cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אריק מוסמבאני
קריירה
מוסמבאני ציין כי הייתה זו הפעם הראשונה שבה שחה בבריכה אולימפית (שאורכה 50 מטר), וכי אימוניו נערכו בבריכה שאורכה 20 מטר בלבד. 15 המטרים האחרונים היו, לטענתו, קשים במיוחד.
מוסמבאני הפך לגיבור בעקבות הופעתו, בשל כוח הרצון והמאמץ שהשקיע. שחייני צמרת כאיאן ת'ורפ ולני קרייזלברג בירכו אותו באומרם.
מוסמבאני התכוון להשתתף גם באולימפיאדת אתונה ב-2004. הוא התאמן ושיפר את שיאו האישי והעמידו על פחות מ-57 שניות, אך בסופו של דבר לא נטל חלק במשחקים האולימפיים, בשל בעיות בהשגת ויזה.
במרץ 2012 החל לשמש כמאמן שחייה לנבחרת הלאומית של גינאה המשוונית.
המרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה
המרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה (באנגלית: Jerusalem Center for Public Affairs או בראשי תיבות: JCPA) הוא מכון מחקר עצמאי ללא כוונת רווח, אשר הוקם בשנת 1976 על ידי פרופסור דניאל אלעזר ועוסק בחקר מדיניות ובנושאים מרכזיים העומדים על סדר יומם של מדינת ישראל והעם היהודי. המרכז מתמקד במחקרים ובניתוחים אסטרטגיים, מדיניים ומשפטיים ובהפצתם למקבלי ההחלטות ומעצבי דעת קהל בארץ ובעולם, באמצעות ניירות עמדה, ספרים ופרסומים. רבים ממחקריו של המרכז עוסקים בזכויותיה של ישראל על–פי המשפט הבינלאומי, הטרור הגלובלי, הגרעין האיראני ובחינת רעיונות חדשים לפתרונות אזוריים במזרח התיכון.
המרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה ממוקם בבית מילקן ברחוב תל-חי 13 בשכונת קטמון בירושלים.
היסטוריה
המרכז הוקם בשנת 1976 על ידי פרופסור (אוניברסיטת בר-אילן ואוניברסיטת טמפל) דניאל אלעזר, אשר כיהן מאז ייסודו של מכון המחקר, כנשיאו. ה-JCPA איגד תחתיו בעת הקמתו את "המרכז לחקר הקהילות היהודיות" ואת "המרכז הירושלמי ללימודים פדרליים".
ב-1984 פוצל תפקידו של אלעזר, כאשר צבי מרום מונה למנכ"ל המכון, בעוד אלעזר ממשיך לכהן כנשיא.
לאחר פטירתו של אלעזר ב-1999 מונה במקומו כנשיא, ד"ר דורי גולד ולצידו החל לכהן יו"ר מועצת מנהלים, מנפרד גרסטנפלד. גרסטנפלד פרש מתפקיד יו"ר מועצת המנהלים ב-2012, והמשיך לכהן בדירקטוריון עד פטירתו ב-2021. גולד כיהן כנשיא המרכז עד למינויו למנכ"ל משרד החוץ בשנת 2015. המנכ"ל הראשון מרום פרש ב-2004 ומאז מכהנת בתפקיד זה חיה הרשקוביץ.
פעילות
התוכניות העיקריות שבהן עוסק המרכז הן: יחסי החוץ של ישראל, הסברה, אנטישמיות ופוסט-שואה, הסכסוך הישראלי-ערבי, מדיניות כלכלית, חקר הקהילה היהודית והמסורת המדינית היהודית.
על החוקרים ועמיתי מחקר שכתבו מאמרים וניירות עמדה במסגרת המרכז נמנים, בנוסף לגרסטנפלד ולגולד, גם: עוזי ארד, שלמה אבינרי, גיורא איילנד, בני גנץ, ברנרד לואיס, אורי לוברני, יאיר נוה, ג'רלד מ. שטיינברג, בנימין נתניהו, ח'אלד אבו טועמה, משה יעלון, אהרן זאבי-פרקש, יהונתן דחוח-הלוי, השגריר יהודה אבנר, השגריר פרדי איתן, השגריר אלן בייקר, איתן בנצור, פרופ' רפאל ישראלי, פרופ' יעקב לנדאו, פרופ' רות לפידות, השגריר צבי מזאל, השגריר ראובן מרחב, שמעון שפירא, נדב שרגאי, אלוף (מיל') יעקב עמידרור, פרופ' יקיר פלסנר, עו"ד עירית קאהן, פרופ' ארווין קוטלר, ד"ר מאיר רוזן, פרופ' מרדכי רוטנברג, ועוד.
ה-JCPA שוכן בבית מילקן שבשכונת קטמון שבירושלים.
איש הנצח
איש הנצח (אנגלית: Highlander) הוא זיכיון טלוויזיה וקולנוע שהחל בסרט הפנטזיה איש הנצח משנת 1986 בכיכובו של כריסטופר למברט. למברט גילם את קונור מקלאוד, איש הנצח, אחד מבני האלמוות שנולד בערבות סקוטלנד במאה ה-16. במשך השנים, הופקו תחת המותג "איש הנצח" ארבעה סרטי קולנוע, סרט טלוויזיה אחד, שתי סדרות טלוויזיה, סדרת אנימציה, סדרת רשת פלאש, סרט אנימה, 14 נובלות ספרותיות וספרי קומיקס נלווים.
איש הנצח (Highlander)
הסרט יצא לאקרנים ב-7 במרץ 1986 בבימויו של ראסל מולקאי, והיה לראשון הסרטים שהובילו את הזיכיון. משפט הפתיחה שהוביל את הפרסום לסרט היה "יכול להיות רק אחד" ("There can be only one"). הסרט מביא שורה של פלשבקים המציגים את ההיסטוריה המוקדמת של קונור מקלאוד כבן לשבט מקלאוד, ובונה את העלילה עד לכדי גורלו הסופי כאחד מאחרוני אנשי האלמוות. קונור לומד על קיומם של בני אלמוות נוספים באמצעות מורה דרך בשם חואן סאנצ'ז ווילה-לובוס רמירז (בגילומו של שון קונרי). לפי חוקי בני האלמוות, בן אלמוות יכול למות רק על ידי עריפת ראשו, ובני אלמוות נלחמים זה כנגד זה במעין פולחן של קרב יחיד עד לרגע "ההתאספות" ("The Gathering"), שבו מספר אנשי הנצח הנותרים יילחמו יחדיו והמנצח ייקח את "הפרס", שעד כמה שידוע, מדובר בידע וכוח אולטימטיביים. ההתאספות מתרחשת בניו יורק של ימינו, כאשר מקלאוד מוצא עצמו מתאהב למרות כל ניסיון להתנתק מבני האדם וממערכות יחסים, וניצחונו הסופי על קורגן (בגילומו של קלנסי בראון), בן אלמוות רע ואכזר שאחראי למותם של רמירז ואחרים במשך שנות ההיסטוריה. הסרט לא הצליח בקופות אבל זכה להצלחה רבה כאשר זה יצא בווידאו ונחשב לסרט פולחן.
איש הנצח 2: הזירוז (Highlander II: The Quickening)
הסרט השני יצא לאקרנים ב-1 בנובמבר 1991, בבימויו של ראסל מולקאי. בישראל הופץ הסרט תחת השם "גיבורים מעולם אחר". העלילה מתרחשת בשנת 2024, עם פלשבקים לאירועים שקרו ב-1999, כמו גם עבר רחוק יותר בכוכב בשם זייסט. מקלאוד מתכנן מגן אנרגיה על-מנת להגן על כדור הארץ לאחר ששכבת האוזון החלה להתפורר. אך העננים האדומים הכבדים של המגן גורמים ליאוש ניכר בקרב בני האדם, היות שהם חוסמים את אור השמש. המגן נופל לידיה של חברה שמטילה מיסים גבוהים על השימוש בו תמורת רווח אישי. מקלאוד מוצג כאן כאדם בא בימים, כאשר התמותה שלו היא כתוצאה מזכייה ב"פרס". לאחר שבני אלמוות מגיעים מכוכב זייסט על מנת להורגו, שבים אליו כוחותיו האלמותיים.
סרט זה מציע גרסה שונה למקורם של אנשי הנצח, שנמצאים בגלות על כדור הארץ לאחר שגורשו מכוכב זייסט. בסתירה למסופר בסרט הראשון, שבו מקלאוד הכיר את רמירז בסקוטלנד של שנת 1541, רמירז ומקלאוד היו חברים עוד מלפני גירושם מכוכב זייסט. זוהי הסיבה העקרית להפיכתו של הסרט לכישלון עצום בקרב המעריצים והמבקרים.
הבמאי ראסל מלקאהי יצר במקור גרסה נאמנה יותר לסרט, אך בהתערבות האולפנים יצאה הגרסה הקולנועית שמלקאהי לא רצה לקחת חלק בה, ואף ניסה לשים את חותם הבמאי "אלן סמית'י" במקום שמו (שם פיקטיבי המסמל את מחאתו של הבמאי על התוצר הסופי של סרטו). אולם, מכיוון שמלקאהי לא היה חבר באיגוד הבמאים, צורף שמו. בשנת 2001 יצאה גרסת DVD בשם "Renegade Version", שכוללת את הסרט כפי שראסל מלקאהי התכוון לה. הגרסה המלאה הציגה את עלילת כוכב זייסט כהיסטוריה עתיקה מאוד של כדור הארץ, דבר התואם יותר את רוח הסרט הראשון בסדרה וכן סדרת הטלוויזיה. בשנת 2004 יצאה מהדורה מיוחדת הכוללת תוספות גרפיקה ממוחשבת חדשות. למרות שהגרסה הזאת תקנה כמה טעויות מהסרט המקורי, היא עדיין סבלה מאותן בעיות תסריטאיות.
איש הנצח 3: המכשף (Highlander III: The Sorcerer)
הסרט השלישי, שנקרא גם איש הנצח: המימד האחרון (Highlander: The Final Dimension), יצא ב-25 בנובמבר 1994. הסרט סותר את הסרט השני ואת סדרת הטלוויזיה ולמעשה מהווה המשך ישיר לסרט הראשון. זהו הסרט האחרון בזיכיון שעוקב אחרי דמותו של קונור מקלאוד. מקלאוד נלחם כנגד לוחם שהחמיץ את ההתאספות משום שהיה קבור במערה הנמצאת באדמה קדושה. הלוחם, קיין (מגולם על ידי השחקן מריו ואן פיבלס) הוא אמן אשליות, מה שמאפשר לו ליצור דימויים כוזבים לצורך הטעיית אויביו. קונור, שחי עם בנו המאומץ, האמין שהוא בן האלמוות האחרון שנותר, וחייב לחזור לניו יורק כדי לסיים את מה שהתחיל. הסרט השלישי היה יותר נאמן לסרט הראשון מאשר קודמו אבל קיבל ביקורות שליליות על כך שהוא משחזר את עלילת הסרט הראשון.
איש הנצח: סוף המשחק (Highlander 4: The End Game)
הסרט הרביעי, שיצא לאקרנים ב-1 בספטמבר 2000, מאחד דמויות מהסרט הראשון וכן מסדרת הטלוויזיה. העלילה מתמקדת בדאנקן מקלאוד (מגולם על ידי השחקן אדריאן פול) כאשר הוא מתמודד כנגד ג'ייקוב קֵל, בן אלמוות יריב שאוסף חבורת לוחמים בני אלמוות. קל, שמחזיק באיבה עתיקה נגד קונור מקלאוד, רוצח את אהוביו ואינו שומר על מסורת הקרב היחיד. קונור מצידו ניסה לחמוק מהמשחק בכך שבמשך שנים נחבא במצודת "צופים" הידועה בשם "המקלט", אך גם הוא וגם דאנקן חייבים להתמודד מול האיום החדש, שאף אחד מהם לבדו לא יוכל לו. הסרט היה שיפור בניגוד לשני הסרטים הקודמים אבל למרות זאת קבל ביקורות קשות, כאשר יצאה גרסת הבימוי ל-DVD היא קיבלה ביקורות טובות יותר מאשר הקרנתו בקולנוע.
איש הנצח: המקור (Highlander: The Source)
הסרט החמישי בסדרה, שהוקרן בערוץ Sci Fi Channel ב-15 בספטמבר 2007, מביא את סיפורם של דאנקן מקלאוד ומספר בני אלמוות נוספים הנמצאים בחיפוש אחר מקור הכוח של אנשי הנצח, וכן הוא מפרש לראשונה את משמעות "המשחק" בין בני האלמוות ואת המונח "יכול להיות רק אחד". הסרט בעצם מתעלם מהסרטים הקודמים ותוכנן להיות הראשון בטרילוגיית סרטים חדשה, אך עקב שהסרט היה כישלון ביקורתי ועלות הפקתו הנמוכה הרעיון נגנז.
סדרות הטלוויזיה
סדרות הספין אוף מתחלקות לשתי קטגוריות: אלה הממשיכות את קו הזמן שהותווה בסרט הראשון וממשיך לתוך סדרת הטלוויזיה, ואלה המציגות קו זמן חדש ושאינו מסתמך על אירועים קודמים.
ספרים ונובלות גרפיות
לצד נובלות גרפיות המתארות את הסרט וכאלו שמרחיבות את העלילה בסמוך לסרט, ניתן למצוא נובלות נוספות המרחיבות את אפוס אנשי הנצח אל מעבר לסרטים ולסדרות.
בית
ראו גם
}}
צבי הירש בושקא
רבי צבי הירש בושקא (בוצ'קו). היה מכונה "ר' הערשל'י זאמושטשער", ת"ק, 1740 - י"ח באלול תקס"ז, 1807) היה פוסק הלכה נודע בפולין וגרמניה. מחבר ספר השו"ת תפארת צבי. רבה האחרון של קהילות אה"ו המאוחדות.
למד אצל רבה של זמושץ, רבי יעקב יצחק הוכגלרנטר. כיהן ברבנות בטישווייץ, הוצנפלץ, ברודי, גלוגא. בשנת 1802, עבר לגרמניה והתמנה לרב קהילות אה"ו: אלטונה, המבורג וונזבק.
התכתב רבות עם רבני דורו ביניהם רבי אברהם טיקטין מח"ס רבה של ברסלאו, רבי ישעיה פיק ברלין, רבי פנחס הורוביץ רבה של פרנקפורט, רבי מאיר פוזנר רבה של שוטלנד.
רבי יחזקאל לנדא הנודע ביהודה כתב עליו: "הראשון לראשונים ואין למעלה הימנו".
משפחתו
היה חתנו של רבי אריה לייבוש אב בית דין דובנקא, בנו של רבי צבי הירש ביאלה אב"ד הלברשטט, ובשנית נישא לשרה רחל מהעיר ליסא.
אחותו הייתה נשואה לרב עזריאל הורוויץ "ראש הברזל". בנו רבי משה כיהן ברבנות טומשוב, ובהמשך בברודי. ובנו רבי יהודה ליב כיהן כרבה של קומארנו.
שווייץ ההולשטיינית
שווייץ ההולשטיינית (בגרמנית: Holsteinische Schweiz) הוא אזור במדינת שלזוויג-הולשטיין שבגרמניה, בין הערים קיל וליבק. האזור מורכב גבעות רבות, ומתערובת של יערות ואגמים, המזכירים את הגאוגרפיה של שווייץ. זוהי שמורת טבע, ואחד מהאזורים המתוירים בצפון גרמניה.
גאוגרפיה
שווייץ ההולשטיינית שוכנת במזרח שלזוויג-הולשטיין. אזור ציורי זה, במחוז ההיסטורי ואגריה, אין גבולות גאוגרפיים או פוליטיים מוגדרים. מרבית השטח הוא חלק ממחוזות אוסטהולשטיין ופלן, בערך בין הערים קיל וליבק, והוא משתרע לאורך הים הבלטי. עיירות עיקריות באזור הן מאלנטה (Malente), ליטיינבורג (Lütjenburg), אולדנבורג בהולשטיין (Oldenburg in Holstein), פרץ (Preetz) ופלן (Plön).
האזור משופע במורנות צעירות (15 עד 20 אלף שנה לפני זמננו) המאפיינות את ארץ-הגבעות של שלזוויג-הולשטיין, שנוצרו בעידן הקרח האחרון. חורשות קטנות מתחלפות במהירות בשדות מגודרים ומעובדים, ובאזור נראים אגמים רבים בין גבעות נמוכות. בין האגמים אגם פלן הגדול (Großer Plöner See), דיקזה (Dieksee) וקלרזה (Kellersee). נהרות וכרי מרעה כמו נהר השוונטינה, שזורם ללשון-הים קיל, או נהר קוסאו (Kossau), שנשפך לאגם בינן הגדול קיימים בשפע באזור. הנקודה הגבוהה ביותר היא גבעת בונגסברג (Bungsberg), שגובהה 167 מטרים מעל פני הים, ובה שוכנת גם מעלית הסקי היחידה במדינה.
היסטוריה
שווייץ ההולשטיינית מיושבת כבר כמה אלפי שנים. בימי הביניים המוקדמים נכבש חלק מהאזור על ידי ונדים-סלאבים, שעדיין ניתן למצוא את עקבותיהם, למשל, באולדנבורג, והקימו את היישובים פלן ואויטין (Eutin). בימי הביניים, החל מהמאה ה-9, היה האזור בשליטת האימפריה הקרולינגית. בסוף ימי הביניים התפתחו העיירות בשווייץ ההולשטיינית לכדי מרכזים מסחריים ואדונים פיאודליים מקומיים הרחיבו את האחוזות המבוצרות שלהם. בתחילת העת החדשה הפכו האחוזות הללו ל"אחוזות אציליות" (Adliges Güter), אדמות אריסטוקרטים ששלטו בנוף ובכלכלה מ-1500 ועד המאה ה-20. החל מהמאה ה-16 הפכו פלן ואויטין למגורי ענפים שונים של בית אולדנבורג.
לאחוזות אלו הייתה סצנה תרבותית משגשגת, שהובילו למשל לכך שאויטין כונתה "ויימאר של הצפון". עד אמצע המאה ה-19 נשלט האזור בידי דנמרק, תחילה כפייף ולאחר מכן כחלק ממדינת הלאום הדנית. בשנת 1867 הועברה לרשות פרוסיה, יחד עם שאר הולשטיין. לאחר מלחמת העולם הראשונה התפרקו חלק מן האחוזות שאכלסו את האזור, והחל מסיומה של מלחמת העולם השנייה משחקת תיירות חלק משמעותי בכלכלת האזור.
אתר אינטרנט
אתר אינטרנט הוא אוסף של דפי אינטרנט (ולעיתים משאבים נוספים) המקושרים ביניהם ולרוב שותפים לשם תחום מסוים, וניתנים לגישה דרך רשת האינטרנט. בדרך כלל, מדובר בדפים המוחזקים כולם על אותו השרת, אם כי לעיתים, אתר אחד עשוי להתארח על גבי מספר שרתים. אתרים רבים מאוחסנים אצל ספקי שירות אירוח אתרים. אתרי אינטרנט מאורגנים כך שהם מנוהלים על ידי גורם יחיד – מנהל האתר.
כיום ישנם כחצי מיליארד אתרי אינטרנט בעולם בעלי שם תחום (נכון למרץ 2016). מכלול אתרי האינטרנט הזמינים לציבור נקרא באנגלית ה-World Wide Web (רשת כלל-עולמית) ובראשי תיבות WWW, ומקובל להתחיל שמות מתחם של אתרי אינטרנט ב-www, אם כי אין לכך שום סיבה טכנית.
גישה לאתר
את דפי האינטרנט שבאתר ניתן להציג באמצעות תוכנה הנקראת דפדפן, המתרגמת את הקוד בו הם כתובים לתצוגה גרפית.
על מנת לצפות בדפים אלו, יש לספק לדפדפן את כתובת האתר, שיכולה להיות באחת משתי צורות אפשריות:
דפיו של אתר אינטרנט נגישים בדרך כלל באמצעות פרוטוקול ה-HTTP, המצוין בתחילת הכתובת כ-"//:http", או כ-"//:https" (תוספת ה-"s" מייצגת את המילה האנגלית "secure" – מאובטח) אם מדובר בתקשורת HTTP המוצפנת בפרוטוקול TLS.
הרכבו של אתר
דפיו של אתר אינטרנט כתובים בקוד המבוסס על תקן ה-HTML או ה-XHTML, ולרוב, ייעשה שימוש ב-CSS לשם עיצוב הדף.
ניתן לשלב באתר תוכן דינמי ואינטראקטיבי באמצעות קוד בשפת JavaScript, המובנית ברוב הדפדפנים (או בשפת VBScript של מיקרוסופט), כשכבה נוספת על גבי קוד ה-HTML שבדפיו של האתר.
לעיתים, נעשה שימוש בטכנולוגיות צד שרת, כגון PHP, ASP ו-Node.js. בעת השימוש בהן הקוד מתורגם כבר בשרת האתר, מיד עם קבלת בקשת הדף מהמשתמש, ומייצר קוד HTML שהדפדפן של המשתמש יוכל לפרש ולהציג. לעיתים קרובות, השימוש בטכנולוגיות אלו נעשה כדי לשלב מידע מתוך מסד נתונים שנמצא על השרת.
על מנת לאפשר לגולש התמצאות נוחה באתר, כך שיוכל להגיע במאמץ מזערי לכל אחד מדפי האתר המעניינים אותו, עומדים לרשותו בדרך כלל כלים לניווט באתר.
ככלל, רוב דפיו של אתר אינטרנט נגישים במישרין או בעקיפין מדף אחד מרכזי הנקרא "דף הבית" (אין לבלבל מושג זה עם דף הבית של הדפדפן).
אתרים מסוימים עשויים לדרוש הרשמה או תשלום כדי לגשת לאזורים מסוימים באתר.
סוגי אתרי האינטרנט
אתרי האינטרנט הקיימים מתחלקים לשני סוגים:
אתר אינטרנט סטטי
אתר זה מורכב בדרך כלל מקבצים של דפי HTML שאין בהם שינוי, והוא מוצג לגולש בדיוק בפורמט שבו הוא מאוחסן על גבי השרת. אתר זה ידוע באנגלית בשמות: "אתר קלאסי", "אתר חמישה עמודים", ו"אתר חוברת" מכיוון שהוא מציג אינפורמציה קבועה לגולש. האינפורמציה יכולה להיות במלל, תמונות, אנימציית פלאש, אודיו ווידאו וכן תפריטים וניווט הידודי. אתר מהסוג הזה בדרך כלל מראה אותה אינפורמציה לכל הגולשים, ולכן הוא דומה לחוברת פרסומית מודפסת המחולקת ללקוח. כדי ליצור אתרים מסוג זה אפשר להיות מעצב, ואין צורך להיות מתכנת. אתרים אלו מוקמים לצרכים פשוטים בעיקר.
אתר אינטרנט דינמי
באתר זה אין תאימות בין הפורמט הקיים לבין הפורמט המוצג. התכנים נשלפים מקבצי מסד נתונים או מקבצי טקסט, ונוצרים באמצעות קוד תוך כדי הגלישה לאתר, ולכן הם יכולים להיראות אחרת בכל גלישה ולכל גולש. אפשר לבצע בהם חיתוכים, מניפולציות והתאמה מיוחדת לפי גולש. באתר זה נעשה שימוש במידע שמשתנה מדי פעם. אתר זה מכונה בשמות "אפליקציית WEB" ו"אתר מוכוון נתונים" מכיוון שהוא מציג אינפורמציה משתנה התפורה למשתמש מיוחד. אתר זה קשה יותר לתכנון ותכנות מאתר סטטי ודורש מומחיות גבוהה יותר. דוגמה לאתרים מעין אלו הם פורומים, אתרי חדשות, אתרי חיפוש, ואתרי תוכן כמו ויקיפדיה. אתר אינטרנט דינמי, לרוב, מפותח על מערכת ניהול תוכן המאפשרת לנהל את התכנים והקישורים באתר בצורה נוחה.
בניית אתר אינטרנט
אתרי אינטרנט נבנים בעזרת מספר סוגים של תוכנות:
לעיתים קרובות יש הבדלה בין בונה אתרים שהוא אחראי למכלול הבניה הכולל את העיצוב הגרפי ויצירת הקוד, לבין מעצב אתרים אשר אחראי אך ורק לעיצוב הגרפי של האתר, לבין מנהל האתר האחראי לתפעול השוטף של המוצר המוגמר.
סאביו (כדורגלן)
סאביו מוריירה דה אוליביירה (בפורטוגזית: Sávio Moreira de Oliveira; נולד ב-10 באפריל 2004 בסאו מתאוס שבברזיל) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת טרואה.
קריירת מועדונים
סאביו גדל במחלקת הנוער של אתלטיקו מיניירו. בשנת 2020 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הברזילאית, במדיה ערך 29 הופעות ליגה והבקיע שני שערים. בנוסף, ערך שתי הופעות בגביע ליברטדורס בעונת 2022.
ב-30 ביוני 2022 חתם סאביו בטרואה מליגת העל הצרפתית.
ב-22 ביולי 2022 הושאל סאביו למשך עונה אחת לפ.ס.וו. איינדהובן מליגת העל ההולנדית. ב-6 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 4-1 על אמן במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת 2022/2023.
קוריירה דלה סרה
קוֹרִייֶרֶה דֶלָה סֶרָה (באיטלקית: Corriere della Sera – "שליח הערב") הוא עיתון יומי איטלקי, בבעלות קבוצת RCS. יוצא לאור ממרץ 1876, ונחשב לעיתון האיטלקי הנפוץ ביותר מתחילת המאה ה-20. מערכת העיתון נמצאת במילאנו, והוא מודפס בפורמט ברואדשיט.
היסטוריה
העיתון פורסם לראשונה ביום ראשון 5 במרץ 1876. בשנת 1899 החל העיתון להציע מוסף מאויר שבועי, La Domenica del Corriere ("יום ראשון של השליח").
בתחילת המאה ה-20, בניהולו של לואיג'י אלברטיני, הפך "קוריירה דלה סרה" לעיתון הנפוץ ביותר באיטליה, ומאז שמר על חשיבותו והשפעתו. "קוריירה דלה סרה" הדפיס לראשונה קומיקס באיטליה בשנת 1908 כמוסף לילדים, Corriere dei Piccoli. מטה העיתון נמצא באותם מבנים מתחילת המאה ה-20, ולכן הוא מכונה בפי העם "עיתון ויה סולפרינו" על שם הרחוב שבו הוא נמצא מאז. כפי שהשם מעיד, הוא היה היה במקור עיתון ערב.
בתקופת המשטר הפשיסטי באיטליה, העיתון מימן את פרס מוסוליני שהוענק בין היתר לסופרים עדה נגרי ואמיליו צ'קי.
מריו בורסה, אנטי-פשיסט לוחמני, מונה לעורך הראשי של העיתון במאי 1945. הוא פוטר בגלל נטיותיו הפוליטיות באוגוסט 1946 והוחלף על ידי גוגלילמו עמנואל, עיתונאי ימני. עמנואל כיהן בתפקיד עד 1952.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 העיתון בלט כמוקד של הממסד השמרני באיטליה, היה אנטי-קומוניסטי ובעד נאט"ו. באותן השנים הוא השפיע על עיצוב דעותיהם של המעמדות הגבוהים והבינוניים במדינה.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 בעלי העיתון, משפחת קרספי, מכרו את חלקו ל-RCS Media. בנוסף נסחרו מניות העיתון בבורסה איטליאנה. בעלי המניות העיקריים שלה היו קבוצת פיאט וכמה מהקבוצות התעשייתיות והפיננסיות הגדולות באיטליה. בשנת 1974 עברה RCS Media לבעלת השליטה בעיתון.
בשנת 2003, עורך העיתון, פרוצ'יו דה בורטולי, התפטר מהתפקיד. עיתונאים ופוליטיקאים מהאופוזיציה טענו כי ההתפטרות נבעה מביקורת העיתון על סילביו ברלוסקוני.
בשנת 2004 השיקה אתר אינטרנט בשפה האנגלית, המתמקד באקטואליה ובתרבות האיטלקית. באותה שנה הוא היה העיתון הנמכר ביותר באיטליה עם תפוצה של 677,542 עותקים ביום.
ב-24 בספטמבר 2014 שינה "קוריירה דלה סרה" את פורמט הגיליון הרחב שלה לפורמט ברלינר.
אורי אריאל
אורי יהודה אריאל הכהן (נולד ב-22 בדצמבר 1952, ג' בטבת ה'תשי"ג) הוא פוליטיקאי ישראלי, שכיהן כשר הבינוי וכשר החקלאות וכן כחבר הכנסת וכיו"ר מפלגת האיחוד הלאומי – תקומה. קודם לכן, שימש כמזכ"ל מועצת יש"ע וכראש מועצת בית אל.
ביוגרפיה
אריאל נולד בעפולה ליצחק אריאל - יליד גרמניה וממייסדי קיבוץ טירת צבי, ולנעמי - ילידת פולין וניצולת השואה.
גדל בטירת צבי ולמד בבית הספר האזורי בשדה אליהו. התגייס לצה"ל בשנת 1971 ושירת בפלס"ר 7. עבר קורס קצינים ולחם במלחמת יום הכיפורים בצפון סיני. בין השאר לחם בכוח החילוץ של מעוז בודפשט. בשנת 1975 השתחרר מצה"ל בדרגת רב-סרן. בתפקידו האחרון היה מפקד פלוגת חרמ"ש.
לאחר השחרור הצטרף אריאל לגרעין של מישור אדומים ובמשך שנה וחצי התגורר בגפו בהתנחלות החדשה עד להצטרפות חברים נוספים. ב-1977 התחתן עם חגית, והם עברו להתגורר בכפר אדומים עם הקמתו. בתקופה זו החל לעבוד בתנועת אמנה, שבה החל כמדריך ורכז אזור, וסיים בשנת 1988 בתפקיד המנכ"ל.
בשנת 1982 נפצע באימון לקראת עליה ללבנון ואיבד את הראיה בעינו השמאלית.
בין השנים 1989–1996 כיהן כמזכ"ל מועצת יש"ע ועסק, בין היתר, בהתמודדות עם הסכמי אוסלו ובהמשך פיתוח ההתנחלויות חרף התנאים החדשים. בשנת 1997 כיהן כראש המחלקה להתיישבות במשרד הביטחון ובנוסף היה חבר דירקטוריון קרן קיימת לישראל. לאחר ההכרזה על בית אל כמועצה מקומית נפרדת מונה לראש המועצה הראשון, תפקיד שבו כיהן כארבע שנים, עד שנכנס לכנסת מטעם סיעת איחוד לאומי-ישראל ביתנו, בעקבות רצח השר רחבעם זאבי בתשרי תשס"ב (2001).
הכנסת ה-16 וה-17
התמודד במסגרת רשימת האיחוד הלאומי ובחצי הראשון של שנת 2003 צוין כאחד מחברי הכנסת החרוצים במושב הכנסת וכאחד מבין שמונה חברי כנסת שהשתתפו בכל הישיבות וההצבעות.
בבחירות לכנסת השבע עשרה מוקם במקום השישי ברשימה, אחרי שוויתר מיוזמתו לח"כ פרופ' אריה אלדד על המקום החמישי. במסגרת רשימת האיחוד הלאומי-מפד"ל הוצב במקום התשיעי ונבחר לכנסת.
הכנסת ה-18
עם הקמת הבית היהודי, מפלגה שהוקמה לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה ונועדה לאחד את המפלגות שהשתתפו ברשימת האיחוד הלאומי-מפד"ל, הוצב אריאל במקום השלישי ברשימתה לכנסת. זמן קצר לאחר מכן החלו חלק מאנשי המפלגה, ובראשם מפלגת מולדת לפרוש ממנה. תקומה החליטה להישאר בבית היהודי, אך לאחר שהתגלעו מחלוקות בין אריאל לבין שאר ראשי מפלגת הבית היהודי באשר לסמכויותיו במפלגה ובאשר למעמדם של רבני תקומה, ועל רקע בחירתו של זבולון אורלב למקום השני במפלגת הבית היהודי, פרש אריאל עם מפלגת תקומה, בעידוד רבני המפלגה, ימים ספורים לפני הגשת הרשימות לכנסת והצטרף לרשימת האיחוד הלאומי-מולדת והוצב בה במקום השני.
ב-8 ביוני 2009, נבחר לנציג האופוזיציה בוועדה לבחירת שופטים על חודו של קול.
במהלך כהונתו בכנסת ה-18 יזם אריאל את חקיקתם של מספר חוקים, ובהם:
ב-2012 מונה ליושב ראש בוועדה לענייני ביקורת המדינה.
הכנסת ה-19 ושר הבינוי
לקראת בחירות לכנסת התשע עשרה נבחר אריאל לעמוד בראש סיעת האיחוד הלאומי ובראש מפלגת האיחוד הלאומי – תקומה. ב-29 בנובמבר 2012 חתם עם נפתלי בנט על ריצה משותפת של מפלגתו (ללא כלל סיעת האיחוד הלאומי) עם מפלגת הבית היהודי, כאשר אריאל מוצב כמספר 2 ברשימה, אחרי נפתלי בנט. הרשימה זכתה ל-12 מנדטים, מתוכם 4 לאיחוד הלאומי - תקומה.
פאנצרפאוסט
כללי
הפאנצרפאוסט פותח ב-1942 כתחליף לנשקי נ"ט קודמים שהיו בשירות החי"ר הגרמני. הנשק כלל צינור שיגור חד פעמי, שהוטען מראש ברקטה נגד טנקים. אורך צינור השיגור היה כמטר, וקוטרו כארבעה עד שישה סנטימטר (תלוי בדגם). על החלק העליון של הנשק הותקנה כוונת אחורית פשוטה, והדק. לא הייתה כוונת קדמית, אלא נעשה שימוש בקצה העליון של ראש הנפץ. מקצהו הקידמי של הצינור בלט ראש הנפץ, שקוטרו היה 15 סנטימטר. ראש הנפץ היה מטען חלול, מה שאיפשר לו לחדור עד 170 מילימטר של שריון.
מוקדמות יורו 1972
מוקדמות יורו 1972 הוא טורניר כדורגל שנערך באירופה בין אוקטובר 1970 למאי 1972, ובמסגרתו התמודדו 32 נבחרות לאומיות החברות באופ"א על ארבעה מקומות ביורו 1972 שנערך בבלגיה.
טורניר המוקדמות החל בשלב בתים, ממנו העפילו שמונה נבחרות לשלב רבע הגמר. בניגוד לנהוג כיום, המארחת נאלצה להרוויח את מקומה בטורניר בשלב המוקדמות.
שיטת טורניר המוקדמות
32 הנבחרות חולקו לשמונה בתים בני ארבע נבחרות, שהוגרלו לפי קבוצות דירוג. על כל ניצחון ניתנו שתי נקודות, ולא שלוש כפי שנהוג כיום. בסיום שלב הבתים, העפילו שמונה הנבחרות שסיימו במקום הראשון בבתיהן לשלב רבע הגמר. שלב זה התנהל בשיטת בית-חוץ, והסתיים כחודש לפני פתיחת טורניר הגמר בבלגיה.
הנבחרות המעפילות
1 במודגש: זכתה בטורניר, בנטוי: מארחת הטורניר
אורי אריאל
הכנסת ה-19 ושר הבינוי
ב-19 במרץ 2013 מונה לשר הבינוי והשיכון בממשלת ישראל בראשותו של בנימין נתניהו, אשר הוקמה לאחר הבחירות לכנסת ה-19. חבר בוועדת השרים לענייני חקיקה. בנובמבר 2014 בעקבות איומים על חייו הוצמד לו מאבטח. כשר הבינוי קידם בנייה בכל רחבי הארץ, כולל בשטחי יהודה ושומרון. ב-2014 שיווק משרד הבינוי כ-50,000 יחידות דיור חדשות, המספר הגבוה ביותר מאז גל העלייה של שנות ה-90. כמו כן, יזם וקידם את תוכנית "מחיר מטרה" להקטנת יוקר הדיור ומחירי הדירות.
פאנצרפאוסט
כללי
הפנצרפאוסט היה פשוט וזול, קל יותר מהבזוקה האמריקאית, ויותר יעיל מהתול"ר הרוסי. המגבלה העיקרית של הפאנצרפאוסט הייתה טווחו הקצר. מיליוני פאנצרפאוסטים יוצרו ונופקו לצבא גרמניה. במהלך הקרב על ברלין מריצות מלאות בפאנצרפאוסטים סופקו למגינים. יתרונו העיקרי של הפאנצרפאוסט היה חוסר רתע בעת הירייה, מה שאפשר לילדים, נשים וזקנים להשתמש בו בבטחה.
דגמים
במהלך המלחמה נבנו מספר דגמים:
אורי אריאל
הכנסת ה-19 ושר הבינוי
דוח מבקר המדינה לשנת 2017 כלל ביקורת על התנהלותו, על פיה עקף את הדרג המקצועי במשרדו כך שרוב הגרעינים שקיבלו תקציב במסגרת תוכנית לחיזוק ההתיישבות היו גרעינים תורניים, המזוהים מבחינה דתית ופוליטית עם מפלגתו.
פאנצרפאוסט
פאנצרפאוסט 30
זוהי הגרסה המקורית, שנכנסה לשירות באוגוסט 1943. המספר 30 שבשם מעיד על הטווח המקסימלי של 30 מטר. ראש הנפץ שקל 2.9 ק"ג, מתוכם 800 גרם חומר נפץ. מהירות המעוף הייתה 30 מטר לשנייה והנשק כולו שקל 5.1 ק"ג.
אורי אריאל
הכנסת ה-19 ושר הבינוי
לקראת הבחירות לכנסת העשרים הוצב במקום שני אחרי יו"ר המפלגה - נפתלי בנט.
פאנצרפאוסט
פאנצרפאוסט 60
זוהי הגרסה הנפוצה ביותר. ייצור החל באוגוסט 1944. הטווח עלה לשישים מטר, והפך את הנשק למעשי יותר. מהירות המעוף עלתה ל-45 מטרים לשנייה, הודות לצינור שיגור רחב יותר וחומר בעירה רב יותר ברקטה. גם הכוונת וההדק שופרו. הנשק המשופר שקל 6.1 ק"ג.
אורי אריאל
הכנסת ה-20 ושר החקלאות
בכנסת ה-20 מונה אריאל לשר החקלאות ובין השאר קיבל תחת אחריותו את מנהלת השירות הלאומי.
פילוסופיה בעידן הטראגי של היוונים
פילוסופיה בעידן הטראגי של היוונים (בגרמנית: Philosophie im tragischen Zeitalter der Griechen) הוא שמו של ספר בלתי גמור אשר נכתב על ידי הפילוסוף הגרמני פרידריך ניטשה בסביבות שנת 1873. למרות שכתיבת הספר לא הסתיימה החליט ניטשה להכין גרסה נקיה של רשמיו במטרה להוציאם לאור.
אורי אריאל
הכנסת ה-20 ושר החקלאות
כשר החקלאות פעל להפחתת ההתעללות בבעלי חיים, בין השאר על ידי הגברת הפיקוח והחמרת הענישה כנגד העוברים על חוק חוק צער בעלי חיים (הגנה על בעלי חיים). ביוני 2015 יזם שורת תיקונים לחוק, המחמירים את הענישה על המתעללים בבעלי חיים. בספטמבר 2015, לקראת שנת ה'תשע"ו, יזם קמפיין להחלפת מנהג תרנגול הכפרות בצדקה, מטעמי צער בעלי חיים. בנובמבר 2015 הורה להפסיק לתקצב עיקור וסירוס של חתולי רחוב, ולהפנות את המשאבים למחקר, על מנת למצוא פתרון לבעיית ההתרבות של בעלי חיים משוטטים שאינו כולל סירוס, עיקור או הריגה. עמותת תנו לחיות לחיות עתרה לבג"ץ נגד ההחלטה, והיועץ המשפטי לממשלה יהודה ויינשטיין הנחה את אריאל לבטל אותה, אריאל קידם רפורמות להגדלת כמות הבשר הטרי המיובא לישראל ולהארכת חיי המדף שלו, לשם הפחתת כמות הבהמות הנשלחות בתנאים קשים לשחיטה בישראל. עם זאת, התנגד להצעת חוק לביטול הדרגתי של המשלוחים החיים, בנימוק שתפגע במשלח ידם של העוסקים בתחום ותעלה את מחיר הבשר. התנגדותו נדחתה בישיבת הממשלה.
פאנצרפאוסט
פאנצרפאוסט 100
הגרסה האחרונה שיוצרה בכמות גדולה, מנובמבר 1944 ועד סוף המלחמה. הטווח עלה למאה מטרים, ומהירות המעוף ל-60 מטרים לשנייה. גם הפעם השיפורים בביצועים הושגו על ידי הגדלת הנשק. הכוונת שופרה והיו בה חורים ל-30, 60, 80 ו-150 מטרים. הערכים נכתבו על הכוונת בצבע זרחני על מנת לאפשר ירי בלילה. הפאנצרפאוסט 100 שקל 6.8 ק"ג.
פילוסופיה בעידן הטראגי של היוונים
הספר דן בפועלם של חמישה פילוסופים יוונים מתקופה מאות ה-5 וה-6 לפנסה"נ. הפילוסופים הם: תאלס, אנכסימנדרוס, הרקליטוס, פרמנידס ואנכסגורס. התכנון המקורי היה להמשיך את היצירה ולכלול גם את דמוקריטוס, אמפדוקלס וסוקרטס אך הספר נקטע לאחר הדיון בפועלו של אנכסגורס בתחום הקוסמוגוניה.
פאנצרפאוסט
פאנצרפאוסט 150 ופאנצרפאוסט 250
הפאנצרפאוסט 150 נכנס לשירות בכמויות קטנות לקראת סוף המלחמה. הוא היווה שיפור משמעותי על קודמיו, בכך שאומנם כמות חומר הבערה ברקטה זהה לפאנצרפאוסט 100, אך מבנה הרקטה היה שונה. הרקטה הייתה דו-שלבית, ואפשרה מהירות מעוף של 85 מטרים בשנייה, כמו גם כושר חדירה עדיף. הנשק תוכנן לשימוש של עד 10 פעמים. פאנצרפאוסט 250 תוכנן להיכנס לייצור בספטמבר 1945, והמלחמה נגמרה לפני שתכנונו נסתיים.
בזמן המלחמה הקרה סופק לצבא גרמניה נשק נ"ט חדש, שנקרא פאנצרפאוסט 3.
Where I Belong
Where I Belong הוא שיר שהוקלט על ידי הראפר האמריקאי באסטה ריימס, ביחד עם הזמרת-יוצרת האמריקאית מריה קארי, מתוך אלבום האולפן השישי שלו, Extinction Level Event 2: The Wrath of God. השיר יצא לאור ב-7 באפריל 2021, על ידי חברת התקליטים אמפייר דיסטריביושן וקונגלומרט, כסינגל השלישי מתוך האלבום.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי באסטה ריימס, ג'יימס "ג'יי דו" סמית', ריק רוק ומישל "נאווי ביטס" סוטולונגו והופק על ידי ריק רוק ונאווי ביטס. השיר נחשב לדואט השני של ריימס וקארי, כאשר הקודם היה הלהיט "I Know What You Want" משנת 2003, שנכלל באלבומו, . אותו השיר הפך ללהיט בינלאומי כאשר הגיע למקום השלישי במצעד הבילבורד הוט 100, הראשון במצעד השירים האורבניים של אוסטרליה, הראשון באירופה הוט 100, והראשון במצעד הסינגלים ההונגרי.
לקראת תחילת 2013 התחיל ריימס להקליט את אלבום האולפן השישי שלו, Extinction Level Event 2: The Wrath of God, אותו סיים להקליט בשנת 2020. בהמשך לכך, נודע כי הוא וקארי הקליטו דואט חדש בשם "Where I Belong". ב-7 באפריל 2021, פרסמה חברת התקליטים אמפייר דיסטריביושן בעמוד הטוויטר הרשמי שלה כי וידאו קליפ רשמי עתיד לצאת עבור השיר, במטרה לעזור בקידום שלו ברחבי העולם. ב-16 באפריל פרסמה קארי ציוץ אודות קליפ של השיר.
ביקורת
"Where I Belong" זכה לביקורות חיוביות מטעם מבקרי המוזיקה ברחבי העולם. האלי קיפר מ-Vulture סקרה באופן מקיף את השיר ואת הווידאו קליפ שלו וכתבה כי: "הזוג (ריימס וקארי) מבצע כעת מעין חזרה לאחור בזמן עם השיר, הכולל בתוכו איורים של רומן גרפי בסגנון "עיר החטאים" של פרנק מילר". ראניה אניפטוס מבילבורד הצהירה "עברו 18 שנה מאז שריימס וקארי הוציאו את שיתוף הפעולה המעולה שלהם, "I Know What You Want". עכשיו, בשנת 2020, הצמד התאחד ברצועה חדשה לגמרי שעושה כבוד ללהיט שלהם משנת 2002".
באתרי מוזיקה כדוגמת Complex, Uproxx,  HipHopDX, ו-ABC News Radio, סקרו את השיר והקליפ באופן מקיף גם כן.
וידאו קליפ
נכון לאפריל 2021, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-15 מיליון צפיות. ביממה אחת, צבר הקליפ למעלה מ-2.4 מיליון צפיות.
אורי אריאל
הכנסת ה-20 ושר החקלאות
בעקבות המעורבות של ארגוני שמאל בישראל דוגמת "בצלם" ו"שוברים שתיקה" בדו"ח ועדת החקירה של האו"ם בנושא עימות ישראל-עזה 2014 הורה אריאל על ביטול תקני השירות הלאומי בארגונים אשר פועלים נגד הממשלה וחיילי צה"ל. החלטה זו נפסלה על ידי המשנה ליועץ המשפטי לממשלה, דינה זילבר, בנימוק שקביעת הקריטריונים להענקת תקני שירות היא באחריות המשרד לשוויון חברתי ובידי מנכ"ל הרשות לשירות לאומי-אזרחי.
במרץ 2016 הודיע כי בכוונתו להביא לאישור הממשלה תוכנית להעברת מרכז וולקני לגליל, במטרה לקדם את פיתוח הגליל ובמקביל להפשיר כשלושת אלפים דונם לבנייה באזור המרכז. אנשי המכון התנגדו למהלך. בנובמבר אותה שנה ביקר ראש ממשלת רוסיה דמיטרי מדבדב במרכז, לאחר חתימת הסכם כלכלי בהיקף של 11 מיליארד דולרים, והביע עניין ברחפן של המכון המשמש למחקר, בעלות של כ-167,000 שקלים. השר אריאל קיבל במקום את אישורו של מנכ"ל משרדו, שלמה בן אליהו, והחליט להעניק את הרחפן למדבדב, אף על פי שלפי הוראות החשב הכללי באוצר, מותר לשר להעניק לאורח מתנה בשווי 700 שקל לכל היותר. משרד החקלאות הודיע שירכוש רחפן חדש עבור המכון. מנכ"ל המשרד אמר שההצעה למסור את הרחפן לרוסים נאמרה על ידי אריאל בבדיחות הדעת וגם אישורו ניתן בבדיחות הדעת, ואילו הרוסים לקחו זאת ברצינות.
ב-2016 פעל אריאל לקידום תוכנית להעברת שטחים לבדואים בנגב.
לאחר פעילותו הפוליטית
ב-14 בינואר 2019 התמודד בבחירות על ראשות האיחוד הלאומי-תקומה והפסיד לחבר הכנסת בצלאל סמוטריץ'. אריאל לא התמודד בבחירות לרשימת המפלגה ועל כן לא השתתף בבחירות לכנסת העשרים ואחת. גם לאחר סיום כהונתו בכנסת, המשיך לכהן כשר בממשלת המעבר, עד שהתפטר ב-15 בנובמבר 2019.
בדצמבר 2020, הודיע השר לירושלים ומורשת רפי פרץ כי אריאל ימונה לתפקיד יושב ראש דירקטוריון החברה לפיתוח מזרח ירושלים.
באוגוסט 2021 פורסם שאריאל מייעץ בשכר למועצה המקומית לקיה על הסדרת הבנייה הבלתי חוקית של הבדואים בנגב.
עמדותיו ופעילותו הציבורית
כמו יתר חברי סיעתו, היה בין המתנגדים הבולטים לתוכנית ההתנתקות, והוא עבר להתגורר בכפר דרום לאות מחאה. בהפגנה בכפר מימון תמך בפריצת הסגר על גוש קטיף, מהלך שלא יצא לפועל.
מתנגד נמרץ לפינוי של התנחלויות, ולדבריו אף העביר למתנחלים מידע אודות תנועת הכוחות של צה"ל באירועי פינוי בחבל עזה, בצפון השומרון ובגבעת אסף.
ייסד את החזית הכתומה – פורום של חברי כנסת ואנשי ציבור – שעוסק במתן סיוע ומענה למצוקות של מפוני גוש קטיף וצפון השומרון ועמד בראש השדולה למענם בכנסת. אריאל הגיש מספר הצעות חוק והחלטות כנסת שמטרתן לשפר את הטיפול במפונים, ומתווך בין המפונים לוועדות השונות של הכנסת ומשרדי הממשלה.
הזכיר רבות את יונתן פולארד במאמריו והיה יושב ראש השדולה למען פולארד בכנסת. בחודש דצמבר 2010, בעקבות כינוס מיוחד של השדולה, החליט ראש הממשלה בנימין נתניהו להגיש לממשל בארצות הברית בקשה רשמית לשחרור פולארד, לראשונה מאז כליאתו.
יזם את חוק חג הסיגד שעבר בכנסת בשנת תשס"ח.
מלבד פעילות במישור המדיני, פעל בתחומי חינוך, צרכנות, חברה ואיכות הסביבה, וחוקק חוקים הנוגעים אליהם. בהם, חוק האוסר על פיטורי אישה שחזרה ממקלט לנשים מוכות.
תומך בהחמרת הענישה לשם הרתעה. בין השאר הציע להחמיר את הענישה על עבירות של עיסוק לא בטיחותי בחומרים מסוכנים, תמך בהחמרת הענישה על גניבת תשתיות, הגיש הצעת חוק להחמרת הענישה כלפי שוטרים אלימים וביקש לאפשר למנהלי בתי ספר לבצע חיפוש בתיקי התלמידים. מנגד, אריאל תמך במתן חנינה נרחבת לכבוד חגיגות 60 שנה למדינת ישראל, לעבריינים שמעדו באופן חד פעמי.
חיים אישיים
ב-1977 התחתן עם חגית, בת קיבוץ מעגן מיכאל שחזרה בתשובה בעקבות הקשר עמו. חגית עובדת כמטפלת הוליסטית מתגוררים בכפר אדומים מאז הקמתו בשנת 1979, ולהם שישה ילדים.
בתו, יעל ישראל, הייתה מנכ"לית עמותת ירוק עכשיו.
קוקטייל
קוֹקְטֵייל (בעברית: מִמְזָג) הוא משקה אלכוהולי מעורבב. קוקטייל לרוב מכיל משקה אלכוהולי מזוקק כמו ויסקי, טקילה, ערק וכו', המעורבבים עם סוכר, לעיתים בדמות של סוכר נקי, אך לעיתים סירופ או ליקר, ותוספות נוספות המכונות "מיקסרים", למשל ביטרס ומיצים מירקות ופירות. הקוקטיילים לרוב מוכנים לפי הזמנה תקופה קצרה לפני הגשתם בברים, אך קיימים גם קוקטיילים תעשייתיים הנמכרים מוכנים ומבוקבקים. קיימים מתכונים המוכרים על ידי איגוד הברמנים הבינלאומי הנחשבים מתכונים קלאסיים. לצידם, ברים רבים מגישים קוקטיילים מקוריים משלהם או גרסאות מקומיות או מודרניות של המתכונים הקלאסיים.
היסטוריה
הפעם הראשונה בה אוזכר הקוקטייל בעיתונות הכתובה היה ב-13 במאי 1806 במגזין האמריקאי Balance and Columbian Repository ובה נכתב במילים אלה (מתורגם): "קוקטייל הוא משקה מעורר המורכב ממשקאות חריפים מכל סוג, סוכר, מים וביטרס".
הפעם הראשונה בה פורסמו מתכוני קוקטיילים במדריך לברמנים הייתה ב-1862.
קוקטיילים קלאסיים
ישנם קוקטיילים שנהיו כה פופולריים עד כי הפכו ללא פחות מוכרים ממותגי המשקאות עצמם. בין קוקטיילים אלה אפשר למנות את הבאים:
סוגי קוקטיילים
ישנם כמה אפשרויות לסיווג קוקטיילים. אפשרות אחת היא לסווגם לפי המשקה העיקרי אותו הם מכילים, אך שיטה זו אינה יעילה משתי סיבות עיקריות:
להלן רשימה חלקית אך ממצה של סיווג קוקטיילים לפי מאפיינים משותפים: קוקטיילים אלה מכילים בדרך-כלל גם הרבה מיץ פירות או תמצית פירות.
שמות הקוקטיילים
שמות הקוקטיילים נשמעים לפעמים מסתוריים ומפתים. להלן כמה דוגמאות למקורות שמות הקוקטיילים:
טכניקות הכנה
בהכנת קוקטיילים נפוצות מספר טכניקות בסיסיות:
קישוט קוקטיילים
יש הנוהגים לקשט את הקוקטייל, אם כי ישנם גם קוקטיילים שלא נהוג לקשט כלל.
להלן מספר קישוטים אפשריים:
גארי ברטון
גארי ברטון (באנגלית: Gary Burton; נולד ב-23 בינואר 1943), נגן ויברפון, מחנך ומלחין ג'אז. ברטון פיתח בעצמו שיטת נגינה דמוית נגינת-פסנתר על הוויברפון, תוך שימוש בארבעה מקלות-הקשה שיוצרים צליל עשיר ואקורדים דמויי-פסנתר.
רבים למדו ממנו וחיקו אותו לאחר מכן. הוא היה אחד מחלוצי סגנון הפיוז'ן ואחד התורמים העיקריים לפיתוח נגינה בדואט בג'אז. הוא נחשב גם לאחד המורים הנערצים במכללת ברקלי למוזיקה והעמיד דורות של תלמידים.
ברטון הוא אחד מההומוסקסואלים המוצהרים הבודדים בצמרת הג'אז העולמי. ליציאתו מהארון בגיל כארבעים לא הייתה השפעה ניכרת על הקריירה שלו.
תולדות חייו
בשנת 1960 החל את לימודיו במכללת ברקלי למוזיקה בבוסטון והתיידד עם המלחין והמעבד מייקל גיבס. לאחר שסיים את חוק לימודיו ופיתח ראשית קריירה חזר ללמד במכללה והיה חבר צוות המורים של ברקלי מ-1971 ועד פרישתו ב-2004. הוא התחיל כפרופסור, היה דקאן וסיים בעשר שנות כהונה כסגן נשיא.
בתחילת הקריירה העצמאית שלו עבר לנשוויל וניגן עם דמויות בסצנת הקאנטרי המקומית כסקסופוניסט בוטס רנדולף, הגיטריסטים האנק גרלנד וצ'ט אטקינס והפסנתרן פלויד קרמר. בין השנים 1964–1966 הקליט והופיע עם רביעיית סטן גץ. באלבומיו מאותן שנים (Tennessee Firebird ,Time Machine) ניכרת השפעה של מוזיקת קאנטרי ופולק.
בשנת 1967 יצר רביעייה משלו יחד עם הגיטריסט לארי קוריאל, המתופף רוי היינס והבסיסט סטיב סוולו. אלבומה הראשון של הרביעייה, Duster שילב אלמנטים של מוזיקת קאנטרי ורוק אנד רול ונחשב לאחד ממבשרי ה"פיוז'ן". לאחר פרישתו של קוריאל מההרכב ניגנו עמו גיטריסטים שונים, בהם פט מתיני, ג'ון סקופילד ואחרים.
בשנת 1968 הכתיר אותו המגזין דאון ביט כ"איש הג'אז של השנה" (הצעיר ביותר שזכה בתואר) וב-1972 זכה בפרס גראמי הראשון שלו. באותה שנה החל את שיתוף הפעולה הזוגי ארוך הטווח שלו עם הפסנתרן צ'יק קוריאה. השניים, ביניהם "שידך" מפיק חברת התקליטים ECM, מנפרד אייכר, זכו על ששת אלבומיהם בפרסי גראמי ב-1979, 1981, 1997, 1999 ו-2009. "שניהם חשו שאפשרויות האלתור שלהם הן אינסופיות".
שיתופי הפעולה של ברטון כוללים אמנים מגוונים ובהם קרלה בליי, ראלף טאונר, קית' ג'ארט, הרבי הנקוק, בי בי קינג, אברהרד וובר, סטפן גרפלי, אסטור פיאצולה ומספר אמנים מיפן, מדינה בה הוא מרבה להקליט ולהופיע (בהם מקוטו אוזונה וטייגר אוקושי).
בתחילת שנות התשעים יזם יחד עם נגן הקלרינט אדי דניאלס פרויקט הנצחה ומחווה למוזיקה של בני גודמן וליונל המפטון (קלרינטן וויברפוניסט שפעלו בשנות השלושים והארבעים).
דראגן צאנקוב
דראגן קיריאקוב צאנקוב (בבולגרית: Драган Киряков Цанков; 9 בנובמבר 1828, סבישטוב, האימפריה העות'מאנית – 11 במרץ 1911, סופיה, ממלכת בולגריה) היה פוליטיקאי בולגרי, אשר כיהן פעמיים כראש ממשלת נסיכות בולגריה.
ראשית הקריירה
צאנקוב הועסק כפקיד ציבור במנגנון השלטון העות'מאני ונודע כתומך במאבק לעצמאותה הדתית של הכנסייה האורתודוקסית הבולגרית. פעילותו הציבורית הנרחבת בתחום, שזכתה למימון צרפתי, סייעה להקמת מוסדותיה המאוחדים של הכנסייה הבולגרית ב-1861. בהמשך הצטרף צאנקוב לתנועת המחתרת הבולגרית שפעלה לסילוק העות'מאנים מבולגריה. במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) מונה לחבר מנגנון הממשל הצבאי הרוסי בסבישטוב, לאחר כיבוש העיר על ידי צבא האימפריה הרוסית.
כהונות ראש הממשלה
צאנקוב נתפש כבעל עמדות ליברליות, זכה לאהדה בציבוריות הבולגרית וב-1879 מונה לחבר פרלמנט. באפריל 1880 מונה צאנקוב על ידי אלכסנדר בטנברג, נסיך בולגריה לראש ממשלת הנסיכות. הוא פעל ליישום רפורמות שכללו: מתן זכויות מסוימות למיעוט המוסלמי, הקמת משטרת ביטחון פנים וניסיון להגבלת כוחה הפוליטי של הכנסייה האורתודוקסית הבולגרית. פעולותיו של צאנקוב מול הכנסייה ובמקביל ניסיונו לנהל מדיניות חוץ עצמאית, הרתיעו את הנסיך בטנברג אשר חשש למעמדו ובדצמבר 1880 הוא פיטר את צאנקוב מתפקידו. לאחר ניסיון כושל לביצוע הפיכה צבאית ב-1881 ומספר חודשי משטר צבאי בנסיכות שהובילו לאי שקט פוליטי, נאלץ הנסיך בטנברג להשיב את החיים הפוליטיים לסדרם ולמנות שוב את צאנקוב לראש הממשלה. בספטמבר 1883 הקים צאנקוב ממשלת קואליציה. במקביל חל קרע במפלגה הליבראלית ופלג בראשות פטקו קרבלוב פרש ממנה והפך אופוזיציה לצאנקוב. כפועל יוצא מכך התקשתה ממשלתו של צאנקוב לתפקד וב-1884 הוא פוטר שוב מתפקידו והוחלף ביריבו הפוליטי קרבלוב.
אחריתו
לאחר פיטוריו הקים צאנקוב מפלגה חדשה בשם "המפלגה הליבראלית הפרוגרסיבית", שהייתה כוח משמעותי בפוליטיקה הבולגרית ותמכה בהידוק היחסים עם האימפריה הרוסית. באוגוסט 1886, לאחר הדחתו של הנסיך בטנברג בהפיכה צבאית, כיהן צאנקוב למשך מספר ימים בתפקיד שר הפנים בממשלתו השנייה של קלמנט טרנובסקי. לאחר הפיכת הנגד, בשל עמדותיו הפרו רוסיות ומחשש לחייו, נאלץ להגר לרוסיה והוא שב לבולגריה בראשית 1895 לאחר אובדן כוחו הפוליטי של סטפן סטאמבולוב שהיה ממובילי ההתנגדות למדיניות הרוסים. לאחר שובו חידש את פעילות מפלגתו, אך ב-1897 פרש מהנהגתה מחמת מצב בריאותו. סטויאן דאנב נבחר למחליפו וב-1902 נבחר לראש הממשלה, ובמקביל צאנקוב כיהן לתקופה קצרה כיושב ראש האספה הלאומית. צאנקוב הלך לעולמו ב-1911 בסופיה והוא בן 83 שנים.
צאנקוב והקהילה היהודית
ב-1879 פורסמה בבולגריה חוקה חדשה שכונתה חוקת טרנובו. החוקה נחשבה מתקדמת וליבראלית לזמנה וכללה זכויות רבות למיעוטים ובכלל זה לבני הקהילה היהודית. הביטוי המעשי הראשון לזכויות אלו יושם ב"תקנון הזמני לניהול הקהילות הדתיות של הנוצרים, המוסלמים והיהודים", שערך ופרסם צאנקוב ב-1880 במסגרת תפקידו הנוסף כשר החוץ והדתות. במסגרת התקנון הזמני נקבע, כי קהל מתפללים בבית כנסת מסוים יוגדר יחידה דתית, בראשו יעמוד רב שימונה על ידי הנהלה שתיבחר על ידי קהל המתפללים ומקרבם. ההנהלה תורכב מ-3 עד 5 שליחי ציבור ותפוקח על ידי משרד הדתות הבולגרי. עוד הותר לנבחרי הקהילה לגבות מס קהילה ונקבע כי הרב הראשי של סופיה יהיה הרב הראשי ליהודי הנסיכות ויקבל משכורת שנתית מהמדינה בסך 1,000 לבות.
בכך, הפך תפקיד הרב הראשי לתפקיד רשמי בנסיכות הבולגרית. בנוסף, קביעת בית הכנסת כאמת מידה להגדרת היחידה הדתית אפשרה לקהילות מרובות הקהלים להמשיך את מתכונת התנהלותן הקיימת ומנעה חיכוכים בתוכן. עוד תרמה קביעה זו להאחדת בני הקהילה היהודית ביישובים קטנים, לכדי קהילה מאורגנת עם מוסדות נבחרים ופעילים. בתיקון לחוק הנוהל האזרחי שפרסם צאנקוב נקבע שלבתי הדין הרבניים הסמכות הבלעדית לפסיקה בענייני נישואים וגירושים, אך לא בסוגיות ממון.
מבצע דינמו
מבצע דינמו, שכונה גם הנס של דנקרק, היה מבצע פינוים הימי של כ־340,000 חיילים בריטים וצרפתים מדנקרק הנצורה שבצפון צרפת, אל חופי בריטניה, שנערך ב־1940 במסגרת קרב דנקרק במלחמת העולם השנייה.
רקע
בתחילת מלחמת העולם השנייה הגיע לצרפת חיל משלוח בריטי גדול בפיקודו של לורד גורט. חיל המשלוח הבריטי לא התערב במלחמה עד הפלישה הגרמנית לארצות השפלה ולצרפת במאי 1940. "תוכנית D" שהגה המטכ"ל הצרפתי, שכללה התקדמות חיל המשלוח אל תוך בלגיה, על מנת לפגוש שם את הפולשים הגרמנים, התמוטטה. חיל המשלוח ביצע את חלקו, אך התמוטטות הקונספציה ההגנתית הצרפתית, שנשענה על קו מאז'ינו ולא הייתה מוכנה לטקטיקות הבליצקריג, ולחצייה המשוריינת של הגרמנים את יער הארדנים שנחשב לבלתי חדיר לשריון, הותירו את התמרונים על פי התוכניות המוקדמות חסרי תועלת. עד מהרה מצא עצמו חיל המשלוח נצור על גדות תעלת למאנש, ומנותק מחלקם הגדול של הכוחות הצרפתיים, כאשר אין בכוחו להכריע את המערכה, שבשלב זה כבר נטתה לטובת הגרמנים באופן ברור.
עיקר הכוח של בעלות הברית היה נצור על חופי דנקרק, אך הגרמנים השעו את המתקפה הקרקעית, תקפו בעיקר מן האוויר ונמנעו מלחסל את שארית הכוח הבריטי והצרפתי. בדיעבד, השעיית ההתקפה השפיעה על מהלך המלחמה כולה, אך הסיבות לה נותרו עלומות עד היום. סברה אחת היא שעצירת המתקפה נועדה לתת בידי הגרמנים זמן לארגן מחדש את כוחותיהם. סברה זו בעייתית, משום שקשה להבין מדוע החליטו הגרמנים להתארגן מחדש דווקא כאשר מיטב הכוח הבריטי נסוג לארצו והוא פגיע במיוחד. סברה נוספת היא שהיטלר היה משוכנע שעתה, לאחר התבוסה שספגו בעלות הברית, יקל עליו להגיע איתן להסכם, ולכן אין צורך בהשמדת כל הכוחות בדנקרק. סברה שלישית גורסת, כי היטלר חשש מהתקפה בריטית נגדית על העורף הגרמני, שייוותר חשוף במהלך ההתקפה על הכוחות בדנקרק. במבט לאחור, לא סביר שהבריטים יכלו לארגן מתקפת נגד שכזו, אך ייתכן שהיטלר לא היה מודע לכך בעת ההתרחשות. סברה נוספת היא שהרמן גרינג, מפקד הלופטוואפה, ביקש מהיטלר לאפשר לו לחסל מן האוויר את הכוח הנצור בדנקרק ולהפנות את חיל הרגלים למשימות אחרות. גרינג רצה בכך להאדיר את שמו. המתקפה האווירית על הכוחות לא צלחה גם בגלל מזג אוויר מאוד מעונן שהיה מעל האזור וגם עשן סמיך שהיתמר עד לגובה 5 ק"מ מבתי הזיקוק של דנקרק שהופצצו על ידי חיל האוויר הגרמני והפריע לביצוע ההפצצות.
מהלך המבצע
גורט הורה על מבצע של פינוי מהיר, בכל כלי שיט שעמד לרשות בעלות הברית. הכוחות רוכזו ליד עיר הנמל דנקרק שבצפון צרפת, כאשר חלק מהם מעכב את האויב בלחימה לזמן של שבוע עד לפינוי הכוחות הבריטיים ומאפשר שרוב חיל המשלוח, וכן חיילים ואזרחים צרפתים, יפונו אל בריטניה. במהלך המבצע פונו קרוב ל־340,000 חיילים, בין ה־26 במאי וה־4 ביוני 1940.
להובלת החיילים שימשו ערב רב של יותר מ־900 ספינות: ספינות סוחר, ספינות דיג, יאכטות וספינות הצלה ואף סירות הכיבוי של התמזה. 235 ספינות טבעו במהלך המבצע. על מבצע הפינוי פיקד תת אדמירל ברטרם רמזי ממפקדתו בבונקר בדובר. הבונקר שימש כמחסן לציוד חשמלי בימי מלחמת העולם הראשונה, ומכאן שם המבצע.
גם אחרי שמזג האוויר הפך נוח יותר לביצוע הפצצות על ידי חיל האוויר הגרמני - מולו כבר לא ניצב צבא צפוף ונייח בדנקרק אלא בתעלה במאות ספינות, ומפציציו לא היו יעילים בהפצצת מטרות ניידות קטנות.
הייתה זו נחישותו של גורט, אל מול התנגדותם של הגנרלים הצרפתים, ובשלב מסוים אף של ראש הממשלה וינסטון צ'רצ'יל, בצירוף הקרבתם של הטייסים והמלחים הבריטים, שאפשרו את פינוי חיל המשלוח הבריטי מצרפת, ולמעשה את המשך המלחמה.
תוצאות
"רוח דנקרק" הייתה רוח של עמידה איתנה ועיקשת אל מול האויב הגרמני, אך גם סימלה את אחת התבוסות הגדולות בהיסטוריה של הצבא הבריטי. בנאומו "נילחם בחופים" ציין צ'רצ'יל כי "מלחמות אין מנצחים באמצעות פינויים". על גורט היה לשלם את המחיר, ולאחר שובו מצרפת מונה לשליש למלך ג'ורג' השישי - הייתה זו הסטה הצידה מהמסלול של פיקוד צבאי קרבי.
בסקים
הבסקים (בסקית: Euskaldunak; ספרדית: Vascos או Vascongados; צרפתית: Les Basques) הם עם היושב בעיקרו בצפון חצי האי האיברי, בקצה המערבי של הרי הפירנאים, כאזור בספרד, הנקרא ארץ הבסקים (ישנו גם מיעוט בסקי היושב בצרפת, באזור שנמצא בתחומי מחוז הפירנאים האטלנטיים). האזור מחולק לשבעה מחוזות, ארבעה בספרד ושלושה בצרפת. שלושה מתוך ארבעת המחוזות בספרד נמצאים תחת האוטונומיה הבסקית (ומרכיבים יחד את הקהילה האוטונומית חבל הבסקים): גיפוסקואה, ביסקאיה ואַלַבָה, כאשר המחוז הגדול ביותר, שהוא גם קהילה אוטונומית בפני עצמו, נווארה, אינו כלול באוטונומיה זו. הבסקים מתפרנסים בעיקר מחקלאות ובאזור מגוריהם נמצאות חוות רבות שעוברות במשפחה בירושה. בעקבות עושר האזור במרבצי ברזל התפתחו תעשיית הספנות והתעשייה הכבדה בצורה ניכרת.
מוצא אתני ולשון
לא קיימת תמימות דעים לגבי מוצאם של הבסקים. ב-218 לפנה"ס, לאחר שכבשו הרומאים את כל שטחי איבריה (חצי האי הספרדי של היום) וגאליה (אזור צרפת כיום), כשלו הרומאים בניסיונותיהם לכבוש את האזור ההררי בחבל הבסקים, והם הצליחו בכך רק במאות הראשונות לספירה. הרומאים הם גם אלו שנתנו לשוכני הרים אלו את השם "בסקים". הלשון הבסקית (Euskera או Euskara), שזכתה להכרה רשמית רק ב-1982, לא הושפעה מהלטינית. הבסקית אינה שייכת למשפחת השפות ההודו-אירופיות והיא אינה דומה לאף שפה המוכרת כיום. ישנן תאוריות שונות לגבי מקורה: חלק מהחוקרים סבורים שהיא השפה הקדומה של תושבי חצי האי האיברי, אחרים סבורים שהיא דומה לשפות הברבריות (גבלנץ ושוכארט), אחרים מוצאים דמיון לשפות הקווקז, ללשונות אפריקאיות, או ליפנית ואף יש המשייכים אותה לכמה לשונות אמריקאיות ילידיות.
במהלך התפשטות השבטים הגרמאניים לא הצליחו אלו לכבוש את הטריטוריה הבסקית, והם נשארו עצמאיים.
דת
הכיבוש הרומי השפיע יותר בפן הדתי מאשר מבפן התרבותי. יחד עם זאת, הבסקים שבתקופה זו השתייכו לדת המקומית עם המיתולוגיה העממית. החל מהמאה ה-4 החלה הנצרות להגיע לאזור ולאורך השנים תושבי החבל התנצרו.
כיום הבסקים אדוקים בדתם ומקפידים לשמור על המסורת והתרבות הבסקית העתיקה. נערכים מחקרים בהקשר למיתולוגיה הבסקית. הפסל הבסקי פטקסי קסייה לזמה פריאר מבסס את היצירות שלו על המיתולוגיה הבסקית ופרסם מחקר בנושא.
סמלים לאומיים שלהם הם הברט והמאקילה – מוט הליכה.
היסטוריה פוליטית
בסוף המאה ה-19, ברוח הלאומיות באירופה כולה, קמה המפלגה הבסקית הלאומית. בשנות השלושים, עם המהפכה השמאלית בספרד והקמת הרפובליקה הדמוקרטית, נחלקו הבסקים בשאיפות הלאומיות שלהם: חלקם שאפו רק לזכות למעמד האוטונומי ואחרים שאפו להפיל את משטרו של פרנקו. בתקופת שלטון הפשיסטים על ספרד שלאחר מלחמת האזרחים הורע מצבם של הבסקים וזכויותיהם האוטונומיות נפגעו. הרעה זאת במצבם עודדה רבים להגר לדרום אמריקה. ב-1936 זכתה החזית העממית בבחירות והכירה באוטונומיות, כתוצאה מכך המפלגה הבסקית הקימה את האוטונומיה הבסקית, אך ללא המחוזות נווארה ואלבה שהתנגדו למהלך. מאוחר יותר באותה שנה פרצה בספרד מלחמת אזרחים בין הסוציאליסטים והקומוניסטים לבין הפשיסטים בראשות פרנקו, שכבש לבסוף את כס השלטון. פרנקו הטיל מרותו בכל ספרד, תוך דיכוי מסיבי של כל סממן תרבותי או דתי, ולמעשה ביטל את האוטונומיה הבסקית, כמו גם את האחרות. המחתרת הבסקית אט"א (ETA), הוקמה ב-1959 ומטרתה הייתה להקים מדינת לאום סוציאליסטית בסקית. מאז הקמתה אט"א ביצעה פעילויות אלימות רבות, ביניהן פעולות טרור כנגד הממסד, וזאת במטרה להביא לעצמאותה של ארץ הבסקים. האירוע המשמעותי ביותר, אשר צמצם מאוד את תמיכת הציבור בארגון הטרור, התרחש בשנת 1997: חברי הארגון רצחו מנהיג בסקי צעיר, משום שהממשל הספרדי סירב לשחרר אסירים של ETA. בעקבות הרצח יצאו לרחובות ספרד 6 מיליוני מפגינים, ובמשך 4 ימים רצופים הפגינו נגד האלימות של הארגון. אמנם מתקפות הטרור של הארגון פחתו באופן משמעותי, אך הן לא פסקו לגמרי.
הארגון ניסה לשכנע את הממשל הספרדי לפתוח במשא ומתן, אולם הספרדים סירבו בטענה שלא ינהלו שיחות עם ארגון שאינו מתנער מאלימות. שלטונו של פרנקו נמשך עד מותו ב-1975, שנתיים לאחר שאט"א רצחו את ראש הממשלה שמינה, לואיס קאררו בלאנקו. עוד לפני מותו, מינה פרנקו את המלך חואן קרלוס הראשון לראש המדינה בתקווה שישהה בתפקיד עד שתעלה ממשלת ימין. תקוותו של פרנקו נגוזה, כאשר חואן קרלוס הראשון מינה את אדולפו סוארס לעמוד בראש ממשלת המעבר. סוארס פעל נמרצות לפיזור הפרלמנט הדיקטטורי והנהיג רפורמות מרחיקות לכת נוספות בדרך לכינון משטר דמוקרטי. ב-1978 הוקמה מחדש האוטונומיה הבסקית, שכללה הפעם גם את מחוז אלבה אך עדיין ללא מחוז נווארה. המפלגה הבסקית הלאומית חזרה לשלטון באוטונומיה, ואט"א הקימה את מפלגת העם הבסקי (Herri Batasuna). בניגוד לציפיות, הקמת האוטונומיה לא הביאה רגיעה ופעולות הטרור של אט"א נמשכו. כיום, השפה הבסקית מוכרת כשפה רשמית ויש אוניברסיטאות שאף מלמדות בשפה הזו.
מבנה הפרלמנט הבסקי
אט"א לא זוכה לתמיכת רוב הציבור הבסקי שסולד מפעילותיה האלימות. ביטוי לכך ניתן לראות בסקרים, בפעולות מחאה כנגד המחתרת מצד הבסקים וכמובן במבנה הפרלמנט הבסקי. ב-2001 הזרוע הפוליטית של אט"א כיום (EH) איבדה מחצית מהמושבים בפרלמנט הבסקי. המפלגה הבסקית הלאומית (PNV) היא מפלגת השלטון, וזאת מאז מיסודו מחדש של הפרלמנט ב-1979. המפלגה מעוניינת בעצמאות החבל, אך בדרכי שלום בלבד. הישגי המפלגה הם בעיקר בהעברת סמכויות מהשלטון המרכזי לאוטונומית החבל. המפלגה הפופולרית השמרנית (PP) היא מפלגה משמעותית נוספת בפרלמנט, שבעבר הייתה המפלגה השנייה בגודלה, והיא מסתייגת מהעברות סמכויות נוספות לשלטון המקומי. המפלגה השנייה בגודלה כיום, ובמרבית השנים גם שותפה קואליציונית, היא המפלגה הסוציאליסטית (PSOE) שגם היא מתנגדת לסמכויות נוספות מהשלטון המרכזי, אך פחות מהשמרנים כיום, חלוקת הפרלמנט הבסקי המורכב מ-75 מושבים היא: 29 למפלגה הבסקית הלאומית, 18 לסוציאליסטים, 15 לשמרנים, 9 לזרוע הפוליטית של אט"א ו-4 לאחרות.
ממשלת ספרד נגד הבסקים
הגנרל-דיקטטור פרנסיסקו פרנקו ששלט בספרד מ -1939 עד 1975, פעל נגד השאיפות הלאומיות של קהילות הלשון השונות בספרד, ביניהן גם הבסקים. בשנת 1959, ממשלת פרנקו אסרה על שימוש רשמי בשפה הבסקית.
פרנקו גם הוציא מחוץ לחוק את המועצות האוטונומיות-למחצה של הבסקים ואת רשות גביית המיסים שלהן כדי להקשות על התנהלותן הכלכלית. כתוצאה מכך, תנועת עצמאות התוססת ממילא, הקימה ארגון טרור ששמו הוא-ETA, ומטרתו, להקים מדינה עצמאית וסוציאליסטית לחבל הבסקים.