפכני שסיבוב אחד של הסליל יכול להכיל מספר לא שלם של חומצת אמינו; במקרה של סליל האלפא, יש 3.7 חומצות אמינו בכל סיבוב.
פאולינג העלה אז את ההשערה כי מבנה ה-DNA הוא סליל משולש, אך היו במודל שלו מספר טעויות בסיסיות, כמו רעיון קיומן של קבוצות פוספט נייטרליות, העומד בסתירה לחומציותו של ה-DNA. הפיזיקאי ויליאם לורנס בראג ממעבדת קוונדיש היה מאוכזב שהפסיד לפאולינג במירוץ לגילוי מבנה החלבון. צוותו של בראג שגה אז שגיאה יסודית בכך שלא הביא בחשבון את אופיו המישורי של הקשר הפפטידי כשבנה את מודל החלבון שלו. כאשר נודע במעבדת קוונדיש כי פאולינג עובד על מודל למבנה המולקולרי של ה-DNA, הורשו ג'יימס ווטסון ופרנסיס קריק לחזור למחקר שנטשו בעבר, ולבנות מודל כזה. בהמשך הם נעזרו בנתונים מהותיים מתוך מחקר שלא פורסם של מוריס וילקינס ורוזלינד פרנקלין מקינגס קולג'. בתחילת 1953 הציגו ווטסון וקריק את מודל הסליל הכפול למבנה ה-DNA. מאוחר יותר מנה פאולינג סיבות שונות לשגיאות שעשה בקשר למבנה ה-DNA, וביניהן נתונים מטעים על צפיפות, והיעדר צילומים באיכות גבוהה של קריסטלוגרפיה בקרני רנטגן. כשפאולינג עסק במחקרו, יצרה רוזלינד פרנקלין באנגליה את הצילומים הטובים ביותר בעולם. הם היו המפתח להצלחה של ווטסון וקריק. פאולינג לא ראה אותם, אם כי עוזר המחקר שלו רוברט קורי כן ראה לפחות חלק מהם כשמילא את מקומו של פאולינג בכינוס באנגליה בנושא החלבון בקיץ 1952. פאולינג לא יכול היה להשתתף בכינוס כי הדרכון שלו עוכב בידי מחלקת המדינה של ארצות הברית בגלל חשד לנטיות קומוניסטיות (זו הייתה תחילת תקופת המקארתיזם בארצות הברית). כך נולדה האגדה כי פאולינג החמיץ את גילוי ה-DNA בגלל המצב הפוליטי. אבל הפוליטיקה לא שיחקה תפקיד חשוב עד כדי כך: כאמור, קורי כן ראה את הצילומים, וגם דרכונו של פאולינג עצמו הוחזר לו תוך כמה שבועות, והוא כן ביקר במעבדות באנגליה לפני כתיבת המאמר שלו על ה-DNA. היו לו הרבה הזדמנויות לבקר במעבדה של פרנקלין ולהתרשם מעבודתה, אך הוא בחר שלא לעשות זאת.
פאולינג חקר גם תגובות אנזימטיות והיה בין הראשונים להצביע על כך שאנזימים מזרזים תגובות על ידי ייצוב מצב המעבר של התגובה. הוא גם היה בין המדענים הראשונים שהניחו כי ההיקשרות של נוגדנים לאנטיגנים נובעת מההשלמה ההדדית בין המבנים שלהם. ברוח דומה הוא כתב יחד עם מקס דלבריק, הפיזיקאי שהיה לביולוג, מאמר הטוען ששכפול DNA נובע ממשלימות, או השלמתיות (complementarity), ולא מדמיון (similarity), כפי שהציעו מספר חוקרים. המודל של ווטסון וקריק למבנה ה-DNA מאשר טענה זו.
גנטיקה מולקולרית
בנובמבר 1949 פרסמו ליינוס פאולינג, הארווי איטנו, ס' ג' זינגר ואיברט וולס את "אנמיה חרמשית, מחלה מולקולרית" בכתב העת Science. זו הייתה העדות הראשונה למחלה של בני-אדם הנובעת מאנומליה בחלבון, והאנמיה החרמשית הייתה המחלה הראשונה שהובנה ברמה המולקולרית. באמצעות אלקטרופורזה הם הראו שלחולים באנמיה חרמשית הייתה צורה שונה של המוגלובין בתאי הדם האדומים, וכי לנשאים היו שתי צורות של המוגלובין – אחת רגילה ואחת שונה. זו הייתה גם הדוגמה הראשונה שבה חוקי התורשה של מנדל קבעו את תכונותיהם של החלבונים, ולא רק את נוכחותם או היעדרם, והיא סימנה את הולדתה של הגנטיקה המולקולרית.
רפואה מולקולרית ומחקר רפואי
בשנת 1941, בגיל 40, אובחנה אצל פאולינג מחלה כלייתית - מחלת ברייט. בעקבות המלצותיו של תומאס אדיס, שהיו יוצאות דופן בזמנו, הצליח פאולינג לשלוט במחלה באמצעות דיאטה דלת חלבון ונטולת מלח, ותוספי ויטמינים.
בשנת 1951 נתן פאולינג הרצאה בשם "רפואה מולקולרית". לקראת סוף שנות ה-50 חקר פאולינג את חלקם של האנזימים בתפקוד המוח, מתוך הנחה שמחלות נפש עלולות להיגרם בין היתר בגלל תפקוד לקוי של אנזימים. ב-1965 קרא פאולינג את "טיפול פסיכיאטרי בניאצין" מאת הפסיכיאטר הקנדי אברם הופר ופיתח תאוריה שלפיה יש לוויטמינים השפעות ביוכימיות חשובות, שאינן קשורות למחלות החסר שהם מונעים. ב-1968 פרסם פאולינג מאמר קצר בשם "פסיכיאטריה אורתומולקולרית" בכתב העת Science ובו הגדיר את עקרונות הטיפול המסיבי בוויטמינים, שהיה פופולרי אך גם שנוי במחלוקת בשנות ה-70, ואף נתן לו שם. פאולינג טבע את המונח "אורתומולקולרי" לציון הפרקטיקה של שינוי הריכוז של החומרים הנמצאים בדרך כלל בגוף כדי למנוע מחלות ולטפל בהן. רעיונותיו היו הבסיס לרפואה האורתומולקולרית, שלא אומצה בדרך כלל על ידי הרופאים הקונבנציונליים ונמתחה עליה ביקורת חריפה.
מחקריו של פאולינג על ויטמין C בשנותיו האחרונות עוררו מחלוקת. הראשון שהציג בפניו את הרעיון של נטילת ויטמין C במינון גבוה, היה הביוכימאי ארווין סטון, בשנת 1966. אחרי שהשתכנע בכוחו, התחיל פאולינג ליטול 3 גרם של ויטמין C מדי יום ביומו כדי למנוע הצטננות.