cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
וולודימיר זלנסקי
כניסה לפוליטיקה
הנשיא פורושנקו ותומכיו טענו שניצחונו של זלנסקי יועיל לרוסיה. ב-19 באפריל 2019 במתחם הספורט הלאומי אולימפייסקי התקיימו דיונים נשיאותיים בצורה של הצגה. בנאום ההיכרות שלו הודה זלנסקי כי ב-2014 הצביע עבור פורושנקו, אבל "טעיתי. טעינו. הצבענו עבור פורושנקו אחד, אבל קיבלנו אחר. הראשון מופיע כשיש מצלמות וידאו, השני פטרו שולח את מדבדצ'וק פריוויטיקי (ברכות) למוסקבה". למרות שזלנסקי אמר בתחילה כי יכהן רק קדנציה אחת, הוא חזר בהבטחה זו במאי 2021, ואמר שעדיין לא החליט. זלנסקי הצהיר כי כנשיא הוא יפתח את הכלכלה וימשוך השקעות לאוקראינה באמצעות "התחלה מחדש של מערכת המשפט" והחזרת האמון במדינה. הוא גם הציע חנינת מס ומס קבוע של 5 אחוזים לעסקים גדולים שיכולים להיות גדל "בדיאלוג איתם ואם כולם יסכימו". לדברי זלנסקי, אם אנשים ישימו לב שהממשלה החדשה שלו "עובדת ביושר מהיום הראשון", הם יתחילו לשלם את המיסים שלהם.
מצע הבחירות של המפלגה קרא למהלכי חקיקה שנחשבו מרחיקי לכת למאבק בשחיתות: ביטול החסינות הפוליטית של נבחרי ציבור, הסדר מנגנון קידום מועד בחירות עבור נבחרי ציבור שאיבדו את אמון הציבור אותו אמורים לייצג, להטיל אחריות משפטית על פקידים בעוון התעשרות בלתי-חוקית (מערכת שהייתה קיימת באוקראינה בעבר אך בוטלה), קידום דה-ריכוזיות של הממשל על בסיס נורמות מנהליות של מדינות האיחוד האירופי, למנוע מבעלי חברות תקשורת להשפיע על מה שעיתונאים אומרים או כותבים, ארגון מחודש של מערכת הפרקליטות המדינית, הסדר חוקי החרמת רכוש של פעילי ממשל ונבחרי ציבור שהורשעו בשחיתות ועוד. המצע הביטחוני קרא להפחתת תקציב הביטחון מתוך תקציב המדינה ל-5 אחוז, לספק תמיכה חקיקתית ליוזמות נשיאותיות (יוזמות שזלנסקי קידם לאחר בחירתו) שמטרתן להחזיר את השלמות הטריטוריאלית וריבונות מדינית אוקראינית על שטחים בדלנים וחצי האי קרים ורפורמה בארגון הצבא לפי סטנדרטים של נאט"ו.
הבחירות לנשיאות 2019
שישה חודשים לפני שהכריז על מועמדותו לבחירות הנשיאותיות ב־2019 (ב־31 בדצמבר 2018), זלנסקי כבר הוזכר כאחד האנשים הפופולריים בסקרי דעת הקהל (בייחוד באזורי מזרח ודרום אוקראינה). אחרי חודשים של שמועות ותגובות, הוא הודיע בשידור חי בתוכנית של אולפני רובע 95 בערוץ 1+1 על התמודדותו בבחירות לנשיאות. נשיא אוקראינה נבחר כל חמש שנים באמצעות מערכת בחירות בת שני סיבובים. אם מועמד לא מצליח לזכות ביותר מ-50% מהקולות בסיבוב הראשון, נערך סיבוב שני. על פי פרק 5, סעיף 103 בחוקת אוקראינה, על המועמדים להיות אזרחים אוקראינים שהתגוררו באוקראינה במשך עשר שנים לפני יום הבחירות ועליהם לשלוט היטב <font color="#0b0617">בשפה האוקראינית. לפי החוקה, הבחירות לנשיאות מתקיימות ביום ראשון האחרון של החודש האחרון של השנה החמישית לכהונת הנשיא המכהן. אם כהונת הנשיא מסתיימת לפני פרק הזמן החוקי עקב נבצרות וכדומה, אז הבחירות חייבות להתקיים בתוך 90 ימים מסוף הכהונה.
באופן מפתיע, בסקרים שנערכו בינואר 2019 התברר כי זלנסקי הוא המועמד הפופולרי ביותר וזכה לתמיכה של 19% (כל זאת על רקע גילומו את תפקיד הנשיא בסדרה "משרת העם"), במקום השני ניצבה יוליה טימושנקו ממפלגת "מולדת" עם 18.2% אחוזי תמיכה כשבסיס התמיכה בה מגיע ממערב ומצפון אוקראינה, למקום השלישי הגיע נשיא אוקראינה המכהן פטרו פורושנקו (שהתמודד לקדנציה שנייה) עם 15% אחוזי תמיכה, אחריו מנהיג "המצע האופוזיציוני לחיים", יורי בויקו עם 10% ואחריו שר ההגנה האוקראיני לשעבר אנטולי הרישצ'נקו עם 8.5 אחוזים. בבחירות לנשיאות אוקראינה 2019 ניצח זלנסקי בסיבוב הראשון עם 30 אחוזי תמיכה ועלה לסיבוב השני שבו התמודד מול הנשיא המכהן פטרו פורושנקו, שקיבל 15 אחוזי תמיכה בלבד בסיבוב הראשון. לאחר שהוכרז רשמית על תוצאות הסיבוב הראשון על ידי ועדת הבחירות המרכזית, ב-2 באפריל 2019, זלנסקי הזמין את פטרו פורושנקו לדיבייט בשידור חי, באצטדיון האולימפי בקייב. הדיבייט שהתקיים ב-19 באפריל 2019, הוא הדיבייט הראשון מאז זה שנערך ב-2004 בין ויקטור ינוקוביץ' לוויקטור יושצ'נקו. הדיבייט נערך באצטדיון האולימפי לעיני 22,000 צופים והועבר בשידור חי.
הבחירות התקיימו על רקע מיתון כלכלי ממושך באוקראינה שבא לידי ביטוי פוליטי בהתמרמרות מפעילותו של פורושנקו כנשיא. זלנסקי נבחר לנשיא אחרי שזכה גם בסיבוב השני ברוב של יותר מ־73% מהקולות. עם בחירתו הוא היה לנשיא הצעיר ביותר בתולדות אוקראינה (בן 41), ליהודי הראשון בתפקיד, ולנשיא הפופולרי ביותר בעת בחירתו מבחינת אחוז הקולות (73%); השיא הקודם היה שייך לליאוניד קרבצ'וק, שנבחר ברוב של 61% מהקולות בבחירות 1991. זלנסקי נבחר בעיקר הודות לכישוריו הרטוריים, תדמיתו הציבורית המוכרת, מצע הבחירות שלו שדגל ברפורמה ומאבק בשחיתות והיותו מהווה סמל להתחדשות במערכת הפוליטית עקב היותו זר לה.
ממשל ובחירות פרלמנטריות
זלנסקי הושבע לנשיאות ב־20 במאי 2019 וכבר בטקס ההשבעה הודיע על פיזור הפרלמנט הנוכחי והקדמת הבחירות לפרלמנט (הראדה העליונה). זמן קצר לאחר כניסתו לתפקיד החל בסבב מינויים: הוא מינה את ידידו אנדריי בוגדן לראש הסגל הנשיאותי ופתח את דלתות הארמון הנשיאותי לכל מי שחפץ לבקר בו ופיטר את רמטכ"ל צבא אוקראינה ויקטור מוז'נקו. במקומו מינה את רוסלן חומצ'ק. בנוסף מינה את ידידו איוואן בקאנוב לסגן ראש שירות הביטחון האוקראיני וראש המינהל הראשי למלחמה בשחיתות ובפשע המאורגן; לראש שירות הביון החיצוני מינה את ולדיסלב בוחארוב, ממפלגתה של יוליה טימושנקו, מולדת; למזכיר המועצה לביטחון לאומי והגנה מינה את אלכסנדר דניליוק, שר האוצר לשעבר. זלנסקי נחל הצלחה מרשימה גם בבחירות הפרלמנטריות שנערכו ביולי 2019, כאשר מפלגתו "משרת העם" הפכה למפלגה הגדולה ביותר בפרלמנט, עם 43.16 אחוזי תמיכה והיה למנהיג הפוליטי הראשון בתולדות אוקראינה המודרנית שהשיג רוב מוחלט ממושבי הפרלמנט (בשל שיטת הבחירות, בה נתונים כמחצית ממושבי הבית לבחירה ישירה, ובמסגרתם השיג רוב מוחץ, בנוסף ל-43% מן המושבים הנבחרים בבחירות יחסיות). לפיכך יוכל להרכיב ממשלה ללא צורך בקואליציה. על 450 מושבי הראדה העליונה נבחרו 242 חברים מטעם "משרת העם" והמפלגות "למען העתיד" ו"אמון" הביעו תמיכה בממשלה. בהרכב זה נותרו 116 מושבים באופוזיציה, עוד 24 חברי פרלמנט שהיו פוליטיקאים עצמאיים ועוד 27 מושבים ריקים.
באוגוסט 2019 פתח את מושב הראדה העליונה והציג את מועמדיו לתפקידים בכירים בממשל: או לכסיי הונצ'רוק מונה לראש ממשלת אוקראינה, רוסלן ריאבושאפק מונה לתובע הכללי של אוקראינה במקום יורי לוצנקו, ואילו איוואן בקאנוב, שמונה לממלא מקום ראש שירות הביטחון האוקראיני, קיבל מינוי קבוע. באופן מפתיע שר הפנים ארסן אבאקוב שמר על משרתו למרות ביקורת רבה על תפקודו.
מגעים להסדר ומדיניות חוץ
ביולי 2019 קרא לנשיא רוסיה, ולדימיר פוטין, להיפגש במינסק לנהל דו-שיח ומשא ומתן למציאת פתרונות למשבר אוקראינה. השניים דיברו ביניהם בטלפון באותו החודש. בספטמבר 2019 יזם עם הנשיא פוטין עסקת חילופי שבויים שבמסגרתה שוחררו 35 אסירים אוקראיניים, בהם גם 23 המלחים שנעצרו בעקבות התקרית במצר קרץ'. בנובמבר אותה שנה משא ומתן עם רוסיה אפשר גם את החזרת הספינות שהוחרמו. בדצמבר 2019 הוביל מהלך שבו נפטוגז האוקראינית חתמה על הסכם גז חדש עם גזפרום הרוסי, במסגרתו רוסיה תספק לאירופה גז דרך אוקראינה לחמש השנים הקרובות. עקב חילוקי דעות עם ראש ממשלתו, הלה הוחלף לאחר פחות משנה בתפקידו. במקומו של הונצ'רוק מונה דניס שמיהל. ביולי 2020 סייע בשחרור בני ערובה שנחטפו בעיר לוצק, כשצייץ סרטון של חואקין פניקס בחשבון הטוויטר שלו, זאת לפי דרישת החוטף שבתמורה שחרר את בני הערובה.
באוגוסט 2019 יצא ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, לביקור רשמי באוקראינה במהלכו נפגש עם הנשיא זלנסקי ורבה של קייב הרב יונתן בנימין מרקוביץ'. בינואר 2020 זלנסקי הגיע לביקור בישראל לרגל פורום השואה העולמי החמישי שנערך בירושלים וערך פגישות עם בכירים ישראלים וסיור ביד ושם, אך בסופו של דבר לא השתתף בפורום עצמו כדי לפנות מקומות ישיבה לניצולי שואה שלא הוזמנו לטקס. באוקטובר 2021 ביקר באוקראינה נשיא ישראל יצחק הרצוג, בביקור החוץ הראשון שלו מאז החל את כהונתו, במהלכו בין היתר נפגש עם זלנסקי והשתתף באירוע לציון 80 שנים לטבח באבי יאר וחנוכת אנדרטאות חדשות לזכרו.
פרשת טראמפ-אוקראינה
בספטמבר 2019 מצא זלנסקי את הממשל שלו נדחק למרכזה של שערורייה פוליטית בארצות הברית כאשר אדם בקהילת המודיעין האמריקאית הגיש תלונה רשמית על מעשיו של הנשיא האמריקאי דונלד טראמפ. הנושא נגע לכאורה לעיכוב שביצע הנשיא של חבילת סיוע צבאית משמעותית לעבר אוקראינה, אלא שבמהלך חקירת הפרשה התברר כי אוקראינה יזמה חקירה של עבירות לכאורה של סגן נשיא ארצות הברית לשעבר ג'ו ביידן ובנו האנטר. האנטר ביידן כיהן במועצת המנהלים של קונצרן האנרגיה "החזקות בוריסמה" (Burisma Holdings), וטראמפ טען, ללא ראיות, שאביו ג'ו ביידן, שהיה יריב פוליטי שלו לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2020, השתמש במשרה שלו לטובת בנו.
באפריל 2019 הודיע ביידן כי יתמודד על מועמדות המפלגה הדמוקרטית לנשיאות כדי לקרוא תיגר על טראמפ ב-2020, וביידן הפך במהרה למועמד המוביל של המפלגה. המגעים בין עורך דינו האישי של טראמפ, ראש עיריית ניו יורק לשעבר, רודי ג'וליאני, לבין יורי לוצנקו, התובע הכללי של אוקראינה ומקורב לזלנסקי, החלו זמן קצר לאחר מכן, וזאת עוד לפני השבעתו של זלנסקי לנשיא. דיונים אלה התמקדו בתחילה בטענות הקשורות לבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2016 ומנהל קמפיין הבחירות של טראמפ לשעבר, פול מנפורט, אך עד מהרה הם התרחבו לכלול את ביידן. צוות הממשל הנבחר של זלנסקי דחה בקשה להיפגש עם ג'וליאני על מה שהם ראו כעניין של פוליטיקה פנימית בארצות הברית, אך טראמפ המשיך לרדוף אחרי ההאשמות. בשיחת טלפון עם זלנסקי ב-25 ביולי 2019, טראמפ דן בחקירה של משפחת ביידן. אף על פי שטראמפ הודה כי הורה לעצור את חבילת הסיוע המיועדת לאוקראינה לקראת השיחה ההיא, הוא טען כי לא הוצע או דרש כל מתנה או מחווה. זלנסקי הצהיר כי יבדוק את עניין בוריסמה, ובהמשך פיטר את לוצנקו באוגוסט. באותה תקופה כמעט 400 מיליון דולר בסיוע הצבאי של ארצות הברית נותרו באמצע הדרך לאוקראינה, למרות האישור הדו-מפלגתי של העברת הכספים מהקונגרס האמריקאי. הכספים הללו הועברו לבסוף ב-11 בספטמבר 2019, אך בשלב זה, חברי הקונגרס האמריקאי החלו לדחוף למידע נוסף בנוגע לטראמפ ולפרטי השיחה שלו עם זלנסקי ב-25 ביולי. קריאה זו והניסיון לכאורה של טראמפ ללחוץ על זלנסקי שימשו בסיס לחקירת הליך ההדחה הראשון של דונלד טראמפ שביצע בית הנבחרים האמריקאי. הליך ההדחה נפתח בחקירה ב-24 בספטמבר 2019. טראמפ הורשע על ידי בית הנבחרים אך בסופו של דבר זוכה על ידי הסנאט, והגיב בסדרת פיטורי פקידי ממשל שהיו מעורבים בפרשה. משמעות הדבר הייתה פיטוריהם של כמה מומחים רוסים ואוקראינים מצוות היועץ לביטחון לאומי האמריקאי.
טיסה 752 UIA
לפני שנת 2020 היו יחסי אוקראינה–איראן חזקים. איראן ניסתה לחזק את היחסים באירופה כולל אוקראינה. ב-8 בינואר 2020, הצבא האיראני הפיל בטעות את טיסה 752 של יוקריין אינטרנשיונל איירליינס, מה שהעיב על היחסים בין שתי המדינות. המטוס התרסק דקות אחדות לאחר המראתו מנמל התעופה הבינלאומי האימאם חומייני בטהראן בירת איראן כשעל סיפונו 176 נוסעים ואנשי צוות, שנספו כולם. המטוס התרסק כתוצאה מפגיעת טיל קרקע-אוויר איראני, ששוגר בטעות. זלנסקי ביקש שיתוף מידע של איראן במסגרת החקירה שקיימה, אך נמנע מהצהרות חד משמעיות מייד לאחר האירוע. ארבעה ימים לאחר נפילת המטוס, הודיע זלנסקי כי הוא ונשיא איראן חסן רוחאני "הסכימו על שיתוף פעולה משפטי וטכני מלא, כולל נושאי פיצויים." בתחילת פברואר זלנסקי אמר בראיון לטלוויזיה כי הקלטות שהודלפו מאיראן "מוכיחות שהצד האיראני ידע מלכתחילה שהמטוס שלנו נפגע מטיל ", אך נמנע מלפרסם זאת. בטווח הארוך, האירוע העיב על יחסי המדינות.
כלכלה והתמודדות עם מגפת הקורונה
ב־2019, כ־1.1% מהאוקראינים חיו מתחת לקו העוני הלאומי, והאבטלה דורגה עם כ־4.5%. באותה שנה, 5-15% מהאוכלוסייה האוקראינית סווגה כמעמד הביניים והאינפלציה הסתכמה ב־4.1%, והאטה לשפל של שש שנים. נכון לספטמבר 2020, החוב הממשלתי של המדינה הוא בערך 52% מהתמ"ג הנומינלי שלה. עוד ב-2019, Fitch Ratings, חברה מובילה עולמית בדירוג אשראי ומחקר, שדרגה את דירוג ברירת המחדל של מנפיקי מטבע חוץ ומטבע לאומי באוקראינה לטווח ארוך (IDR) מ-"B מינוס" ל-"B" ושיפרה את התחזית על דירוג האשראי מיציבה ליציבה לאופטימית. אוקראינה עמדה במאמצים לנטילת גישה למימון פיסקאלי וחיצוני, שיפור היציבות המאקרו-כלכלית וירידה בחובות הציבוריים. אוקראינה עלתה בשבעה מקומות בדוח השנתי של הבנק העולמי ב-2020 (מדד קלות עשיית העסקים). ניהול מאקרו כלכלי מוצלח של ממשלת זלנסקי סייע בהפחתת האינפלציה והריבית משנת 2019.
כפי שהיה במדינות רבות ברחבי העולם, חיי היומיום באוקראינה הושפעו עמוקות מהתפרצות מגפת הקורונה. זלנסקי יצר אסטרטגיית הפחתה לאומית שנועדה להגביל את התפשטות נגיף COVID-19, אך מספר פוליטיקאים מקומיים התנגדו למדיניות ההגבלות של קייב. ראשי ערים של כמה מהערים הגדולות באוקראינה, שהיו בעלי סמכויות מועצמות מאז הרפורמות הממשלתיות ב-2014 שהחזירו אוטונומיה משמעותית לרמה המקומית, התעמתו עם זלנסקי על רקע הצעות לסגירת עסקים וצעדי סגר. למאבקים הפוליטיים בין זלנסקי לראשי הערים הייתה השפעה משמעותית על הבחירות המקומיות באוקטובר 2020. מפלגות אזוריות היו המנצחות הגדולות בעיקר המרוצים לראשות הערים בעוד מפלגות לאומיות, כולל "משרת העם" של זלנסקי, כשלו. הביצועים האלקטורליים הגרועים שיקפו גם ירידה כללית בתמיכה הציבורית בזלנסקי. נראה כי מצע הרפורמה הפופוליסטית שסחפה אותו למשרת הנשיאות נבלמה, והסכסוך במזרח אוקראינה נותר מעורער כאשר לא הושגה פריצת דרך במגעים להסדר. מגפת הקורונה הובילה ל-4,809,624 מקרי הדבקה מאומתים ומתוכם ל-105,505 מתים באוקראינה. בשנת 2021, השכר הנומינלי הממוצע באוקראינה הגיע לרמתו הגבוהה ביותר ב־₴14,282 (525 דולר) לחודש. עוד ב-2021 החל זלנסקי במערכה כלכלית ומדינית נגד האוליגרכים האוקראינים השולטים בעיקר כלכלת ארצו. האוליגרכים של אוקראינה הם אליטה קטנה של אנשי עסקים שהם אילי הון השולטים בחייה הכלכליים והפוליטיים של המדינה. רובם התעשרו בשנות ה-90 על ידי רכישת נכסי מדינה בזול עם הפרטתם בתום התפרקות ברית המועצות. האוליגרכים, דרך מימונים כספיים, משפיעים עמוקות על ההתנהלות הכלכלית, חברתית ומדינית של אוקראינה. לרבים יש מפלגות פוליטיות משלהם ותחנות טלוויזיה שמייצגות אותם ותומכות בהם. לחלקם יש גם שופטים ועובדי מדינה בכירים המוכנים לעשות כרצונם אם יתעורר הצורך. במרץ, איגור קולומויסקי, מיליארדר שהיה בעבר בעל קשרים עסקיים עם זלנסקי, "סומן" על ידי ארצות הברית, בברכת ממשלו של זלנסקי, במעורבות ב"שחיתות משמעותית". קולומויסקי הוא מהנודעים באוליגרכים באוקראינה, והוא אוחז בהשפעה על תעשיות רבות, מייצור פלסטיק ועד לתעשיית התעופה. במאי 2021 זלנסקי הוביל מהלך נגד האוליגרך האוקראיני ותומך רוסיה הידוע ויקטור מדבדצ'וק. במשך שנים מדבדצ'וק, מנהיג המפלגה הפרו-רוסית "לחיים", נסבל בחוגים פוליטיים אוקראינים מכיוון שהוא נתפס כערוץ תקשורת חשוב עם הקרמלין. מכיוון שזלנסקי קידם מגעים להסדר מדיני עם רוסיה על סיום הסכסוך בדונבאס, מאזן הכוחות השתנה כך שהתאפשר לו לחבל בפעילותו של מדבדצ'וק.
במהלך מסע הבחירות שלו לנשיאות, זלנסקי אמר שהוא תומך בהפיכתה של אוקראינה לחברה באיחוד האירופי ובנאט"ו, אך הוא אמר שהבוחרים האוקראינים צריכים להחליט על חברותה של המדינה בשני הארגונים הללו במשאלי עם.[251] עם זאת, הוא האמין שהעם האוקראיני כבר בחר ב"אירו-אינטגרציה".[251][252] יועצו הקרוב של זלנסקי, איבן בקאנוב, אמר גם כי המדיניות של זלנסקי תומכת בחברות באיחוד האירופי ובנאט"ו, ומציעה לקיים משאלי עם על חברות.[253] תוכנית הבחירות של זלנסקי טענה שהחברות האוקראינית בנאט"ו היא "הבחירה של המידאן והמסלול המעוגן בחוקה, בנוסף, היא מכשיר לחיזוק יכולת ההגנה שלנו".[254] התוכנית קובעת כי על אוקראינה להגדיר את היעד להגיש בקשה לתוכנית פעולה של חברות נאט"ו ב-2024.[254] התוכנית גם קובעת שזלנסקי "יעשה הכל כדי להבטיח" שאוקראינה תוכל להגיש בקשה לחברות באיחוד האירופי ב-2024.[255] יומיים לפני הסיבוב השני, זלנסקי הצהיר שהוא רוצה לבנות "אוקראינה חזקה, חזקה וחופשית, שאינה האחות הצעירה של רוסיה, שאינה שותפה מושחתת של אירופה, אלא אוקראינה העצמאית שלנו".[256]
באוקטובר 2020 הביע תמיכה באזרבייג'ן בכל הנוגע למלחמת נגורנו קרבאך השנייה בין אזרבייג'ן לארמנים אתניים על האזור השנוי במחלוקת של נגורנו קרבאך.
בפברואר 2022 הגיש בקשה לאוקראינה להצטרף לאיחוד האירופי.
זלנסקי ניסה למצב את אוקראינה כמפלגה נייטרלית במתיחות הפוליטית והמסחרית בין ארצות הברית לסין. בינואר 2021 אמר זלנסקי בראיון לאקסיוס כי הוא אינו תופס את סין כאיום גאופוליטי וכי אינו מסכים עם קביעות ארצות הברית כי היא מייצגת איום כזה.
במהלך הקמפיין לנשיאות, הבטיח זלנסקי הצעות חוק למלחמה בשחיתות, כולל הסרת החסינות מנשיא המדינה, מחברי ה-Verhovna Rada (הפרלמנט האוקראיני) ושופטים, חוק על הדחה, רפורמה בחוקי הבחירות ומתן משפט יעיל. על ידי חבר מושבעים. הוא הבטיח להביא את השכר לאנשי צבא "לרמת הסטנדרטים של נאט"ו.
למרות שזלנסקי מעדיף בחירות עם פתקי בחירות פתוחים ברשימה, לאחר שכינה את הבחירות לפרלמנט האוקראיני ב-2019, הצעת החוק שלו "על תיקונים לכמה חוקים באוקראינה בקשר לשינוי שיטת הבחירות לבחירת סגני העם" הציעה לקיים את בחירות ברשימה סגורה, משום שהקדנציה בת 60 הימים לבחירות המהירות לא "הותירה שום סיכוי להכנסת השיטה הזו".
זלנסקי התנגד להתמקדות בשפה הרוסית באוקראינה ולאסור על אמנים בשל דעותיהם הפוליטיות (כגון אלה שנתפסו על ידי הממשלה כאנטי-אוקראיניות).באפריל 2019, הוא הצהיר שהוא לא נגד מכסת שפה אוקראינית (ברדיו ובטלוויזיה), אם כי הוא ציין שניתן לצבוט אותן. הוא גם אמר כי אמנים רוסים "שהפכו לפוליטיקאים (אנטי-אוקראינים) צריכים להישאר אסורים בכניסה לאוקראינה.
הפלישה הרוסית לאוקראינה
בין אוקטובר לנובמבר 2021, רוסיה החלה בהצטברות מסיבית של חיילים וציוד צבאי לאורך גבולה עם אוקראינה, ובנוסף גם העבירה כוחות לתוך בלארוס וייצבה אותם על הגבול האוקראיני-בלארוסי. במהלך החודשים הבאים נשלחו כוחות נוספים לבלארוס (לכאורה לתרגילים צבאיים משותפים עם צבא בלארוס), המובלעת הבדלנית של טרנסניסטריה במולדובה, ולחצי האי קרים שנכבש על ידי רוסיה ב-2014. עד פברואר 2022 העריכו אנליסטים מטעם נאט"ו כי לא פחות מ-190,000 חיילים רוסים מקיפים את אוקראינה לאורך הגבול הצפוני-מזרחי-דרומי שלה והזהירו כי פלישה רוסית קרובה.
בעוד מנהיגי המערב התייעצו גם עם זלנסקי וגם עם פוטין במאמץ להדוף פלישה רוסית שנראתה בלתי נמנעת, פרסם פוטין דרישות שכללו סמכות רוסית להטלת וטו בפועל על התרחבות צבאית של נאט"ו והעברה של כוחות נאט"ו למדינות שנעשו חברות אחרי 1997. זה יסיר, למעשה, את מטריית הביטחון של נאט"ו ממזרח ודרום אירופה כמו גם מהמדינות הבלטיות. דרישות אלו נדחו על הסף. ב-22 בפברואר רוסיה הכירה בריבונות הרפובליקה העממית של דונצק והרפובליקה העממית של לוהנסק והחלה להניע את כוחות צבאה לתוך שטחי דונבאס, כביכול בהסכמה עם הממשלות הלגיטימיות של הרפובליקות. יומיים אחר כך, ב-24 בפברואר, החלה הפלישה הרוסית לאוקראינה, שסימלה את פרוץ מלחמת רוסיה-אוקראינה.
ב-24 בפברואר 2022 הכריז נשיא רוסיה ולדימיר פוטין על החלטתו לקיים מבצע צבאי במזרח אוקראינה. לטענתו, מטרת המבצע היא "לעצור את רצח העם" שהתרחש בדונצק ולוהנסק, ולהביא ל"דה-נאציפיקציה ודה מיליטריזציה" של אוקראינה. דקות ספורות לאחר הכרזתו של פוטין, דווח על פיצוצים באזור קייב, חרקוב, אודסה ודונבאס. הרוסים הנחיתו כוחות באודסה ומריופול ושיגרו טילי שיוט על שדות תעופה, מפקדות צבאיות ומחסני נשק באזור קייב, חרקוב ודניפרו. החלה פלישה תלת-חזיתית לאוקראינה, דרך בלארוס מצפון, דונבאס ממזרח וחצי האי קרים מדרום.
קצת לפני השעה 7:00 הכריז זלנסקי, על משטר צבאי בכל רחבי המדינה ועל ניתוק הקשרים הדיפלומטיים עם רוסיה. בעקבות התקיפות נסגר כל המרחב האווירי של אוקראינה. מאות ואלפי תושבים אוקראינים החלו נמלטים מהבירה קייב לכיוון מערב, תוך יצירת עומסי תנועה רחבי היקף במערב העיר. בזמן הפלישה הרוסית לאוקראינה, זלנסקי הודיע כי ארצו עומדת על שלמותה הטריטוריאלית ותילחם בפולשים הרוסים. מול טענות הממשלה הרוסית כי אוקראינה מנוהלת בידי נאו-נאצים הגיב בעת נאום שעות ספורות לאחר תחילת הפלישה: "כיצד אני יכול להיות נאצי? תסבירו (בכוונתו לממשלת רוסיה) את זה לסבא שלי, שעבר את כל המלחמה בחיל הרגלים של הצבא הסובייטי, ומת כקולונל באוקראינה עצמאית." החלו המתקפה על חרסון, המתקפה על קייב והמתקפה על מזרח אוקראינה במקביל. בחזית קייב נכבשה צ'רנוביל לאחר קרב, בעוד הכוחות בצ'רניהיב הדפו את תנועת הצבא הרוסי לעברם. ב-25 בפברואר, יום שישי, הגיעו הכוחות הרוסים לפאתי קייב והחל קרב קייב. זלנסקי ניהל מגעים עם מנהיגי מדינות המערב בניסיון לשכנעם לפעול נגד רוסיה באמצעות סנקציות חמורות. זלנסקי בחר להישאר בעיר הבירה קייב למרות התקיפה הרוסית הקשה והסכנה שנשקפה לחייו. בערב 25 בפברואר עלה, ביחד עם סגל ההנהגה המדינית שבראשותו, מעל הבונקר בקייב ויצא בהצהרה לציבור כי ההנהגה נשארת בקייב ביחד עם כל העם והצבא האוקראיני ולא נוטשת אותה. בזמן המלחמה אף פורסם כי גורמים במערב הציעו לו מקלט, עקב הסכנה הנשקפת לחייו, הוא בחר להישאר להילחם, ואף אמר שהוא. רבים באוקראינה וברחבי העולם ראו בו דמות הירואית, בעקבות הצעד הזה והנחישות הרבה שהוא גילה למשך ימי הלחימה. הודעות של הערצה לנחישותו של הנשיא התפרסמו אף מכיוונם של גורמים באופוזיציה באוקראינה שהופתעו לטובה מהתנהלותו.
הממשלה נקטה צעדים נואשים, חילקה נשק לאזרחים והצהירה כי בקבוקי תבערה הם למעשה נשק חוקי. לאחר הדיפת המתקפה החזיתית של הצבא הרוסי על קייב, החלה התאגדות של יותר ויותר כוחות רוסים מסביב לקייב והחלה פעולת כיתור על העיר במקביל להפצצות ממושכות. בשעות הצהריים ב-26 בפברואר הטיל ראש עיריית קייב ויטלי קליצ'קו עוצר שנמשך ברציפות מהערב ועד בוקר 28 בפברואר, ללא הפוגות. לחימה נמשכה באזור חרקוב, שבה גם כן נהדפה המתקפה הרוסית החזיתית ושגם בה הוטל עוצר לילי. אתרי ממשל רוסיים הושבתו בעקבות תקיפת סייבר של אנונימוס, המשתפת פעולה עם אוקראינה. בליל 27 בפברואר נכבשה ברדיאנסק בדרום ועיר הנמל מריופול לחופי ים אזוב כותרה לחלוטין. ב-28 בפברואר פורסם כי אנשי קבוצת וגנר הסתננו לקייב במטרה להתנקש בחיי זלנסקי. בצהריים, החלו שיחות המשא ומתן בין הרוסים לאוקראינים בבלארוס. לאחר השיחות, נשמעו פיצוצים עזים ממזרח למרכז קייב. בתוך כך הגיש זלנסקי בקשה לצירוף מדינתו לאיחוד האירופי. הוא נאם באופן מקוון בכמה פרלמנטים בניסיון להשיג סיוע נוסף מהמדינות השונות.
הנסיגה הרוסית מהצפון והמערכה במזרח
ב-25 במרץ, צבא רוסיה טען שהשלב הראשון ב"מבצע המיוחד" הושלם והוא ישקיע את עיקר מאמציו בדונבאס. עד ראשית אפריל, עזבו הרוסים את כל צירי ההתקדמות הצפוניים ונסוגו ממחוזות קייב, צ'רניהיב וסומי. במהלך הנסיגה הרוסית מהצפון התגלה טבח בוצ'ה שביצעו הכוחות הרוסים. זלנסקי פנה אל אמהות החיילים הרוסים בווידאו בשפה הרוסית ושאל כיצד ילדיהם בנוסף לבוזזים הפכו גם למוציאים להורג. בהמשך פנה להנהגת רוסיה ותיאר את המעשים כרצח עם. ב-19 באפריל הודיעו האוקראינים שרוסיה פתחה במתקפה גדולה באזור דונבאס, לאחר שהעבירה כוחות חזקים לאזור זה. מקורות רוסיים הכריזו גם הם על פתיחת "השלב השני" של המערכה הצבאית באוקראינה. אולם בפועל הרוסים המשיכו לנהל התקפות מקומיות בהיקף מוגבל לכל אורך החזית בדונבאס, ולא ריכזו מספר דיוויזיות בנקודה אחת, כדי להשיג הבקעה עמוקה של החזית האוקראינית. המצב השתנה עם ריכוז הכוחות הרוסים באזור סוורודונצק, העיר הגדולה האחרונה בלוהנסק שנותרה בשליטה אוקראינית, ופתיחת קרב ממושך על השליטה בה. החל מ-4 ביוני פתחו האוקראינים בהתקפת נגד, בעיקר בשכונות הדרומיות של העיר, לאחר שהזרימו תגבורות חזקות לראש הגשר שלהם סביב סוורודונצק, וטענו שכבשו בחזרה חלק גדול מהשטחים שנכבשו על ידי הרוסים בראשית יוני. התקפת הנגד האוקראינית נבלמה לאחר זמן קצר, אך הם הצליחו למנוע את נפילת העיר כולה לידי הרוסים, ולייצב את קו החזית בתוך העיר. עד 14 ביוני 2022, כוחות רוסים השיגו שליטה על רוב העיר. ב-24 ביוני 2022, יחידות אוקראיניות קיבלו פקודה לסגת מהעיר. למחרת, השתלטו הרוסים על העיר במלואה. לאחר נפילת סוורודונצק החל קרב ליסיצ'אנסק עם מתקפה רוסית מלווה בהפגזות ממושכות. ב-3 ביולי נסוגו הכוחות האוקראינים בנסיגה, ועם יציאתם מליסיצ'אנסק, כל לוהנסק נפלה לידי רוסיה. למחרת הודה זלנסקי כי הכוחות קיבלו הוראה לסגת, אך נשבע שישיב את העיר לידי אוקראינה. על פי המטה הכללי, המשך הלחימה בליסיצ'אנסק הייתה מובילה ל"תוצאות קטלניות" בגלל עליונותה החד משמעית של רוסיה מבחינת כוח אדם ונשק.
בדצמבר 2022 נבחר זלנסקי לאיש השנה של המגזין "טיים".
ניסיונות התנקשות
נטען שעל מנת לסיים במהירות את הפלישה הרוסית לאוקראינה רוסיה תכננה להחדיר סוכנים לקייב, בירת אוקראינה, ולחסל את הנהגת אוקראינה. היועץ הנשיאותי מיכאילו פודוליאק הצהיר כי "הכוונה המרכזית של רוסיה היא להסיר את ההנהגה הבכירה במדינה, ליצור פאניקה מרבית ולנסות להקים ממשלת בובות משלה".
לטענת ממשלת אוקראינה, בתחילת פברואר 2022, נשיא רוסיה ולדימיר פוטין הורה למנהיג צ'צ'ניה רמזן קדירוב לחסל את מנהיגי אוקראינה. בתחילת מרץ טען המודיעין של אוקראינה שבסיוע סוכני FSB האוהדים את אוקראינה חיסל לוחמי קומנדו צ'צ'נים שנשלחו להתנקש בחייו של זלנסקי. יותר מ-400 שכירי חרב רוסים מקבוצת וגנר דווחו שהיו בקייב עד סוף פברואר 2022, עם פקודות להתנקש בחיי זלנסקי ולערער את יציבות הממשלה כדי שרוסיה תוכל להשתלט על אוקראינה בקלות. במהלך המלחמה היו דיווחים סותרים על מספר ניסיונות ההתנקשות שנעשו נגד זלנסקי. היועץ הנשיאותי פודוליאק התייחס לנושא כשדיבר עם כלי התקשורת האוקראיני "פרבדה", ואמר: "השותפים הזרים שלנו מדברים על שניים או שלושה ניסיונות. אני מאמין שהיו יותר מתריסר ניסיונות". בנוסף, בשבת, 26 בפברואר 2022, סוכל ניסיון התנקשות על ידי קבוצת שכירי חרב צ'צ'נים בפאתי קייב כאשר המתנקשים נהרגו בתחילת מרץ 2022, ראש המועצה לביטחון לאומי של אוקראינה, אולקסי דנילוב, אמר שזלנסקי שרד שלושה ניסיונות התנקשות בשבוע אחד. דנילוב זיכה את הסיוע של קציני מודיעין אנטי-מלחמתיים בשירות הביטחון הפדרלי של רוסיה (FSB) ששיתפו מידע עם הכוחות האוקראינים על התקיפות המתוכננות של שתי קבוצות מתנקשים מצ'צ'ניה.
יחסיו עם ישראל
באוגוסט 2019 יצא ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, לביקור רשמי באוקראינה במהלכו נפגש עם הנשיא זלנסקי ורבה של קייב הרב יונתן בנימין מרקוביץ'. בינואר 2020 זלנסקי הגיע לביקור בישראל לרגל פורום השואה העולמי החמישי שנערך בירושלים וערך סיור ביד ושם, אך בסופו של דבר לא השתתף בפורום עצמו כדי לפנות מקומות ישיבה לניצולי שואה שלא הוזמנו לטקס. באוקטובר 2021 ביקר באוקראינה נשיא ישראל יצחק הרצוג, בביקור החוץ הראשון שלו מאז החל את כהונתו, במהלכו בין היתר נפגש עם זלנסקי והשתתף באירוע לציון 80 שנים לטבח באבי יאר וחנוכת אנדרטאות חדשות לזכרו.
בדצמבר 2021, בטקס לציון 30 שנה ליחסים בין המדינות, אמר שגריר אוקראינה כי מדינתו מכירה בירושלים כבירת ישראל ושתיפתח בה שלוחה של שגרירות אוקראינה. ישראל ניסתה להלך בין הטיפות בסכסוך האוקראיני-רוסי. מחד היא בעלת ברית איתנה של ארצות הברית והאיחוד האירופי, אשר תומכים באוקראינה. מאידך, ניסתה לשמר את מנגנון תיאום התנועה האווירית בסוריה מול צבא רוסיה, וכן נזקקת לתמיכה רוסית בהסכם הגרעין מול איראן. עוד באוקטובר 2021, בביקור רשמי בקרמלין של ראש ממשלת ישראל נפתלי בנט, הוצגה ההצעה בפני ולדימיר פוטין, אשר דחה אותה על הסף. ב-2 בפברואר 2022 העריך שר החוץ הישראלי יאיר לפיד כי לא תפרוץ מלחמה באוקראינה. שגריר אוקראינה בישראל, יבהן קורניצ'וק, ביקר את לפיד על כך בפוסט חריף בטוויטר, ובתגובה הוא זומן לשיחת נזיפה במשרד החוץ. בעקבות המתיחות מול רוסיה, ב-11 בפברואר משרד החוץ פרסם אזהרת מסע לאוקראינה וב-21 בפברואר 2022 השגרירות הישראלית הועברה מקייב ללבוב. ב-24 בפברואר 2022 פלשה רוסיה לאוקראינה. שר החוץ של ישראל יאיר לפיד גינה את הפלישה הרוסית, ואילו ראש הממשלה נפתלי בנט נמנע מלהזכיר את רוסיה. ישראל נעדרה מההצבעה במועצת הביטחון של האו"ם המגנה את רוסיה, אך תמכה בגינוי בעצרת הכללית. גם לאורך הלחימה, אוקראינה ביקשה את עזרת ישראל בתיווך. זלנסקי אף הציע לבנט לקיים את המשא ומתן בירושלים. בעקבות זאת, לאורך הלחימה קיים בנט שיחות טלפוניות רבות עם נשיאי אוקראינה ורוסיה. ב-5 במרץ 2022 טס בנט בחשאי לקרמלין ונפגש עם פוטין. לאחר הפגישה טס לגרמניה ושוחח עם הקנצלר שולץ. הוא עדכן טלפונית את זלנסקי ומקרון בפרטי השיחה עם פוטין. ב-20 במרץ נאם זלנסקי מול חברי כנסת ישראל, בשיחת וידאו. הנאום הוקרן ב"כיכר הבימה" בתל אביב לעיניהם של כ-1,000 צופים. בנאום האשים זלנסקי את הממשלה הרוסית בדמיון לממשלה הנאצית, ודרש מישראל אספקת נשק והטלת סנקציות על רוסיה.
לאורך הלחימה ישראל העבירה לאוקראינה 100 טון סיוע הומניטרי. כולל 17 טון ציוד רפואי ותרופות, מערכות ישראליות לטיהור מים ואספקת מים, אלפי אוהלים, שמיכות, שקי שינה ומעילים. ב-17 במרץ שלח מגן דוד אדום בסיוע הסוכנות היהודית ארבעה אמבולנסים ממוגני ירי לאוקראינה. בנוסף, מאז פרוץ הלחימה ועד 18 במרץ קלטה ישראל כ-12,600 פליטים מאוקראינה. באפריל אישרה ישראל לסייע לאוקראינה באלפי קסדות ומאות אפודים.
משפחתו
בספטמבר 2003 נישא לאולנה זלנסקה בטקס אזרחי, מאחר שאינה יהודייה. אולנה עבדה כתסריטאית באולפני רובע 95. שניהם למדו באותו בית הספר והכירו במשך 7 שנים לפני שנישאו. בשנת 2006 נולדה לזוג בתם הבכורה אולכסנדרה־סאשה ובשנת 2014 בנם קיריל. זלנסקה הופיעה לצד זלנסקי בסרט "8 דייטים חדשים" מ־2014 וגילמה את "סאשה", בתו של הגיבור. ב־2016 היא השתתפה במופע "קומדיה, קומדיה של ילדים" שגרף 50,000 הריבניה.
קישורים חיצוניים
וולדימיר זלנסקי באתר אולפני רובע 95
האמנה בדבר ביעור כל צורות האפליה הגזעית
[[קובץ:ICERD-members.PNG|300px|ממוזער|שמאל|מדינות חברות באמנה לביטול כל צורות האפליה הגזעית:
רקע היסטורי לאימוץ האמנה
בעקבות התפרצות של גל אירועים אנטישמיים בחלקים שונים של העולם בין השנים 1959–1960, המליצו וועדת המשנה למניעת אפליה והגנה על המיעוטים והוועדה לזכויות האדם למועצה הכלכלית והחברתית לעצרת הכללית לאמץ את הטיוטה "בדבר ביעור דעות קדומות גזעניות ואי סובלנות מטעמי דת או אמונה". לאחר שאימצה העצרת הכללית את נוסח הטיוטה המתוקן בשנת 1962 הועמדה בפניה הצעה חדשה שהוגשה על ידי מספר מדינות אפריקאיות להכנת אמנה בין־לאומית בדבר ביעור כל צורות האפליה הגזעית. לבסוף, לאחר ביצוע שינויים ותיקונים, החליטה הוועדה השלישית לאמץ שתי החלטות נפרדות, האחת לאפליה גזעית והשנייה לחוסר סובלנות דתית. אימוץ שתי החלטות נפרדות היה פשרה שמטרתה להתגבר על התנגדויותיהם של המשלחות הערביות להכללת סוגיית האנטישמיות ושל הנציגים הקומוניסטים שלא ראו באפליה דתית עניין חשוב. הדרך לאימוץ האמנה החלה ב-7 בדצמבר 1962 בהחלטה 1780 של העצרת הכללית אשר ביקשה מהמועצה הכלכלית והחברתית לבקש מהוועדה לזכויות האדם להכין הן את טיוטת הכרזה והן את טיוטת האמנה הבין־לאומית בדבר ביעור כל זכויות האפליה הגזעית. בשנת 1963 הגישה וועדת המשנה למניעת אפליה והגנה על המיעוטים לוועדה לזכויות האדם טיוטת הכרזה בדבר ביעור כל צורות האפליה הגזעית. העצרת הכללית אימצה את ההצהרה עוד באותה השנה. בשנת 1964 הכינה וועדת המשנה טיוטת אמנה בדבר ביעור כל צורות האפליה הגזעית. לאחר אישורי הוועדה לזכויות האדם והמועצה הכלכלית והחברתית, אומצה הטיוטה על ידי העצרת הכללית ב-21 בדצמבר 1965, בתמיכה של 106 מדינות, ללא התנגדויות.
סעיפי ועיקרי האמנה
האמנה כוללת שלושה חלקים בני 25 סעיפים. אמנה זו מגלמת בתוכה עקרונות ואמצעים הנחוצים לשם ביעור כל צורותיה וגילוייה של הפרדה גזעית ואפליה גזעית, ביניהם:
סעיף 1
מגדיר אפליה גזעית ככל הבחנה, הגבלה, העדפה או הוצאה מן הכלל, על רקע גזע, צבע, מוצא לאומי או אתני, שבמגמתו לפגום או לסכל בהנאה או בשימוש של זכויות האדם וחירויות היסוד בחיים המדיניים, כלכליים, חברתיים, תרבותיים ובכל תחום אחר בחיי הציבור. בנוסף, מוצגים מקרים בהם האמנה אינה חלה, כדוגמת הבחנה על בסיס אזרחות קרי, בין אזרחים ללא אזרחים ובנוסף הגדרה זו לא מבחינה בין אפליה על רקע אתני ואפליה על בסיס גזע מאחר שההבחנות בין השתיים, נותרו במחלוקת. לבסוף מצוינים האמצעים הננקטים לשם המטרה היחידה שבהבטחת קידומן הנאות של קבוצות גזעיות או אתניות או של יחידים, הנזקקים להגנה העשויה להיות נחוצה כדי להבטיח להם שוויון זכויות.
סעיף 2
עוסק בחובות של המדינות לנקוט בצעדים לחיסול האפליה הגזעית ובבעייתיות שבאמצעים המיוחדים בהבטחת פיתוח והגנה על קבוצות גזעיות מסוימת או ביחידים השייכים להן. בעוד הפסקה הרביעית בסעיף 1 מגדירה מהי אפליה גזעית, פסקה 2 לסעיף זה, מבטאת את המדיניות על פיה המדינות צריכות לפעול.
סעיף 5
מתייחס לסעיף 2 באמנה ומפרט את הזכויות שנבחרו לשם אזכור מיוחד. תחילה מציינים את מילוי חובותיהן היסודיות שנקבעו בסעיף 2 ובה מתחייבות המדינות בעלות האמנה לאסור ולבער אפליה גזעית בכל צורותיה, ולערוב לזכותו של כל אדם, לשוויון בפני החוק.
סעיף 6
המדינות בעלות האמנה יבטיחו לכל אדם שבתוך תחום שיפוטן הגנה ותרופות יעילות, באמצעות בתי המשפט הלאומיים המוסמכים ומוסדות מדינה מוסמכים אחרים, נגד כל מעשים שבאפליה גזעית המפרים את זכויות האדם וחירויות היסוד אשר לו, בניגוד לאמנה זו, וכן את הזכות לבקש מבתי משפט כאמור פיצוי או שילום צודקים ונאותים בעד כל נזק שסבל הימנו כתוצאה מאותה אפליה.
סעיף 3
המדינות החתומות על האמנה מגנות הפרדה גזעית ואפרטהייד ומתחייבות למנוע, לאסור ולעקור מן השורש, בשטחים שבתחומי שיפוטן, כל נהגים מסוג זה. סעיף זה מגנה ומכוון כלפי מנהיגי האפרטהייד של דרום אפריקה, בהם דנו באו"ם מאז ישיבתה הראשונה באמצע שנות הארבעים של המאה ה-20.
סעיף 4
מהווה את אחד הסעיפים המרכזיים באמנה ועוסק באיסור על הסתה לשנאה, עוינות וגזענות כנגד פרטים וקבוצות. על פי סעיף זה כל מדינה החברה באמנה נדרשת לחקיקה פלילית האוסרת פעילות והסתה גזענית בתחום שיפוטה. סעיף זה מעלה סוגיה הדנה באיזון שבין הזכות לחופש הביטוי ולחופש ההתאגדות לבין הוראות האמנה אשר מגבילות את הזכויות הללו במטרה להבטיח את ביעורן של כל צורות האפליה הגזעית. ניסוחו של סעיף זה, היווה פשרה בין המדינות אשר רצו להפליל הן מעשים של אפליה גזעית והן מעשים והתבטאויות של שנאה ושל הסתה לעליונות גזעית, לבין מדינות שלא רצו לפגוע בזכות לחופש הביטוי וחופש ההתאגדות. חששותיהן של חלק מהמדינות כדוגמת ארצות הברית, היו כי סעיף זה, עלול לסתור את השקפת חופש הביטוי שזכתה למעמד עילאי במערכת המשפט שלה. לבסוף למרות החשש האמור, הסעיף נקט בעמדה של הפללת מעשים, התבטאויות והתארגנויות גזעניות. זאת בהתאם לתפיסה המתבססת על סעיף 29 להכרזה האוניברסלית בדבר זכויות האדם (1948) וכן על בסיס סעיפים 19 ו-21 לאמנה הבין־לאומית בדבר זכויות אזרחיות ופוליטיות (1966). הואיל והזכויות לחופש הביטוי וחופש ההתאגדות אינן מוחלטות אלא יחסיות וכפופות להגבלות מסוימות.
סעיף 7
המדינות בעלות האמנה מתחייבות לאמץ אמצעים מידיים ויעילים, במיוחד בתחומי ההוראה, החינוך והאינפורמציה, במטרה להילחם בדעות קדומות המובילות לאפליה גזעית, ולתמוך בהבנה, סובלנות וידידות בין אומות וקבוצות גזעיות או אתניות, וכן לקדם את מטרותיהם ועקרונותיהם של מגילת האו"ם, ההצהרה האוניברסלית בדבר זכויות האדם, הצהרת האו"ם בדבר ביעורן של כל הצורות של אפליה גזעית והאמנה עצמה.
סעיפים 8–13
מגלמים בתוכם היבטי יישום ואכיפה וכן בעלי אופי מנהלי. היבטים מהווים חלק מהותי מן האמנה. בלעדיהם לא תהיה הבחנה בין ההצהרה לבין האמנה. הסעיפים מגדירים את הרכב הוועדה לביעורה של האפליה הגזעית, את מחויבות המדינות החברות להגשת דו"חות שיבחנו על ידי הוועדה מדי שנה, את מנגנוני האכיפה ויישוב הסכסוכים שבאחריות המדינות החברות והוועדה לביעורה של האפליה הגזעית ועוד.
סעיף 14
עוסק במנגנון תלונות אישיות. סעיף זה מאפשר לכל מדינה חברה, להכריז בכל עת, כי הוועדה לביעור אפליה גזעית בעלת סמכות לבדיקת תלונותיהם של יחידים או קבוצות המלינים כי הם קורבנות להפרות של האמנה. זהו סעיף ברירה, משמע, למדינה יש זכות להחליט אם להשתמש בו או לאו. ישנה חשיבות רבה להכרה בזכות היחידים או הקבוצות לעתור במצב בו נפלו קורבן להפרה של סעיפי האמנה, זאת מכיוון שמאורעות עבר הוכיחו כי מדינות נמנעות מהגשת עתירות על מדינות אחרות מתוך חשש ליצירת מחלוקות שתביא לפגיעה ביחסים בניהן.
הוועדה בדבר ביעור כל צורות האפליה הגזעית
הוועדה היא גוף המורכב ממומחי זכויות אדם המופקדים על מעקב אחר יישום האמנה. חברי הוועדה נבחרים בהצבעה חשאית של המדינות החברות לתקופת כהונה של ארבע שנים, כשמחציתם נבחרים אחת לשנתיים. סעיפים 9–15 לאמנה זו, מפרטים את תפקידיה ודרכי פעולותיה של הוועדה בדבר ביעור כל צורות האפליה הגזעית שכן היא משמשת כמנגנון יישום ואכיפה של סעיפי האמנה. המדינות החברות מחויבות להגיש דו"חות שוטפים לוועדה, המתווים את האמצעים החקיקתיים, השיפוטיים והמדיניים שננקטו כדי להביא לידי ביטוי את האמנה במדינתן. הוועדה בוחנת את הדו"חות המתקבלים ולאחר מכן, מגישה מסמך המרכז את חששותיה והמלצותיה.
דו"ח חסר תקדים של ועדת האו"ם למיגור אפליה גזעית ב-2019 מציג תכנים המכילים הסתה לשנאה, אלימות ואנטישמיות בתוכנית הלימודים של הרשות הפלסטינית ושל אונר"א, וקורא להסירם.
מדינות חברות
באמנה בדבר ביעור כל צורות האפליה הגזעית CERD חברות 183 מדינות, מתוכן, 5 מדינות חתומות על האמנה, 95 מדינות שאשררו את האמנה ו- 83 מדינות אשר חתמו ואשררו את האמנה. מדינת ישראל חתמה על האמנה ב-7 במרץ 1966; הפקידה את כתב אשרורה לאמנה ב-3 בינואר 1979; האמנה נכנסה לתוקף, לפי סעיף 19(2), ב-2 בפברואר 1979.
להלן וועדת CERD המכהנת נכון לדצמבר 2017:
האמנה בהקשר הישראלי
סעיף 22 לאמנה קובע כי מחלוקת בין המדינות החתומות על האמנה בדבר פירושה או החלתה שלא יושבה במשא ומתן או בנהלים שנקבעו במפורש באמנה זו, תופנה, לבקשת כל צד מן הצדדים למחלוקת, לבית הדין הבין־לאומי, לשם החלטה, אלא אם הסכימו הצדדים למחלוקת, על דרך יישוב אחרת. מדינת ישראל הסתייגה מסעיף זה בחתימתה על אמנת ה- CERD יחד עם עשרות מדינות נוספות כדוגמת; סין, מצרים, הודו, נפאל, טורקיה, סוריה ועוד.
מאז הקמת הוועדה לביעור כל זכויות האפליה הגזעית, הוגשו כנגד מדינת ישראל מספר תלונות ועתירות בגין הפרת סעיפי האמנה, כדוגמת תלונותיה של סוריה בהיקשר לשטחי רמת הגולן. בשנת 1972 הגישה סוריה לוועדה דו"ח המתאר כיצד ישראל מפרה את סעיפי האמנה כלפי כמאה אלף מאזרחיה מאז שכבשה את רמת הגולן במלחמת ששת הימים בשנת 1967. לטענת סוריה, ישראל הפרה את סעיף 5 לאמנה בכך שגירשה בכוח כמעט את כל תושבי רמת הגולן מאדמותיהם, שעד היום אינם מורשים לחזור לאדמות אלו ולבתיהם. בהצבעה שערכה הוועדה הוחלט ברוב של 9 למול 4 ונמנעת אחת, תוך התחשבות בדו"ח הסורי ובהחלטות שהתקבלו בעניין זה על ידי גופים אחרים באו"ם, כי הנושא יועלה בפני העצרת הכללית. בהחלטה 2784 קיבלה ואישרה העצרת הכללית את החלטת הוועדה. ברוב של 10 כנגד 3 ו- 3 נמנעים, הביעה הוועדה את חששותיה סביב המצב ברמת הגולן ואת תקוותה כי האזרחים הסורים אשר התגוררו ברמת הגולן ישובו להנות במהרה מכל זכויותיהם כבני אדם וכאזרחים סורים. בשנת 1974 הגישה סוריה דו"ח נוסף לגבי רמת הגולן. מספר מדינות ובראשן הולנד טענו בפני הוועדה שאין לה בסיס חוקי לבקר את פעולותיה של מדינה שאינה חברה באמנה. לטענתן הוועדה יכלה לפטור את סוריה מחובותיה על פי האמנה ביחס לרמת הגולן ולהביע צער על כך שמדינה אחרת מונעת מסוריה את זכויותיה בגין סעיפי האמנה, אך לא לבקר את ישראל אשר לא הייתה חברה באמנה באותה עת. בשנת 1977 הגישה סוריה דו"ח נוסף אשר מתאר את ההחמרה במצב ברמת הגולן בעקבות השינויים הקיצוניים שמבצעות ההתנחלויות הישראליות במבנה הדמוגרפי של האזור. גם לאחר בחינת דו"ח זה, הביעה הוועדה את חששותיה מהמתרחש ומההפרות המתבצעות כלפי האזרחים הסורים ברמת הגולן על ידי ישראל. בדו"ח הועלתה בקשה לעצרת הכללית לפעול על מנת שלא יבוצעו שינויים דמוגרפים נוספים באזור והעצרת הכללית אכן אימצה את הבקשות והדאגות שהועלו מן הדו"ח.
הדרבי של לוס אנג'לס (כדורגל)
אל טראפיקו (בספרדית: El Tráfico, מילולית פקק התנועה), הידוע גם בשם הדרבי של לוס אנג'לס, הוא יריבות כדורגל בין שני מועדוני ה-MLS הממוקמים באזור לוס אנג'לס, לוס אנג'לס גלאקסי ומועדון הכדורגל לוס אנג'לס. היריבות היא אחד משני דרבים בליגה, לצד דרבי נהר ההדסון באזור ניו יורק (בין ניו יורק סיטי וניו יורק רד בולס), והיא החליפה את "הסופרקלאסיקו" בין הגלאקסי לצ'יבאס ארצות הברית שהתפרקה.
רקע
מועדון הכדורגל לוס אנג'לס הוקם בשנת 2014, זמן קצר לאחר פירוק צ'יבאס ארצות הברית, זיכיון ה-MLS מלוס אנג'לס בבעלות קבוצת הכדורגל גוודלחרה שחלק את הדיגניטי הלת' ספורטס פארק עם לוס אנג'לס גלאקסי. שתי הקבוצות התחרו בסופרקלאסיקו, על שם היריבות המקסיקנית בין גוודלחרה לקלוב אמריקה. שתי הקבוצות נפגשו 31 פעמים בעשר עונות, כאשר הגלאקסי ניצחו ב-20 משחקים וצ'יבאס ניצחה בארבעה.
לוס אנג'לס FC בנתה אצטדיון חדש, כ-21 קילומטרים צפונית לקרסון בכביש המהיר 110. הבעלים של LAFC גם הביעו עניין באירוח משחקים בלוס אנג'לס ממוריאל קוליסיאום הגדול יותר.
היסטוריה
קבוצות הנוער של שתי הקבוצות נפגשו לראשונה בספטמבר 2016, והמשחק הסתיים בתיקו 3–3.
המשחק הראשון בין שתי הקבוצות הבוגרות, המשחק השלישי אי פעם של LAFC, נערך ב-31 במרץ 2018, בסטאבהאב סנטר (שמו הקודם של הדיגניטי הלת' ספורטס פארק). אף על פי ש-LAFC הובילה 3–0 לאחר 60 דקות, המשחק הסתיים בניצחון 4–3 של הגלאקסי, כולל צמד של המחליף זלאטן איברהימוביץ' בהופעת הבכורה שלו. הקבוצות שיחקו באצטדיון בנק קליפורניה ב-26 ביולי ואחריו התקיים משחק שני בסטאבהאב סנטר ב-24 באוגוסט במהלך שבוע היריבות ב-MLS. המפגש השני, ב-26 ביולי, הסתיים בתיקו 2-2 באצטדיון בנק קליפורניה. שישה אוהדים נעצרו בעימותים בין אוהדים באצטדיון. המפגש האחרון של שתי הקבוצות ב-2018, שהתקיים חודש לאחר מכן ב-24 באוגוסט, הסתיים בתיקו 1-1 בסטאבהאב סנטר.
שתי הקבוצות נפגשו בחצי גמר המערב במהלך פלייאוף גביע ה-MLS, אותו אירחה LAFC. המארחת ניצחה 5–3, וקטעה רצף של שישה משחקים ללא ניצחון מול הגלאקסי, עם צמדים של ולה ואדאמה דיומנדה. LAFC עלתה לגמר המערב, שם הפסידה 3–1 לסיאטל סאונדרס, שזכתה בגביע.
כינוי
"El Tráfico" (מילולית "פקק התנועה" בספרדית) היה שם שנוצר על ידי אוהדי MLS ואומץ על ידי כלי התקשורת. הכינוי מתייחס לעומס התנועה הידוע לשמצה בלוס אנג'לס, שהוא בין הגרועים בארצות הברית ובעולם, ובמקביל משמש גם כמשחק מילים המתייחס לאל קלאסיקו. עם זאת, ל-MLS אין תוכניות לרשום את השם כסימן מסחרי. היריבות כונתה גם "הדרבי של לוס אנג'לס", כינוי ששימש גם עבור הסופרקלאסיקו. השם "אל טראפיקו" זכה להתנגדות מצד הנהלת LAFC, המאמן בוב בראדלי, ונשיא ה-3252, קבוצת האוהדים הגדולה ביותר של LAFC.
סיום בטבלת האזור המערבי
• סך הכל: LAFC סיימה שלוש פעמים גבוה יותר, לוס אנג'לס גלאקסי פעם אחת.
שון וייט
שון רוג'ר וייט (באנגלית: Shaun Roger White; נולד ב-3 בספטמבר 1986) הוא ספורטאי אמריקאי המתמחה בגלישת שלג ובסקייטבורדינג. וייט זכה בשלוש מדליות זהב בגלישת חצי צינור באולימפיאדת החורף (טורינו 2006, ונקובר 2010 ופיונגצ'אנג 2018), ב-13 מדליות זהב במשחקי האקסטרים חורף ובשתי מדליות זהב במשחקי האקסטרים.
ביוגרפיה
וייט נולד בסן דייגו, קליפורניה שבארצות הברית, למשפחה מרקע נוצרי. אביו עבד מחלקת המים של עיריית סן קלמנטה ואמו כמלצרית. כתינוק סבל מטטרלוגיה על שם פאלוט (מום בלב) ונאלץ לעבור שני ניתוחים עד גיל שנה.
גלישת שלג
וייט החל להתאמן בגלישת שלג בהרי סן ברנרדינו. בגיל 13 הפך למקצוען בתחום ובגיל 16 זכה לראשונה באליפות ארצות הברית. ב-2002 זכה בשתי מדליות כסף במשחקי האקסטרים חורף, ב-2003 בשתי מדליות זהב, ומאז זכה בתוארים נוספים. סך הכל השיג שיא של 13 מדליות זהב, שלוש מדליות כסף ושתי מדליות ארד.
באולימפיאדת טורינו (2006) זכה במדליית זהב בתחרות החצי צינור. באולימפיאדת ונקובר (2010) שמר על תוארו, הוא הבטיח את ניצחונו עוד לפני המקצה השני שלו, אף על פי כן החליט לנסות במקצה זה אלמנט קשה במיוחד "Double McTwist 1260", אותו ביצע בהצלחה. באולימפיאדת סוצ'י (2014) סיים במקום הרביעי.
במהלך אימונים לקראת אולימפיאדת פיונגצ'אנג (2018) נחבל בפניו, נזקק לניתוח ול-62 תפרים. אף על פי כן העפיל למשחקים האולימפיים. בפיונגצ'אנג זכה במדליית זהב בפעם השלישית, עם ציון של 97.75 נקודות שהשיג בניסיון האחרון שלו שחתם את התחרות. הוא הצליח לבצע בהצלחה שתי קפיצות רצופות של 1440 מעלות ואת ה-Double McTwist.
באולימפיאדת בייג'ינג (2022) סיים במקום רביעי בתחרות חצי צינור. הוא הודיע שיפרוש לאחר האולימפיאדה.
סקייטבורדינג
במקביל לגלישת השלג החל להתאמן גם בסקייטבורדינג. בגיל שבע טוני הוק זיהה את כישרונו והפך למנטור שלו. הוא נהיה למקצוען בתחום בגיל 17, ב-2005 זכה במדליית כסף במשחקי האקסטרים, ב-2007 במדליית זהב וחזר על הישג זה גם ב-2011. סך הכל זכה לאורך הקריירה בחמש מדליות במשחקי האקסטרים: שתי זהב, שתי כסף ואחת ארד.
סימר ההיכר של וייט הוא שערו האדמוני, שיחד עם ביצועיו בספורט זיכו אותו בכינוי "Flying Tomato" ("העגבנייה המעופפת").
וייט הוא בן-זוגה של השחקנית נינה דוברב.
נאום הצ'חצ'חים
נאום הצ'חצ'חים הוא כינוי לנאום שנאם השחקן והבדרן דודו טופז במהלך הבחירות לכנסת העשירית בשנת 1981. ב-27 ביוני (כ"ה בסיוון ה'תשמ"א), נערכה עצרת הבחירות המסכמת של המערך בראשות שמעון פרס בכיכר מלכי ישראל, שלושה ימים לפני הבחירות. למחרת היום, נערכה באותו מקום עצרת הבחירות המסכמת של הליכוד בראשות מנחם בגין בה נשא בגין נאום תגובה.
הנאום ונאום התגובה נחשבים מהנאומים המפורסמים ביותר בפוליטיקה הישראלית, וסימן בעיני רבים את קו השבר בין שתי המפלגות, כשהליכוד מייצג את המזרחים ואילו המערך את האשכנזים.
מערכת הבחירות לכנסת
מערכת הבחירות לכנסת העשירית נחשבה למערכת הבחירות הסוערת ביותר בתולדות מדינת ישראל. היו אלו הבחירות הראשונות מאז עליית הליכוד לשלטון ב-1977, שהייתה הפעם הראשונה בה השלטון במדינה לא היה בידי מפלגת העבודה הישראלית. בעיני רבים חילופי השלטון היו "תאונה היסטורית", ולרבים נראה כאילו המערך יצליח להשיב לעצמו את השלטון באותה מערכת בחירות. על אף הסכמי קמפ דייוויד שהשיגה ממשלת בגין, ומדיניותה הכלכלית אשר הובילה להיפר אינפלציה – בתחילת שנת 1981, עם הקדמת הבחירות, הסקרים ניבאו ניצחון מוחץ למערך ומפלה קשה לליכוד.
לעומת זאת, הליכוד נותר חזק בקרב עדות המזרח. רבים מבני עדות המזרח ותושבי עיירות הפיתוח חשו כי קולם לא בא לידי ביטוי בזמן שלטון המערך, ואילו בגין הקפיד להעניק להם תשומת לב מיוחדת עוד לפני שנבחר לראשות הממשלה. הפחד מפני עליית המערך לשלטון גרם לתקריות אלימות באותה מערכת בחירות: בסיורים ברחובות, הותקפו פעילי מערך מילולית בידי תומכי ליכוד. בנוסף, הותקפו מועדונים של המערך, פוצצו כנסי בחירות, ורבו התקפות על מועמד המפלגה, שמעון פרס. בנאומי המערך נשמעו משפטים רבים שנחשבו כעדות לאפליה העדתית: בכנס שבו נזרקו על פרס עגבניות, הוא קרא לזורקים אספסוף. באספת בחירות בבית שמש, צעיר בשם הרצל חנוכה הניף אצבע משולשת לעבר פרס, כשחברו הניף סכין. פרס הגיב בצעקות, כינה את התנועה "תנועה מזרחית מגונה", וטען שתומכי בגין הם "חבורת שיכורים". את נאומו סיים פרס באזהרה שהצבעה לליכוד היא "הצבעה למדינה ערבית" (בפועל הוא דיבר על תוכנית האוטונומיה של הממשלה, שהעלתה חשש לאובדן הרוב היהודי במדינה). הופעתו של הרצל חנוכה הובלטה בתשדירי המערך, עם הסיסמה "את הטירוף הזה חייבים לעצור".
הפצצת הכור העיראקי והמדיניות הכלכלית של יורם ארידור הצליחו לצמצם את הובלת המערך בבחירות, ושבוע לפני הבחירות הראו הסקרים על תיקו בין שתי המפלגות.
עצרות הבחירות
ביום שבת, ה-27 ביוני, נערכה בכיכר מלכי ישראל עצרת הבחירות המסכמת של המערך. הגיעו עשרות אלפי אנשים לעצרת, תוך כדי שהם מניפים דגלים אדומים ושרים שירי פלמ"ח. בתחילת הערב עלה לבמה השחקן דודו טופז. באותו הזמן עוד לא באו לאספה אנשי תקשורת, פרט לכתב "הארץ" אמנון ברזילי, וצוות צילום של חיים יבין לכבוד הסדרה שיועדה לשידור לאחר הבחירות, "הנבחרים". בנאומו, טופז אמר: . דבריו זכו לתשואות בעצרת. הכתב לענייני מפלגות של "הארץ" אמנון ברזילי דיווח על דבריו הבוטים של טופז, והיה העיתונאי היחיד שפרסם למחרת העצרת את הדברים, בניגוד לבקשת בכירים במערך.
למחרת נערכה במקום עצרת בחירות של הליכוד, ובה עלה מנחם בגין לנאום. את נאומו פתח בגין בניתוח ההבדל בין הליכוד לבין המערך. הוא טען שאנשי הקיבוצים הניפו דגלים אדומים, ואילו אנשי הליכוד מניפים דגלי תכלת לבן. הוא טען כי הדגל האדום הוא סמלה של ברית המועצות, שדיכאה את זכויות האדם ואת השפה העברית, שסיפקה נשק לאויבי ישראל ושלחה עצירים פוליטיים למחנות ריכוז. לאחר מכן טען כלפי הקיבוצים, אותם הרבה לתקוף באותה מערכת הבחירות, "הם שונאים קפיטליזם, אבל אוהבים את הקפיטל!" בניסיון ללכד סביבו את השכבות החלשות.
לאחר מכן הגיע שיא הנאום. בגין סיפר כי אמש, בפני מאה-אלף אנשים שבעצרת המערך, עמד על הבמה שחקן צעיר ואמר את הדברים הבאים – ואז החל בגין מצטט את דבריו מתוך פתק :. בגין המשיך ואמר:. בגין עמד על הבמה והפנה את נאומו באותו רגע אל דודו טופז ואל הקהל כדי לספר על בני עדות המזרח ובני עדות אשכנז שלחמו וחרפו נפשם ביחד במחתרות וסיפר את הסיפור על עולי הגרדום, פיינשטיין האשכנזי וברזני העיראקי :. לפי בגין, טופז חילל את כבודה של אוכלוסייה שלמה בישראל, כיוון שהמזרחים לחמו במלחמות ישראל. בגין גם תקף את חברי המערך מעדות המזרח, ובמיוחד את ח"כ שושנה ארבלי-אלמוזלינו (שהוצבה במקום השני ברשימה באותה מערכת בחירות), אשר לטענתו היו צריכים למחות על הפגיעה בעדות המזרח כפגיעה אישית.
לסיום נאומו, קרא בגין לנוכחים להתקשר אל כל מכריהם ברחבי הארץ: "רק תספרו להם מה אמר פה דודו טופז, כל העם חייב לדעת את זאת. זה משפט אחד בסך-הכל: הצ'חצ'חים כולם במצודת זאב. אשרינו שהם במצודת זאב".
הכינוי "צ'חצ'ח"
צ'חצ'ח הוא כינוי סלנג לפרחח – נער פרוע חסר דרך ארץ. מקור השם אינו ברור לחלוטין, אך ככל הנראה מבוסס על האופן שבו נשמע דיבורם של עולים ממרוקו, שבו בולטות אותיות כמו צ' וח', באוזני העולים בני עדות אשכנז. במילונם של דן בן אמוץ ונתיבה בן-יהודה, "מילון עולמי לעברית מדוברת", מוגדרת המילה צ'חצ'ח כ"כינוי ליוצא צפון אפריקה". הכינוי רווח בישראל לפחות משנות השבעים.
השלכות
לטענת טופז, מינה צמח טענה בפניו שהנאום העביר שני מנדטים מהמערך לליכוד. מכל מקום, שלושת הסקרים האחרונים, שפורסמו בימים 28 ו-29 ביוני 1981 (של מינה צמח, חנוך סמית ודייוויד גארת', יועץ הסקרים של הליכוד), הראו על המשך שוויון הכוחות, שהצטייר בשבוע האחרון של יוני. במערכת הבחירות עצמה ניצח הליכוד בהפרש של מנדט בודד (כעשרת אלפים קולות), עם 48 מנדטים לעומת 47 של המערך.
טופז פוטר מעבודותיו בעקבות הנאום, הסתגר בביתו וניסה לכתוב ספר שהוא תכנן לקרוא לו "מה שמו" (כהתייחסות לדברי בגין שלא זכר את שמו). לאחר מכן עיבד את הספר למופע בשם "פליטת פה".
לאחר הנאום ניסו רבים בליכוד לשחזר את הצלחתו במהלך השנים: בנימין נתניהו ניסה לבצע זאת לאחר שתיקי דיין קראה לתומכי הליכוד "אספסוף מהשוק", אולם דבר זה לא מנע את הפסדו בבחירות למועמד מפלגת העבודה (אז ישראל אחת), אהוד ברק. במהלך הבחירות לכנסת העשרים, לאחר שהאמן יאיר גרבוז תקף "מנשקי קמעות", נאם נתניהו בעצרת ימין כנגד הנאום. בעיני רבים הזעם שעוררו דברי גרבוז, ונאום התגובה שנשא נתניהו, הצליחו לעורר רבים מתומכי הליכוד להצביע עבור המפלגה, ובכך להעניק לה יתרון של שישה מנדטים על פני מפלגת המחנה הציוני.
מצעדי יום הניצחון במוסקבה
מצעד הניצחון (ברוסית: Парад Победы) הוא מצעד צבאי, אשר נערך בכיכר האדומה במוסקבה מדי שנה, מאז שנת 1995 ביום הניצחון.
תיאור
המצעד מציין את יום השנה והחגיגות על כניעת גרמניה לבעלות הברית במלחמת העולם השנייה והוא נערך בכל רחבי רוסיה ובערים הגדולות במדינה ונערך גם בבירות של מדינות חבר העמים, אך המרכזי והגדול מכולם נערך בשעה 10 בבוקר (שעון מוסקבה) בכיכר האדומה. למצעד מגיעים נציגים ממדינות שונות והוא מועבר בדרך כלל בשידור חי בערוצי הטלוויזיה השונים ברוסיה ובשאר העולם ומהווה לאירוע המרכזי של יום הניצחון.
בתקופת ברית המועצות נערכו ארבעה מצעדי ניצחון סך הכול, כשהראשון שבהם היה ב-24 ביוני 1945. מאז התפרקות ברית המועצות נערך מצעד אחד בשנת 1995 בפוקלונאיה גורה ומאז הוא נערך מדי שנה בככר האדומה במוסקבה, כאשר מאז 1997, המאוזוליאום של לנין מכוסה ביציע מיוחד המסתיר אותו מהעין. מאז 2008 משתתפת בו טכנולוגיה צבאית כבדה.
באופן מסורתי, פותח את המצעד שר ההגנה של רוסיה, לאחר כניסת משמר כבוד עם דגל הניצחון בשעה 10 בבוקר בדיוק. שר ההגנה פוגש את מפקד המצעד המדווח על מוכנות המצעד ומתחיל בסקירת חיילי חיל המצב המוסקבאי ולאחר מכן נואם המפקד העליון של הכוחות המזוינים הרוסיים הלא הוא נשיא רוסיה, לאחר מכן נורה מתח תותחים על רקע ניגון המנון רוסיה ולאחר מכן מתחיל מצעד רגלי של החיילים ולאחריהם נעה טכנולוגיה צבאית המורכבת ממשאיות ורכבי צבא. במזג אוויר בהיר, נערך גם מצעד אווירי ומטס של מטוסי חיל האוויר הרוסי. המצעד משודר לרוב בשידור חי ברשתו הטלוויזיה רוסיה-1, REN TV, ערוץ 5, TV Center, מוסקבה 24, רוסיה-24, מיר, זבזדה, NTV והערוץ הראשון.
במאי 2020, לראשונה מאז 2000, לא נערך מצעד רגלי ובמקום זה נערכו מטסים אוויריים ומצעדי שייט בסנקט פטרבורג ובסבסטופול, זאת בעקבות מגפת הקורונה ברוסיה שהביאה לביטול אירועים המוניים. המצעד נערך בסופו של דבר ב-24 ביוני. שנה לאחר מכן, ב-9 במאי 2021, המצעד נערך כרגיל.
משנת 2007 עד 2020 שימש יבגני חורושבצב בתור הקריין המרכזי של המצעד. לאחר מותו בדצמבר 2020, מונה אנטון סונצוב לקריין המרכזי של מצעדי יום הניצחון במוסקבה מאז מאי 2021 סונצוב, יליד 1982, הוא בוגר המכון הבינלאומי לכלכלה ומשפט במוסקבה ובוגר מרכז הקולנוע והטלוויזיה UHD כבמאי סאונד ומנהל חברת הסאונד Stream Sound Records.