cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מינהל סחר חוץ
בנוסף, המינהל יוזם ומנהל משא ומתן על הסכמי סחר חדשים, מעדכן באופן שוטף הסכמי סחר קיימים, פועל להסרה של חסמי סחר ומייצג את מדינת ישראל בארגונים הכלכליים הבין-לאומיים: ארגון הסחר העולמי (WTO) והארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי (OECD) ובנציגות ישראל לאיחוד האירופי.
כמו כן, המינהל מפעיל מערך של כלים וקרנות המסייעים לחברות ישראליות לפעול בחו"ל.
מדי כשנתיים מצרף המינהל לשורותיו את בוגרי קורס הצוערים 'נספחים כלכליים', המשמשים כצוערים בתפקידי מטה שונים ומגוונים עד הצבתם (בכפוף לזכייה במכרז פנימי) בתפקיד נספח כלכלה וסחר באחת מנספחויות משרד הכלכלה בעולם.
אגף קידום ייצוא ומשיכת השקעות זרות
האגף כולל מחלקות גאוגרפיות המנהלות את מערך הנציגויות הכלכליות, כאשר לצדן פועלות גם מחלקת אירוח, מחלקת תפעול נציגויות בחו"ל והמחלקה לתקציבי סחר חוץ.
אגף מדיניות והסכמי סחר
מינהל סחר חוץ אחראי על ניהול המשא ומתן על הסכמי סחר חופשי – הסכמים בין מדינות וגושי סחר שמטרתם לפשט את הסחר בין המדינות על ידי הורדת מכסים הדדית, קביעת כללי מקור, הסרת חסמים רגולטורים ועוד. אגף מדיניות והסכמי סחר האחראי על ניהול ההסכמים, מציע לחברות ישראליות שירותים הכוללים בין השאר: מתן מידע והסבר על הסכמי סחר קיימים, לרבות בירור שיעור המכס וכללי מקור; קבלת מידע וסיוע בפתרון קשיים רגולטוריים או חסמי סחר שיצואנים נתקלים בהם במדינות היעד; בקשות לקבלת הטבות מכס ביצוא או ביבוא במסגרת משא ומתן על הסכמי הסחר ; סיוע במיפוי תהליכי יבוא לשוקי היעד; טיפול בהיבטים שונים הנוגעים לסחר בשירותים; דרכי התמודדות עם האתגרים החדשים של אחריות תאגידית; מתן מידע על הסכמי ארגון הסחר העולמי (WTO) לרבות הסכם GPA, הסכם הרכש הממשלתי, וסיוע לתעשייה בהשתתפות במכרזי רכש ממשלתי במדינות שונות בעולם; ייצוג ישראל בארגונים בין-לאומיים כמו: ארגון הסחר העולמי (WTO) והארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי (OECD)
אגף כלי סיוע לתעשייה
אגף כלי סיוע לתעשייה מפעיל תוכניות לחיזוק התעשייה הישראלית, הגדלת היצוא הישראלי וסיוע במימון מאמצי השיווק של חברות ישראליות לשוקי יעד בזירה הגלובלית. לשם כך, מפעיל האגף את תוכנית "כסף חכם" המסייעת בייזום והעמקת הפעילות של התעשייה הישראלית בשווקים הבין-לאומיים, על ידי השתתפות במימון הוצאות שיווקיות לחו"ל וליווי מקצועי על ידי יועצים המתמחים בשיווק בין-לאומי.
לצד האגפים השונים, פועלות בכפיפות ישירה למנהל מינהל סחר חוץ המחלקה הכלכלית המבצעת מחקרים כלכליים שונים וכן מחלקת תקשורת שיווקית ודיגיטל (האמונה על הפרסום, הניו מדיה, הדוברות וההסברה)
שממית מנומרת
שממית מנומרת (שם מדעי: Eublepharis macularius) היא מין של לטאה מהמשפחה אובלפריים החיה ברמות, ערבות ומדבריות בדרום אסיה באפגניסטן, פקיסטן וצפון-מערב הודו. היא חיית מחמד נפוצה בהרבה בתים.
מאפיינים
שממיות אלה גדולות יחסית. אורכן של הנקבות מגיע ל-18–20 ס"מ ומשקלם 50–70 גרם בעוד הזכרים מגיעים לאורך 20–28 ס"מ ושוקלים 60–80 גרם. הם בעלי כפות רגליים גדולות, הזנב מנופח אך מסתיים בקצה דק והראש עבה ובעל עיניים גדולות עם עפעפיים בולטות. שממיות החיות בטבע נוהגות לאכול את עורם שהם משילים.
השממיות משני הזוויגים בעלות עור גס מכוסה גבשושיות בצבע צהוב מנומר בכתמים שחורים בדומה לנמר או ברדלס לאורך כל הגב והראש, ואילו הזנב בצבע אפור עם גבשושיות שחורות. ראשן מעוטר בצבעי אזהרה אלו כדי להגן על השממית מפני טורפים, הטורפים מאמינים שהשממית רעילה ומתרחקים ממנה.
בטבע, נותרו כמה מאות פרטים בלבד, עקב מלחמות באזורים בהם השממית המנומרת חיה. בשבי השממית משגשגת עקב היותה בעל חיים קל לרבייה ונוח לגידול.
אז בחטאינו חרב מקדש
אז בחטאינו חרב מקדש היא קינה קדומה לתשעה באב. תוכנה הוא הבכי על חורבן בית המקדש. הקינה מתארת את הצער אצל שלושת האבות, משה רבנו, שנים עשר השבטים ושנים עשר המזלות.
מחבר הקינה אינו ידוע, סגנונה ותפוצתה משייכות אותה לפיוט הארץ ישראלי הקדם-קלאסי (סביב המאה החמישית או השישית). המהרי"ל ייחסה לר' אלעזר הקליר. הקינה בנויה ללא חריזה, עם הרמזים רבים, ובאקרוסטיכון אלפביתי.
זמן אמירתה
הקינה נאמרת בסדר הקינות לתשעה באב במנהגי אשכנז (בליל תשעה באב), ספרד ואיטליה (בתשעה באב ביום). במנהגי אשכנז נוספה לפניה הפתיחה "עַד אָנָה בִּכְיָה בְצִיּוֹן וּמִסְפֵּד בִּירוּשָׁלָיִם. תְּרַחֵם צִיּוֹן וְתִבְנֶה חוֹמוֹת יְרוּשָׁלָיִם", ויש נוהגים להשתמש בה גם כפזמון לאחר כל שני טורים. לחלופין, הקטע "עד אנה בכיה בציון ומספד בירושלים" משמש כפזמון, ובמחרוזת האחרונה הוא מתחלף בקטע "תרחם ציון ותבנה חומות ירושלים".
תוכן הקינה
הקינה פותחת בבכי האבות והשבטים, השמים והארץ, האבלים על חורבן בית המקדש, ומקבילה בין שנים עשר השבטים לשנים עשר המזלות, ועוברת לתאר את קינת המזלות.
יש ששיערו שהקינה התחברה בעקבות דברי המדרש באיכה רבה המתאר את הבכי אצל האבות ומשה רבנו בשעת חורבן בית המקדש, אמנם המדרש אינו מתאר את קינתם של המזלות, שבה עוסקת הקינה בחלקה העיקרי, כמו כן במדרש מתנהל דו-שיח בין ה' לאבות, אך בקינה מתואר בכי השבטים והמזלות, ללא תגובה מאת ה'.
יצוין שמזל דלי קודם בקינה זו למזל גדי, בניגוד לסדר המקובל.
הצער של כל אחד מהמזלות מתואר תוך שימוש בתיאורים ציוריים ומטפורות המתאימות לשמו ולדמותו, למשל:
בקינה מתבטא הרעיון שהחורבן היה לא רק מאורע היסטורי לאומי נקודתי, אלא אסון קוסמי, שהשפיע באופן מטאפיזי על היקום כולו, ועל כן מתאבלים עליו גם גרמי השמים. אזכור ביטול השבתות והמועדים בסוף הקינה ממשיך את אותו העיקרון, ומראה שגם סדרי הזמן נחרבו..
ייתכן שהבחירה לפרט את גלגל המזלות בקינה קשורה בתיאוריו של יוסף בן מתתיהו על אותות שמימיים שהקדימו את חורבן המקדש, כגון כוכב בצורת חרב שנצפה מעל ירושלים. אולם, לגלגל המזלות נודע מקום רב בבתי הכנסת בתקופה זו באופן כללי: הם נזכרים גם בפיוטים מסוגים נוספים, ובמספר בתי כנסת עתיקים נמצאו עיטורי פסיפס הכוללים את גלגל המזלות (כגון בבית הכנסת בבית אלפא).
מבנה הקינה ותארוכה
הקינה כתובה ללא חריזה, אך היא כן שקולה. משקל הקינה הוא "המשקל המרובע": כל טור מתחלק לשני חצאים המתחלקים לארבעה רבעים, ובכל רבע שתי הטעמות. משקל זה קיים גם בפיוטים אל אדון ואשר הניא, ואת תחילת תפילת עלינו לשבח.
מבנה זה, טורים שקולים במשקל המרובע וללא חריזה, מאפיין את התקופה הקדומה בתולדות הפיוט, המכונה במחקר "התקופה הקדם-קלאסית" ומתוארכת בקירוב למאה החמישית (סוף תקופת האמוראים ותחילת תקופת הגאונים). לכן, סביר שהפיוט נכתב בתקופה זו. אם הדבר נכון, מדובר באחת הקינות הקדומות ביותר לתשעה באב המצויות בידינו. בתקופה הקדם-קלאסית לא נהגו הפייטנים לחתום את שמם בפיוטיהם, ואכן גם בקינה זו אין כל חתימה.
אצטדיון לונדון
אצטדיון לונדון (באנגלית: London Stadium), בעבר נקרא האצטדיון האולימפי (באנגלית: Olympic Stadium), הוא אצטדיון הממוקם בסטרטפורד שברובע ניוהאם בעיר לונדון, בירת הממלכה המאוחדת ומונה 60,000 מקומות.
בזמן אולימפיאדת לונדון בשנת 2012 נערכו באצטדיון טקסי הפתיחה והסיום של האולימפיאדה וכן תחרויות הריצה והאתלטיקה. האצטדיון הכיל 79,990 מקומות ישיבה במהלך המשחקים האולימפיים, ולאחר המשחקים מספר המושבים היה צפוי להיות מופחת, לפי התוכנית המקורית, ל-25,000 מושבים בלבד, אולם בסופו של דבר הוחלט להעביר אותו לקבוצת הכדורגל וסטהאם יונייטד, אשר גברה במכרז על טוטנהאם הוטספר על הזכות להשתמש באצטדיון. מאז עבר האצטדיון מספר שינויים במטרה להתאימו הן למשחקי כדורגל והן לאתלטיקה, ותכולתו הופחתה ל-66,000 מקומות ישיבה למשחקי הכדורגל, מהם 9,000 חייבים להיות ריקים במהלך משחקי הבית של הקבוצה.
תכנון
תוכנית האצטדיון הוצגה ב-7 בנובמבר 2007.
מתכנני האצטדיון השקיעו מאמצים רבים על מנת לתכנן אצטדיון שהוא בר קיימא (היינו, שיהיה לו שימוש גם בתום המשחקים האולימפיים). מאחר שבאזור לונדון רבתי לא היה צורך באצטדיון לאתלטיקה בלבד בהיקף שכזה, תוכנן במקור האצטדיון כמבנה מודולרי שנחשב לאחד האצטדיונים האולימפיים קלי המשקל שנבנו מאז ומעולם. האצטדיון כלל בסיס יצוק מבטון ובו 25,000 מושבים, וחלק עליון מקורה חלקית ובו 55,000 מושבים על שלד מתכתי קל, שנעשה מצינורות גז ממוחזרים. תחילה תוכנן חלקו העליון של האצטדיון לפירוק בתום התחרויות כדי להותיר אצטדיון קטן בגודל המספיק לאוכלוסיית האזור וקבוצות הליגות הנמוכות. צורה מודולרית זו הביאה לכך שחלקו החיצוני של האצטדיון תוכנן לכיסוי במעטפת זמנית של ציור קיר על בד המתאר את אירועי האולימפיאדה - ואף זה תוכנן לפירוק בתום התחרויות. בפועל במקום ציור קיר צבעוני עוטרה חזיתו החיצונית של האצטדיון במעטפת קלה של יריעות לבנות צרות שחלקן פותל ליצירת משולשים מחודדים. בנוסף לקראת האולימפיאדה הותקנו באצטדיון מערכות תאורה אינטראקטיביות שאיפשרו להאיר את האצטדיון במגוון אפקטים של תאורה צבעונית מתחלפת. שלד הצינורות המתכתי בחלק העליון של הדפנות עוצב בצורת משולשים שתמכו בקירוי האצטדיון ובמתקני הזרקורים והעניקו לאצטדיון דימוי של כתר ענק. לטקס פתיחת המשחקים הוקמה פלטפורמה מוגבהת מעל הדשא ומסלולי הריצה שהוסרה לצורך התחרויות עצמן. הלפיד האולימפי הוצב במרכז האצטדיון בטקס הפתיחה אך בהמשך הוצב בפאתי האצטדיון סמוך ליציעים ולא בלט לעין מחוץ לאצטדיון, דבר שעורר תרעומת.
סמוך לאצטדיון הוקם מגדל התצפית ארסלורמיטאל אורביט המשקיף על הכפר האולימפי ועשוי פלדה צבועה בגון אדום ומסלול ספיראלי סגור בעל חזיתות זכוכית המטפס למרפסות התצפית שבמגדל.
מחקר שבדק את נושא הצורך בכיסוי האצטדיון בתקרה קבע שלא ניתן לקיים את התחרויות בלא גג בכלל (בשל משטר הרוחות בסביבה אשר ישפיע על התחרויות), אולם די היה בקירוי המכסה כשני שלישים ממושבי האצטדיון (שכן אז השפעת הרוח על התחרויות פוחתת ל-5% בלבד).
בסופו של דבר גובשה לאצטדיון תוכנית שדרוג מקיפה שתהפוך אותו ממבנה זמני לקבוע, תוך שמירה על רוב המאפיינים העיצוביים המקוריים. בין פרטי התוכנית: הקטנת מספר המקומות ל-54,000 במשחקי כדורגל, הגדלת שטח קירוי הגג הקל של האצטדיון עד לקו הדשא. הרכבת יציעים מתניידים בחלקו התחתון של האצטדיון אותם ניתן לקרב לקו הדשא במשחקי כדורגל ולהרחיק בעת תחרויות אתלטיקה וריצה. בניית מעטפת חיצונית חדשה, הכוללת גם שינויים מבניים ברחבות החיצוניות סביב האצטדיון ובניית מערכות מגוונות תחת ליציעים שנעדרו מהאצטדיון הזמני כמו תאי שירותים, חנויות ממכר מזון, חדרי אח"מים מעוצבים ועוד. עלות השדרוגים הגיעה לעלות של 272 מיליון ליש"ט.
האצטדיון מארח מדי שנה את תחרות האתלטיקה הפתוחה של לונדון (לונדון גרנד פרי) הנכללת במסגרת תחרויות ליגת היהלום שבעבר אירחה העיר (ב-2010 וב-2011) באצטדיון האתלטיקה הקטן באזור קריסטל פאלאס המכיל 16,000 מקומות בלבד. בשנים שבהן האצטדיון לא היה זמין בשל העבודות לשיפוצו, התקיימו תחרויות האתלטיקה של גביע היהלום באצטדיונים אחרים בבריטניה.
ב-2015 אירח האצטדיון חלק ממשחקי גביע העולם ברוגבי שאירחה אנגליה באותה שנה.
קבוצת הפרמיירליג ווסטהאם יונייטד הבטיחה לעצמה את הזכות להשתמש באצטדיון האולימפי של לונדון. הקבוצה עברה באוגוסט 2016 לאצטדיון, ותשחק בו לפחות 99 שנים. במטרה לקרב את היציעים לכר הדשא, ערך המועדון באצטדיון שיפוץ שבסופו ירדה תכולת האצטדיון מ-60,000 צופים ל-54,000.
ב-2017 האצטדיון אירח את אליפות העולם באתלטיקה ה-16.
מיקום האצטדיון
האצטדיון נבנה על אזור תעשייתי שבין הנהר לי לבין אולד פורד לוק. למעשה האצטדיון נמצא על אי וגשרים יקשרו בינו לבין יתר שטחי הפארק האולימפי.
ביקורות
תוכנית האצטדיון זכתה לביקורות חיוביות מחד (בשל היותן "בנות קיימא" -"sustainable development") ושליליות מאידך, בעיקר בהשוואה למבנה "קן הציפורים" שנבנה עבור אולימפיאדת בייג'ינג, ולאור העובדה שבסיום התחרויות החשש היה כי לא יישאר מבנה כזכר לתחרויות בלונדון, בהשוואה למבנה המרשים שנשאר בבייג'ינג, וזאת על אף העלויות הגבוהות שבהקמת המבנה. אולם התוכנית להפוך את אצטדיון האתלטיקה האולימפי לאצטדיון הבית של קבוצת הכדורגל ווסטהאם מלונדון, שהתחייבה על שימור המבנה כאצטדיון אתלטיקה וכדורגל, הביאה לשימור מבנה האצטדיון ואף שדרוגו מבחינה מבנית.
לאוהדי ווסטהאם אף היו ביקורות על זוויות הצפייה הלא נוחות שהיו באצטדיון בשל שמירה על היציעים בתצורה סגלגלה בשל מסלולי האתלטיקה מה שיצר אילוץ לשיפוץ נוסף לבניית יציעים ישרים מאחורי השערים שניתן לפרק בעת קיום תחרויות אתלטיקה חשובות אבל מדובר בפרויקט מורכב יחסית שלא נועד לביצוע בתדירויות גבוהות. כמו כן עלו ביקורות על האזורים ביציעים שטרם אושרו לישיבה (כשיאושרו יהפוך לאצטדיון השני בגודלו בלונדון לאחר אצטדיון ומבלי הלאומי ובעל הקיבולת הגבוהה ביותר מבין אצטדיוני הקבוצות הלונדוניות), והגירעון שיוצר האצטדיון בשל עלויות השיפוץ והתחזוקה.
שם (אלבום)
שֵׁם הוא אלבום הסולו השישי של יהודית רביץ, אשר יצא ביולי 1990.
ג'נג'י כהן
ג'נג'י לסלי כהן (קוהאן, באנגלית, Jenji Leslie Kohan; נולדה ב-5 ביולי 1969) היא תסריטאית טלוויזיה, מפיקה ובמאית אמריקאית יהודיה, יוצרת סדרות הטלוויזיה "העשב של השכן" ו"כתום זה השחור החדש", אותה גם הפיקה. היא זכתה בפרס אמי כמפיקת הסדרה הקומית "Tracey Takes On...", והייתה מועמדת לפרס אמי עשר פעמים נוספות.
תחילת דרכה
כהן נולדה בלוס אנג'לס למשפחה יהודית. בתם של אלן ו. "באז" וריאה כהן, הצעירה מבין שלושה ילדים. אחיה הבוגרים הם התאומים, ג'ונו ודייוויד. רבים מבני משפחתה הם בעסקי הבידור:
סביה מצד אביה היו צ'ארלס כהן ומיי א. צ'ארלס. הוא נולד ברומניה בשנת 1902, והיא נולדה בניו יורק, להורים שהיגרו מרוסיה. הם נפגשו כילדים כשהם גרו בבית קהילתי למהגרים במנהטן.
כהן מתארת את אביה כ"מלך תוכניות הבידור בזמנו", אשר כתב והפיק את טקסי האוסקר ותוכניות בידור אחרות. היא גדלה בבוורלי הילס, שם סיימה תיכון בשנת 1987. היא החלה את לימודי האוניברסיטה בברנדייס, והמשיכה באוניברסיטת קולומביה, שם סיימה תואר ראשון באנגלית וספרות ב-1991
קריירה
עבודתה הראשונה של כהן בתעשייה הייתה בסדרה "הנסיך המדליק מבל אייר", עבורה כתבה פרק אחד, ותיארה את החוויה כ"כניסה קשוחה לתעשייה". אחרי שעבדה במספר תוכניות, כגון "משתגעים מאהבה", Tracey Takes On... ו"חברים", היא עבדה יחד עם אחיה דייוויד על פרק של "ויל וגרייס". מחוויה זו היא הסיקה שאחיה היה מתואם יותר ממנה לעבודה בתוכניות קומיות מהמיינסטרים, ואילו לה היה צד אפל יותר, והיא הייתה צריכה למצוא את דרכה שלא בערוצים המובנים מאליהם.
העשב של השכן
כהן יצרה את סדרת הדרמה-הקומית האפלה, "העשב של השכן", וגם הייתה המפיקה בפועל והתסריטאית הראשית שלה במהלך כל שמונה העונות שבהן היא שודרה.
כתום זה השחור החדש
כהן יצרה את הדרמה הקומית של נטפליקס, "כתום זה השחור החדש", עיבוד בהשראת הספר האוטוביוגרפי של פייפר קרמן, Orange Is the New Black: My Year in a Women's Prison, על חוויותיה בבית כלא לנשים. גם בסדרה זאת כהן שמשה כמפיקה בפועל ותסריטאית ראשית, כשהיא מבוססת בלוס אנג'לס, שם ניהלה את חדר הכתיבה בסטודיו שלה. הצילומים נערכו ברובם בניו יורק.
נטפליקס אינה מספקת מספרי רייטינג, אך ישנן הערכות על פיהן התוכנית הייתה עם צאתה הסדרה המקורית הנצפית ביותר של שירות הסטרימינג. התזמון תאם את תחילת מודל החדש של צפיית בינג' שהתאפשרה עם העלאת עונה שלמה בבת אחת.
הפקה
לכהן יש חוזה מתמשך עם חברת ההפקה Lionsgate TV.
Hayworth Theatre
כהן היא הבעלים של תיאטרון Hayworth Theatre בלוס אנג'לס. היא משתמשת בקומה השנייה כמשרדי הפקה.
חיים אישיים
כהן נישאה לעיתונאי והסופר כריסטופר נוקסון בשנת 1997. הם מתגוררים בלוס אנג'לס. יש להם שלושה ילדים.
פרסים
כהן הייתה מועמדת לעשרה פרסי אמי וזכתה באחד, כמפיקה בפועל של סדרת הטלוויזיה ...Tracey Takes On. כהן זכתה אף בפרס CableACE Awards. בשנת 2007 הייתה כהן מועמדת לפרס גילדת המפיקים האמריקאית, ומועמדת בשתי קטגוריות לפרס גילדת הכותבים האמריקאית. את המועמדות הראשונה בקטגוריית פרס הקומדיה הטובה ביותר, עבור הסדרה שיצרה, "העשב של השכן", קיבלה בשנת 2009.
פסח כאן
פֶּסַח כָּאן הוא שיר ילדים לפסח, שנכתב והולחן על ידי המשוררת נעמי שמר.
השיר הופיע לראשונה בתוכנית "לספר ביציאת מצרים" 1992, והוא בוצע בשיתוף ילדי בית הספר לאומנויות תל אביב.
בשיר מתוארות חוויות של פסח בקיבוץ: מראות, ריחות, טעמים, מילים וציונים מפורשים של הסדר הקיבוצי.
השיר נכתב על ידי נעמי שמר במבנה של בית ופזמון חוזר. הפזמון חוזר פעמיים.
Anyone (שיר של ג'סטין ביבר)
השיר קיבל מועמדות בטקס פרסי גראמי ה-64 בקטגוריה ביצוע סולו הפופ הטוב ביותר.
רקע
ב-10 באפריל 2020, ביבר פרסם באמצעות פלטפורמת האינסטגרם כי הוא הקליט שיר בשם "Anyone" שעתיד לצאת. ב-30 בדצמבר ביבר צייץ בטוויטר כי השיר יצא לאור ב-1 בינואר 2021. ב-31 בדצמבר פרסם טיזר בן 15 שניות לשיר החדש שלו. ביבר אמרי על "Anyone" כי "הוא שיר כל כך מיוחד ומלא תקווה. פתיחה נהדרת לשנה חדשה ובהירה יותר". "Anyone" הוא שיר פופי-קצבי בהשראת שנות ה-80 וה-90.
וידאו קליפ
הקליפ בוים על ידי קולין טילי. הדוגמנית זואי דויטש השתתפה בקליפ לצד ביבר. ביבר משחק מתאגרף מקצועי משנות ה-40 של המאה ה-20 אשר עובר מסע מפרך אל עבר אליפות העולם בהתאגרפות.
עונת 2014/2015 בליגת העל בכדורגל
עונת 2014/2015 בליגת העל הייתה העונה ה-16 של ליגת העל כליגת הכדורגל הבכירה בישראל.
על ניצחון במשחק הוענקו שלוש נקודות ונקודה בודדת הוענקה על תיקו. הליגה כללה 14 קבוצות ששיחקו ביניהן במשך 2 סיבובים בני 13 משחקים כל אחד - 26 מחזורים בסה"כ. לאחר מכן פוצלה הליגה לפלייאוף עליון (6 קבוצות ששיחקו ביניהן במשך 2 סיבובים בני 5 משחקים כל אחד) ותחתון (8 קבוצות ששיחקו ביניהן במשך סיבוב אחד בן 7 משחקים) שכללו תוספת של 10 ו-7 מחזורים לעונה הסדירה בהתאמה ובסה"כ 36 ו-33 מחזורים בהתאמה.
הקבוצות שעלו לליגת העל לקראת עונה זו היו מכבי נתניה והפועל פתח תקווה. העונה הסתיימה בניצחון של מכבי תל אביב, שבנוסף לזכייתה השלישית ברציפות באליפות זכתה באותה עונה גם בגביע המדינה ובגביע הטוטו, ובכך השלימה טרבל היסטורי בכדורגל הישראלי. המבקיע המצטיין של העונה היה ערן זהבי (מכבי תל אביב) עם 27 שערים.
בסיום העונה ירדו הפועל פתח תקווה ומ.ס. אשדוד לליגה הלאומית. הקבוצות שעלו לליגת העל בתום עונת עונת 2014/2015 בליגה הלאומית היו בני יהודה תל אביב והפועל כפר סבא.
קבוצות
ליגת העל כללה בעונה זו 14 קבוצות, 12 שהמשיכו מעונת 2014/2015, ושתי קבוצות שהעפילו בסיום העונה שעברה מהליגה הלאומית.
ג'ף לאץ
ג'ף לאץ (נולד בשנת 1953), הוא שחיין אמריקאי-יהודי בעבר, אלוף ושיאן המכביה התשיעית (1973) בעל 5 מדליות, מהן 3 מדליות זהב.
ביוגרפיה
לאץ סטודנט במינסוטה.
בתחרויות השחייה של המכביה התשיעית שנערכו ביולי 1973 זכה לאץ ב-5 מדליות, 3 זהב' 1 כסף ו-1 ארד. מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 55.4 שניות, לפני מייקל קוק מארצות הברית (55.5 שניות) ורוברטו שטראוס ממקסיקו (56.4 שניות), במשחה שלחים 4x200 מטר חופשי בשיא מכביה חדש של 8:19.5 דקות, לפני קנדה (8:30.7 דקות) ודרום אפריקה (8:30.8 דקות) ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בשיא מכביה חדש של 4:09.8 דקות, לפני ישראל (4:16.4 דקות) ודרום אפריקה (4:19.1 דקות). מדליית כסף במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:14.4 דקות, אחרי רוי אברמוביץ' מארצות הברית (2:11.3 דקות) וג'והן ג'ייקובסון מדרום אפריקה (2:17.4 דקות) ומדליית ארד במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:00.3 דקות, אחרי חבריו לנבחרת ארצות הברית אנדי להנר (58.3 שניות) וסמואל פרנקלין (59.4 שניות).
איסקר
איסקר (בבולגרית Искър) היא עיירה בצפון מרכז בולגריה, במחוז פלבן, הממוקמת במרכזו של מישור הדנובה, ליד תוואי נהר איסקר ומרוחקת 18 קילומטרים מהעיר קנז'ה ו-32 קילומטרים מעיר הבירה של המחוז פלבן. אוכלוסיית העיירה מונה 3,702 תושבים במגמת הגירה שלילית.
התיישבות אנושית במקום מתוארכת לתקופת האבן החדשה, עידן הממלכה התראקית ולאחר כיבוש האזור על ידי האימפריה הרומית המערבית נבנתה סמוך לעיר המודרנית מצודה, ששרידיה מצויים בשטח גם בימינו.
בצמוד לעיירה אזורים חקלאיים ואזורים מיוערים בעצי שיטה וצפצפה. דרך העיירה עובר הכביש המהיר לווידין והכביש המהיר סופיה – רוסה.
אלכסנדר מרמורק
אַלֶכְּסַנְדֶר מַרְמוֹרֶק (Alexander Marmorek; ) היה רופא ומיקרוביולוג יהודי-אוסטרי-צרפתי יליד גליציה ופעיל פוליטי ציוני. הוא היה אחיו של אוסקר מרמורק.
ביוגרפיה
מרמורק למד רפואה בווינה ועסק במחקר רפואי במכון פסטר בפריז. בשנת 1900 זכה באות לגיון הכבוד על עבודתו. פיתח תרכיב נגד קדחת הלידה, מחלה ממנה מתו נשים רבות באותה תקופה. כמו כן המציא תרכיב המרפא שחפת עד גיל מסוים, בחולי שחפת העצמות, הפרקים והריאה. את תוצאות ניסוייו בריפוי שחפת הציג בהרצאה בפני האקדמיה הצרפתית למדעים בסוף שנת 1903. עסק גם בחקר הסוכרת והטיפוס.
במלחמת העולם הראשונה שירת כרופא בצבא האוסטרו-הונגרי.
ד"ר מרמורק היה ציוני והשתתף בקונגרסים הציוניים הראשונים כנציג וינה. היה מקורב להרצל, והדמות פרופסור שטיינק באלטנוילנד מבוססת עליו. מרמורק נבחר לקונגרס הציוני העולמי ה-12 בשנת 1921 אך סירב להשתתף בקונגרס בטענו שהוועד הפועל דורס את האופוזיציה ומונע ממנה כל השפעה.
על שמו נקרא המושב כפר מרמורק, שהפך ברבות השנים לשכונה ברחובות (וכתוצאה מכך גם קבוצת הכדורגל של השכונה, הפועל מרמורק), וכן רחוב בתל אביב.
סאנסה, המנזרים הבודהיסטיים ההרריים בקוריאה
סאנסה, המנזרים הבודהיסטיים ההרריים בקוריאה (בקוריאנית: 산사, 한국의 산지승원) הם קבוצה של שבעה מנזרים בודהיסטיים הרריים בקוריאה הדרומית שהוכרזו ב-2018 כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו. המקדשים שנבחרו הם טיפוסיים למקדשי ההרים הבודהיסטים של קוריאה, כשכל מקדש מייצג סוג אחר. המקדשים שנבחרו ממוקמים בחמישה ממחוזות קוריאה הדרומית: צפון צְ'הוּנגצְ'הַאנג, דרום צ'הונגצ'האנג, צפון קיאנגסאנג, דרום קיאנגסאנג וצפון צַ'אלַּה. בשל הטופוגרפיה ההררית של המדינה והשורשים העמוקים של הבודהיזם בהיסטוריה שלה, ישנם מנזרים הרריים רבים הפרוסים על פני קוריאה הדרומית והצפונית.
המילה סאנסה היא הלחם בסיסים של שתי מילים: "סאן" (산) שמשמעותו הר ו"סה" (사) שמשמעותו מנזר או מקדש.
היסטוריה
הבודהיזם, שמקורו בהודו, הופיע לראשונה בקוריאה במאה ה-4 כאשר השפעתו התרחבה לקוריאה באמצעות ההשפעה הסינית באזור. במאות ה-7 עד ה-9, נבנו בחצי האי הקוריאני מקדשים רבים, שצמחו מאסכולות שונות של הבודהיזם מזרם המהאיאנה. חלק מהמקדשים נבנו באזורים עירוניים בעוד שאחרים נבנו בהרים נידחים. המנזרים ההררים של טונגדוסה, בוסאוקסה, בונגג'ונגסה ובאופג'וסה היו בין הראשונים מבין המקדשים הללו. הם התבססו על אסכולות (טונגדוסה),  (בוסאוקסה, בונגג'ונגסה) והדהרמה (באופג'וסה). לאחר עליית הזן בודהיזם (בקוריאנית: קון 선) בסין במאה ה-8, הוא התפשט לממלכת שילה של קוריאה במאה ה-9 בתגובה לשינויים חברתיים גדולים קודמים. לאחר מכן, נוסדו המנזרים מגוקסה, סאונמסה ודאהונגסה, שהיו במסורת זו. ההבדלים בין האסכולות השתמרו מהמאה ה-7 עד המאה ה-14, אך נעלמו מהמאה ה-15 ואילך. בעוד שהבודהיזם התפתח לראשונה לדת של מרבית התושבים, ואף עלה והפך לדת המדינה המרכזית בתקופת, מקדשים בודהיסטים חוו מאות שנים של דיכוי תחת המדיניות של שושלת ג'וסון (1392–1910), שהושפעה מאוד מהנאו-קונפוציאניזם, כך שהמקדשים העירוניים ביותר נעלמו. עם זאת, המקדשים באזורי ההרים, כולל המקדשים שבאתר המורשת, הצליחו לשרוד תקופה זו ולשמור על אופיים המקורי כאתרים של אורח חיים דתי ורוחני ועל חיי היום-יום של הנזירים. גם תפקידם כאתרים דתיים למאמינים גדל, ונוצרו עוד מרחבים ומתקנים הדרושים לפולחן. במהלך, סבלו חלק מהמקדשים שבאתר המורשת העולמית מנזק משמעותי, ומקדשים אחרים, שאינם חלק מאתר המורשת העולמית, אף נהרסו לחלוטין או נשרפו. לאחר המלחמה השתפר מעמדם החברתי של נזירים בודהיסטים כתוצאה משירותם הצבאי המכובד.
כיום המנזרים הם אתרים ששימרו מסורות תרבותיות מוחשיות ובלתי מוחשיות עד ימינו. קהילות של נזירים (סנגהה) ושירותי דת, פולחנים, טקסים ומנהגים נזיריים המבוססים על אמונות בודהיסטיות, אך גם על אמונות ילידים שונות ממשיכות להתבצע. מספר רב של קבוצות מאמינים מהקהילות המקומיות והעיירות באזורים מעורבות גם כן בפעילות הנזירית. בכל אחד מהמקדשים מתקיימים גם מספר אירועים או פסטיבלים שגם המבקרים יכולים להשתתף בהם. המסורת של תרגול מדיטציה, כולל מפלטי קיץ וחורף, נמשכת גם היא. התרגול הרוחני כולל גם עבודה משותפת לשימור הקהילה הנזירית. למשל, במקדשים יש גן ירק או שדה תה.
מאפיינים כלליים
עיצוב השטח וסידור המבנים והשטחים הפתוחים נקבע על ידי התאמה לתנאים הטופוגרפיים הטבעיים. לב הקומפוזיציה המרחבית הוא המדאנג, אזור חיצוני פתוח השוכן מול אולם הבודהה הראשי. המרחב הפתוח נועד להדגיש את הכבוד והיופי של האולם הזה ומשקף את הפתיחות האופיינית לבודהיזם הקוריאני. בנוסף למרכזיותו הפיזית, הוא גם המרכז לפעילות דתית. הוא מציע מקום לקהל גדול ומשמש כחיבור למבנים בודדים בעלי פונקציות שונות. הבניינים הנותרים מסודרים סביב המדאנג, עם ביתן ליד הכניסה הפונה לאולם בודהה. הבניינים הנותרים כוללים מבנים לפולחן, אולמות מדיטציה, חדרי תפילה ומקדשים ומעונות לקהילות הנזירים, אקדמיה נזירית ומבני חוץ אחרים, ונמצאים משני הצדדים בין היכל בודהה לביתן. עם זאת, ישנם גם הבדלים מסוימים בבנייה, אשר ניתן לייחסם לדגשים באסכולות השונות. ישנם גם מנזרים העוברים לאורך ציר ראשי אחד או שניים ויש להם חצר פתוחה (מדאנג) או שיש להם שתי חצרות פתוחות. בשל המאפיינים הגאוגרפיים והאקלימיים של חצי האי הקוריאני, בנייני המקדשים בדרך כלל פונים דרומה כדי לחסום רוחות חורף צפון-מערביות קרות ולנצל את רוחות הקיץ הקרירות.
העיצוב הפתוח ברובו של המקדש כלפי חוץ נועד לסמל את היעדר גבולות אל הטבע. זה שונה במיוחד ממקדשים אחרים במזרח אסיה שכן ההרים שמסביב משמשים כגני מקדשים. העצים הנטועים לאורך שבילי היער המובילים למקדש נבחרו כך שישתלבו עם הצמחייה המקומית. המעבר החלק שנוצר מדגיש את העיקרון של צמיחה יחד עם הטבע. תוכנית המבנה של המנזרים א-סימטרית ברובה, שכן הרחבה צריכה להתבצע ללא התערבויות גדולות ובהרמוניה עם הסביבה הטבעית. המנזרים ממוקמים בדרך כלל בשיפוע מתון, כך שהמבנים מתנשאים מעט משער הכניסה. בהתאם למיקומם ולסביבתם, ניתן לחלק את המנזרים לשלושה סוגים: בתחתית עמק, הממוקמים על מדרון או על גוף מים שזורם במקדש. רק מספר קטן של נזירים מתגוררים במקדשי בוסאוקסה, בונגג'ונגסה, מגוקסה ודאהונגסה. רוב הנזירים חיים במקדש טונגדוסה (150 באזור השייך לאתר המורשת העולמית, 100 באזור החיץ).
הייחודיות של המנזרים
ישנם בסך הכל 952 מקדשים בודהיסטים המוכרים כחוק בקוריאה (נכון לספטמבר 2016), מתוכם 785 מקדשים, או 82 אחוז, ממוקמים באזורים הרריים. לא מוכרזים כחלק מהמורשת העולמית של אונסק"ו הם: דרושה אפוא דרגה גבוהה של אותנטיות היסטורית על מנת לעמוד בקריטריונים של הצטרפות לאתר המורשת העולמית. בסך הכל זוהו 25 מקדשים העונים לדרישות סף אלו. שאר המקדשים שלא זכו הוצעו להיכלל באתר חסרים מתקנים נזיריים כגון מרכז מדיטציה, סמינר וינייה או אקדמיה נזירית (מקדש ג'אנגוקסה, מקדש גוונריונסה, מקדש יונגמונסה, מקדש ג'ונדונגסה, מקדש גוויסינה, מקדש גירימסה, מקדש מוריאנגסה ומקדש מוויסה). לאחרים יש בעיקר חצר מרכזית ששופצה באופן משמעותי, או שאין חצר מרכזית כלל (מקדש נאסוסה, מקדש בוריאונגסה, מקדש סאונונסה, מקדש אונמונסה, מקדש סודאוקסה, מקדש ג'יקג'יסה, מקדש גוויסינסה, מקדש גירימסה, מקדש גאומסנסה, מקדש בונגמסה, מקדש מוריאנגסה, מקדש מווויסה ומקדש באומאוסה).
אתרי המורשת העולמית הבודהיסטיים האחרים של אונסק"ו בקוריאה הדרומית הם: מערת סוקגוראם, מקדשי בולגוקסה והאינסה, אתרים היסטוריים של קיונגג'ו ופקצ'ה ומבצר נמהאנסאנסאונג. ניתן להשוות את מקדש בולגוקסה למנזרים ההררים הבודהיסטיים של סאנסה בקוריאה במונחים של המשכיות היסטורית. עם זאת, בנייתו שונה משמעותית ממנזרי סאנסה, בהיותו בנוי על טרסות אבן מסיביות מעשה ידי אדם. גם אולמות המקדש והמקדשים ממוקמים בחצרות סגורות ומתחם המקדש עצמו מוקף חומות. המשמעות המיוחדת של מקדש האינסה טמונה בעובדה שהוא מאכלס את ה בספרייה שלו. הסיבה להכללתו ברשימת המורשת העולמית היא הבנייה המדעית שלו, שסייעה לשמור על גושי העץ במצב מושלם במשך מאות שנים. לכן הוא שונה מהאופי הנזירי של סאנסה. האתרים הנותרים מכילים רק שרידים בודהיסטים ואינם אתרי תרבות בודהיסטיים. הסאנסה הקוריאנית נבדלת ממקדשים בודהיסטים סיניים ויפניים בעיקר במיקומם למרגלות ההר ולא בגבהים ובבנייה הפתוחה יותר.
כל שבעת המקדשים הכלולים באתר המורשת העולמית הם מונומנטים מוגנים ומנוהלים בהתאם לחוק הגנת המורשת התרבותית (1962) ולפקודות הגנת המורשת התרבותית שהוצאו על ידי ממשלות המחוז בהתאמה. פרויקטי בנייה ליד המנזרים מוגבלים מאוד ויש מעט גורמים חיצוניים, מעשה ידי אדם או טבעיים, המאיימים על שלמות המנזרים. עלויות תחזוקה משוערות בחמש השנים הראשונות לאחר ההצטרפות לרשימת המורשת העולמית נאמדו ב-32.5 מיליון דולר.
Cross Me
רקע וכתיבה
שירן חשף את שם השיר ב-20 במאי 2019, תוך שמחק את שמות האמנים המשתתפים בשיר, ואתגר את המעריצים לנחש מי הם. הוא רמז על זהותם כאשר חבש כובע של צ'אנס הראפר ותיק של PnB Rock. בנוסף, הוא רמז על תאריך יציאת הסינגל כאשר קבע שיהיו "עוד דברים חדשים" בקרוב.
שירתו של PnB Rock נכללת דרך סימפול של שירו "Pressure", מתוך האלבום Catch These Vibes.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם ב-21 ביוני 2019, והוא מכיל אפקטים סגולים מיוחדים.
קרדיטים
הקרדיטים שלהלן לקוחים מטיידל.
צעדת כבוד
צעדת כבוד (באנגלית: Honor Walk) היא מעמד לא רשמי של הוקרה ופרידה הנערך בבתי חולים בארצות הברית לכבוד תורמי איברים להשתלה ובני משפחתם.
הצעדה נערכת לכבוד תורמי איברים שמתו מוות מוחי, ולעיתים גם לכבוד תורמי איברים מן החי.
המעמד
לאחר שנקבע מוות מוחי לתורם והתקבלו ההחלטה על תרומת האיברים והאישורים לה, הוא מועבר במיטתו ממקום האשפוז שלו בבית חולים – בדרך כלל יחידה לטיפול נמרץ – אל חדר ניתוח, שבו ייערך בו ניתוח נטילת האיברים. לעיתים הוא מובל אל אמבולנס שייקח אותו אל בית חולים אחר, שבו ייערך אותו ניתוח. התורם מחובר למכונת הנשמה ולציוד רפואי אחר. בני משפחתו הקרובים של התורם הולכים אחרי מיטתו.
מעמד צעדת הכבוד נערך במהלך הובלת התורם אל חדר הניתוח או האמבולנס, ובהסכמת בני משפחתו. רופאים, אנשי צוות סיעודי ועובדי בית החולים ממחלקות אחרות מוזמנים לעמוד משני צידי הנתיב בבית החולים שבו מובלת מיטת התורם. אליהם מצטרפים בני משפחה, חברים ועמיתים לעבודה של התורם ובני משפחתו. מספרם עשוי להגיע אף למאות משתתפים.
מעמד הצעדה מיועד להביע כבוד והוקרה לתורם ולבני משפחתו על תרומת האיברים וכדי לעודד את בני המשפחה ולתמוך בהם בשעתם הקשה. היא גם נותנת למשתתפים הזדמנות להיפרד מן התורם. הצעדה מהווה טקס מעבר בין שלבי החיים והמוות של התורם. היא נערכת בדרך כלל תוך שמירה על שקט ומהווה אקט קבוצתי חזק.
אל המתכונת הבסיסית של הצעדה מתווספות לעיתים מחוות שונות:
העורק הבין-גרמי האחורי
הָעוֹרֵק הַבֵּין-גַּרְמִי הָאֲחוֹרִי (TA: arteria interossea posterior), שנקרא בעבר הָעוֹרֵק הַבֵּין-גַּרְמִי הַגַּבִּי (arteria interossea dorsalis), הוא עורק באמה המסתעף מהעורק הבין-גרמי המשותף.
העורק הבין-גרמי האחורי נע אחורנית בין המיתר המלוכסן לגבול העליון של הקרום הבין-גרמי. במסלולו הוא עובר בין הגבולות ההמשכיים של השריר הגבן והשריר מצדיד האגודל הארוך, ולאחר מכן יורד לאורך גב האמה, בין השכבה השטחית לשכבה העמוקה של השרירים הפושטים, שלהם הוא מספק דם.
במקום שבו הוא עובר על גבי השריר מצדיד האגודל הארוך והשריר פושט האגודל הקצר, הוא מלווה בעצב הבין-גרמי הגבי. בחלקה התחתון של האמה הוא משיק לסופו של העורק הבין-גרמי הקדמי.
סמוך לתחילתו של העורק מתפצל ממנו העורק הבין-גרמי החוזר, שעולה לכיוון המרווח שבין עילית העלי הצדית של עצם הזרוע לזיז המרפק, על פני סיביו של השריר הגבן או דרכם ומתחת לשריר המרפק. סופו בהשקה לעורק העקיף האמצעי היוצא מעורק הזרוע העמוק, לענף האחורי של עורק הגומד החוזר ולעורק העקיף הגומדי התחתון.
עבר (דמות מקראית)
עֵבֶר, על פי המקרא, היה בנו של שלח ואביהם של פלג ויקטן. על פי לוח העמים הוא אביהם הקדמון של עמים רבים, בהם עם ישראל.
הוא נולד בשנת א'תשכ"ג לבריאת העולם (2038 לפנה"ס) ולפי הכתוב ב ט"ז-יז, נולד לו פלג בהיותו בגיל 34 והוא חי לאחר מכן עוד 430 שנה, כך שמת בשנת ב'קפ"ז (1574 לפנה"ס), בהיותו בגיל 464 שנה. לפי תרגום השבעים של בראשית עבר (הנקרא חבר) חי 404 שנה. לעבר היו בנים ובנות נוספים, מלבד פלג ויקטן.
לפי המסורת היהודית הוא נקבר בתוך מערת שם ועבר בעיר העתיקה של צפת שבה למד יעקב אבינו.
שם חיצוני לאשתו הוא עצורה בת נברוד או עזורה בת נמרוד.
ייחודו של עבר במקרא
שושלתו של עבר מוזכרת הן ברשימת הדורות משֵׁם ועד אליו המופיעה בבראשית י כא ואילך, והן ברשימת הדורות משם ועד אברהם המופיעה שם בפרק יא י ואילך. ברשימות אלו יוחד עבר במספר היבטים ביחס לשאר הדמויות המוזכרות בהן:
ייחודו של עבר במסורת חז"ל
על-פי היבטים ייחודיים אלו הסיקו פרשנים שונים, כי עבר לא היה עוד חוליה "רגילה" בשושלת הדורות, אלא אביה של קבוצה אתנית בפני עצמה ("בני עבר"), הלא הם העברים.
העורק הבין-גרמי החוזר
הָעוֹרֵק הַבֵּין-גַּרְמִי הַחוֹזֵר (TA: arteria interossea recurrens) הוא עורק באמה המסתעף מהעורק הבין-גרמי האחורי ומספק דם למרפק.
העורק הבין-גרמי החוזר יוצא מראשיתו של העורק הבין-גרמי האחורי. הוא עולה לעבר המרווח שבין עילית העלי של עצם הזרוע לבין זיז המרפק, על גבי סיביו של השריר הגבן או דרכם ומתחת לשריר המרפק. בסופו משיק העורק לעורק העקיף האמצעי היוצא מעורק הזרוע העמוק.
מוח'תאר עלי
מוח'תאר עלי (בערבית: مختار علي; נולד ב-30 באוקטובר 1997) הוא כדורגלן סעודי יליד-סומליה, המשחק בא-נסר בעמדת הקשר.
קריירת מועדונים
מוח'תאר התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של לייטון אוריינט בלונדון, ובגיל 11 הצטרף לצ'לסי. בשנת 2016 נבחר לכדורגלן הסומלי של השנה, לאחר שזכה עם קבוצת הנוער בגביע ה-FA לנוער בפעם השלישית ברציפות ובליגת האלופות לנוער.
ב-29 בינואר 2017 הושאל לויטסה ארנהם מליגת העל ההולנדית עד לסיום העונה. ב-19 בפברואר 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 1-0 לאייאקס אמסטרדם. ב-17 ביולי 2017 חתם בקבוצה לשלוש שנים.
ב-31 באוגוסט 2019 חתם בא-נסר.
קריירה בינלאומית
אף על פי שנולד בסומליה, עלי ייצג בנעוריו את אנגליה ובשנת החליט לייצג את. ב-7 באוקטובר 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת במשחק ידידות נגד.
פוסום זנב-טבעת אלברטיס
פוסום זנב-טבעת אלברטיס (שם מדעי: Pseudochirops albertisii) הוא מין של פוסום בינוני בסוג פוסום זנב-טבעת מדומה שמצוי בכיסים מבודדים בצפון ומערב גינאה החדשה. הוא תואר מדעית בשנת 1874 על ידי הזואולוג וקרוי על שמו של חוקר הטבע האיטלקי לואיג'י מריה אלברטיס שרכש את הדגימה הראשונה של המין. לפוסום אלברטיס 3 תת-מינים המופרדים גאוגרפית זה מזה.
תיאור
פוסום אלברטיס הוא המין הקטן ביותר בסוגו. מבנה גופו גוצי ועגלגל וראשו צר ומחודד. הוא מתאפיין באוזניים קטנות, בעיניים גדולות ובלוע קצר. במראהו החיצוני הוא דומה לפוסום זנב-טבעת נזירי שחופף איתו בטווח התפוצה ונחשב בעבר לתת-מין שלו, אך הלה גדול וכבד ממנו משמעותית. פוסום אלברטיס נבדל ממינים אחרים באוזניו הדלילות בשיער ובפרוותו הצמרירית. זנבו הארוך והדקיק של הפוסום מכוסה בשיער דליל, ובקצהו טבעת לפיתה שמסייעת לאחיזה בענפים. כאשר הזנב אינו בשימוש הוא מגולגל סביב עצמו. בדומה לפוסומים אחרים, גם למין זה טפרים חדים וכריות הצמדה בתחתית הכפות. אורך ראשו וגופו של פוסום אלברטיס 29 סנטימטרים, אורך זנבו 29–32 סנטימטרים ומשקלו 0.8-0.6 קילוגרם.
תפוצה וביולוגיה
פוסום אלברטיס מצוי בגינאה החדשה, בעיקר בצד האינדונזי ובמידה פחותה גם בצד הפפואני. טווח התפוצה שלו אינו רציף, אלא מתפצל בין רכסי הרים המרוחקים גאוגרפית זה מזה. האוכלוסייה הגדולה ביותר נמצאת על רכס טמראו ורכס ארפק בחצי האי ראש ציפור (ווגלקופ), האוכלוסייה השנייה בגודלה על רכס טוריצ'ילי, ואוכלוסיות קטנות נוספות מצויות על רכס הרים קטן ליד רכס מאוקי, הרי צ'יקלופס ליד ג'איאפורה, ואולי גם בהרי פוג'ה המבודדים ובהרי ויילנד. אוכלוסייה נוספת חיה על האי האינדונזי במפרץ סנדרוואזיה.
בית הגידול של פוסום אלברטיס כולל יערות גשם ממוזגים וטרופיים או יערות עננים על מדרונות הרריים ברום 1,900-1,000 מטר מעל פני הים, והוא אינו נמצא ביערות גשם שפלתיים. פוסום אלברטיס הוא יונק לילי שמבלה את שעות היום במנוחה בהצטלבות ענפים או תחת גזעים ובולי עץ אך לא בעץ חלול. הוא ניזון בעיקר מעלים, פירות וניצנים. הרבייה מתרחשת כנראה מספר פעמים לאורך השנה, והפוסומית ממליטה גור יחיד לאחר תקופת היריון קצרה. מעבר לכך אין מידע זמין אודות אורח חייו של הפוסום.
מצב
פוסום אלברטיס מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור קרוב לסיכון (NT), מאחר שסביר מאוד שהוא חווה ירידה משמעותית הקרובה לשיעור של 30% במהלך העשור הראשון של המאה ה-21, וצפויה גם ירידה ממושכת במספריו כתוצאה מרמות ציד גבוהות בכל שטחי המחיה שלו שעשויה לגרום לו להעפיל לקטגוריית הפגיע (VU). בחוף הצפוני הפוסום סובל גם מצד בירוא יערות לחקלאות.
פוסום אלברטיס מצוי במספר אזורים מוגנים. נדרשים מחקרים נוספים אודות האקלוגיה והאיומים המרחפים על המין וכן סקרים ברכסי ההרים נוספים בצפון האי שבהם המין עשוי להיות נוכח.
פרחים באמנות
במהלך ההיסטוריה האנושית, הפרחים באמנות הופיעו בהקשרים שונים ונשאו מסרים שונים. הפרחים משכו את האמנים בצבעים הנאים, בצורות המגוונות אך גם בהמצאם בהישג יד. הרישומים הבוטניים הראשונים הופיעו במאה ה-1 לפני הספירה, כאשר הרופא היווני קרטואס צייר בדייקנות צמחי מרפא אשר הוזכרו בספריו.
בשלב מאוחר יותר, הבוטניקה נפרדה מהרפואה, שם היא שימשה ענף משני. בכך החלה התייחסות אמנותית לפרחים, בכתבי הבוטניקה. בהמשך, הפכו הפרחים גם אובייקט אסתטי, ללא אלמנט של תועלתיות.
הפרחים באמנות - מחוץ לאירופה
לפי הידוע לנו, הפרח הראשון ששולב בסוגי אמנות שונים היה פרח הלוטוס, במצרים העתיקה, לפני יותר מ-4000 שנה. שם הוא נחשב קדוש וסימל את השמש, את הבריאה והלידה מחדש. הוא מופיע כקישוט בפריטים ארכאולוגיים רבים, כגון מגילות פפירוס, קמעות ופריטי קרמיקה שונים. במצרים העתיקה, פרחים גם שימשו ליצירת חפצי נוי שונים, אשר אמורים היו לשמש את המתים בעולם הבא. הדוגמה הידועה ביותר היא הימצאות קולרים עשויים פרחים בקברו של תות-אנך-אמון.
בימי הביניים נוצרו בפרס ציורים שתיארו סידורי פרחים בעלי סגנון ואילו בסין נוצרו כלי חרסינה עם ציורי פרחים מסוגננים. מסורת תדפיסי הפרחים המשיכה בסין וביפן, וגם היום כמעט בכל בית יפני נמצא תדפיס כזה.
באסיה, בבודהיזם, הלוטוס מסמל לידה ותחיה, מאחר שפרחיו נפתחים עם זריחת השמש ונסגרים בשקיעה. הוא גם מסמל את הדרגה העליונה בהארה, משום שמקורו בבוץ ומשם יוצא אל אור השמש. בהודו, אצל מאמיני ההינדואיזם, פרח היסמין מסמל אהבה ופוריות. גם אצל מאמינים בודהיסטים וגם אצל מאמיני דת ההינדו, הפרחים משולבים בעיקר בציורים בנושאים דתיים דתיים. בעת החדשה, באמריקה הלטינית, פרידה קאלו קידמה את "אמנות הפרחים" בציוריה, כסמל למורשת האומנותית של ארצה. להדגשת ההתייחסות, היא גם עטתה פרחים על גופה.
האמנות הבוטנית
שיאה של האמנות הבוטנית הגיע בשנים 1750–1850, כאשר מגלה הארצות סר גוזף בנקס הבריטי נסע בעולם וצייר בדייקנות כל פרח בו נתקל. כך עשה גם הצייר הבלגי, אשר פעל בשרות חצר המלוכה הצרפתית. התפתחות הדפוס איפשרה להביא את ממצאיהם בפני הקהל הרחב בארצותיהם.
האמנים הבוטניים נהגו לפרק את הפרח, לאחר שציירו אותו בשלמותו, ולתאר את מרכיביו השונים. כך שרתו את האמנות והמדע בו זמנית. דוגמה לקשר גומלין זה ניתן למצוא במחקר הסחלבים של פרנץ באואר, אמן בוטני אוסטרי. הוא צייר את הסחלבים ותוך כך היה הראשון שתיאר גרעין תא, בשנת 1802.
בעקבות התפתחות הצילום, איורי הפרחים, והצמחים בכלל, איבדו מחשיבותם גם בספרות המקצועית.
הפרחים באמנות הנוצרית
בעיני אנשי העת החדשה המוקדמת, העיסוק בפרחים היה ביטוי לאדיקות דתית והערצת הבריאה. אחד הנושאים המרכזיים באמנות הנוצרית היא הבשורה, כאשר מרים מתבשרת על ידי המלאך גבריאל על לידתו העתידית של ישו. סצנה זו תוארה רבות, וכמעט תמיד מופיע בה השושן הצחור. פרח זה סימל את הטוהר והבתוליות של מרים, מתוך היפוך למשמעותו בתקופה היוונית-רומית, כאשר השושן סימל ארוטיקה ופוריות של האלה הרה. לעיתים, יש בתמונות עם מרים גם ורדים, המשמשים גם הם כאטריבוט שלה. בתמונות בהן מופיעים מרים וישו התינוק נמצא, לעיתים קרובות, פרחי צפורן אדומים. הציפורן סימל מצד אחד את סבלותיו של ישו ומצד שני אהבה ארצית ומסירות, ולכן הציפורן מופיע גם בפורטרטים של חתונות.
פרחים באומנות האירופאית
בימי הביניים הפרחים שולבו בדוגמאות חזרתיות, המהוות רקע לדמויות המתוארות בשטיחי קיר, בארמונות ובכנסיות.
בתקופת הרנסאנס האיטלקי (החל מראשית המאה ה-15), רוב האוכלוסייה הייתה אנאלפביתית. משום כך היה צורך במדיום אשר יתווך למתפללים את תוכנם של כתבי הקודש. הציורים והויטראז'ים היוו את האמצעי ששימש למטרה זו. רוב האמנים הועסקו על ידי הכנסייה, וציירו תמונות בהן הופיעו קדושים, פרחים ובעלי חיים. בתקופה זו, הפרחים היו בעלי משמעות ידועה לכל. הדוגמאות העיקריות הן: סחלבים - קנאה ותרמית, ורדים ושושן צחור - מרים הבתולה, שן הארי-תמימות. בנוסף למסרים הדתיים, הפרחים העבירו גם מסרים פילוסופיים על האופי הארעי של חיי האדם. במקביל לאמנות הדתית נוצרו גם תמונות בנושאים מיתולוגיים, בהן שולבו פרחים. בתמונת "פרימוורה" של בוטיצ'לי זוהו כמעט 200 מיני פרחים שונים. באותה תקופה התפתח הגינון, גם זה המקצועי וגם כעיסוק לשעות הפנאי של המעמדות הגבוהים. מאמצע המאה ה-16 בעלי הגינות גם קטפו פרחים וערכו סידורים מפוארים, ללא קשר לטקסים דתיים, ושכרו ציירים אשר תיעדו זרים אלה.
הרנסאנס התפשט לצפון אירופה ושם התפתח זרם הבארוק של ציירי הולנד ופלנדריה (שנים 1550–1700, בערך). תקופה זו מקבילה לתור הזהב של הולנד, והיא התאפיינה בשגשוג כלכלי, אשר נבע בעיקר משליטה על המסחר הימי עם אסיה. להולנד היה הסכם מסחר בלעדי עם יפן וגם שלטה במסחר בין ארצות אירופה. ב-1619 הולנד נכנסה גם לתחום סחר העבדים. כל הגורמים הללו הפכו את הולנד למעצמה עולמית ואת אזרחיה, בחלקם, לעשירים מאד. שינויים אלה התבטאו גם בתיאור הפרחים ב אומנות.
הפרחים אשר הופיעו בציורי דת פלמיים במאה ה-15 נשאו משמעויות סמליות של דת והגות. במאה ה-17, במהלך תור הזהב, המגמה השתנתה, והאלמנט הדתי נזנח. התפתח סגנון הטבע הדומם, אשר התייחס למצבם של ההולנדים. מצד אחד, היצירות ביטאו את גדולתה של הולנד. הזרים המופיעים בתמונות אלו מורכבים מפרחים מיובאים, שאינם פרחי בר אלא האדם מגדלם. בנוסף, בזרים מופיעים פרחים שאינם פורחים בו זמנית. הציירים נהגו להכין סקיצות של כל פרח בעונתו ולשלבם ביצירה אחת. לדוגמה, יצירותיו של מהוות מיקרוקוסמוס של הולנד הקולוניאלית, עם התרסה כנגד מגבלות העונה והמיקום הגאוגרפי. הוא שילב בהם דליות ממקסיקו, גביעונית מפרס ואף את הצבעונים המנומרים מטורקיה, שהיו באותו זמן הפרחים היקרים ביותר בנמצא.(תמונה מספר 1) הפרחים הללו באו להעיד על עושרו ומעמדו של פטרון הצייר. מצד שני, היו ציירים אשר השתמשו בתאורי פרחים בסמליות פילוסופית, כנגד ההשתעבדות לכסף, לרכושנות וליוהרה. היו בציוריהם, בנוסף לפרחים, שעון חול, קונכיות וגולגולות, כמו בציורו של אדריאן ואן אוטרכט (תמונה מס' 2), כרמז למוות. במבט בוחן ניתן לגלות שבתוך ציורי הזרים המפוארים יש גם פרחים בשלבי נבילה, כמו בציורו של ברויגל ההאב (תמונה מס' 3), כמשל לארעיותם של החיים. כניגוד לרצונם של המתעשרים לצבור רכוש יקר ויחודי, צוירו התמונות שנקראו ואניטאס (Vanitas), כלומר ריקנות, או ממנטו מורי - "זכור את המוות".
מאמצע המאה ה-19 ועד לסופה (באנגליה התקופה הוויקטוריאנית), יש תפקיד מרכזי לפרחים באומנות. התקשורת בין המינים, בחברה הגבוהה, הוגבלה. כתחליף, המסרים הועברו באמצעות זרי פרחים או ציורים עם מוטיבים של פרחים, כאשר לכל פרח הייתה משמעות ידועה לשני הצדדים. הפרחים שימשו גם כאלמנט דקורטיבי בבתים, באמצעות הטפטים הפרחוניים של ויליאם מוריס, המתארים פרגים, חרציות וחמניות.
אומנות בוטנית - גלגול שני
במאה ה-18 וה-19, ג'אנר איורי הפרחים עמד בתחתית הדרוג האמנותי, בעוד בראשו עמדו תמונות שנושאם אירועים היסטוריים. בחוגי האמנים הגברים שלטה הגישה ש"אמנות גבוהה" היא מעבר להבנת הנשים ואינה מתאימה לתפקידיהן המסורתיים בביתן. לעומת זאת, ציור פרחים נחשב עיסוק ביתי ובלתי מזיק, שנועד להנעים את זמנן של נשים מהמעמד הבינוני והגבוה. נשים הודרו ממוסדות אקדמיים לאמנות, כפי שהודרו גם מלימודי מדעים. עקב אילוצים אלה, בתקופה הוויקטוריאנית אמניות עסקו בעיקר באיורים בוטניים עבור מוסדות מדעיים, כדוגמת הפרסומים של גני קיו. חלק מאמניות אלו זכו להערכה רבה. אחת מהן היא (1751-1834), אשר שימשה כמורה לציור לבנותיו של המלך ג'ורג' השלישי.
במאה ה-20 המגבלות הללו הוסרו, אך חלק מהאמניות עדיין בחרו לעסוק באיור בוטני. אחת מאלו הייתה מרגרט מי (1909-1988), אשר במקביל לציור עסקה בקידום שימור הצמחייה הייחודית של.
פרחים באמנות המודרנית
עם הופעת האימפרסיוניזם והפוסט-אימפרסיוניזם בצרפת, השתנתה הגישה. הציורים תיארו פרחים שהיו בעלי משמעות לצייר, בניגוד לתקופות קודמות, כאשר הם נקשרו לסמלים תרבותיים או דתיים. אדואר מנה היה כבר צייר מוערך, כאשר הוביל את המגמה החדשה. הוא עצמו, בששת החודשים האחרונים לחייו, צייר רק פרחים (תמונה מס' 4). גם ואן גוך צייר אירוסים (תמונה מס' 5) וסדרת ציורי חמניות (תמונה מס' 6) בשנת 1886. כדי להבין את חשיבות ציורים אלה עבורו, כדאי להזכיר מכתב, אותו כתב ב-1889 אל אחיו, ובו הצהיר שהחמניות הפכו לסמל אישי שלו. זה קרה אחרי שחזר וצייר תמונות של חמניות, בשנת 1888, אשר נועדו לקשט את החדר בו התכוון לארח את ידידו, הצייר פול גוגן. צייר מוערך אחר, אוגוסט רנואר, עבר לצייר פרחים בשלב מאוחר בחייו, והוא צייר בעיקר ורדים, תוך העדפה לבעלי הצבע האדום (תמונה מס' 7). קלוד מונה צייר חבצלות מים מגנו הפרטי בג'יברני. ב-30 שנה צייר 250 תמונות המתארות את גנו, בשעות שונות של היום ובעונות שונות (תמונה מס' 9). גם גוסטב קלימט, מהבולטים באמני היוגדנסטיל האוסטרי, צייר פרחים בגישה סימבולית, באוונגרד דקורטיבי. בציור הפרחים המפורסם, גינת הפרחים, בולט העדר הריאליזם, וגישה זו מוסיפה לקסמה של התמונה (תמונה מס' 8).
פיט מונדריאן, ממייסדי זרם המודרניזם, היה צייר הולנדי, בעל שורשים עמוקים במסורת ציורי הפרחים. האמריליס, מעשה ידיו, מצויר בסגנון הפוביזם, בגושי צבע, ומפרק את הנושא לצורות הבסיסיות שלו (תמונה מס' 10). אודילון רדון, צייר צרפתי, החל לתאר פרחים ביצירותיו רק אחרי שמלאו לו 60 וציוריו הם בסגנון סימבולי.
במודרניזם נמצא דמות נבעלת השפעה רבה וזו ג'ירג'יה אוקיף (1887-1986), אמריקאית.. היא ידועה בעיקר בזכות ציוריה בפורמט גדול, העוסקים בצורות טבעיות, הרבה מהם תקריבים של חלקי הפרח, הסגנון הגובל באבסטרקט ובצבעים עזים. היא נהגה לנמק את גודל עבודותיה בכך שהפרח הוא קטן, ואנשים אינם עוצרים להביט בו ולהעריך את יופיו. כאשר הוא מופיע ביצירה גדולה, האנשים נאלצים לשים לב ליופיו.
פרחים בצילום
הפרחים קיבלו מעמד נכבד במדיום הצילום, בקליפורניה של שנות ה-20–30 של המאה ה-20. בלטו עבודותיהם של צלמים ידועים כאנסל אדמס ואדוארד ווסטון, אשר ויצרו קומפוזיציות גדולות אשר כללו פרחים, פירות ונופים. הקשר בין הצילום לפרחים נמשך גם במאה ה-21. פול לנג (Paul Lange) עבד כצלם אופנה במשך 25 שנה. בשנת 2007 התחיל לצלם סדרת פרחים לה קרא Big Blooms, בה הפרחים מוגדלים בצורה מוגזמת. גם לעבודותיו של אזומה מקוטו אין קיום ללא התעוד המצולם של הצלם העובד לצידו, שינוקי שונסוקטו. הוא זה שמנציח את הצמחים המתכלים ומשתנים ללא הרף.
פרחים באמנות הישראלית
ההתחדשות הציונית - תחיה לאומית
למנהיגי הציונות היה ברור שזהותו של העברי החדש בא"י תתגבש תוך ידיעת הארץ ולימוד הצמחים ובעלי החיים בה. כחלק מהבנה זו, תלמידי "בצלאל" למדו לרשום ולתעד במדויק את צמחי ארץ ישראל ותלמידי גימנסיה הרצליה למדו אמנות בחדר הטבע. בהיעדר חומר לימודי וכדי לקדם את הידע של תלמידיהם, היו מורים שלקחו על עצמם ליצור עזרי לימוד על ידי רישום הצמחים. כך החל צבי זילברשטיין (1909-2002), שהיה מורה בבית הספר הריאלי בחיפה, לצייר את פרחי הכרמל. ציוריו ניחנו באסתטיקה יוצאת דופן, ברוח האמנות הבוטנית של המאה ה-18. במקביל פעלו גם ציירים בוטניים נוספים: שמואל חרובי, רות קופל, ברכה אביגד לוי, אהרון הלוי ועוד.
פרחים הקשורים לתחיה לאומית החלו להופיע בציוריו של ראובן רובין מעט לפני התיישבותו בא"י. בשנת 1922 צייר את תמונת "המדונה של חסרי הבית", האוחזת בשתי ידיה שני פרחים אדומים. ראובן רובין אף אימץ את פרח הבשורה הנוצרי, השושן הצחור, כפרח הגאולה הציונית. השושן מופיע בציורו "סעודת עניים" וגם בדיוקן העצמי, על רקע תל אביב בראשיתה, משנת 1923. באותה שנה צייר גם חלוצה, כשהיא אוחזת בעציץ עם שושן צחור. בדיוקן עצמי נוסף, משנת 1923, מופיע ורד באגרטל וצבעוני אדום בעציץ. גם ביצירות הקשורות למצבו האישי של ראובן רובין מופיעים פרחים. כך בתמונת "זר פרחים על כיסא" משנת 1929, הקשורה לארוסיו לאסתר. רובין אף צייר את בני חוגו, סופרים, אמנים ואנשי ציבור, עם פרחים. כך בתמונות של אורי צבי גרינברג (1925), אחד העם (1926), יהודה גור (1927), נחמה גור (1926). בתמונות אלו הפרח ייצג את הפריית הארץ על ידי המצוירים . כח הברכה והשפע של הפרחים היווה מסר חוזר ביצירתו של ראובן רובין
ב-1923 צייר זאב רבן את הציור הנקרא "אני חבצלת השרון", בו הציב את השונמית בין פרחי חבצלת, כסמל לגאולה לאומית.
בשנת 1924, משה מוקדי צייר דיוקן עצמי, בו הוא מוקף בשלושה פרחי צבעוני לבן - צהבהב. ציור זה מושפע מהסימבוליזם של זרם היוגנשטיל הווינאי. בשנת 1927 נחום גוטמן צייר זר פרחים באגרטל, בחלון המשקיף אל פרדס יפואי.
בתגובה למאורעות בארץ ועלית הפאשיזם באירופה, בשנות ה-30-40 של המאה ה-20 מופיעים בציור הארץ ישראלי זרי פרחים רבים בתוך חדרים סגורים, מהם לא ניתן לראות את הנוף החיצון. ב-1929 צייר חיים גליקסברג טבע דומם של אגרטלים עם פרחים, כאשר וילון מסתיר את הנוף החיצוני. פרחים על שולחן ציירו יצחק פרנקל, צבי שור, אריה ארוך, יוסף זריצקי. ב-1935 ראובן רובין צייר את "אירוסים שחורים", בו מושיע זר גדול של פרחים שחורים, אשר אינם מותירים מקום לנוף.
פרחים מופיעים גם בתגובה האמנותית לשואה: מרדכי ארדון, בציורו "מכתב לסבתא" (1945), מביא טכסט ביידיש ובשוליו ממוקם זר חרציות אדומות קמלות, במסורת "ממנטו מורי". הוא חוזר על הבעת אבל זו ביצירה "פרחים נובלים" (1950). בשנים 1947 עד אמצע שנות החמישים, ליאופולד קראקוור עוסק ברישום אקספסיוניסטי של פרחי קוצים, כביטוי למשקעי השואה. בשנת 1995, טובה ברלינסקי, ציירת ירושלמית, יוצאה בתערוכת ציורי צבעונים ואירוסים, ומקדישה אותה להוריה, שנייספו בשואה.
הפרחים כסמל לאבל הקולקטיבי
לקראת יום העצמאות בשנת 1954, השרות הבולאי הנפיק בול המתאר את חורבות מבצר יחיעם ולידו פרח דם המכבים האדום. פרח זה התקבל כסמלו של יום הזיכרון לחללי צה"ל. גם כלניות אדומות מביעות דם ושכול, כמו בציורו של ראובן רובין משנת 1948, "זר פרחים", שם הן מצוירות בשילוב פרחי אביב, המסמלים תקווה ותהילה.
עידן המודרניזם
בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20 נעלמו הפרחים מהאמנות הישראלית, מאחר שנחשבו נושאים מיושנים, הקשורים לרומנטיקה וקיטש. רק אמנים שהדירו עצמם מזרם האוונגרד המשיכו לצייר פרחים, כסמל להתערותם בקרקע המולדת, או כישלון במעשה זה. בשנים 1967-1973 פרחים מהווים חלק גדול מעבודותיה של אנה טיכו. זאת כחלק מהרוח האופטימית אשר שטפה את ישראל לאחר מלחמת ששת הימים. בשנת 1976 צייר אברהם אופק, ב"בנין מקסיקו" באוניברסיטת תל -אביב, ציור קיר ובו סירת עולים וברקע מרבד ענק של פרחים בגוונים של אדום וצהוב, כאשר הפרחים מסמלים את הגשמת השתלבותם של העולים.
הפרחים חזרו להופיע ביצירות אמנות בשנות ה-80, כביטוי חברתי או פוליטי. מסוף שנות ה-80, גל ריאליסטי שטף את האמנות הישראלית ובו מקום נכבד לפרחים. בשנת 1983, משה גרשוני צייר את " רקפות", הטעונה בתודעת קרבן וייחולי ישועה. נפתלי בזם צייר ב-1984 את "שולחן ערוך" ועליו קנקן עם זר פרחי קאלות, המשקיף אל עבר התנחלות זעירה במדבר יהודה. בשנת 1989 מציגה לואיז שץ, בלב ציור אבסטרקטי, עלי כותרת מעודנים של אירוסים, פרגים ורקפות. באמני הפרחים של הדור השלישי נמצא את פיליפ בולקיה, אשר אוסף פרחים ומטביע אותם במשטחי גבס, ואילו מאיר אפלפלד מצייר ציורים ריאליסטיים של פרחים, כהמשך למסורת של המאה ה-17, כאשר אמנים שרתו את הבוטנאים. בגל הזה שמור מקום גם לסיגל צברי, וירדן וולפסון. גם צלמים ישראלים נשבו בקסם הפרחים: דוד עדיקא, יהודית מצקל ועוד.
פרחים בשירים ישראלים
הפרחים מצאו את מקומם גם בשירים. אם נתיחס לשירים שנכתבו והושרו בארץ ישראל מראשית הציונות ועד לשנותיה הראשונות של המדינה, נמצא פרחים שונים בשמות השירים: אור חבצלות, בשדה מרעה פרח סיגל, הילד והנרקיס, הכלנית, הסביון, הסתוונית,הפעמונית, הפרג, הרקפת, כשושנה בין החוחים, פזמון ליקינטון, פרחי הצבעונים (רשימה חלקית)
ז'ראר למאן
ז'ראר מתייה למאן (בצרפתית: Gerard Mathieu Leman; 8 בינואר 1851 – 17 באוקטובר 1920) היה גנרל בלגי. הוא היה אחראי לחינוכו הצבאי של אלברט הראשון, מלך הבלגים. במהלך מלחמת העולם הראשונה פיקד על הכוחות הבלגים בעת קרב לייז'. ב-15 באוגוסט 1914 נפל בשבי של הקיסרות הגרמנית. בתום המלחמה ב-1918 שוחרר למאן וחזר לבלגיה, שם התקבל כגיבור מלחמה. הוא נפטר ב-1920.