cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
צבא ספרטה
גיוס הלוטים
בצבאות העת העתיקה נהוג היה להצמיד לכל הופליט עבד שטיפל בחימושו, אם כי לא ברור מהמקורות עד כמה המנהג היה נפוץ והאם כל הופליט קיבל עבד אישי או שמא קבוצת עבדים שירתה פלוגת חיילים שלמה. כך או כך, הספרטנים נהגו לחמש את ההלוטים שלהם בעתות משבר. לקראת קרב פלטאיה, למשל, לצד 5,000 הופליטים ספרטנים ועוד 5,000 הופליטים פריוקים, גייסו הספרטנים 35,000 הלוטים. ההלוטים שירתו בדרך כלל בתור פסילוים, אם כי אחרי קרב לאוקטרה המשבר חייב את הספרטנים לגייס את ההלוטים גם לחיל ההופליטים. אחרי תום המערכה, ההלוטים קיבלו את עצמאותם בתור תשלום ושולבו בחברה הספרטנים בתור "נאומדים" – אזרחים חדשים.
הפיקוד והתנהלות הצבא במערכה
הצבא גויס על ידי האפורים והפיקוד על הצבא בעת המערכה היה נחלתו של אחד המלכים. בגלל סיבות דתיות והיסטוריות, אחד המלכים נשאר תמיד בספרטה ואילו השני יצא למערכה. ספרטנים היו ידועים באדיקותם הדתית ויציאה למערכה לוותה בהקרבת קורבנות. בנוסף לכך, הספרטנים הקריבו בהמות גם במהלך המערכה. במהלך המערכה, הספרטנים עסקו בפעילות ספורטיבית רבה ואף נערכו תחרויות נושאות פרסים. הפרס הרגיל היה בדרך כלל מנת מזון משובחת יותר או ויתור על חובות שמירה.
הפיקוד עצמו התחלק בין הקצינים הבכירים שנקראו "פולימרכוי". דרג הביניים כלל את ה"לוגוכוי" ואת ה"פנטקוסטרים". הדרג הזוטר כלל את "אנומוטרכוי". פקודות ניתנו בעזרת כלי נגינה, בדרך כלל חצוצרות. הנגנים המשיכו בנגינתם והחיילים היו שרים שירי מלחמה. השירה והנגינה לא היו נחוצים לשמירת המורל, אלא דאגו לכך שכל המערך יצעד בצעדים אחידים ולא ישתבש. פחדנות נענשה בחומרה, החייל היה מאבד את זכויות האזרח שלו וכל אזרח חופשי היה יכול להכותו ללא עונש והוטלו עליהם מגבלות שונות. בנוסף לכך, הם חויבו ללבוש טלאים צבעוניים על בגדיהם וזקנם גולח. בגלל האופי הבדלני של היוונים העתיקים, האזרח שאיבד את זכויותיו היה מתקשה מאוד למצוא מולדת חדשה באחד מהפוליס האחרים וכתוצאה מכך נידון לחיי סבל עד מותו.
לפני הקרב, המלך הקריב עז לאלת הציד ארטמיס, החצוצרנים היו מתחילים בנגינה והחיילים היו מסתדרים בשורות הפלנקס. אם האויב לא ברח, הצבאות היו נפגשים ויד הספרטנים הייתה כמעט תמיד על העליונה בגלל אימונם המעולה. בתקופה זו, אגף ימין נחשב לאגף היוקרתי כי החייל נשא את המגן ביד שמאל וכתוצאה מכך פלג גופו הימני לא היה מוגן. לכן, החיילים נטו לזוז ימינה על מנת לקבל הגנה ממגנו של חברם וכך נטיית כל הצבא הייתה תזוזה מתמדת ימינה. היות שתזוזה זו משבשת את מבנה הצבא, הוצבו החיילים האמיצים ביותר באגף ימין במטרה למנוע אותה. לכן, הספרטנים קיבלו תמיד את האגף הימני של המערך.
לבוש
הספרטנים היו עסוקים עד מאוד בהופעתם והקדישו פרק זמן ניכר לעיסוק בה. על פי קסנופון ומקורות נוספים, ליקורגוס היה אבי הרעיון לעטות בגד עליון בצבע ארגמן. לא ברור אם זהו דיווח אמיתי או אנכרוניזם, אך כסות פשתן בצבע ארגמן הייתה מקובלת מאוד בספרטה ולאחר מכן חיקו אותה הרבה פולייס אחרות. הסיבה לבחירה בצבע לא ברורה דיה, אך היא קשורה, ככל הנראה, לאימה שמעורר הצבע העז וההסוואה שהוא מעניק לפצעים. סיבה נוספת היא המחיר הגבוה של הצבע הזה. בעולם העתיק, נהוג היה ללבוש את הבגדים הנאים ביותר לקרב על מנת שהחייל ההרוג יופיע לפני האלים במלוא הדרו. אף שלא הייתה חובה ללבוש כסות דווקא בצבע זה, היא הייתה נפוצה מאוד ובמאה ה-4 לפנה"ס כל הצבא הספרטני עטה בגדים בצבע זה. בנוסף לגלימה, המגן הספרטני קושט בדרך כלל באות λ ("למדה"), האות הראשונה בשם ארצם – "לאקדמון".
החנית והחרב
הנשק ההתקפי העיקרי של ההופליט הספרטני היה החנית מסוג דורה. חנית זו הייתה נפוצה בכל רחבי יוון העתיקה. זאת חנית חזקה מעץ אשה באורך של כשני מטר. חוד החנית חושל מפלדה והיה בעל צורת עלה מוארך. עם הזמן, התחילו להוסיף מכסה ארד לקצה השני של החנית על מנת לאזן את החוד הכבד ואף לאפשר לחייל להשעין את קצה החנית על קרקע בלי לחשוש מריקבון.
החרב הספרטנית הייתה דומה לחרב יוונית רגילה עד המאה ה-5 לפנה"ס כאשר הספרטנים החלו לאמץ חרב קצרה יותר. החרב המשיכה להתקצר עד שהגיעה לאורכו של פגיון גדול.
המיגון
להגנתם, עטו החיילים שריון גוף, אשר בתחילה היה מסוג של "שריון הפעמון". שמו נגזר מצורתו מאחר שהוא דמה לפעמון: הוא התרחב למטה על מנת לאפשר תנועה נוחה יותר. מאוחר יותר, בתחילת המאה ה-5 לפנה"ס, הופיע "שריון שרירי" – הסוג שרואים בדרך כלל בסרטים עם שרירי ארד מעוצבים. בין 450 ל־425 לפנה"ס החליטו הספרטנים להיפטר משריון הגוף, ככל הנראה על מנת להגדיל את ניידותם של ההופליטים, אך מאוחר יותר, בערך ב־360 לפנה"ס, חזרו למנהגם העתיק לעטות שריון בעת הקרב.
על ראשו חבש הספרטני קסדה מוצקה. בהתחלה הייתה זו הקסדה הקורינתית (ראו ציור בראש העמוד), קסדה מסיבית וסגורה מכל צידיה שסיפקה הגנה מצוינת לראש ולפנים. אך, הגבילה מאוד את שדה הראיה וחסמה בצורה קשה את יכולת השמיעה של החייל. על מנת להתגבר על כך, אימצו הספרטנים קסדה מסוג "פילוס" ושינוי הקסדה נעשה בערך במקביל לוויתור על שריון הגוף. קסדת פילוס דומה לחרוט ובניגוד לקסדה הקורינתית היא איננה מכסה את הפנים ולכן משאירה את האוזניים פתוחות.
בנוסף לשריון שצוין לעיל, השתמשו הספרטנים גם במגני רגליים גליליים (מוקָיים) ומגן גלילי ליד ימין שלא הייתה מוגנת על ידי המגן.
ציוד נוסף
בנוסף לכלי נשקם, נשאו החיילים כלי בישול, צלחת, כוס שתייה גדולה ואספקת מזון לכמה ימים. לא ברור מהכתובים אם החיילים בישלו את מזונם יחד או שמא כל הלוט היה מבשל את מזונו של אדונו בנפרד. פרט למזון וסכו"ם נשא החייל גם שמן ומסרק.
הצבא הספרטני בתרבות הפופולרית
עמידת הגבורה של הצבא הספרטני בקרב תרמופילאי נתנה השראה לכמה יצירות אמנות: בשנת 1963 יצא לאקרנים סרט על הצבא הספרטני, בשם "300 הספרטנים"; בשנת 1998 יצא לאור ספר קומיקס העוסקת בקרב, בשם "300", ובשנת 2007 היא עובדה לסרט קולנוע בעל אותו השם. צבאות רבים בימינו, ובהם צה"ל, ראו בצבא הספרטני מודל לחיקוי. במיוחד מוערכים בקרב צבאות העולם ותאורטיקנים צבאיים המשמעת הצבאית, הלכידות היחידתית והדבקות במשימה של צבא ספרטה בכלל והלוחם הספרטני בפרט.
מנטור
מנטור (מיוונית: Μέντωρ) או חוֹנֵךְ הוא אדם המשמש כיועץ או מדריך, לרוב בעל ניסיון עשיר בתחום התמחותו. הביטוי קרוי על שמו של מנטור, חברו של אודיסאוס, במיתולוגיה היוונית, ששימש כחונך לבנו טלמאכוס.
מנטור במיתולוגיה היוונית
באודיסאה, כאשר אודיסאוס מפליג למלחמת טרויה הוא משאיר את טלמכוס בנו תחת השגחתו של מנטור. בספר השני של האודיסאה, טלמאכוס פונה לשווא אל מצפון מחזרי אימו, פנלופי, ומבקש מהם לחדול מלחזר אחריה. הם בזים לו, והאלה אתנה, מחופשת בדמותו של מנטור, מעודדת אותו לפעול נגדם ולצאת לחפש את אביו הנעדר. טלמאכוס שואל ספינה ומפליג בלילה אל פילוס בלווית אתנה, המחופשת למנטור.
בספר השלישי, הם מגיעים לפילוס וזוכים לקבלת פנים נאה מידי נסטור, מלך פילוס, שמוסר כי אין בידיו חדשות על גורלו של אודיסאוס; אתנה נעלמת, וטלמאכוס ממשיך לספרטה כדי לקבל מידע על אביו. אתנה חוזרת רק בסוף העלילה, שוב בדמות מנטור, על מנת לסייע לטלמאכוס ולאביו לגבור על המחזרים.
מנטור כחונך
הגדרה מודרנית למושג מנטור ניתן לייחס לסופר הצרפתי פרנסואה פנלון, ברומן הדידקטי Les Adventures de Télémaque ("הרפתקאות טלמאכוס", 1699).
בחלק מהמקצועות מקובל תהליך חניכה שבו יש קשר מובנה בין המנטור והמתמחה החדש. תהליך זה בשימוש גם באקדמיה. יש דוגמאות רבות של תהליך ה"מנטורינג". שימוש בתהליך מקובל בעולם העסקים, הפוליטיקה והספורט. כדוגמה ניתן לציין את הסיוע של אדי מרקס (חמש פעמים מנצח טור דה פרנס) ללאנס ארמסטרונג (שניצח לבסוף שבע פעמים בטור דה פרנס, אך זכיותיו בוטלו בהמשך, לאחר שנתפס בשימוש בסמים).
מודל המפל
ישנם מודלים שונים המתייחסים למנטורינג, המודל המסורתי מתייחס לקשר פנים אל פנים, קשר ארוך טווח בין מומחה ואדם בתהליך למידה מקצועי, אקדמאי או תהליך התפתחות אישי.
מודל המפל (Cascade mentoring) הוא מודל מקובל של מנטורינג קבוצתי בהכשרה למקצועות מדעיים. המודל כולל את הפרופסור הבכיר המנחה קבוצת סטודנטים בשלבי מחקר מתקדמים והללו מהווים מנטורים לסטודנטים במסגרת התואר הראשון והשני. מודל זה שם דגש על מערכת היחסים והרשת הנוצרת בין השכבות השונות. הקשר יכול להיות קצר או ארוך, פנים מול פנים או באמצעים דיגיטליים בהתאם לצורך.
פירמידת גילים
פירמידת גילים, או פירמידת אוכלוסייה, היא תרשים המציג את התפלגות האוכלוסייה לפי קבוצות גיל ומגדר, לרוב בתחום מדינה או חטיבה גאוגרפית. תרשים זה משמש לניתוח דמוגרפי של האוכלוסייה.
קיימים ארבעה טיפוסים מאופיינים של פירמידות גילים:
פירמידות גילים משמשות לבחינת התלות של אוכלוסיות נתמכות בכוח העבודה. אוכלוסייה נתמכת מוגדרת כקבוצות הגיל שמתחת לגיל 14 ומעל גיל 65. מדינות מתפתחות הן בעלות מאפיינים של אוכלוסייה נתמכת גדולה.
בפרמידת הגילים יש בדרך כלל סימטריה בין הצד הימני לצד השמאלי של הפרמידה מכיוון שצד אחד של הפרמידה מייצג את הנשים באוכלוסייה והצד השני את הגברים, והחלוקה לנשים וגברים כמעט זהה. עם זאת, בפרמידת הגילים של מדינות מפותחות בקבוצת הגיל של הקשישים, מעל גיל 65, ניכרת עליה משמעותית בקבוצת הנשים לעומת הגברים, וזאת מכיוון שבמדינות מפותחות תוחלת החיים של הגברים נמוכה מתוחלת החיים של הנשים. מרווין האריס טוען שהמצואיזם הגברי הוא שמוביל להפרש זה בתוחלת החיים. כאשר מתקיימת אסימטריה בולטת בין נשים לגברים, כמו בכווית, צריך לבדוק את הנתונים הכלכליים וההיסטוריים כדי לזהות את הסיבה לכך. לדוגמה, בכווית בשל מאגרי הנפט יש צורך בידיים עובדות וגברים צעירים רבים מהגרים אליה לעבוד בתעשיית הנפט.
אגן הרני
אגן הרני של אורגון (באנגלית: Oregon Harney Basin) הוא בדרום-מזרח מדינת אורגון בארצות הברית בפינה הצפון-מערבית של האגן הגדול. האגן, אחד האזורים הפחות מיושבים ב-48 המדינות הרציפות של ארצות הברית, שוכן ברובו בצפון מחוז הרני, תחום בצפון ובמזרח על ידי רמת קולומביה - שבתוכה הוא מוכל, מבחינה פיזיוגרפית - ובדרום וממערב על ידי מישור געשי. האגן משתרע על שטח של 3,859 קילומטרים רבועים באגן הניקוז של ו. אגם מלהיור הוא אגם מים מתוקים, ואילו אגם הרני הוא אגם מלח-אלקלי.
האגן תחום בצפון בקצה הדרומי של. רכס מפריד בין האגן לאגן הניקוז של  מדרום-מזרח. אין נחלים החוצים את המישורים הגעשיים המפרידים בין האגן לאגן הניקוז של הנהר קלאמת לדרום-מערב. האגן כולל אתרים ארכאולוגיים של "אזור המשאבים של דרוזי" (Drewsey Resource Area).
גאוגרפיה
באגן המרכזי יורדים בממוצע 150 מילימטרים של גשם בשנה, כאשר ההרים שמסביב זוכים בממוצע ל-380 מילימטרים של גשם בשנה. מרכז האגן שטוח ומכיל את האגמים מלהיור והרני הקולטים את הנחלים שמקורם באגן בהרים שמסביב, כולל הנהר מצפון והנהר  מדרום. אגם הרני הוא הנקודה הנמוכה באגן של האגן. הוא מחובר בשנים מסוימות לאגם מלהיור, אך מופרד כיום על ידי דיונות חול המשתנות ללא הרף. שני האגמים משתנים מחזורית בין מים פתוחים בשנים גשומות לביצות בשנים שחונות יותר. אזורי הביצות סביב אגם מלהיור ואגם הרני יוצרים נווה מדבר של ביצות באגן, המהווה בית גידול למינים רבים של עופות נודדים, כולל 2.5 מיליון ברווזים מדי שנה. אגם מלהיור וסביבתו הם חלק מ.
במחוז הרני באורגון הייתה אוכלוסייה כוללת של 7,422 תושבים במפקד האוכלוסין של 2010, ו במישור מצפון לאגם מלהיור היא הקהילה היחידה עם אוכלוסייה גדולה מ-1,000 תושבים. חקלאות מדברית היא הבסיס לכלכלת האזור, עם יחסית מעט מים להשקיה מהנחלים הזורמים לאגם מלהיור.
השדה הגעשי של אגן הרני
השדה הגעשי של אגן הרני (Harney Basin Volcanic Field) הוא סדרה של קילוחים געשיים של ריוליט ושל אפר געשי בסביבות. השדה נמצא בפרובינציית מישורי הלבה הגבוהים (High Lava Plains Province).
אגן הניקוז של אגמי הארני-מלהיור
אגן הניקוז של אגמי הארני-מאלהור משתרע על שטח של 3,700 קילומטרים רבועים. האגן הסמוך של הנהר משתרע על שטח של 1,980 קילומטרים רבועים ונשפך לתוך אגם מלהיור וכולל את חלק הנהר ב בשטח של 760 קילומטרים רבועים. "שדה אלקלי ממוקם ישירות מדרום לאגם מלהיור, כמה קילומטרים מזרחית לנהר דונר אונד בליצן".
האזור האקולוגי של ביצות המדבר הגבוה (High Desert Wetlands ecoregion) הוא קבוצה של אזורי ביצות בשטח של 4,280 קילומטרים רבועים באורגון, כולל אזור גדול סביב אגמי הרני ומלהיור.
היסטוריה
האגן נוצר לפני כ-32,000 שנים כאשר קילוחי לבה יצרו את פער מלהיור (Malheur Gap), המפריד בין אגן הניקוז לנהר, יובל של הנהר סנייק. עדויות ארכאולוגיות מצביעות על כך שהאגן היה מיושב כבר לפני 10,000 שנה. תיעוד אבקת פרחים מצביע על כך שהאקלים, במיוחד כמויות הגשם והשלג, השתנה מאוד מאז סוף הפליסטוקן. עדויות לטכניקות דיג פרהיסטוריות נמצאו במספר אתרים. עדויות מצביעות על כך שהיו קיימים באגן כמה מינים - בפרט, ', קטוסטומיים ו-' - שנמצאים כיום רק באגן הנהר קולומביה, מה שמצביע על כך שבשלב מסוים ייתכן שאגן הרני היה מחובר לקולומביה. במהלך שנים גשומות יותר, התרומם מפלס המים של אגם מלהיור לעומק של 7.6 מטרים, מה שאיפשר לאגמים להתנקז מעל פער מלהיור. עם זאת, בתקופה המודרנית, מפלס האגם אינו עולה מעל 3 מטרים בשנים הגשומות ביותר.
במאה ה-19 היה האגן מיושב על ידי בני שבט הפאיוט צפוניים. הוא נחקר והונחו בו מלכודות רבים לבונים על ידי ציידי פרוות של חברת מפרץ הדסון בשנות ה-20 של המאה ה-19. האגן היה מרוחק מהמסלול של שביל אורגון, אבל בשנת 1845 הוביל המנוסה,, משלחת חסרת מזל מעבר לאגן דרך מעבר סטיניקינגווטר (Stinkingwater Pass), בחיפוש אחר קיצור דרך לעיירה  באורגון לאורך מה שנודע כ"קיצור הדרך של מיק" (Meek Cutoff). 23 בני אדם מתו בזמן שהמשלחת נדדה באגן עד שמצאה מים בנהר.
ההתיישבות של האירופאים באגן הייתה דלילה בשל האקלים שלו, והוא הושאר לפאיוט עד סוף המאה ה-19. לחצים להתיישבות וסכסוכים עם הפאיוט באזורים אחרים באורגון גרמו לנשיא יוליסס ס. גרנט להקים בשנת 1872 המקיפה את אגם מלהיור וחלק גדול מהאגן. לחצים גוברים להתיישבות, ובמיוחד גילוי זהב בהרים שמסביב, כמו גם האינטרס של מתיישבים לבנים ליצור חוות באזור, גרמו לנציב לענייני האינדיאנים לחסל את השמורה בפתאומיות בשנת 1879. הפאיוט הצפוניים שרדו כמעט ללא קרקע עד שקיבלו חלקות קרקע ליד ברנס ב-1935.
באגן יש ירידה מתמשכת נרחבת של מי התהום שהעמידה את האזור בסכנת קריסה אקולוגית וכלכלית. שאיבת מים להשקיה מורידה את גובה פני המים עד 3.0 מטרים בכל שנה באזור אחד.
נחל מלחה
נַחַל מִלְחָה (או וַאדִי אל מַאלִיחְ) הוא נחל איתן בחלקו שנביעתו מתחילה מצפון מערב לטובאס. אורכו של הנחל כ-20 ק"מ ולו אגן ניקוז של כ-90 קמ"ר. הוא יוצא לבקעת הירדן בין מחולה לשדמות מחולה. בנחל זורמים מי מעיינות מלוחים הנובעים בחמאם אל-מליח וכן מי מעיינות מתוקים. חלק מהמעיינות הם מעיינות חמים - 'חמאם אל-מליח'.
תוואי הנחל הוא על שבר גאולוגי. ניתן להבחין בו היטב ב"ברך", בזווית של 90 מעלות, בה הכביש עובר נטייה, בעקבות הואדי, מצפון-מערב למערב. הבקעה בה עובר הואדי והכביש, נוצרה כתוצאה מתנועת אנכיות ואופקיות ב"תפר" שבין הלוחות הטקטוניים המצויים משני צידי בקעת הירדן. כתוצאה מהתנועות נמצא כי הצד המזרחי של בקעת הירדן "זז" צפונה יחסית לצד המערבי ומכאן הכיפוף.
הנחל נשפך אל נהר הירדן מדרום למעיין עין סוכות.
הזדהות השלכתית
הזדהות השלכתית (באנגלית: Projective Identification) הוא מושג פסיכולוגי שנטבע לראשונה על ידי החוקרת והפסיכואנליטיקאית מלאני קליין ב- 1946. קליין השתמשה במושג ההשלכה הפרוידיאני, שדיבר על ייחוס של דחפים מאיימים לאנשים אחרים, והרחיבה אותו כדי לתאר העברה של דימויי אני שליליים שהאדם לא יכול להכיל אותם, אל אדם אחר. האחר מזדהה עם הדימויים השליליים שהושלכו עליו, ומתנהג בהתאם.
תהליך ההזדהות ההשלכתית
קליין תיארה באמצעות מושג זה את המתרחש בנפשו של הפעוט בחצי השנה הראשונה לחייו. לטענתה, בשלב זה שאופיין כעמדה פרנואידית-סכיזואידית, משליך התינוק את דימוי העצמי התוקפני שלו, שמקורו בדחף המוות, על האם. מכיוון שבשלב זה התינוק עדיין לא עבר תהליך של היפרדות מהאם, הוא מפנים בחזרה את דימוי האני שהושלך, וכך נוצרת הזדהות השלכתית. בעקבות הגדרה זו, אוטו קרנברג והוגים אחרים רואים בהזדהות ההשלכתית מנגנון הגנה לא יעיל שקיים רק אצל פסיכוטיים או בעלי ארגון אישיות גבולי.
במסגרת ההזדהות ההשלכתית, מתרחש תהליך תלת-שלבי:
תהליך ההזדהות ההשלכתית מתרחש לא רק במערכות יחסים פתולוגיות, שבהן התכונות המושלכות עשויות להיות שליליות (מחשבות רדיפה, התעללות, התקרבנות ופרנויה), אלא גם במערכות יחסים נורמטיביות, כבסיס לתקשורת בין-אישית. התפיסה המקובלת היא כי צדדים למערכות יחסים ארוכות טווח שבים ו"משחקים" באופן בלתי מודע בהזדהות השלכתית וב"הזדהות השלכתית שכנגד", ובאופן כזה מכניסים ליחסים תכנים הלקוחים מתקופת התפתחותם ומהדיאדות הראשונות שחוו.
התייחסות תאורטיקנים אחרים למושג
וילפרד ביון הפך את מושג ההזדהות ההשלכתית מתהליך תוך-אישי לתהליך בין-אישי. לדבריו, התינוק משליך את ה"אני הרע" שלו על האם, והיא יכולה לארגן עבורו את החוויה של האני הרע באופן שיוכל להפנימו בחזרה כשהוא מעובד יותר, ולהכילו יחד עם האני הטוב. כאשר האם נכשלת במשימה, האני הרע מופנם באופן מאיים ומעורר חרדה אצל התינוק.
תומאס אוגדן רואה בהזדהות ההשלכתית תהליך נורמלי שיכול לשרת את מנגנוני ההגנה, וכן ממסד תקשורת ויחסי אובייקט. תהליך זה מאפשר שינוי כאשר התכנים מושלכים בחזרה אחרי שעברו שינוי. ההזדהות ההשלכתית ככלי טיפולי מקבילה להעברה נגדית בפסיכותרפיה פרוידיאנית. לדעתו, המטפל צריך לא רק לפרש למטופל את התכנים המושלכים, אלא גם להתנהג באופן שונה מזה שהמטופל מצפה לו ובכך לשבור את מעגל הקסמים.
סטיבן מיטשל תיאר את ההזדהות ההשלכתית כאחד המנגנונים שיוצרים חוויה משותפת של אפקט עז וגבולות חדירים. על פי הגישה ההתייחסותית זהו השני מבין ארבעה אופני ארגון של ההתייחסותיות לפיו רגשות עזים של תשוקה, כאב, צער ועוררות מינית יכולים לחלחל באחר ולעורר אצלו רגשות דומים. רגשות על-אישיים (Transpersonal) מתעוררים בנו בלי לדעת אצל מי התעורר הרגש לראשונה.
האקדמיה הימית של ארצות הברית
האקדמיה הימית של ארצות הברית (באנגלית: The United States Naval Academy, בראשי תיבות: USNA) היא מוסד אקדמי המכשיר קצינים לצי האמריקני ולחיל הנחתים האמריקני. קמפוס האקדמיה הימית נמצא באנאפוליס, בירת מדינת מרילנד, ארצות הברית. היא נוסדה ב-10 באוקטובר 1845, השנייה בגילה מבין חמש האקדמיות הצבאיות של ארצות הברית (אחרי האקדמיה הצבאית של ארצות הברית). האקדמיה, בשטח של 1.36 קמ"ר, שוכנת על גדת נהר סוורן ומפרץ צ'ספיק, כ-55 ק"מ מזרחית לוושינגטון הבירה. המוסד נחשב לאתר מורשת לאומי אמריקאי והוא החליף את האקדמיה הימית הישנה ששכנה בפילדלפיה ותפקדה בשנים 1834–1845. היא אחת מתשע עשרה האקדמיות הפדרליות של ארצות הברית ואחת מחמש אקדמיות השירות בארצות הברית.
הצוערים לומדים לקראת תואר ראשון ארבע-שנתי במדעים מדויקים (תואר B.Sc). יחד עם הלימודים האקדמאים הצוערים לומדים, מתנסים ונבחנים בפיקוד, מנהיגות צבאית וניווטי שטח, ומחויבים להשתתפות בלפחות פעילות ספורטיבית תחרותית אחת. הצוערים מחויבים לדבוק בקוד הכבוד של הצוער הקובע כי הצוער לא ישקר, ירמה, יגנוב ומחויב לא לגלות סובלנות כלפי אלו שכן. ההערכה הסופית של הצוער מושתתת על שלושה קריטריונים - הישגים אקדמיים, פיזיים וצבאיים.
האקדמיה מכונה לעיתים קרובות בציבור בשם אנאפוליס (אנגלית: Annapolis) על שם העיר בה היא שוכנת, אף שקציני הצי מכנים אותה בשם "האקדמיה" (אנגלית: The Academy). בעיתונות הספורט מכונות קבוצות הספורט של האקדמיה בשם "הצי" (אנגלית: Navy).
תיאור
קמפוס האקדמיה הימית נמצא באנאפוליס, בירת מדינת מרילנד, ארצות הברית ושוכנת על גדת נהר סוורן ומפרץ צ'ספיק. בשנת 2012 האקדמיה נבחרה כראשונה בתחום האומנות הליברלית בארצות הברית יחד עם האקדמיה הצבאית וחולקת מקום חמישי יחד עם אקדמיית חיל האוויר בין האוניברסיטאות ללימודי הנדסה בארצות הברית. בסה"כ האקדמיה הימית ממוקמת במקום ה-17 מבין האוניברסיטאות של ארצות הברית לשנת 2011.
באקדמיה הימית לא מתקיימים לימודים לתארים מתקדמים. הצי האמריקני מפעיל שני מוסדות לימוד אקדמיים נפרדים לתארים מתקדמים: בית הספר של הצי ללימודים מתקדמים ומכללת המלחמה של הצי. המכינה לאקדמיה הימית (אנגלית: The Naval Academy Preparatory School) היא המוסד המכין תלמידים ללימודים באקדמיות: האקדמיה הימית, אקדמיית צי הסוחר, ואקדמיית משמר החופים.
הפניה אל סטודנטים באקדמיה היא בדרגתם הצבאית: פרח קצונה (Midshipman) או צוערים.
עם סיום לימודיהם מקבלים רוב הבוגרים דרגת סגן משנה בצי האמריקני או בחיל הנחתים והם חייבים לשרת שירות צבאי של חמש שנים, לכל הפחות, עם קבלת הדרגה. סטודנטים זרים הלומדים באקדמיה מקבלים דרגות קצונה בצבאות ארצות מולדתם. מאז שנת 1959 נפתחה הדרך לבוגרים לבקש העברה אף לשאר זרועות הכוחות המזוינים של ארצות הברית (הצבא, חיל האוויר או משמר החופים), בתנאי שהם עומדים בתנאי השירות של הכוח המזוין אליו הם מבקשים להצטרף.
תלמידים אשר לימודיהם הופסקו במהלך השנתיים הראשונות, ביוזמתם או ביוזמת האקדמיה, אינם חייבים בשירות צבאי נוסף. תלמידים המפסיקים לימודיהם לאחר פרק זמן זה חייבים בשירות צבאי מקוצר של שנתיים עד ארבע שנים, או בשיפוי הצי על הוצאות השכלתם.
הצהרת מטרות
הצהרת המטרות של האקדמיה הימית של ארצות הברית היא: .
השנים הראשונות
בשנת 1845 נוסדה האקדמיה כבית ספר ימי על ידי מזכיר הצי של ארצות הברית, ג'ורג' באנקרופט. קמפוס המוסד החינוכי נקבע באנאפוליס, בשטח של המבצר הצבאי פורט סוורן. ב-10 באוקטובר 1845 פתח בית הספר את שעריו לראשונה ובמחזור הראשון למדו 50 פרחי קצונה, אותם לימדו שבעה מורים. עד לאותה עת נעשתה עיקר הכשרתם של פרחי הקצונה בצי האמריקני על אוניות בלב ים.
תוכנית הלימודים המקורית באקדמיה נמשכה חמש שנים, מהן רק בראשונה ובאחרונה בילו התלמידים באקדמיה ובשאר שלוש השנים התחנכו על אוניות בים. שמה הנוכחי של האקדמיה נקבע בשנת 1850 והיא הוכפפה לפיקודו של הממונה על תחמושת והידרוגרפיה בצי האמריקני. בשלב זה הוארכה תוכנית הלימודים לשבע שנות לימוד, מהן בשנתיים הראשונות והאחרונות למדו התלמידים באקדמיה ובשלוש השנים הנותרות שרתו על ספינות בים. בשנת 1851 נקבע כי ארבע שנות הלימוד ביבשה ילמדו ברצף אחד ובמהלכן יבצעו התלמידים הפלגות לימודיות. המחזור הראשון של האקדמיה סיים לימודיו ב-10 ביוני 1854.
מלחמת האזרחים האמריקנית עד מלחמת העולם הראשונה
עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית גויסו שלוש הכיתות העליונות באקדמיה לשירות פעיל בצי, למרות שלא סיימו את הכשרתן. בחודש מאי 1861 הועברה האקדמיה לפורט אדמס בניופורט רוד איילנד והוחזרה לאנאפוליס בתום המלחמה, בקיץ 1865. במקומה הוקם במקום בית חולים שדה.
24% מקציני הים בוגרי האקדמיה היו בין הלוחמים עבור מדינות הדרום, איתם עבר מפקד האקדמיה הראשון, האדמירל פרנקלין בוקאנן ושימש בתור מפקד חיל הים של הקונפדרציה, מפקד הצוערים באקדמיה גם כן עבר לצד הדרום.
לאחר המלחמה והאיחוד המחודש של המדינות, חזרה האקדמיה לאנאפוליס ובראשה מונה האדמירל דייוויד דיקסון פורטר, גיבור מלחמת האזרחים ובן לאחת המשפחות החשובות והמכובדות ביותר של חיל הים האמריקני. פורטר שיקם את האקדמיה שהתפוררה מפאת חוסר שימוש והמעבר לצפון במהלך המלחמה. כמו כן הוא עדכן את תוכנית הלימודים שתתאים לתקופת השינויים הטכנולוגיים התכופים שעברו על הציים הימיים של סוף המאה ה-19. בתקופתו השתנתה התפיסה שניתן ללמד מקצועות ימיים על ידי אזרחים וימאים מהצי הסוחר. במקומם מונו קצינים ותיקים ויוצאי המלחמה.
בשנת 1867 הוקמה צנרת והותקנו מים זורמים בבתי הסגל של האדמיה. ב-1869 החלה חלוקת טבעת הבוגרים למי שמסיימים את הלימודים באקדמיה (class ring).
בשנת 1872 החל ללמוד באקדמיה הצוער האמריקאי אפריקאי הראשון, ג'ון ה. קוניירס (John H. Conyers). אך שמונה שנים לאחר ביטול עבדות השחורים, היו זמן קצר מדי לשילובם המלא בחברה. לאחר הגעתו של קוניירס הוא היה נתון להצקות קשות ומתמשכות, כולל עינוי מילולי ומכות. חבריו לכיתה אפילו ניסו להטביע אותו. שלושה צוערים הודחו כתוצאה מכך, אך קוניירס פרש בשנת 1873, לאחר שנת שירות ולא סיים את הכשרתו. בשנת 1877 סיים האזרח הזר הראשון את לימודיו באקדמיה, קירו קוניטומו היפני. בשנת 1879 סיים את האקדמיה הבוגר הראשון ממוצא היספני, רוברט פ. לופז.
מלחמת ארצות הברית–ספרד העלתה את חשיבות תרומתה של האקדמיה לכוח האדם של הצי האמריקני וקמפוס האקדמיה חידש את פניו במבנים חדשים שנבנו בין השנים 1899-1906 ושטחו גדל משמעותית.
מלחמות העולם וביניהן
לא היו אירועים מיוחדים שהשפיעו על האקדמיה בתקופת מלחמת העולם הראשונה עקב שימוש מוגבל מאוד בצי האמריקני במלחמה.
ב-1923 הוקמה המחלקה לאימונים גופניים והכנה פיזית של הצוערים באקדמיה. ב-1925 הוקמה מחדש תזמורת התופים של האקדמיה הפועלת עד ליום זה. בשנת 1930 התקבלה האקדמיה הימית לרשימה הרשמית של האוניברסיטאות באמריקה, כאשר האקדמיה הורשתה להעניק תארים ראשונים בתחום המדעים המדויקים משנת 1933. כך שהראשונים שקיבלו תארים אלה היו הבוגרים של שנת 1937. בתקופה שלפני מלחמת העולם השנייה, האקדמיה החלה לחנך ולהכשיר קציני ים למילואים, בציפייה לכניסתה של ארצות הברית למערכה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה האקדמיה הורחבה משמעותית על מנת לענות לדרישות חיל הים האמריקני וגויסו 3319 צוערים. כמו כן ד"ר כריסטיאן למברטסן החל ללמד את מקצועות הצוללנות באקדמיה, במסגרתם הוכשרו צוללני חיל הים האמריקני.
ב-1945 נפתח החוג ללימודי התעופה הימית המודרנית באקדמיה במסגרתה הוכשרו מהנדסי אווירונוטיקה ומכונאי מטוסים של חיל הים.
לאחר מלחמת העולם השנייה
הצוער האפרו-אמריקני הראשון שסיים את לימודיו, סיים רק בשנת 1949, הוא ווסלי בראון והוא הצוער השישי שהחל את לימודיו באקדמיה הימית.
תעודת מהנדס החלה להיות מוענקת לבוגרים המתאימים החל משנת 1969 ובמקביל החלו להלמד 20 מקצועות שונים פרט ללימודי ההנדסה, כגון משפטים, לימודים בינלאומיים, כלכלה, פילוסופיה ועוד.
באוגוסט 1975 הקונגרס אישר קבלה של נשים לאקדמיה. הצוערת הראשונה סיימה את לימודי בשנת 1980. בספטמבר 1980 כבר החלו ללמוד 81 צוערות באקדמיה, מספר שיא לתקופה ההיא. האסטרונאוטית הראשונה, בוגרת האקדמיה, שהשתתפה במשימת חלל היא וונדי לורנס, בוגרת מחזור 1981.
באוגוסט 1911 החלו ללמד באקדמיה את מקצועות התעופה הימית. מאוחר יותר, בשנת 1914, הועברו הדרכות התעופה לפלורידה. ב-1912 הועברה לאקדמיה הספינה "Reina Mercedes", שנתפסה בקובה בשנת 1898, במטרה לשמש בתור ספינת אימונים ומגורים של הצוערים.
קמפוס
הקמפוס גדל משטח של 0.04 קמ"ר בשנת הקמתו ב-1845 עד ל-1.36 קמ"ר. זוהי האקדמיה הצבאית הקטנה ביותר, כאשר וסט פויינט בשטח של 65 קמ"ר ואקדמיית חיל האוויר של ארצות הברית היא 73 קמ"ר.
אדמיניסטרציה וחיי הצוערים
המפקד בפועל של האקדמיה הימית מוגדר בתרגום מילולי מאנגלית כמפקח (Superintendent) ודרגתו, בשנים האחרונות, היא סגן אדמירל - אדמירל בעל שלושה כוכבים. המפקח מדווח ישירות לראש המבצעים הימיים של ארצות הברית (CNO) שמאויש על ידי אדמירל בעל 4 כוכבים. המפקח בפועל כיום הוא סגן אדמירל וולטר קרטל מיולי 2014. מפקד על הצוערים ואחראי על ההכנה הצבאית באקדמיה הוא קולונל (שווה ערך לאלוף-משנה) סטיבן ליזווסקי.
דרישות קבלה לאקדמיה
על המועמדים להיות בגילאי 17-23, אינם נשואים וללא ילדים. ציוניהם צריכים להיות מעל הממוצע הן בבתי הספר והן במכללות (אם למדו). דרישות הציון בבחינה הפסיכומטרית האמריקאית (SAT) עומדות על 1100–1360. כמו כן על המועמדים להיות ב-20% העליונים בכיתותיהם טרם המועמדות. על מנת להיות מועמד, על המועמד לעבור בדיקות רפואיות, בדיקות מאמץ ובחינה גופנית. כל שנה ישנם מועמדים מחוץ לארצות הברית, כאשר הלימודים שלהם ממומנים על ידי המדינה המשלחת על בסיס התל"ג של אותה מדינה. מועמד אחד מתקבל על בסיס המלצתו של נשיא הפיליפינים בכל שנה.
תהליך הגשת הבקשה מורכב משתי בקשות נפרדות. בקשה ראשונה מוגשת ישירות לאקדמיה והבקשה השנייה מוגשת על סמך המלצתו של סנטור או נבחר קונגרס מטעם המדינה ממנה מגיע המועמד. אחדים מקבלים את המלצתו של נשיא ארצות הברית או סגנו. תהליך ההמלצות מחויב להיות א-פוליטי והמועמדים אינם מחויבים להכיר את נציג הציבור הממליץ עליהם. באופן כללי הגשת הבקשה להמלצה מבוצעת בעזרת כתיבת מכתב והגשת המלצות ממקורביו ומוריו של המועמד.
דרגות
מבחינה צבאית, המוסד נחשב לבריגדה (חטיבה). הבריגדה מתחלקת לשני רגימנטים (תת-חטיבה) של שלושה בטליונים (גדודים) כל אחד. בכל גדוד ישנן 5 פלוגות. סה"כ 30 פלוגות מרכיבות את סך הצוערים באקדמיה. בראש ההיררכיה הצבאית של האקדמיה עומד הקומנדנט בעל דרגת קולונל (אלוף-משנה) בצבא או קפטן בצי האמריקני.
הצוער נכנס ללימודים בדרגת פרח קצונה (midshipman) ועולה בדרגות משנה עם הותק ועם תפקידים שהוא מקבל כתוצאה מהתקדמותו החברתית והמקצועית. הצוער הראשי באקדמיה נקרא בריגדיר מידשיפמן.
גנבת הספרים
גנבת הספרים (באנגלית: The Book Thief), רומן רב-מכר שכתב הסופר האוסטרלי מרקוס זוסאק, שהיה בן 30 בלבד כשהספר יצא לאור ב-2005. מאז יצא לאור, הופיע הספר במשך יותר מ-8 שנים ברציפות ברשימת ספרי הילדים רבי-המכר של הניו-יורק טיימס, וזכה בין השאר בפרס מייקל ל. פרינץ היוקרתי (2007).
ב-2013 יצא לאקרנים הסרט שנעשה על פי הספר ונקרא בשמו. לבתי הקולנוע בישראל הגיע הסרט בינואר 2014.
תקציר העלילה
את הסיפור מספר המוות בעצמו, המתגלה כדמות רגישה המהרהרת רבות על הקיום האנושי ועל הדרך שבה מקבלים את בואו, ומעיר מדי פעם שאינו מרוצה מהעבודה שלו.
העלילה מתרחשת בגרמניה הנאצית בזמן מלחמת העולם השנייה, והמוות מציין שידיו היו עמוסות עבודה באותה עת. הסיפור מתמקד בליזל ממינגר, ילדה שהמוות פוגש אותה שלוש פעמים. הוריה הקומוניסטים נשלחים למחנה ריכוז, ואמה שולחת אותה ואת אחיה הקטן למשפחה אומנת אצל בני הזוג הנס ורוזה הוברמן. הסיפור מתחיל בפגישה הראשונה של המוות עם ליזל, ברכבת בדרך אל הוריה המאמצים, כאשר אחיה הצעיר מת משחפת. בתום קבורת אחיה גונבת ליזל מהקברן הצעיר את ספרה הראשון, "המדריך לחופר הקברים".
ליזל מגיעה אל בית משפחתה האומנת ברחוב הימל (=הימל בגרמנית פירושו גן עדן), בעיירה הקטנה מולכינג שבשולי מינכן. היא מתחילה אט אט להסתגל לחייה החדשים ולהכיר את בני העיירה, אך עדיין רדופת סיוטים ממותו של אחיה. קשר מיוחד מתפתח בינה לבין האנס, אביה המאמץ, המגלה את חיבתה לספרים ומלמד אותה לקרוא. ליזל מתחילה להכיר את ילדי העיירה, וביניהם מי שהופך להיות חברה הטוב ביותר, רודי שטיינר. בסיפור מתוארים חייהם של ילדי העיירה, כמו הערצתו האסורה של רודי את האצן האמריקאי השחור ג'סי אוונס, כנופיית צעירים העוסקים במעשי גנבה, והצטרפותם של ליזל ורודי לתנועת נוער היטלר. במקביל מתחיל להירקם קשר מיוחד בין ליזל לאשת ראש העיר, אילזה הרמן, בעקבות חיבתן המשותפת לספרים. ליזל מתחילה לגנוב ספרים מהספרייה שבבית ראש העיר, אשתו מודעת לכך אך אינה אומרת דבר.
במלחמת העולם הראשונה יהודי הקריב את חייו והציל את הנס ממוות, וטרם מותו הנס הבטיח לו שיעזור למשפחתו בעת צרה. במלחמת העולם השנייה, לאחר ליל הבדולח, מקס, בנו של אותו יהודי, מגיע אל משפחת הוברמן להתחבא מפני הנאצים. ליזל ומקס מתיידדים, ומקס כותב לה ספרים מאוירים. מקס נאלץ לעזוב את בית ההוברמנים לאחר שנה במחיצתם, אחרי שהאנס הוברמן, אב המשפחה מגיש פרוסת לחם ליהודי שעובר ברחוב במצעד לדכאו וחושש שהנאצים יבואו לקחת אותו וימצאו את הדייר הסודי שבביתו. העזיבה של מקס מזעזעת את ליזל, והיא מנסה למצוא שמועות עליו, אך עם התחלת ההפצצות על העיירה היא נאלצת לשכוח ממנו ולדאוג לבני משפחתה ולחבריה.
המוות מבקר את ליזל בפעם השנייה כאשר מטוס מתרסק סמוך לעיירה ומבשר שהמלחמה הגיעה לשם. אביה המאמץ של ליזל ואביו של רודי נשלחים לשרת בעורף, כעונש על סירובם לסייע לנאצים. במקביל, גבר צעיר, בנה של אחת מנשות העיירה, חוזר העירה ומספר על זוועות המלחמה ועל מות אחיו הצעיר. כשדיירי הרחוב מתכנסים במקלטים, ליזל נהיית מוקד העניין, בקוראה באוזניהם פרקים מאוסף ספריה הגנובים, כדי להפיג את המתח והחרדה מההפצצות ומהחשש לקרובים. ליזל מקבלת מתנה מאשת ראש העיר - ספר ריק שבו תוכל לכתוב את סיפור חייה, ומתחילה לכתוב בו במרתף ביתה (בסרט ליזל מקבלת את הספר במתנה ממקס). רגיעה זמנית מגיעה כאשר האנס הוברמן חוזר בגלל פציעה למולכינג, ומספר שהוא עומד להישלח למינכן לעבוד בבית חרושת. ליזל מתחילה לבלות ימים ולילות במרתף, ובעודה כותבת את השורות האחרונות בספרה, מולכינג מופצצת ללא התרעה מוקדמת, ההפצצה מתרחשת בלילה כשכולם ישנים וגובה את חיי כל בני הרחוב, ובהם רודי והוריה המאמצים של ליזל. ליזל ניצלת כי ישבה במרתף, וחיילים גרמנים מוציאים אותה מההריסות היישר אל גופותיהם של אביה המאמץ האהוב ושל רודי. אשת ראש העיר אוספת אותה אל ביתה, וליזל מתחילה לעבוד בחנות השייכת לאביו של רודי, אלכס שטיינר, שניצל מההפצצה כשהיה בשירות הנאצי. כעבור שנים אחדות ליזל מתאחדת עם חבר מהעבר, מקס, המגיע לחפש אותה בעיירה, המום מכך ששרד את דכאו בעוד שהנס ורוזה הוברמן נהרגו.
המוות פוגש את ליזל בפעם האחרונה כשהיא מגיעה לשיבה טובה בסידני שבאוסטרליה, מספר לה ששמר את ספרה במשך כל השנים האלו, ומעניק לה במתנה את הספר שכתבה, שחשבה שאבד לנצח בהפצצה על מולכינג.
הסרט
הסרט "גנבת הספרים" המבוסס על הספר, יצא לאקרנים ב-2013, בכיכובם של סופי נליס בתפקיד ליזל, ג'פרי ראש ואמילי ווטסון כהוריה המאמצים הנס ורוזה, ניקו לירש בתפקיד רודי, בן שנצר כמקס, ורוג'ר אלאם בקולו של המוות המספר.
בריאן פרסיוול ביים את הסרט, ומייקל פטרוני עיבד את הספר לתסריט.
ריצ'רד השלישי, מלך אנגליה
ריצ'רד, בנו של ריצ'רד פלנטג'נט, דוכס יורק, היה אחיו הצעיר של אדוארד הרביעי, מלך אנגליה. ב-1461, בעודו בן תשע, קיבל את התואר דוכס גלוסטר. ב-1472 מינהו אחיו למושל צפון הממלכה. ב-1483, עם מות אדוארד, מונה ריצ'רד לעוצר ולאפוטרופוס בשם היורש המיועד אדוארד החמישי, אחיינו. כמעט מיד הוכרזו נישואיו של המלך הקודם כלא-תקפים, ושני בניו הוצאו מסדר הירושה בתור ממזרים. ריצ'רד הוכתר למלך אנגליה, ושני אחייניו נעלמו. שאלת מעורבותו במותם שנויה במחלוקת. באותה שנה דיכא המלך החדש מרד בהנהגת הדוכס מבקינגהאם. באוגוסט 1485 הוביל הנרי טיודור מרד נוסף, וריצ'רד נקטל בקרב בוזוורת'. הוא היה מלך אנגליה האחרון מבית יורק והאחרון למות בקרב. המוניטין ההיסטוריים של ריצ'רד עוצבו על ידי מתנגדיו, בייחוד במחזה "ריצ'רד השלישי" מאת שייקספיר, והוא נזכר כאחד המלכים בעלי התדמית השלילית ביותר בתולדות אנגליה.
רקע היסטורי - בית יורק, אנגליה במלחמות השושנים
ריצ'רד נולד בשנת 1452 כבנו הרביעי של ריצ'רד פלנטג'נט, דוכס יורק, אחד מראשי השושלות המתחרות על השלטון באנגליה במלחמות השושנים. בית יורק, אשר אביו של ריצ'רד עמד בראשו, היה בעל תביעה חזקה לכתר, שהתחרתה בתביעת המלך המכהן הנרי השישי שעמד בראש המחנה היריב, בית לנקסטר.
לדוכס מיורק היו ארבעה בנים: הבכור - אדוארד, לימים אדוארד הרביעי, מלך אנגליה. השני - אדמונד, רוזן ראטלנד. השלישי - ג'ורג' דוכס קלרנס. והרביעי - ריצ'רד.
בשנת 1460 נחל בית יורק תבוסה קשה בקרב וייקפילד. בקרב נהרגו דוכס יורק, אביו של ריצ'רד, ורוזן ראטלנד, אחיו, שהיה אז בן 18. ראשיהם של יורק וראטלנד נכרתו והוקעו על גבי עמודים בחומת העיר יורק כאשר את ראשו של הדוכס מיורק עוטה כתר מנייר לאות לעג ליומרתו לשאת את הכתר האנגלי. אין להפחית בהשפעת אירוע זה על ריצ'רד הצעיר. גם לשאר המעורבים במלחמה הייתה וייקפילד נקודת מפנה. עד לקרב וייקפילד ניתן היה לראות בסכסוך משום ויכוח תאורטי על זכויות ירושה. מוייקפילד הונעו הצדדים על ידי מניע רב כוח - נקמה אישית, שלהשגתה היו כל האמצעים כשרים.
ריצ'רד הצעיר הועבר להשגחתו של אחד מנכבדי האצילים, ריצ'רד נוויל, הרוזן מווריק. ווריק היה הציני והתככן בין הדמויות שפעלו במלחמה. בין 1460 עד למותו בשנת 1471 היה ווריק "ממליך המלכים" באנגליה. בהעבירו את תמיכתו בין בית יורק לבית לנקסטר לפי הרצוי לו, ביסס את כוחו האישי עד שבשלב מסוים שלט בפועל באנגליה והחזיק במעצר הן בטוען לכתר מטעם יורק, אדוארד הרביעי, אחיו של ריצ'רד, והן במלך מטעם לנקסטר, הנרי השישי. לבסוף מת כשהוא נלחם כנגד אדוארד הרביעי לצד בית לנקסטר, כשלצידו קלארנס, אחיהם הנוסף של ריצ'רד ואדוארד.
מלכותו של אדוארד הרביעי
אחיו של ריצ'רד, אדוארד הרביעי, הוכרז לראשונה כמלך אנגליה בשנת 1461, אך מלכותו לא נכונה בידו אל מול בגידות, קשרים ותככים למיניהם עד שנת 1471. בכל אלו עמד ריצ'רד לצדו כשהוא נאמן ללא סייג. התנהגותו בלטה לעומת התנהגות אחיהם ג'ורג' דוכס קלרנס, אשר עבר למחנה היריב והוצא להורג.
אדוארד הרביעי היה אדם קל דעת והולל. אמנם היה בין הנחושים שבמצביאי מלחמת השושנים, ועוז רוחו והצלחותיו הצבאיות זיכו אותו בדין בניצחון, אך בחייו הפרטיים היה הולל, ונהנה ממנעמי השלטון. בעודו צעיר התארס לליידי אלנור טלבוט, אך בעודו מאורס נישא לאישה ממעמד נמוך יחסית בשם אליזבת וודוויל, והיא שהייתה למלכתו.
ב-1483 מת אדוארד לפתע והותיר אחריו שני בנים וחמש בנות. בניו, אדוארד החמישי יורשו לכס המלכות האנגלי, וריצ'רד משרוסברי, דוכס יורק, היו בני 12 ו-9 שנים בעת מותו.
עלייתו לכס המלוכה
בעת מותו של המלך שהו הנסיכים אצל דודם, אנתוני וודוויל, רוזן ריברס. לאחר כמה שבועות, בסוף אפריל 1483 יצאה השיירה המלכותית, בה היו ריברס, ושני הנסיכים, אל לונדון על מנת להכתיר את אדוארד. ריצ'רד הצטרף לשיירה בדרך. בבוקר שלאחר מכן כלא ריצ'רד את ריברס, בטענה שהלה קשר קשר כנגד המלך הצעיר אדוארד. ריצ'רד הכריז נאמנות לאדוארד ומינה עצמו לאפוטרופסו, וליווה את המלך הצעיר למצודת לונדון ("הטאואר"). בניין זה היה אז אחד מארמונות משפחת המלוכה.
לאחר כחודש ימים, ב-22 ביוני 1483, התכנס הפרלמנט והכריז כי נישואיו של אדוארד הרביעי לאליזבת וודוויל לא היו תקפים, ובכך שלל את הלגיטימיות של אדוארד החמישי. ב-25 ביוני הופיע ריצ'רד בפני הפרלמנט, הכריז על ביטול נישואי אחיו, ועל עצמו כמלך אנגליה. ב-6 ביולי 1483 הוכתר ריצ'רד כמלך אנגליה.
מלכותו של ריצ'רד
ריצ'רד החל ברפורמות כלכליות ופוליטיות. הוא החזיר לפרלמנט רבות מן הסמכויות ששלל ממנו המלך אדוארד הראשון.
מרידה שהחלה ב-1483, בהנהגת הנרי סטאפורד, הדוכס השני מבקינגהאם, מוגרה, ובקינגהאם הוצא להורג.
קרב בוסוורת'
אחד מאצילי בית לנקסטר הגולים בצרפת, הנרי טיודור, הרוזן מריצ'מונד, גייס צבא ושב לאנגליה להתעמת עם ריצ'רד באופן ישיר. ריצ'מונד (שהפך לאחר ניצחונו בקרב להנרי השביעי) היה צאצא לבנו הממזר של ג'ון מגונט, בנו של אדוארד השלישי, וככזה בעל תביעה קלושה לכתר. אביו הוצא להורג כאיש לנקסטר לאחר ניצחון בית יורק, והוא עצמו גלה בצרפת. באנגליה גייס ריצ'מונד תמיכה נוספת.
כשהתעמתו הצדדים בקרב בוזוורת' ב-22 באוגוסט 1485, נהנה בהתחלה ריצ'רד מיתרון מספרי, אך בגידתם של שניים ממקורביו, הלורד סטנלי והרוזן נורת'מבלנד, העניקה את הניצחון לצדו של ריצ'מונד. ריצ'רד הסתער אל מול ריצ'מונד וכמעט הרגו בטרם נהרג בעצמו. אויביו לא נתנו לו את החסד האחרון לו זכאי חייל. גופתו הושחתה ונגררה על גבי סוס בשדה המערכה, כששערותיו הארוכות גולשות ונגררות בעפר הדרך.
גילוי גופתו
ריצ'רד נקבר במנזר בעיר לסטר. יש האומרים כי בעת החרמת המנזרים בזמנו של הנרי השמיני הוצאה גופתו מקברה והושלכה אל הנהר סואר (אחד היובלים המרכזיים של נהר טרנט). לוח זיכרון בקתדרלה הסמוכה מציין כי בעיר זו נקבר המלך ריצ'רד השלישי. בחפירה ארכאולוגית שבוצעה באוגוסט 2012 במקום, התגלה השלד שלו קבור תחת מגרש חנייה. זהותו אומתה על ידי בדיקות דנ"א שהושווה עם דנ"א של צאצא ישיר של אחותו. ממצאים נוספים מהמחקר על השלד שבוצע לאחר החפירה היו: עדויות לעקמת ממנה סבל, פגיעות קרב בשלד שספג בקרב, ראש חץ אשר היה נעוץ בין צלעותיו וכמות גדולה של ביצי תולעים עגולות מהמין Ascaris lumbricoides באזור האגן, עדות לכך שסבל במהלך חייו מזיהום טפילי במעיים. החוקרים גם פרסמו דיוקן משוער לפניו של ריצ'רד. במרץ 2015 נקבר מחדש בטקס ממלכתי בלסטר.
בשנת 2022 יצא לאקרנים הסרט "למצוא את ריצ'רד" המתאר כיצד הובילה פיליפה לנגלי, חברת "אגודת ריצ'רד השלישי", את המסע לאיתור קברו של המלך, בשנת 2012.
תדמית
סוכני זיכרון ששירתו את בית טיודור – ביניהם בכירי הספרות האנגלית, כמו תומאס מור (שהושפע כנראה מהארכיבישוף מורטון, אויב המלך) ושייקספיר – הציגו את המלך האחרון מבית פלנטג'נט באופן שלילי ביותר, במגמה להקנות לגיטימציה להנרי השביעי וליורשיו. יצירות כמו "ריצ'רד השלישי" תיארו את ריצ'רד כנכה מעוות, ספק ממזר, רוצחם הנפשע של הנרי השישי, הנסיכים שבמצודה ועוד רבים אחרים, מגלה עריות ונואף. חזותו של ריצ'רד, שאמנם סבל מעקמת וכתפו האחת הייתה גבוהה במקצת מרעותה, כוערה והוא צויר כגיבן דוחה.
ספרים רבים נכתבו אודות ריצ'רד, ביניהם בולט סיפרה של ג'וזפין טיי משנת 1951 "בתו של הזמן " שאף תורגם לעברית.
בסקר שערך ה-BBC בשנת 2002 מופיע ריצ'רד במקום ה-82 ברשימת "מאה הבריטים הגדולים". אנשי ה-BBC שיערו שהכנסת המלך בעל החשיבות ההיסטורית הזניחה למקום גבוה כל כך היא תוצאה של הצבעה מסיבית מצד קבוצת לחץ.
מדרש אספה
מדרש אספה מדרש אגדה אבוד על חלקים מספרי במדבר ודברים.
שמו
ככל הנראה, המדרש קיבל את כינויו מהפסוק "אספה לי שבעים איש מזקני ישראל", כנראה משום שזה היה הפסוק הראשון בו. חוקרים רבים זיהו דרשה המופיעה בילקוט שמעוני לפסוק זה, ובה פירוט שמות שבעים הזקנים, כדרשה שפתחה את מדרש אספה ולדעות אחרות מקורה של דרשה זו הוא במדרש ילמדנו, ומדרש אספה נפתח בדרשה אחרת על פסוק זה, שלא זוהתה.
מקום וזמן עריכתו
יום-טוב ליפמן צונץ תיארך את חיבור המדרש למחצית הראשונה של המאה התשיעית וציין כי מקום החיבור הוא בבבל.
בדומה לצונץ, גם שי"ר סובר שהמדרש נערך בבית מדרשו של רב חנינאי גאון, כפי שמעידה הדרשה בילקוט שמעוני, ומתארך, לפיכך, את כתיבת המדרש למאה השמינית.
לעומתם, עמוס גאולה, ששלל את הזיהוי של דרשה זו עם מדרש אספה, טוען שמדרש אספה נערך כנראה בדרום איטליה במאה ה-9 או ה-10, וזאת על סמך המקורות המצטטים אותו (בעיקר ילקוט שמעוני), על סמך העובדה שאין בו כלל ארמית ונעדרת בו השפעת התלמוד הבבלי, וכן מכך שמצויים בו רמזים לפולמוס עם הנוצרים (והיעדר רמזים כאלו כלפי האסלאם) ולרקע תרבותי ביזנטי.
ציטוטים
קטעים מהמדרש שרדו במקורות אשכנזיים בני המאה ה-13: ילקוט שמעוני, פירוש רבנו אפרים, ספריו של רבי אלעזר מוורמייזא ומספר כתבי יד שטרם ראו אור.
את הקטעים ששרדו מהמדרש ליקט לראשונה שלמה בובר ב"כנסת ישראל" וקצת לאחר מכן שמעון משה חונס בתוך ספר "רב פעלים" של רבי אברהם בן הגר"א.
יוהאן ברגר
יוהאן ברגר (בגרמנית: Johann Nepomuk Berger; 11 באפריל 1845 – 17 באוקטובר 1933) היה שחמטאי אוסטרי, תאורטיקן, מחבר אטיודים, סופר ועורך. בשיאו מוקם במקום התשיעי בעולם מבחינת מד הכושר שלו. משנת 1899 היה מנהל האקדמיה לסחר של גראץ ומרצה לחשבונאות.
קריירה שחמטאית
בספטמבר 1870 ניצח ברגר בתחרות הראשונה שהתקיימה באימפריה האוסטרו-הונגרית בעיר גראץ. בשנת 1875 ניצח ברגר דו-קרב את אלכסנדר ויטק 14-4 בעיר גראץ, וסיים בתיקו דו-קרב עם פול ליפקה 3.5-3.5 באייזנבאך, בשנת 1896.
בשנת 1880 חלק ברגר מקום 5-6 בתחרות גראץ (ניצחו: מקס וייס, יוהנס מינקויץ' ואדולף שוורץ), חלק מקום 9-10 בתחרות ברלין 1881 (ניצח: ג'וזף הנרי בלקברן), הגיע למקום הרביעי בתחרות נירנברג 1883 (ניצח: שמעון אברמוביץ וינוור ), חלק מקום 11-12 בתחרות המבורג 1885 (ניצח: איזידור גונסברג ), חלק מקום 5-6 בתחרות פרנקפורט 1887 (ניצח: ג'ורג' הנרי מקנזי), הגיע למקום העשירי בתחרות ברסלב 1889 (ניצח: זיגברט טאראש ), חלק מקום 4-5 בתחרות גראץ 1890 (ניצח: גיולה מקובץ ), חלק מקום 8–9 בתחרות לייפציג 1894 (ניצח: זיגברט טאראש).
ברגר הגיע למקום השמיני בתחרות קלן 1898 (ניצח: עמוס ברן), חלק מקום 7-10 בתחרות מינכן 1900 (ניצחו: גזה מארוצי, קרל שלכטר והרי נלסון פילסבורי), חלק מקום 6-7 בתחרות קובורג 1904 (ניצחו: קורט פון ברדלבן, קרל שלכטר ורודולף סוידרסקי), הגיע שישי בתחרות ברמן 1905 (ניצחו: דוד ינובסקי וגזה מארוצי), חלק מקום 7-8 בתחרות וינה 1907 (ניצח: ז'ק מיזס), חלק מקום 16–18 בתחרות קרלסבאד 1907 (ניצח: עקיבא רובינשטיין ) והגיע למקום ה-15 בתחרות וינה 1908 (ניצחו: אולדריך דוראס, גזה מארוצי וקרל שלכטר). התחרות האחרונה בה השתתף הייתה בשנת 1931 בעיר ברנו.
שחמט בכתב
ברגר היה האוסטרי הראשון שניצח תחרות שחמט בהתכתבות בינלאומית חשובה. הוא עשה זאת בתוצאה המרשימה של 45 ניצחונות, ללא הפסד ועם שלוש תוצאות תיקו בתחרות של העיתון Monde Illustré שהתקיימה בין השנים 1889–1892.
יישום של מט לגל
במשחק שהתקיים בשנת 1888 בין יוהאן ברגר לבין פרוליך ניתן לזהות שני אירועים של מט לגל. האחד התממש בסוף המשחק, והשני בהסתעפות שהשחור נמנע ממנה.
1. ה4 ה5 2. פג3 פג6 3. פו3 ד6 4. רב5 רז4 5. פד5 פזה7 6. ג3 א6 7. רא4 ב5 8. רב3 פא5 9. פ:ה5 ר:ד1 (אם השחור משחק 9... פ:ב3 10. פ:ז4 פ:א1 11. פזו6+ ז:ו6 12. פ:ו6 מט
) 10. פו6+ ז:ו6 11. ר:ו7 מט
מחבר סיומים
ברגר היה מחבר סיומים פורה, ופרסם למעלה מ-100 סיומים, רבים מהם תרמו תרומות חשובות לתאוריית הסיומים. ספרו "תאוריה ופרקטיקה של הסיום" פורסם בשנת 1890, נערך מחדש בשנת 1922 והודפס מחדש עם תוספות זמן קצר לפני מותו בשנת 1933. זה היה הספר המודרני המקיף הראשון על סיומים פרקטיים ובמשך דורות היה הספר התקני לנושא.
פתרון: 1. ו5! א3 2. ו:ז6! א2 3. מז4 א1=מה 4. מח5 ועל כל מסע 5. ז4 ותיקו עקב פט.
פתרון: א4 מה4 2. א5 מד5 3. א6 מד6 וזוכה
שיטת ברגר
ברגר דן בשיטה לקביעת מנצח בתחרות כאשר יש שני שחקנים או יותר בעלי אותה תוצאה בתחרות, אך הוא לא פיתח אותה. השיטה נקראת על שמו, "שיטת ברגר". עיקרי השיטה: קביעת ציון שמחושב על ידי חיבור התוצאות של השחקנים נגדם זכה השחקן, בתוספת מחצית הנקודות של השחקנים עמם סיים בתיקו.
מות (אלה מצרית)
מוּת הוא שמה של אלה מצרית במצרים העתיקה. משמעות שמה במצרית קדומה הוא אמא. מות נחשבה לאלה חשובה הקשורה במים שהכול נברא דרכם. היא מתוארת כאישה כשעל ראשה היא נושאת את הכתרים הכפולים של מצרים, הכתר האדום של מצרים התחתונה והכתר הלבן של מצרים העליונה, שני הכתרים גם יחד מסמלים את איחוד מצרים. שליטי מצרים השונים תמכו בפולחן האלה מתוך רצון להדגיש את סמכותם ואת זכותם לשלוט.
בין תאריה הרבים היו גם "אם העולם", "העיניים של רע", "מלכת האלות", "גברת השמים" ו"אם האלים".
מקום הסגידה העיקרי לאלה היה בכרנך יחד עם בן זוגה האל אמון, ובנם האל ח'וֹנסוּ, המכונים השלישייה מתבאי. במקדש נמצא פסל שלה שנחשב כהתגלות הנשמה. הטקסים במקדש כללו תפילה יומיומית של פרעה וכוהנות מות.
מקדש דנדור
מקדש דנדור הוא מקדש נובי שנבנה בראשית תקופת האימפריה הרומית עבור האלים איזיס, הרפוקרטס ואוזיריס וכן שני אלים נוביים מקומיים – פדסי ופיחור. המקדש נבנה בנוביה, דרומה של מצרים של ימינו, סמוך לאסואן. כיום המבנה ממוקם באגף סאקלר של מוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק.
היסטוריה
המבנה הוקם בשנת 15 לפנה"ס בדנדור (שנקראה בעבר טוטזיס – כ-80 ק"מ דרומית לאסואן) בהוראת אוגוסטוס ושימש מקדש מצרי עד הפיכתו, בשנת 577 לכנסייה קופטית. כתובת המנציחה את הקדשת המבנה ככנסייה מופיעה על חזית המבנה. במהלך המאה ה-19 הותירו תיירים אירופים שביקרו במבנה כתובות גרפיטי על קירותיו.
חסות
{{פירושונים|
מקדש דנדור
תיאור המקדש
המקדש בנוי אבן חול, אורכו 25 מטרים משער המקדש ועד חלקו האחורי (קודש הקודשים), וגובהו 8 מטרים בנקודה הגבוהה ביותר. המקדש מעוטר בכתב חרטומים ובתחריטים אשר היו צבועים (כיום הצבע דהה ואינו נראה). בין התחריטים המופיעים על קירות המקדש ניתן לראות גומא הפפירוס ופרחי לוטוס. על שער המקדש הראשי ושער הכניסה למבנה הראשי תחריטים של השמש וכנפיים המסמלים את אל השמים הורוס. על הקירות החיצוניים של המבנה מופיעה דמותו של אוגוסטוס בדמות פרעה המביא מנחות לאלים איזיס, אוזיריס ובנם הורוס. בחדר הראשון של המקדש (האולם) תגליפים של אוגוסטוס מתפלל. החדר האמצעי של המקדש (הקודש) בו הוקרבו המנחות, והחדר הפנימי (קודש הקודשים) אינם מעוטרים.
חסות
ראו גם
}}
איקריוס
במיתולוגיה היוונית,ישנם שני אנשים הנקראים איקריוס (Icarius):
איקריוס היה אלוף בתחרויות ריצה, והסכים שבתו תתחתן רק עם האדם שינצח אותו. אודיסאוס הצליח לנצחו, התחתן עם פנלופה, ולהם בן יחיד - טלמאכוס, שנולד בזמן שאודיסאוס נקרא להילחם במלחמת טרויה.
המגרפה (בית המקדש)
על פי מקורות חז"ל, שלושה כלים שהיו בבית המקדש נקראו מגרפה. המפרשים נחלקו על זהותם, על היחס ביניהם, ועל השימוש בהם.
כלי השרת
המגרפה מוזכרת בתור כלי גדול ששימש לגריפת האפר והדשן של המערכה הגדולה אל התפוח. מגרפה זו הייתה אחת מכלי השרת של מזבח העולה, ומוזכרת במשנה כאשר מסופר על עבודת התמיד:. צורת המגרפה היא כעין יעה של ימינו, והיא נועדה לגריפת האפר מהמערכות לתפוח, בעוד שהצינורות היו כעין קלשון, ושימשו להזזת בשר הקרבנות שטרם נשרף. על פי המפרשים, מגרפה זו מוזכרת בין כלי המזבח שעשה משה, כ"יעים", בפסוק.
כלי נגינה
המגרפה הייתה כלי נגינה שמסופר עליה שהפיקה צלילים רבים. בתלמוד הבבלי מתואר שהמגרפה התפצלה לעשרה קנים, ובכל אחד עשרה נקבים, וכל קנה הוציא סוג זמר אחד. מכאן יוצא שהמגרפה הפיקה 100 סוגי זמר שונים. קיימת סברה נוספת כי המגרפה הפיקה אלף מיני זמר שונים אבל נאמר מיד, באותה המימרא, ש"מתניתא גוזמתא" = הגזימה המשנה, ומדובר בצלילים רבים, ולא ב-10X10X10.
מצילתיים
במסכת תמיד מוזכר שכדי להודיע שעומדים להקריב את קורבן התמיד, היו זורקים את המגרפה בין האולם למזבח והיא הייתה משמיעה קול אדיר.
אף מוזכר במשנה ש ואף ש.
אזור ברילואן
בפיזיקה של מצב מוצק, אזור ברילואן הוא תא יחידה בסריג ההופכי של מוצק גבישי.
הגדרה נוספת לאזור ברילואן הראשון היא קבוצת הנקודות במרחב k (המרחב ההופכי) שאפשר להגיע אליהם בלי לחצות מישור בראג.
אזור ברילאון קרוי על שמו של לאון ברילואן.
Fsck
fsck (ראשי תיבות של: file system check) היא כלי-מערכת לבדיקת תקינות ורציפות של מערכת קבצים במערכות הפעלה ממשפחת Unix.
שימוש
באופן כללי, fsck מורצת באופן אוטומטי עם עליית מערכת ההפעלה כאשר מאובחן מצב של חוסר רציפות במערכת הקבצים עקב כיבוי לא מתוכנן של המחשב כתוצאה מקריסת מערכת או אובדן מקור כוח. בפועל fsck ממומשת בהתאם לסוג מערכת ההפעלה וסוגי ומערכות הקבצים שבהן היא תומכת. עם זאת, באופן כללי ניתן לחלק את האפשרויות של כלי זה למספר סוגים כאשר מנהל המערכת מבצע שימוש יזום ב fsck, מערכת הקבצים צריכה להיות במצב שיבטיח בלעדיות ל fsck לבצע בה שינויים (כזה מצב יכול להתקבל על ידי הורדת מערכת הקבצים מנגישות - unmount, נגישות של מערכת הקבצים במצב קריאה בלבד עבור משתמשי המערכת, או הורדה כוללת של המערכת למצב תחזוקה) על מנת שלא תיפגע עקב כתיבות מיותרות בזמן הבדיקה והשינויים.
כלים דומים במערכות הפעלה מסוג ווינדוס הם CHKDISK ו SCANDISK.
דוגמה לשימוש במערכת הפעלה לינוקס:
יבצע סריקה ותיקון שגיאות עבור מערכת הקבצים שמאוחסנת במחיצת הדיסק sdb1.
תחזיקו חזק
"תחזיקו חזק" (באנגלית: "Hold Tight") הוא ספר מתח שכתב הרלן קובן. חברת ההפצה לאור "ידיעות ספרים" ("פרוזה") הוציאה את הספר מתורגם לעברית על ידי המתרגם ירון פריד. זהו הספר העשירי של הרלן קובן שתורגם לעברית. הספר נחשב רב-מכר.
תקציר הספר
נער בן שש עשרה ואם לשניים, שאין שום קשר ביניהם, נעלמים מביתם מבלי להשאיר סימן. גופה שעברה חבלה גופנית וכמעט בלתי ניתנת לזיהוי מתגלה בפח אשפה ברובע זונות ידוע לשמצה. אימייל על מסיבת סמים מוביל לכתובת הלא נכונה. ילד שזקוק להשתלת כליה פותח תיבת פנדורה משפחתית, שאולי עדיף שהייתה נישארת סגורה. הורים מודאגים מרגלים אחר פעילות המחשב האינטימית של בנם המתבגר, שחברו הטוב ביותר התאבד זמן קצר לפני כן. פליטת פה אומללה של מורה בכיתה ה' חורצת גורלות ומאיצה את העלילה לכיוונים בלתי צפויים שאין מהם דרך חזרה.
עדלי סטיבנסון
עדלָי יואינג סטיבנסון השני (באנגלית: Adlai Ewing Stevenson II; ) היה עורך דין, מדינאי ופוליטיקאי אמריקאי. במהלך שנות פעילותו הציבורית, זכה להכרה נרחבת כאינטלקטואל בשל נאומיו הרהוטים וקידום האידאולוגיה הפרוגרסיבית בתוך המפלגה הדמוקרטית. סטיבנסון שירת בתפקידים שונים בממשלה בשנות השלושים והארבעים כמנהל ההתאמה החקלאית, מנהל האלכוהול הממשלתי, מחלקת הצי של ארצות הברית ומחלקת המדינה של ארצות הברית. בנוסף כיהן בוועדה שהקימה את האומות המאוחדות והיה חבר במשלחת האמריקנית הראשונה שהתכנסה במסגרת זו. הוא כיהן כמושל אילינוי ה-31 בין השנים 1949 ל-1953, והיה מועמד פעמיים לנשיאות ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית נגד דווייט אייזנהאואר בשנים 1952 ו-1956. בשתי מערכות הבחירות הפסיד בפער גדול.
ב-1960 התמודד סטיבנסון בפעם השלישית על המועמדות לנשיאות מטעם הדמוקרטים, אך הובס בידי הסנאטור ג'ון פיצג'רלד קנדי ממסצ'וסטס. אחרי בחירתו של קנדי לנשיאות כיהן כשגריר ארצות הברית באומות המאוחדות מ-1961 עד מותו. הוא נפטר ב-1965 מאי-ספיקת לב לאחר התקף לב שעבר בלונדון. לסטיבנסון נערכה הלוויה ציבורית בעיר ניו יורק וכן שתי הלוויות בוושינגטון הבירה ובעיר ילדותו בלומינגטון שבמדינת אילינוי. הוא נקבר בבית הקברות של בלומינגטון. לאחר מותו, הוכר הבית בו נולד כאתר מורשת היסטורי-תרבותי.
סטיבנסון נחשב לאחד המדינאים בעלי החזון וממעצבי הדרך במפלגה הדמוקרטית בארצות הברית וכדמות משמעותית בעיצוב תפיסת העולם והמיצוב הפוליטי של המחנה הפרוגרסיבי במפלגה הדמוקרטית.