cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hot Pink Tour
דחיית סיבוב ההופעות
כמו כן, יצא מתוך האלבום הלהיט הבינלאומי "Say So". כאשר יצא, לא זכה השיר להצלחה כלשהי. לקראת סוף שנת 2019, התחיל השיר לצבור פרסום ברשת החברתית טיקטוק. תוך ימים ספורים זכה השיר למיליוני פרסומים שונים ברשת החברתית, עד כדי כך שנכנס לעשרות מצעדים שונים ברחבי העולם לפני שיצא כסינגל. נכון לפברואר 2020, פורסמו עשרות מיליוני סרטונים בטיקטוק בהם נכלל השיר, תוך שאחד מהם הצליח לצבור למעלה מ-60 מיליון צפיות בימים ספורים.
בסופו של דבר, הייתה צריכה דוג'ה קאט לצאת לסיבוב ההופעות במטרה לקדם את האלבום Hot Pink ואת הסינגלים שיצאו מתוכו.
קרנוטיט
קרנוטיט הוא מינרל נדיר המכיל אשלגן, ונדיום, אורניום ומים בכמות משתנה. לעיתים קרובות מוצאים בקרנוטיט כמויות זעירות של סידן, בריום, מגנזיום, ברזל ונתרן. צבע הקרנוטיט צהוב זוהר עד צהוב ירקרק, והוא מצוי בעיקר בגושים ופתיתים באבן חול. המינרל צובע את אבן החול בצהוב אפילו בכמות קטנה של אחוז מהנפח. הקרנוטיט הוא מקור חשוב להפקת אורניום בשל תכולת האורניום במינרל הגבוהה יחסית ושבעטיה הוא גם רדיואקטיבי. הקרנוטיט קרוי על שם מהנדס המכרות והכימאי הצרפתי מארי אדולף קרנו (Marie Adolphe Carnot) (1839 – 1920).
הקרנוטיט דומה מאוד למינרל טיויאמוניט. המבנה הכימי של שני המינרלים זהה, כאשר בטיויאמוניט מחליף סידן את האשלגן ויש בו מעט יותר מים. שני המינרלים נוצרים מהתפרקות של מינרלי אורניום בסביבה צחיחה והתגבשות בסלעי משקע, כשהם מתפזרים באבן החול או מתרכזים סביב לגזעי עצים מאובנים. ניתן למצוא קרנוטיט במדינות ויומינג, קולורדו, אריזונה, נבדה, יוטה, וניו מקסיקו בארצות הברית, וכן במדינות מרוקו, זאיר, אוסטרליה וקזחסטן.
סוקר סיטי
אצטדיון סוקר סיטי (נקרא גם אצטדיון הבנק הלאומי הראשון) הוא אצטדיון כדורגל הממוקם בסווטו, ביוהנסבורג שבדרום אפריקה. האצטדיון ממוקם סמוך לבית התאחדות הכדורגל של דרום אפריקה שבו מוקמו בעבר משרדי פיפ"א והוועדה המקומית לארגון מונדיאל 2010. האצטדיון משמש את נבחרת דרום אפריקה במשחקיה הביתיים.
סכום של 1.5 מיליארד ראנד דרום-אפריקאי הוענק לGrinaker-LTA הזוכה במכרז לשיפוץ האצטדיון. האצטדיון עבר שיפוץ רחב היקף לכבוד מונדיאל 2010 שכלל עיצוב חדש בסגנון כלי חרס דרום אפריקאים מסורתיים, הרחבת מספר המושבים, התקנת זרקורים חדשים, בניית גג מעוגל ועוד. ב-21 באוקטובר 2009 הסתיימו עבודות השיפוץ באצטדיון.
האצטדיון אירח 10 משחקים בגביע אפריקה לאומות 1996. הוא אירח את משחק הפתיחה, 5 ממשחקי הסיבוב הראשון, רבע הגמר, חצי הגמר, משחק על המקומות 3-4 והגמר. ב-2013 אירח 3 משחקים בגביע אפריקה לאומות, אירח 2 משחקי שלב הבתים, ואת משחק הגמר.
ב-10 בדצמבר 2013 נערך באצטדיון טקס האשכבה לנשיא דרום אפריקה לשעבר נלסון מנדלה בהשתתפות קהל בן עשרות אלפים ובהם עשרות ראשי מדינות, לרבות נשיא ארצות הברית ברק אובמה.
מונדיאל 2010
האצטדיון היה לאחד מעשרת האצטדיונים שלקחו חלק באירוח משחקי מונדיאל 2010. הוא אירח את משחק הפתיחה, 4 ממשחקי הסיבוב הראשון, משחק אחד בסיבוב השני, משחק רבע גמר אחד ואת הגמר.
Ballads
Ballads (בעברית: בלדות) הוא אלבום אוסף של הזמרת מרי ג'יי בלייג', אשר יצא ב-20 בדצמבר 2000, על ידי יוניברסל מיוזיק יפן. האלבום יצא באופן בלעדי ביפן והוא כולל אוסף של בלדות מכל מיני שבים במהלך הקריירה של בלייג'. בנוסף, הוא גם כולל גרסת כיסוי לשיר "Overjoyed" של סטיבי וונדר.
יאמה
יאמה (מעוצב: יַאמַּהּ) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית מרגלית צנעני. השיר יצא לאור ב-18 בדצמבר 2018, כסינגל שלא מתוך אלבום, על ידי חברות תקליטים ביג בוס רקורדס ובנדי כתום.
השיר הגיע למקום הראשון במצעד של כאן גימל.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי עמוס נוי, הולחן על ידי דודו טסה והופק על ידי טסה וניר מימון. השיר הוא מעין בלדה ים-תיכונית, בה מדובר על אישה שנפגעה מדברים רבים. שיר זה מתפקד כשיר הראשון של צנעני מאז "רחוק מכאן שיצא בשנת 2016.
יוסי חרסונסקי סקר את השיר, והעניק לו ציון של שלושה וחצי כוכבי זהב מתוך חמישה.
וידאו קליפ
טרם הוציאה את הווידאו קליפ המלא של השיר, העלתה מרגלית צנעני לערוץ היוטיוב שלה אודיו של השיר, המציג את עטיפתו של הסינגל ב-18 בדצמבר 2018. בנוסף לכך, עלה השיר לרשתות הזרמת המדיה ספוטיפיי ואפל מיוזיק.
1977 בישראל
1977 בישראל (ה'תשל"ז - ה'תשל"ח) הייתה השנה בה חגגה מדינת ישראל 29 שנה מיום היווסדה. השנה בולטת בראש ובראשונה בשל "המהפך" הפוליטי בבחירות לכנסת התשיעית - עליית הליכוד לשלטון לאחר 29 שנות שלטון מפא"י והמערך.
ספורט
ב-7 באפריל זכתה קבוצת הכדורסל הישראלית מכבי תל אביב באליפות אירופה בכדורסל, לאחר שניצחה בגמר את קבוצת מובילג'ירג'י וארזה האיטלקית בתוצאה 77:78. באותה עונה ניצחה מכבי גם את הקבוצה הרוסית צסק"א מוסקבה, ובכך נסללה דרכה של מכבי לגמר, בו ניצחה בסופו של דבר.
ב-31 בדצמבר מתקיים לראשונה מרתון הכנרת
נולדו
(קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1977)
נפטרו
(קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1977)
משה זילברמן
משה זילברמן (1927 - 9 בנובמבר 2011) היה מחנך, אשר כיהן כראש העירייה הרביעי של באר שבע, מאז קום המדינה (לא כולל מושל צבאי וראש ועדה קרואה) בין 1986 ל־1989.
ביוגרפיה
זילברמן נולד בבלארוס. בתקופת מלחמת העולם השנייה ברח מהגרמנים ועבד במכרות כבול. לאחר מכן המשיך לאוזבקיסטן ולסיביר, שם עבד כמסגר במפעל לפגזים. בשנת 1946 עבר עם משפחתו לפולין. הוא למד באוניברסיטת ורוצלב, בה קיבל תואר שני בפיזיקה, ובמקביל עבד כמרצה בבית ספר לטכנאי בנין.
ב־1957 עלה לישראל והתיישב בבאר שבע. זילברמן החל לעבוד כמורה לפיזיקה ולאחר מכן מונה כסגן מנהל בבית הספר תיכון עירוני מקיף א', שנחשב אז מוסד מרכזי בעיר. בשנת 1965 ייסד את תיכון עירוני מקיף ג' וניהל אותו 13 שנים. אחד מתלמידיו במקיף ג' היה אילן רמון, לימים האסטרונאוט הישראלי. זילברמן היה מורהו לפיזיקה, ולאחר שרמון נהרג באסון מעבורת החלל קולומביה נשא דברים בלווייתו.
בשנת 1978 נבחר למקום השני ברשימת אש"ל בראשותו של אליהו נאוי, שהייתה מזוהה עם מפלגת העבודה, ובבחירות נכנס למועצת העיר. בשנים 1979-1986 שימש סגן וממלא מקום ראש העירייה ומ־1986 עד 1989, לאחר פרישתו של נאווי, כיהן כראש עיריית באר שבע.
במשך תקופת כהונתו לא הצליח להפוך לדמות פופולרית. הוא בחר שלא להתחרות מול יצחק רגר, מייסד קניון הנגב. במקומו רץ בנ"ץ כרמל, חבר מועצה ותיק של מפלגת העבודה.
אחרי פרישתו מהעירייה נטש את הפוליטיקה ועבד כמרכז צוות מדענים במשרד החינוך. זילברמן שימש כיו"ר עמותה בבאר שבע לסיוע לעולים נזקקים. בשנת 1999 זכה זילברמן באות יקיר באר שבע.
זילברמן נפטר ב-9 בנובמבר 2011, בגיל 84.
אירשאד מנג'י
אירשאד מנג'י (נולדה ב-1968) היא עיתונאית, סופרת ופעילה פוליטית קנדית פמיניסטית. מנג'י היא מוסלמית ולסבית מוצהרת, הקוראת לקריאה ביקורתית של האסלאם והפרשנות האורתודוקסית של הקוראן. היא משמשת כמנהלת של ה-Moral Courage Project באוניברסיטת ניו יורק שבארצות הברית, הפועל במסורת ליברלית ומבקש לפתח מנהיגים המערערים על תפיסות פוליטיות קונפורמיסטיות.
במקביל לפעילותה הפוליטית, הפיקה והנחתה כמה תוכניות טלוויזיה בנושאי מדיניות ציבורית, והיא משמשת כחוקרת ומרצה אורחת בכמה אוניברסיטאות מובילות בארצות הברית ובאירופה. עיקר פרסומה הגיע מהספר פרי עטה "הצרה עם האסלאם".
ביוגרפיה
מנג'י נולדה ב-1968 באוגנדה תחת משטרו של אידי אמין. הוריה, ממוצא מצרי והודי, היגרו לוונקובר שבקנדה כשהייתה בת 4. בקנדה למדה מנג'י במדרסה. למרות שהצטיינה בלימודיה, היא סולקה מהמדרסה, לדבריה משום ששאלה יותר מדי שאלות חתרניות. עם זאת, מנג'י המשיכה ללמוד אסלאם בספריות ציבוריות ואצל מורים ערביים.
פוליטיקה ועיתונות
לאחר סיום לימודיה האקדמיים, עסקה מנג'י כיועצת לחבר פרלמנט, ואחר כך כמזכירת העיתונות של השר של אונטריו לענייני נשים וככותבת נאומים למפלגה הדמוקרטית החדשה. בשנת 1992, בהיותה בת 24, החלה לכתוב מאמרי מערכת למגזין "אוטווה סיטיזן". בכך הייתה לאדם הצעיר ביותר שמונה כחבר במערכת יומון קנדי כלשהו. את תפקידה עזבה כשחזרה לקריירה פוליטית כאישה הראשונה שהנהיגה מפלגה קנדית. אז כתבה את ספרה הראשון "לסכן אוטופיה: על סף דמוקרטיה חדשה" שיצא לאור ב-1997.
סוגיות מגדר
מנג'י הנחתה מספר תוכניות טלוויזיה, ביניהם "קוויר טלוויז'ן" של הטלוויזיה הקנדית "סיטי T.V", בה היא ראיינה מוסלמים ומוסלמיות בעלי נטייה הומוסקסואלית. כאורחת הופיעה בתוכניות טלוויזיה ברשתות אמריקאיות רבות, והיא נפגשת עם אנשים שונים ומרצה בקמפוסים שונים.
אסלאם מודרני
עיקר פרסומה הוא בשל ספרה הצרה עם האסלאם - קול קורא לדיבור גלוי, אשר פורסם בלמעלה מ-30 מדינות ושפות. ספר זה, המפנה אצבע מאשימה כלפי המוסלמים בבעיות שהאסלאם מציב, נוצר לטענתה במתכונת של מכתב פתוח ממנג'י, הרואה עצמה כקול שינוי מוסלמי לאזרחי העולם.
בספר היא קוראת למוסלמים ולא מוסלמים כאחד לעזור במבצע האג'תהאד, ומעודדת נוער מוסלמי לבחון פירושים אורתודוקסיים ואחרים של האסלאם וליצור רשת של מוסלמים המעוניינים בתיקון ליברלי של האסלאם. מנג'י מיודדת עם הסופר סלמאן רושדי, כמוהו קיבלה מכתבי איומים רבים.
פלוטוקרטיה
פְּלוּטוֹקְרַטְיָה (מיוונית: Pluotos - הון, Kratos - שלטון) או שלטון בעלי הון היא שיטת ממשל בלתי דמוקרטית שבה הכוח השלטוני מצוי בידי בעלי ההון. סוג זה של משטר כולל ריכוזיות גבוהה והימצאות השליטה ברוב מוסדות המדינה בידי קבוצה קטנה של האוכלוסייה המשמרת בכך את כוחה הפוליטי והכלכלי. שלטון זה מתאפיין באי שוויון כלכלי גבוה ובאפשרות נמוכה למוביליות חברתית. רעיון זה של שיטת ממשל מופיע לראשונה אצל פילוסופים ביוון העתיקה. כל הרעיון של שלטון ההון עלול להיתמך על ידי המעמדות העשירים בחברה בצורה עקיפה או בחשאיות, אם כי המונח עצמו משמש כמעט תמיד בהקשר שלילי וכגנאי.
שימוש
המונח משמש בדרך כלל בצורת גנאי וזלזול כדי לתאר או להזהיר מפני מצב פוליטי לא רצוי. לאורך ההיסטוריה, הוגי דעות פוליטיים ומדינאים כמו וינסטון צ'רצ'יל, ההיסטוריון הצרפתי אלקסיס דה טוקוויל, המונרכיסט הספרדי מהמאה ה-19 חואן דונוסו קורטס והבלשן נועם חומסקי גינו את הפלוטוקרטים על ההתעלמות מחובותיהם החברתיים, תוך שימוש ציני בכוחם כדי לשרת את האינטרסים האישיים שלהם שהובילו להגדלת העוני וטיפוח סכסוכים מעמדיים, ולהשחתת החברה בגלל חמדנותם ונהנתנותם.
דוגמאות היסטוריות
ישנם מספר דוגמאות למדינות פלוטוקרטיות לאורך ההיסטוריה: האימפריה הרומית, כמה ערי-מדינה ביוון העתיקה, קרתגו, רפובליקות הסוחרים של ונציה, פירנצה וג'נובה, וכן האימפריה היפנית טרום מלחמת העולם השנייה (תקופה שכונתה "זאיבצו"). לדעת ההוגה נועם חומסקי והנשיא לשעבר ג'ימי קרטר, ממשל ארצות הברית בתחילת המאה ה-21 דומה לממשל פלוטוקרטי אך בעל הסתייגויות דמוקרטיות.
דוגמה מודרנית אחת לפלוטוקרטיה היא הסיטי של לונדון. לסיטי יש מערכת אלקטורלית ייחודית עבור הממשל המקומי שלה. יותר משני שלישים מהבוחרים אינם תושבים, אלא נציגים של עסקים וגופים אחרים אשר תופסים מקום בעיר, כאשר קולותיהם מופצים על פי מספר העובדים ברשותם. ההצדקה העיקרית להסדר זה היא כי רוב השירותים הניתנים על ידי תאגיד העיר משמשים כעסקים בעיר. למעשה, כ-450 אלף תושבים שאינם תושבים הם אוכלוסיית העיר, שמספרם עולה על 7,000 תושבי העיר.
רוסיה
ברחבי העולם, מיליארדרים "אחראים" קולקטיבית בעבור 1%–2% מכלל עושר משקי הבית, ו-20 המיליארדרים הגדולים בארצות הברית הם הבעלים של 50% מכלל כל העושר ברחבי ארצות הברית. ברוסיה של תחילת המאה ה-21, החזיקו המיליארדרים ב-35% מכלל העושר הארצי, והאוכלוסייה ברוסיה קטנה פי שלושה מזו של ארצות הברית. נכון ל-2018, 26 המיליארדרים העשירים ביותר בעולם החזיקו בהון השווה לזה של 3.5 מיליארד האנשים העניים בעולם, שהם 50% מהאוכלוסייה הכלל עולמית.
כתעמולה
בתקופת הפשיזם האיטלקי והגרמני, נקראו מדינות מערביות-דמוקרטיות "פלוטוקרטיות" כחלק ממערך התעמולה והז'רגון הפוליטי שמשטרים אלו ייסדו. קריאות אלו רמזו כי מספר מצומצם של אנשים עשירים במיוחד שולט במדינות ומחזיק בהן ככופר.
"פלוטוקרטיה" החליפה את המושגים "דמוקרטיה" ו"קפיטליזם" כקונספט פשיסטי עיקרי להתנגחות פוליטית בארצות הברית ובבריטניה במהלך מלחמת העולם השנייה. עבור הנאצים, המונח היה לעיתים קרובות מילת קוד עבור "היהודים".
זנות ביוון העתיקה
זנות התקיימה ביוון העתיקה, כבכל תרבות אחרת, והייתה לה השפעה רבה על אוכלוסיית יוון ועל פעילותה הכלכלית. הזנות הייתה חוקית, ולא נחשבה כבלתי מוסרית; בתי זונות היו קיימים בכל עיר ועיר, לעיני כל ובאין מחבא. סולון, המחוקק האתונאי, אף קבע תעריפים רשמיים לבתי הזונות ופיקח על המחירים של השירות ועל רמתו. הזנות כללה זונות משני המינים, אם כי הלקוחות היו גברים ברובם.
זונות ממין נקבה
אפולודורוס איש אכרנאי הכריז במאה ה-4 לפנה"ס כי:
מאחר שגברים ביוון העתיקה נהגו להינשא בגיל 30, ומאחר שנאסר על גברים לקיים יחסי מין עם נשים חופשיות והעונש על יחסי מין אלה היה חמור, לא נותר להם אלא לקיים יחסים עם בני אותו המין או לחלופין, אם רצו לקיים יחסי מין הטרוסקסואליים, לפנות לזונות או לשפחות. זונות ביוון העתיקה היו מחולקות למספר קטגוריות:
פורנאיי
בעידן הקלאסי, מרבית הזונות היו ממוצא ברברי (השבטים ששכנו צפונית ליוון). בתקופה ההלניסטית, מרבית הזונות היו נערות שניטשו על ידי משפחתם.
זונות עצמאיות
זונות עצמאיות שעבדו ברחוב (ולא תחת סרסור) נחשבו כבנות מעמד גבוה יותר של זונות. זונות אלה היו צריכות לפרסם את עצמן על מנת למצוא לקוחות. סנדלים שעל סוליותיהן כתובה המילה "אַקוֹלוּתִי" (Ακολουθι) - "עקבו אחריי" (במטרה שהלקוחות יראו את הכיתוב על דרכי העפר ויעשו זאת) התגלו בחפירות ארכאולוגיות. המשורר אאובולוס מתאר את הזונות כ"מכוסות בשכבות שונות של צבע לבן על פניהם, ושפתיהם מכוסות במיץ תותי עץ..." בשל השימוש הנרחב שהן עשו באיפור.
זונות אלה היו נשים ממעמד "מטויקוס" אשר לא יכלו לעבוד בכל מלאכה אחרת, אלמנות שנזקקו לעבודה זו לפרנסתן משנפטר בעלן, ו"פורנאיי" מבוגרות אשר הצליחו לרכוש את חירותן מהסרסור. באתונה נדרשו זונות אלה להירשם במשרדי העיר, ולשלם מיסים עירוניים.
התשלום עבור שירותי הזונות השתנה ממקום למקום ומתקופה לתקופה. במאה הרביעית לפנה"ס, לדברי תאופומפוס, הזונות דרשו סטאטר עבור שירותיהן. במאה הראשונה לפנה"ס מציין הפילוסוף פילודמוס ב"אנתולוגיה הפלטינית" כי היה ניתן לרכוש מנוי ל-12 ביקורים אצל זונה עבור 5 דרכמאות. לעומת זאת, במאה השנייה לספירה, זונה זולה דרשה 5 דרכמאות עבור ביקור אחד, ואילו לשכב עם בתולה עלה מינה (100 דרכמאות), ואף 2 מינות אם הלקוח היה מכוער במיוחד.
מוזיקאיות ורקדניות שהופיעו במשתאות (בהם נכחו גברים בלבד) השתייכו למעשה למעמד זה (לדברי אריסטו בספרו "חוקת האתונאים").
הטאירה
בראש ההיררכיה של הזונות ביוון העתיקה היו ההטאירה - הקורטזנות (זונות הצמרת). ההטאירה לא עסקו רק במתן שירותים מיניים, ומשמעות השם הוא "מלוות" (Ἑταίρα) - בדומה לגיישות ביפן - תפקידן היה לארח ולהנעים את זמנם של הבאים אליהם בשיחה תרבותית, ובבילויים שאינם מיניים. נשים אלה היו למעשה הנשים היחידות בחברה היוונית מחוץ לספרטה שיכלו לעבוד ולהרוויח כרצונן.
ההטאירה הגיעו למעמד גבוה וחלקן היו עשירות ביותר. קסנופון מציין כי תיאודוטה התגוררה בבית רחב ממדים והיו לה עבדים רבים. רודיפיס אף הקימה פירמידה כמצבת זיכרון לעצמה (הרודוטוס מציין כי אין מדובר בפירמידה בסדר הגודל של הפירמידות במצרים אלא במצבה גדולה שהוקמה בדלפי).
זנות קדושה (הירוגמיה)
ביוון היקף ההירוגמיה (קדשות) היה קטן מזה שבארצות המזרח התיכון. רק מקרים מועטים של הירוגמיה ידועים מעדויות של היסטוריונים - וגם אלה היו בשולי העולם היווני (סיציליה, קפריסין, פונטוס וקפדוקיה). במקדש אפרודיטה בקורינתוס היה מספר רב של הירוגמי לאחר שבשנת 464 לפנה"ס קנופון - אזרח קורינתוס שזכה במשחקים האולימפיים הקדיש 100 נערות לאות תודה למקדש. בתקופה הרומית כבר היו במקדש זה (לדברי סטראבון) כאלף הירוגמי.
זנות בספרטה
היחידה בערי יוון בה לא היו בתי זונות הייתה ספרטה. פלוטרכוס בספרו "חיי ליקרוגוס" מסביר זאת בכך שלא נעשה בספרטה שימוש בכסף (למעט שימוש במטבעות ברזל שלא נעשה בהן שימוש בערי יוון האחרות) - דבר שמנע מסרסורים לבוא לעיר. בתקופה הקלאסית היו בספרטה הטאירה. אתנאיוס מספר על ההטאירה ששהתה עם אלקיביאדס בגלותו בספרטה (415 - 414 לפנה"ס).
החל מהמאה השלישית לפנה"ס החל המסחר הנרחב בלקוניה להשפיע גם על ספרטה, ועם השימוש הגובר במטבעות הנסחרות בערים אחרות החלה גם הזנות בעיר.
תנאים סוציאליים
מספר סופרים יוונים מציגים ביצירותיהם זונות ומכך ניתן ללמוד על תנאיהם - לוסיאן במאמרו "דיאלוג של קורטזנה" או אלסיפרון באוספיו מציג זונות - אולם אלה אינן ביוגרפיות כי אם ספרות פרוזה, וגם בהם מדובר על ההטאירה החופשיות יותר ולא על הזונות הרגילות או על שפחות.
ההטאירה מוזכרות בקומדיות יווניות כחמדניות ביותר - ככל הנראה בשל העובדה שהיו הנשים היחידות ביוון העתיקה שהורשו לעסוק למעשה במסחר ולהרוויח כסף, ולעיתים אף הרוויחו כסף רב - דבר שעורר את קינאתם של הגברים.
מאמרים רפואיים מיוון העתיקה מראים כי הזונות נקטו באמצעים שונים על מנת להימנע מלהיכנס להריון (במטרה שלא ייפגעו רווחיהן). אמצעי המניעה שהיו בשימוש ביוון העתיקה אינם ידועים כיום אולם ניתן להניח שהם דומים לאלה שהיו בשימוש ברומא. היפוקרטס בספרו "על הזרע" ממליץ לאישה לקפוץ מעלה ומטה תוך שהיא נוגעת בישבנה בעקביה ואז קופצת באוויר על מנת להימנע מלהיכנס להריון.
כלי נוסף ממנו ניתן ללמוד על מצב הזונות הם ציורים המופיעים על כלי חרס יוונים. על כלים אלה ניתן לראות את הסימפוזיום - המשתאות בהם נכחו ההטאירה, וכן כלי חרס רבים מתארים פעילות מינית, ואף התגלה קיליקס המתאר זונה עושה את צרכיה בתוך סיר לילה. הזונה מיוצגת בציורים באמצעות ארנק - המעיד על היחס הכלכלי בינה לבין שאר הדמויות בציור.
ניתן ללמוד מכל המקורות כי ההטאירה היו הנשים החופשיות ביותר ביוון, אולם רבות מהן העדיפו למצוא בעל ולהפוך לנשים מכובדות (ופחות חופשיות).
זנות בספרות
בתקופת הקומדיה החדשה ביוון העתיקה, דמויות של זונות, בדומה לעבדים, הפכו לדמויות המרכזיות (ה"כוכבים") של הקומדיות. הסיבה לכך הייתה, שבעוד שהקומדיה היוונית העתיקה עסקה בעיקר בנושאים פוליטיים, הקומדיה החדשה עסקה בחיי האתונאים, ומאחר שהנוכחות של הזונות הייתה משמעותית ביותר בחיי האתונאים בעלי האמצעים, היא שמשה כר פורה לקומדיות בנות התקופה - ולמעשה הזונות היו הנשים היחידות שהסתובבו בפועל ברחובות, ועל כן קומדיה בהיעדר נוכחות של זונות הייתה בלתי מציאותית.
הז'אנר המקובל היה מצב בו הקורטזנה הייתה החברה הצעירה של הגיבור הראשי - שנאלצה לרדת לזנות לאחר שנחטפה על ידי שודדי ים או נעזבה על ידי משפחתה. לבסוף מזהים אותה קרובי משפחתה, פודים אותה והיא חופשייה להינשא לגיבור. ז'אנר נוסף הוא "הזונה עם לב הזהב", כפי שהיא מופיעה במחזה של מנאנדרוס "הנרגן", המשמשת ניגוד לזונה רודפת הבצע המופיעה בכל הקומדיות. במחזות הדנים ביוון האוטופית אין מקום לזנות. במחזה של אריסטופאנס מהפכת הנשים - הגיבורה פראקסאגורה אוסרת את הזנות.
זונות ממין זכר
בדומה לזונות ממין נקבה, היו ביוון העתיקה מספר רב של זונות ממין זכר המכונות פורנויי (Πόρνοι). המונח מופיע לראשונה על גרפיטי מהאי סנטוריני, וכן המונח מוזכר במחזהו של אריסטופאנס - "פלוטוס" משנת 390 לפנה"ס. זונות אלה סיפקו הן צורכי נשים והן צורכי גברים. כך לדוגמה, במחזה פלוטוס מתלוננת אישה זקנה כי היא בזבזה את כל כספה על פורנויי צעיר שכעת עוגב אחרי אישה אחרת. יצוין כי מרבית זונות אלה סיפקו צרכים של גברים ולא של נשים.
זנות ופדרסטיה
בניגוד לזנות נשים - אשר במסגרתה היו נשים זונות בכל הגילאים, זונות ממין זכר היו אך ורק גברים שטרם הגיעו לגיל ההתבגרות. פסודו לוסיאנוס במאמרו "יחסי האהבה" מסביר:
התקופה בה נערים היו מועמדים מתאימים לקיום יחסי מין הייתה התקופה שלאחר תחילת גיל ההתבגרות ועד התקופה בה גדל זקנו של הנער (אף שהיו מקרים בהם הוחזקו נערים מבוגרים כנאהבים).
בדומה לנשים, היו זונות ממין זכר חייבים לשלם מיסים עירוניים.
זנות והזכות לאזרחות
הזנות ממין זכר הייתה קיימת בכל ערי יוון. מאחר שקהל הלקוחות שלה הגיע מכל שכבות האוכלוסייה, ומאחר שמרבית התושבים לא יכלו לרכוש עבדים לצורכי זנות (בניגוד לנוהג דומה שהיה קיים ברומא העתיקה) הוקמו בתי זונות רבים למלא את צורכי האוכלוסייה.
ההנמקה לכך, כפי שהיא מוסברת על ידי אאסחינס המצטט את הדוקימאסיקה (Δοκιμασία):
עלויות
בדומה לזנות עם זונות ממין נקבה, המחירים השתנו מעת לעת ומאדם לאדם. אתנאיוס מציין כי נער הציע חסדים מיניים במחיר של אובולוס אחד. סטרטון מסארדיס מציין כי נער נתן שירותי מין עבור חמש דרכמאות (בספרו "האנתולוגיה הפלטינית"). פסודו אאסחינס העריך בכתביו כי בכל הקריירה שלו הרוויח מלנופוס 3,000 דרכמאות.
המחיר השתנה בהתאם למעמד של הזונה ממין זכר כך למשל חלילניות (Αὐλητρίς) חויבו לקבל עד שתי דרכמאות ללילה. אאסחינס בספרו "ההעמדה לדין של טמארחוס" מציין הבדל בין זונה ממין זכר (פפורנאומנוס) לבין נער מוחזק (הטיירקוס): בעוד השני נחשב דבר מקובל שאינו נושא סטיגמה שלילית, הראשון נחשב מעמד המקביל לזונה פחותה.
מיסים
מדי שנה חויבו היצאנים והיצאניות לשלם מס שנתי באתונה בשם פורניקון תלוס (יוונית: Πορνικὸν τέλος מילולית: מס של יצאנ/ית). המקור העיקרי לפיו נגבה מס זה הוא נאום נגד טימרכוס משנת 345-6 לפני הספירה. במהלך הנאום, אייסכינס מנסה לשכנע את השופטים בבית המשפט כי טימרכוס זנה במהלך ילדותו. המיסים של הזנות נגבו עבור שנת פעילות.
לימור לניאדו תירוש
לימור לניאדו תירוש (נולדה ב-15 בנובמבר 1969) היא שפית, מחברת ספרי בישול, עיתונאית, מנחת תוכניות בישול יועצת משפחתית ומטפלת בבישול ישראלית.
ביוגרפיה
לניאדו תירוש נולדה וגדלה בתל אביב. אמה, ילידת טנג'יר, מרוקו, שגדלה על המטבח המרוקאי, ששמר באדיקות על מסורת המטבח הספרדי-יהודי ואביה יליד חלב, סוריה. לאחר נישואי הוריה, למדה אמה את סודות הבישול של מטבח יהודי חלב, ושילבה אותם במטבח שהכירה. לניאדו תירוש מעידה על עצמה שגדלה בבית שהמטבח והבישול היה העניין המרכזי בבית, מה שעורר אצלה כבר מגיל צעיר את הסקרנות לתחום. לאחר סיום לימודיה בתיכון א' לאמנויות תל אביב, שירתה בצה"ל כמש"קית חינוך בחיל האוויר.
למדה במספר בתי ספר לבישול בעולם, בין היתר: ה-Leith Cooking School בלונדון, ה-Migros School בציריך, וה-Ritz Escoffier School, והקורדון בלו בפריז.
בשנים 2011–2016 כתבה את מדור האוכל של מוסף גלריה שישי בעיתון הארץ. בשנים 2015–2022 הגישה גישה פינה קבועה בתוכנית הרדיו הבוקר עם טל ואביעד ברדיו 99FM.
בנוסף לניאדו תירוש מפתחת מתכונים לחברות מזון, למסעדות, לתוכניות טלוויזיה ולכתבי-עת בנושא אוכל בישראל ומחוצה לה, מנחת סדנאות בישול, אפייה וצילום מזון, וכותבת את הבלוג מטבח מקומי.
במקביל לעיסוקה בתחום הקולינארי סיימה לימודי תואר שני בהמכללה למינהל במסלול לימודי משפחה. לאחר סיום התואר השני המשיכה בהתמחות בת שלוש שנים במכון ברקאי בפסיכותרפיה משפחתית וזוגית נרטיבית ובמקביל למדה במכון מגיד במסגרת לימודי ההמשך בטיפול בהפרעות אכילה. במהלך לימודיה הדריכה נשים במסגרת אגודת "סלעית - סיוע לנשים במעגל הזנות", המסייעת לנשים לצאת ממעגל הזנות והסמים. לאחר סיום לימודיה הנחתה קבוצות טיפול בבישול במסגרת טיפול מרפאתי מוגבר לחולות בהפרעות אכילה במרכז לבריאות הנפש שלוותה במרפאת "הדרים" להפרעות אכילה.
לניאדו תירוש היא גם יועצת משפחתית וזוגית במסגרת "נתיבים להורות" במחלקה לשירותים חברתיים של עיריית תל אביב-יפו. מתגוררת בתל אביב.
אידי פאלקו
עבודתה הקולנועית כוללת תפקידים ראשיים בסרט "Laws of Gravity" (1992) ; עבורו הייתה מועמדת לפרס אינדפנדנט ספיריט ובסרט "Judy Berlin" (1999). על תפקידה במחזה של ברודוויי "The House of Blue Leaves" משנת 2011, היא זכתה במועמדות לפרס טוני לשחקנית הטובה ביותר במחזה. בשנת 2017, היא גילמה את עורכת הדין לסלי אברמסון (אנ') בסדרה "חוק וסדר: פשע אמיתי" ברשת NBC.
פאלקו זכתה סך הכל בשני פרסי גלובוס הזהב (מתוך אחת עשרה מועמדויות) וארבעה פרסי אמי (מתוך ארבע עשרה מועמדויות).
ביוגרפיה
פאלקו נולדה בברוקלין, ניו יורק ב-5 ביולי 1963; בתם של ג'ודית אנדרסון, שחקנית, ושל פרנק פאלקו, מתופף ג'אז שעבד מאוחר יותר עבור משרד פרסום. יש לה שני אחים, ג'וזף ופול, ואחות אחת, רות. דודה הוא הסופר, המחזאי והמשורר אדוארד פאלקו (אנ').
מגיל ארבע, פאלקו גדלה בלונג איילנד, שם נדדה עם משפחתה להיקסוויל (אנ'), לאחר מכן לעיירה צפון בבל (אנ') , ולבסוף למערב אייסליפ (אנ'). בילדותה היא שיחקה בתיאטרון הרפרטוארי במזרח פרמינגדייל (אנ'), שם הופיעה גם אמה. משפחתה עברה בסופו של דבר להתגורר בכפר נורת'פורט (אנ'), הממוקם במישור החוף הצפוני של לונג איילנד, שם למדה בתיכון וגילמה את אלייזה דוליטל בהפקה מקומית של "גבירתי הנאווה" במהלך השנה האחרונה שלה.
פאלקו סיימה את לימודיה בתיכון נורת'פורט (אנ') ב-1981. לאחר מכן היא למדה בחוג למשחק באוניברסיטת המדינה של ניו יורק בפרצ'ס (אנ'), וסיימה את לימודיה ב-1986 עם תואר ראשון באומנויות יפות.
קריירה
ב-1994 שיחקה בקומדיה "קליעים מעל ברודוויי" של וודי אלן. ב-1995 התארחה בסדרת המשטרה "ניו יורק בהסוואה" בתפקיד סמלת קלי. ב-1996 שיחקה בסרט הקומדיה הטלוויזיוני של CBS "צמד בכותרות" לצד וודי אלן ושרה ג'סיקה פרקר. בשנת 1999 שיחקה בסרטו של סידני לומט "אהבה מקרית" בכיכובו של האריסון פורד.
בשנת 1997 החלה לשחק בסדרת הדרמה המתרחשת בכותלי בית סוהר "אוז", בתפקיד הסוהרת דיאן וויטלסי אשר מנהלת רומן עם טים מקמאנוס, מנהל אגף M "ברקת". את תפקידה זה גילמה עד לעונתה השלישית בתפקיד ראשי, ובעונה הרביעית שבה לתפקיד אורח. בשנה זו שיחקה בדרמת הפשע "צרות בפינה" בכיכובו של טוני גולדווין.
בשנת 1999 התפרסמה לקהל הרחב בשל תפקידה ככרמלה סופרנו בסדרת הדרמה המצליחה של HBO "הסופרנוס", כאשתו של טוני סופרנו למשך 6 עונות כאשר הפרק האחרון שודר ב-10 ביוני 2007. על תפקידה בסדרה הייתה מועמדת ל-6 פרסי אמי לשחקנית ראשית בסדרת דרמה מתוכם זכתה בשלושה פרסים לשנים (1999, 2001, 2003). הייתה גם מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה 7 פעמים מתוכם זכתה פעמיים לשנים (2000, 2003). זכתה גם למספר פרסים בפרס סטלייט ולפרס גילדת שחקני המסך.
בשנת 2002 שיחקה לצד אנג'לה באסט בסרט "סאנשיין סטייט". בשנת 2005 גילמה את ספרא בסרט "המופלא החדש", לצד מגי ג'ילנהול.
בשנת 2009 החלה לגלם את דמותה של ג'קי פייטון בסדרה הקומית "האחות ג'קי", אחות בבית חולים המכורה למשככי כאבים, למשך 7 עונות כאשר הפרק האחרון שודר ב-28 ביוני 2015. על תפקידה בסדרה זכתה פאלקו לפרס אמי לשחקנית ראשית בסדרה קומית לשנת 2010. הייתה גם מועמדת לפרס גלובוס לשחקנית הטובה ביותר בסדרת קומדיה או סדרה מוזיקלית לשנים 2010 ו-2011 ולפרס גילדת שחקני המסך לשחקנית הטובה ביותר בסדרה קומית באותן שנים.
בשנת 2010 שיחקה בסרט הדרמה העצמאי של אריק מנדלסון "3 Backyards" לצדם של אליאס קוטיז ואמבת' דייווידץ. בשנת 2013 שיחקה בסרט "האלים משתוללים", דרמה קומית בכיכובה של אליסיה סילברסטון.
בשנת 2016 גילמה את מילר בדרמה הקומית "הקומיקאי" בכיכובו של רוברט דה נירו. באותה השנה כיכבה בסדרת הרשת "הוראס ופיט" שיצר, כתב וביים לואי סי. קיי.
בשנת 2017 שיחקה בסרט הקולנוע "מייגן לוי", בסרט "בחוץ פנימה" ובסרט "Landline", לצד ג'ון טורטורו.
בשנת 2020 כיכבה בדרמת הפשע המשטרתית של רשת CBS "טומי" בתפקיד הראשי של אביגיל "טומי" תומאס, קצינה במשטרת לוס אנג'לס.
בשנת 2021 לוהקה לסרטו של ג'יימס קמרון "אווטאר: דרכם של המים"; סרט המשך לשובר הקופות משנת 2009, אשר יצא לאקרנים ברחבי ארצות הברית ב-16 בדצמבר 2022.
חיים אישיים
פאלקו הוא בודהיסטית. היא אימצה בן ב-2005 ובת ב-2008.
היא נאבקה באלכוהוליזם והחליטה להתפכח בתחילת שנות ה-90 לאחר "לילה אחד ספציפי של הוללות" בעזרת תוכנית שנים עשר הצעדים של אלכוהוליסטים אנונימיים. היא אמרה בראיון שהיה לה קשה להיות ליד הקאסט של "הסופרנוס", והצהירה, "הקאסט הזה, הם מאוד אוהבים לבלות ולחגוג. הם גורמים לזה להיראות כיף. וזה היה כיף. בשבילי!".
היא טבעונית ועבדה עם ארגון PETA על מספר פרויקטים, כולל הודעה לשירות הציבור הקוראת להורים להרחיק את ילדיהם מהקרקס. היא אמרה למגזין Parade, "אני מאמינה שזה הבסיס לכל דבר רע בחברה שלנו - אתה יכול להחזיר את זה לאכזריות לבעלי חיים. אם אין לך כבוד לחיים מכל סוג שהוא, זה יתבטא בדרכים ברורות יותר".
דיסקוגרפיה של ג'יי קול
זוהי הדיסקוגרפיה של ג'יי קול, ראפר אמריקאי אשר הוציא 5 אלבומי אולפן, אלבום הופעה אחד, 3 אלבומי אוסף, 3 מיני-אלבומים, 50 סינגלים, 20 וידאו קליפים, 4 מיקסטייפים ושני סינגלים שיווקיים.
איתן אבן
ביוגרפיה
בוגר לימודי כלכלה ויחסים בינלאומיים באוניברסיטה העברית בירושלים. בוגר בית הספר הבינלאומי לקולנוע בלונדון. זוכה פרס עבור תרומה מיוחדת לקולנוע הישראלי בפסטיבל הקולנוע הישראלי בלוס אנג'לס 2004.
בשנת 1980 פתח אבן ביחד עם נסים לוי (קולנוען), את חברת ההפקה "סרטי לאן". הסרט הראשון אותו הפיקו היה "סיפור אינטימי" (1981) בבימויו של נדב לויתן, ובכיכובה של חוה אלברשטיין. אחר-כך הפיקו את סרט הבורקס "אדון ליאון" (1982), בבימויו ובכיכובו של זאב רווח. ב-1983 הפיק לבדו את סרט המתיחות "עובדים על העולם", בבימויו של אלן יעקובוביץ', בכיכובם של מאיר סויסה, דורי בן-זאב וגילת אנקורי. הסרט צולם בישראל, רומא, פריז וניו יורק.
אבן פעיל ברשימה ארוכה של פרויקטים לקולנוע ולטלוויזיה, לצד פעילות ציבורית נרחבת (בין היתר: יו"ר איגוד המפיקים, חבר בהנהלת קרן הקולנוע הישראלי ובהנהלת האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה) הממקמת אותו בצמרת תעשיית הקולנוע הישראלית מזה שנים רבות.
הסרט "הקיץ של אביה" בהפקתו זכה בפרס דב הכסף בפסטיבל ברלין 1989 ובפרסים רבים אחרים והפך במהירות לאחד מסרטי הקולנוע הקלאסיים והאהודים בישראל. "עץ הדומים תפוס" זכה בפרס וולג'ין בפסטיבל הקולנוע ירושלים 1995 והשתתף במסגרת הבחירה הרשמית של פסטיבל הקולנוע בקאן 1996 ובעשרות פסטיבלים אחרים ברחבי העולם. "מסוכנת", אותו הפיק ב-1995 זכה ב-7 פרסי האקדמיה הישראלית לקולנוע ולטלוויזיה. ב-2003 הפיק אבן את "הכוכבים של שלומי", מההצלחות הבולטות של הקולנוע הישראלי בעת האחרונה. הסרט זכה ב-20 פרסים ואותות הוקרה בפסטיבלים בינלאומיים שונים ברחבי העולם והופץ מסחרית בבתי קולנוע בארצות הברית, צרפת, סינגפור ועוד.
בין יתר הפקותיו של איתן אבן: "רובה חוליות", "סיפור אינטימי", "אדון ליאון", "הפילהרמונית ביפן" (אותו גם ביים), "בובה", "אהבה אסורה" (בכיכובו של טום הנקס), "אחרי החגים", "סודות משפחה", "מרס תורכי", "באמצע הסרט", "אביבה אהובתי" בבימויו של שמי זרחין ו"החוב",בכיכובה של הלן מירן - שעובד לגרסה אמריקאית בידי חברת ההפקה וההפצה ההוליוודית מירמקס, שרכשה את הזכויות לסרט.
גשר עלייה למטוס
גשר עלייה למטוס המכונה לעיתים בכינוי העממי שרוול (באנגלית: Jet bridge, ולעיתים Jetway על שמו של מוצר שהפך לשם גנרי) הוא מבנה בנמל תעופה, המאפשר מעבר נוסעים ואנשי צוות אוויר מבית הנתיבות אל המטוס מבלי צורך לעזוב את הבניין. הגשר מחובר באופן קבע לשער העלייה למטוס, והוא עשוי בדרך כלל ממבנה מוארך בעל חופש תנועה מוגדר, הסב על ציר או מספר צירים, והמסוגל להתאים את גובהו לגובה המטוס המתחבר אליו. שיטה זו נחשבת כיום למקובלת ולמועדפת בתעופה האזרחית המסחרית.
גשרי העלייה למטוס הראשונים יוצרו בשנת 1959 על ידי חברת "ג'טוויי סיסטמז" (Jetway Systems) ושמה הפך לשם גנרי למוצר. הגשרים החליפו במידה רבה את שיטות העלייה למטוס שהיו קיימות אותה עת, בעיקר בדרך של הגעת הנוסעים מבית הנתיבות אל המטוס ברגל או בכלי רכב, ושימוש במדרגות ניידות, או בגרם מדרגות שהותקן במטוס עצמו. הגשרים השפיעו במידה רבה על פניה של התעופה האזרחית העולמית ובמיוחד על מראה שדות התעופה ותכנונם ברחבי העולם.
מאפיינים
גשרי העלייה למטוסים עשויים מפרוזדור בעל מרחב תנועה קבוע לפנים ולאחור, בהתבסס על עקרון הטלסקופ, ולעיתים גם לצדדים. עם זאת דבר זה אינו הכרחי לתפקודו של הגשר שכן מטוסים מדגמים שונים חונים בסמוך לו על פי סימון מתאים על הקרקע, דבר המבטיח התאמה בין מיקום דלת המטוס לקצה הגשר. חלק הגשר הקרוב אל המטוס מסוגל לנוע גם מעלה ומטה כדי להתאים את עצמו לגובה המטוס המחובר אליו. הגשרים עשויים מחומר אטום עם או בלי חלונות, המנוצל לעיתים כשטח פרסום, אם כי כיום מותקנים בהם לעיתים קירות זכוכית.
שער העלייה למטוס עשוי לכלול מספר גשרים, אך לא יותר משלושה, המתחברים למטוס בודד, בדרך כלל מטוס רחב גוף בעל קיבולת של מאות נוסעים, וזאת כדי להאיץ את תנועת הנוסעים אליו וממנו. גשרים אלה נמצאים בסמוך זה לזה ומתחברים לדלתות הקדמיות של המטוס (באותו צד), אם כי ישנם שדות תעופה, כמו נמל התעופה הבינלאומי אמסטרדם-סכיפהול, בהם גשר ארוך נוסף תלוי מעל לכנף המטוס השמאלית, באופן המאפשר את התחברותו אל דלת המטוס האחורית, ונמל התעופה הבינלאומי קלן-בון בו מתאפשר החיבור אל הדלת האחורית על ידי חניית המטוס במקביל לבניין הטרמינל. עם היכנסם לשימוש של מטוסי איירבוס A380 שלהם שתי קומות לכל אורכם, החל להיעשות שימוש בגשרים בני שתי קומות, ואלה כבר הוקמו במספר שדות תעופה בעולם.
יתרונות וחסרונות
יתרונותיו העיקריים של גשר העלייה למטוס הם בכך שהוא מבטיח את נוחיות הנוסעים שאינם נדרשים לצאת את מבנה בית הנתיבות, ולהיחשף לתנאי מזג האוויר; ובכך שהוא מאפשר פיקוח הדוק יותר על תנועת הנוסעים אל המטוס. חסרונם של הגשרים הוא בכך שהם מגבילים את שטחי החנייה של המטוסים לקרבת בית הנתיבות, וגורמים להיווצרות מרחקי הליכה ארוכים ברחביו, ולעיתים אף מחייבים את הקמתו של קשר מסילתי בין חלקי הטרמינל. בנסיבות אלה, השימוש בגשרי עלייה למטוס אינו מוביל בהכרח לחסכון בזמנם של הנוסעים.
ברומלי (זימבבואה)
ברומלי הוא כפר בזימבבואה במחוז משונלנד-מזרח. הכפר ממוקם בגובה של 1,560 מטרים על יד כביש A3 בקרבת הבירה הארארה. במקור היה נקרא הכפר Broomley, על שם בית באחוזות טוליצ'ואן שעל גדות לוך לומונד שבסקוטלנד. הכפר מהווה מקום מסחר וחקלאות קטן.
כורך
{{פירושונים|
ראו גם
}}
גלאוודיוס, קיסר אתיופיה
גלאוודיוס (געז: "ግላዉደዎስ", גרסה אתיופית של השם "קלאודיוס") היה קיסר האימפריה האתיופית בתחילת תקופת השפל האתיופית. גלאוודיוס היה בנו השני של הקיסר דווית השני מאשתו הקיסרית וונג מוגסה. הוכרז כקיסר אתיופיה ב-12 בספטמבר 1540 כאשר אביו נפטר, הוכתר בשם "אצנף סגד" ("לו הפסגות סוגדות").
תקופת שלטונו התאפיינה במאבק עם האימאם אחמד אבן איברהים אל-גאזי במלחמת אתיופיה-אדאל ועד לתבוסתו של אל-גאזי ומותו בקרב ווינה דגה ב-21 בפברואר 1543 בעזרת סיוע פורטוגזי. לאחר מותו של אחמד גראן כל האיחוד האיסלאמי שהיה תלוי באישיותו הכריזמטית התפורר, וגלאוודיוס גירש את המוסלמים חסרי המנהיג מהרמה האתיופית. אולם כשהיה במסע צבאי נגד האגאווים באגאו מדר וגוג'אם, פלש אמיר הרר נור איבן מוג'יהד לאתיופיה. גלאוודיוס הגיב מיד בתפיסת העיר הרר היכן שהסולטאן בראקאת איבן עומר דין מנהיג סולטנות אדאל נהרג. והיה האחרון בשושלת וולאשמה ששלטה באדאל.
מיסיונרים ישועים הגיעו בתקופתו לאתיופיה וניסו להעביר את תושבי אתיופיה הנוצרים אורתודוקסים לנצרות קתולית. בתגובה לניסיון זה הוא כתב את הצהרת גלאוודיוס שבה הגן על הדוקטרינה המונופיזיטית של הכנסייה האתיופית.
גישת אתיופיה לעולם דרך הים האדום שובשה מספר פעמיים בתקופת שלטונו ב-1557 כאשר האימפריה העות'מאנית כבשה את מסוואה. כיבוש מסוואה מנע יבוא של נשק חם לאתיופיה והחלה את מלחמת טורקיה-אתיופיה.
תיבת נח (סדרת טלוויזיה ישראלית)
תיבת נח היא סדרת דרמה ישראלית, ששודרה לראשונה בערוץ 2, רשת, ב-6 בנובמבר 2009. הסדרה שנוצרה על ידי שמוליק קלדרון, עוקבת אחר מפגשים טיפוליים שבועיים הנערכים בקבוצה המונה כשמונה חברים שעורך פסיכותרפיסט לשעבר בשם נח, המגולם על ידי מארק איווניר. במקביל מוצגים אירועים המתרחשים במרינה ביפו, שם עוגנת היאכטה של נח.
שלום דב ליפשיץ
הרב שלום דב (דובער) ליפשיץ (כ"ו בסיוון תרפ"ט, 4 ביולי 1929 – כ"ד באלול תשע"א, 23 בספטמבר 2011) היה מייסד ויושב ראש ארגון "יד לאחים" ורב קהילת חב"ד ברמת גן.
תולדותיו
נולד באנייצ'א שברוסיה לישראל-לייב וזלטה מאשה ליפשיץ. אביו למד בישיבת תומכי תמימים בלובביץ'. בשנת תרצ"ז (1937), בהיותו בן שמונה, עלה עם משפחתו לארץ ישראל והמשפחה התיישבה ברמת גן. למד בישיבת תפארת ציון, לאחר מכן בישיבת "אחי תמימים"-חב"ד בתל אביב ומשם עבר ללמוד בישיבת פוניבז'. בראשית שנות ה-50 עמד בראש קבוצת בחורי ישיבות שהקימה את ארגון "חבר הפעילים – יד לאחים". בשנים הראשונות פעל הארגון בעיקר בקרב עולי תימן וצפון אפריקה, ועם השנים התרחבה פעילותו לתחומים נוספים ובהם פעילות רוחנית ביישובי הפריפריה.
באלול תשכ"ה (1965) נישא למרים, פסיכולוגית קלינית בת ה'משפיע' החב"די הרב נחום גולדשמיד. ליפשיץ היה חסיד חב"ד ורוב עמיתיו להנהגת הארגון ופעילי השטח נמנו עם המגזר החרדי ליטאי. בשנת תשמ"ט (1988), בעקבות הפילוג באגודת ישראל והקמת דגל התורה, פרסם הרב ליפשיץ תמיכה פומבית ברשימת אגודת ישראל לקראת הבחירות לכנסת השתים עשרה. בעקבות זאת פרשו רוב הפעילים הליטאים מהארגון והקימו ארגון מקביל – "לב לאחים". בשנותיו האחרונות של הרב ליפשיץ מיקד ארגונו את פעילותו במאבק במיסיון ובמניעת טמיעה והתבוללות של יהודים. במסגרת פעילות זו פעל להוצאת נשים יהודיות שנישאו לערבים מתוך הכפרים הערביים שהתגוררו בהם. במשך שישים שנות עמידתו בראשות הארגון לא קיבל מעולם משכורת עבור התפקיד.
הרב ליפשיץ כיהן כרב שכונת הלל ברמת גן וחבר לשכת הרבנות בעיר. לאחר שהרב גדליהו אקסלרוד עזב בשנת תשמ"א (1981) את רמת גן, התמנה תחתיו לרב קהילת חב"ד ברמת גן. שימש כראש כולל 'מאורות ישראל' ברמת גן ועמד מאחורי מספר פרויקטים בתחום הספרות התורנית. כמו כן היה ממייסדי עמותת הרבנים פיקוח נפש.
נקבר בחלקת חב"ד הישנה בבית הקברות בהר הזיתים, סמוך לקבר חמיו וחמותו.
Sinatra-Basie
הפקה
האלבום הידוע גם בשמו המלא, Sinatra-Basie: An Historic Musical First, היה שיתוף הפעולה הראשון בין שני הכוכבים הגדולים של עולם הג'אז. סינטרה בתחום הווקאלי ואילו קאונט בייסי בתחום התזמורתי. רבים חיכו לשיתוף פעולה זה.
שיתוף פעולה זה תרם באופן מיוחד למוניטין של שני האמנים. עבור בייסי, הקשר עם סינטרה נתן לעצמו וללהקתו פרסום רב יותר ממה שהיה להם אי פעם, ובעבור סינטרה העבודה המשותפת עם בייסי על האלבום נתנה לו חופש פעולה יצירתי שהתבטא בשירה חופשית ומשוחררת יותר מאי פעם.
סינטרה ניצל את יכולת התיפוף של המתופף סוני פיין כאשר קולו סובב את הקצב בעדינות ועודד את פיין להגביר את מקצב הסווינג דבר זה יצר הדדיות עם תזמורתו של בייסי והתוצאה הייתה אחת מההקלטות הקצביות ביותר של סינטרה.
האלבום זכה להצלחה רבה בבריטניה והגיע למקום השני במצעד האלבומים הבריטי.
בשנת 1988 יצאה גרסה של האלבום על גבי תקליטור.
Octopus
Octopus הוא אלבום האולפן הרביעי של להקת הרוק המתקדם הבריטית ג'נטל ג'ייאנט, שיצא בשנת 1972. זהו אלבומה האחרון של הלהקה עם החבר המייסד פיל שולמן, והראשון עם המתופף ג'ון וות'רס.
הפקה
השם "Octopus" נהגה לכאורה על ידי רוברטה, אשתו של פיל שולמן, כמשחק מילים על "octo opus" (שמונה יצירות מוזיקליות, כמו שמונה השירים שבאלבום). ריי שולמן סיפר בשנת 2004 ש"(Octopus) היה ככל הנראה האלבום הטוב ביותר שלנו, חוץ מאולי Acquiring the Taste. התחלנו פעם הרעיון של כתיבת שיר על כל חבר בלהקה. קונספט בראש הוא נקודת התחלה טובה לכתיבה. אני לא יודע למה, אבל למרות ההשפעה של Tommy ו-Quadrophenia של The Who, כמעט בן-לילה אלבומי קונספט החלו להראות כיומרניים למדי".
סגנון מוזיקלי
האלבום שמר על הסגנון המגוון והמאתגר המזוהה עם הלהקה. השירים באלבומים מבוססים ברובם על רומנים ופילוסופים: השיר "The Advents of Panurge" נכתב בהשראת ספרי גרגנטואה ופנטגרואל מאת פרנסואה רבלה; "A Cry for Everyone" נכתב בהשראת הסופר הצרפתי-אלג'יראי אלבר קאמי, והשיר "Knots" נכתב בהשראת הספר "סבכים" (Knots) מאת הפסיכיאטר הסקוטי רונאלד לאינג.
עטיפה
עטיפת האלבום בממלכה המאוחדת, בהוצאת חברת התקליטים ורטיגו, צוירה בידי רוג'ר דין. גרסאות האלבום שיצאו בארצות הברית ובקנדה הופצו על ידי קולומביה והשתמשו בעטיפה אחרת מאת צ'ארלס ווייט.
ביקורות
האלבום זכה לביקורות חיוביות, ונחשב כיום לאחד האלבומים הטובים של ז'אנר הרוק המתקדם. אתר Allmusic ציין ש"Octopus הוא אלבום שצלח את מבחן הזמן הרבה יותר טוב ממה שכל אחד היה צופה". במהדורה מיוחדת של מגזיני Q ו-Mojo, "פינק פלויד והסיפור של הרוק המתקדם", האלבום הגיע למקום ה-16 ברשימת "40 אלבומים קוסמיים של רוק".
השפעה
המוזיקאי אבנר קנר סיפר שהושפע מהאלבום, שקיבל בהשאלה משלמה גרוניך, ובמיוחד מהשיר "Knots".
ספוטניק 2
ספוטניק 2 (ברוסית: Спутник-2; מילולית: לוויין 2) הייתה החללית השנייה ששוגרה מכדור הארץ. היא שוגרה ב־3 בנובמבר 1957, והייתה הראשונה שכללה יצור חי – כלבה בשם לייקה, שנכנס למסלול סביב כדור הארץ. לייקה שכנה בתא מדוחס־אוויר. לחללית הייתה יכולת שידור של הנתונים הטכניים והביולוגיים במשך 15 דקות בכל הקפה, אך לא הותקנו בה מצלמות טלוויזיה.
המשימה
ספוטניק 2 שוגר ב-3 בנובמבר 1957, 32 ימים לאחר שיגורו של הלוויין ספוטניק 1, ונועד להעצים את ההצלחה התדמיתית של ברית המועצות מתוכנית ספוטניק. הכוונה לשגר את ספוטניק 2 דווח ברדיו כשבוע לפני השיגור ובדיווחים נקשר מועד השיגור עם ציון 40 שנים למהפכת אוקטובר. ספוטניק 2, כמו ספוטניק 1, היה גם לוויין ניסוי שנועד לבדוק את ההתכנות של שיגור לוויין לחלל, לפני שיגור הלוויין הראשי, ספוטניק 3.
בתחילה פורסם שעל פי התכנית, אמור היה התא שבו שכנה הכלבה לשוב לכדור הארץ לאחר כ-10 ימים. אולם, בהמשך פורסם שאין כוונה להשיב את הכלבה ושהמדענים עמלים על פתרונות להגן על החללית בכניסתה לאטמוספירה. לאחר כמה ימים פורסם שהכלבה הורעלה במנת האוכל האחרון שלה כדי למנוע ממנה סבל.
החללית שוגרה באמצעות משגר מדגם זהה לזה ששיגר את ספוטניק 1. עקב בעיות הפרדה בין הלוויין למשגר נפגעה מערכת בקרת הטמפרטורה בלוויין. כתוצאה מכך, הטמפרטורה הפנימית בתוך החללית הגיעה לכ־40 מעלות צלזיוס והכלבה שרדה רק מספר שעות בודדות במקום כ־10 ימים שתוכננו. בשעות הראשונה שידרה החללית אותות חיים מהכלבה, אולם לאחר מספר ימים נפסקו השידורים מספוטניק 2 וההערכה הייתה שהכלבה מתה.
החללית חדרה לאטמוספירה ונשרפה לאחר 162 ימים בחלל.
בעלי החיים הראשונים שטסו לחלל וחזרו בחיים היו בספוטניק 5.
מבנה
משקל הספוטניק 2 היה 508 קילוגרם.
Bad
Bad (בעברית: רע) הוא אלבום האולפן השביעי של הזמר והיוצר מייקל ג'קסון שיצא בשנת 1987. האלבום מיצב את ג'קסון כאחד האמנים המובילים של שנות השמונים כאשר נמכר בלמעלה מ-32 מיליון עותקים ברחבי העולם.
Bad היה מועמד לשישה פרסי גראמי וזכה בשניים. זהו האלבום הראשון שחמישה משיריו כיכבו במקום הראשון של מצעד הבילבורד האמריקאי. למרות הצלחתו הגדולה, האלבום לא הצליח לשחזר את הצלחת אלבומו הקודם של ג'קסון, Thriller.
רקע והפקה
Bad הוא אלבום האולפן הראשון שג'קסון הוציא לאור לאחר עזיבת חמישיית הג'קסונים, וכ-5 שנים לאחר אלבומו הקודם, Thriller. הוא האלבום השלישי והאחרון שהפיק קווינסי ג'ונס, כאשר ג'קסון היה שותף להפקתו. במקור, ג'קסון התכוון להוציא אלבום משולש ולצורך כך כתב בסביבות 60 שירים, אך ג'ונס שכנע אותו להוציא אלבום שכולל 10 שירים בלבד. השיר "Leave me alone" צורף כבונוס בגרסת התקליטור ולאחר מכן אף יצא כסינגל. ג'קסון כתב את המילים לתשעה מתוך אחד עשר השירים שבאלבום.
ג'קסון החל בהקלטת גרסאות דמו לשירים כבר במהלך שנת 1984, לאחר סיום סיבוב ההופעות "Victory" בו לקח חלק יחד עם "הג'קסונים". העבודה על האלבום החלה בנובמבר 1986 וההקלטות התבצעו בין ה-5 בינואר ל-9 ביולי 1987. האלבום יצא למכירה ב-31 באוגוסט אותה שנה.
מכירות ומצעדים
כ-4 שבועות לאחר יציאת האלבום, ב-26 בספטמבר, הגיע האלבום לראש מצעד ה-בילבורד200, בו שהה 6 שבועות רצופים. האלבום היה הראשון שחמישה משיריו ("I Just Can't Stop Loving You", "Bad", "The Way You Make Me Feel", "Man in the Mirror", "Dirty Diana") הגיעו למקום הראשון במצעד הבילבורד 100. האלבום היחיד שהגיע להישג זהה היה האלבום "Teenage Dream" של הזמרת קייטי פרי.
בפברואר 2012 הוכרז במצעד הבריטי הרשמי ש-"Bad" נמצא במקום התשיעי בכל הזמנים ברשימת האלבומים שנמכרו בבריטניה עם מכירות של כ-3.96 מיליון עותקים. בנוסף לכך, הפך לאלבום הנמכר ביותר במדינה בשנת 1987.
מסע ההופעות
בעקבות הוצאת האלבום יצא מייקל ג'קסון למסע הופעות, הראשון שלו כזמר סולו. מסע ההופעות החל ב-12 בדצמבר בטוקיו, יפן ובמהלכו הופיע ג'קסון 123 הופעות ב-15 מדינות שונות בפני קהל של כ-4.4 מיליון צופים.
בנק ישראל
בנק ישראל הוא הבנק המרכזי של מדינת ישראל. בראש הבנק עומד נגיד בנק ישראל, פרופ' אמיר ירון.
בנק ישראל פועל מכוחו של חוק בנק ישראל, התש"ע–2010, אשר מחליף את חוק בנק ישראל, תשי"ד–1954.
מטרות ותפקידים
מטרות הבנק על פי החוק הנוכחי:
תפקידי הבנק:
טרום הקמת מדינת ישראל
בתקופת שלהי שלטונה של האימפריה העות'מאנית בארץ ישראל, מילא חלק מתפקידי הבנק המרכזי בנק עותומן, שהיה הבנק הגדול בארץ ושירת את הממשל העות'מאני.
בראשית תקופת המנדט הבריטי ועד 1927, שימשו כהילך החוקי שטרות כסף שהנפיק הבנק האנגלו-מצרי בקהיר. לאחר שקם הצורך בשירותים של בנק מרכזי, ובהם הנפקת שטרות ומטבעות, הוקמה מועצת המטבע פלשתינה (א"י), שפעלה מטעם ממשלת המנדט. מועצה זו הנפיקה לירות ארץ-ישראליות (לא"י) החל מ-1927, כדי לרצות את כלל התושבים בארץ – יהודים, נוצרים ומוסלמים, עוטרו פני השטרות באתרים בעלי משמעות לשלוש הדתות. הכיסוי לשטרות אלו נקבע לפי שווי לירות שטרלינג. הביצוע בפועל של שמירה על השטרות והנפקתם לציבור בוצע על ידי בנק ברקליס, שבידיו הופקדו כל חשבונות ממשלת המנדט.
בנק ברקליס היה אפוא התחליף לבנק מרכזי, ובנקים מקומיים פתחו בו חשבונות וביצעו דרכו העברות של מטבע חוץ למדינות אחרות ומהן. המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה שפרצה ב-1935 גרמה לבהלה-זוטא בציבור, ולמשיכת פקדונות מבנקים קטנים ומאגודות שיתופיות לאשראי. בנק ברקליס סייע למוסדות פיננסיים אלה לעמוד במשבר, ובמקביל פעל באופן דומה גם בנק אנגלו-פלשתינה (אפ"ק), שהיה הבנק הגדול בארץ-ישראל, והיה מזוהה עם התנועה הציונית והיישוב היהודי.
בעקבות המשבר מינתה ממשלת המנדט את פ. ג. הורוול, בנקאי מלונדון, שכתב דו"ח בעניין, אך בפועל לא בוצע דבר. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נשנתה התופעה, ומפקידים עצבניים התדפקו שוב על דלתות המוסדות הפיננסיים, שחלקם נסגרו.
הקמת הבנק ושנותיו הראשונות
עם הקמתה של מדינת ישראל, פסקה פעילותה של ממשלת המנדט ועימה מועצת המטבע. בריק שנוצר הסמיכה הממשלה החדשה את בנק אנגלו-פלשתינה (אפ"ק), הבנק הגדול באותה עת, על פי פקודת שטרי בנק, להנפיק שטרות כסף, וזאת כתוצאה מהבהילות להנפיק מטבע חדש כתחליף לכסף המנדטורי. לצורך כך, וכדי להבטיח הפרדה בין עסקי הבנק לענייני המטבע, הוקמה בבנק מחלקה מיוחדת (מחלקת ההוצאה) שהופקדה על הנפקת והדפסת כסף. האמנה על פיה פעל בנק אפ"ק, שב-1951 הועברו זכויותיו לבנק לאומי לישראל הוארכה שוב ושוב, כך שלמעשה תפקדו אפ"ק תחילה ובנק לאומי לאחר מכן כבנק מרכזי לכל דבר.
בעת הקמת המדינה, נחשב בנק מרכזי כמוסד נדרש בכל מדינה מודרנית. בעקבות זאת, במרץ 1951 הוקמה "הוועדה להקמת בנק ממלכתי", שעם חבריה נמנו, בין היתר, שר האוצר אליעזר קפלן ולאחר פטירתו לוי אשכול, מנכ"ל בנק אפ"ק אליעזר הופיין, מנכ"ל משרד האוצר דוד הורוביץ, שר החקלאות פרץ נפתלי, השר דוד צבי פנקס עד פטירתו, ד"ר מנדלסון וד"ר ארנסט להמן. הוועדה שלחה את מזכירה, ארנסט להמן, לביקור במספר מדינות באמריקה כדי ללמוד על בנקים מרכזיים במדינות שונות, והמליצה לפנות לאו"ם בבקשה לייעוץ ממומחים על הקמת בנק מרכזי. הוועדה קבעה את מטרת הבנק כייצוב ערך המטבע ושמירה על רמה גבוהה של ייצור, תעסוקה והכנסה לאומית.
המומחים מחוץ לארץ ייעצו להעניק לבנק ישראל מעמד עצמאי אל מול משרד האוצר, באופן שיימנע שיקולים פוליטיים במתן אשראי למגזרי המשק השונים. כן הוצע שהבנק ינוהל על ידי ועדה שתייצג את הזרמים השונים בציבור. ועדת הכספים של הכנסת העדיפה שהבנק ינוהל על ידי נגיד בלבד, שיהיה כפוף לממשלה, כדי שיהיה מכשיר יעיל להכוונת משק הפיננסים של המדינה. לבסוף הוחלט כי יש לתת לבנק המרכזי עצמאות מוגבלת, אך לחייבו בחוק לכסות את גירעונות הממשלה לפי החלטתה בעת הצורך (יצוין, כי בשנת 2010 תוקן חוק בנק ישראל וכעת לבנק ישראל יש עצמאות מוחלטת בקביעת המדיניות המוניטרית במשק).
אחד הגורמים שהביא לזירוז ההחלטה להקים בנק מרכזי היה הקושי של הממשלה לפקח על הקצאת האשראי והעדר פיקוח על המערכת הבנקאית. עד הקמת הבנק מחלקת הפיקוח על הבנקים הייתה מחלקה קטנה במשרד האוצר, ולא היו לה הכלים לפקח על המערכת הבנקאית המסונפת שכללה עשרות מוסדות בנקאיים ואגודות שיתופיות לאשראי שהיו פזורות גאוגרפית ברחבי ישראל. באמצעות הקמת בנק מרכזי הממשלה קיוותה לשפר את יכולת השליטה על המערכת הבנקאית והקצאת האשראי. לאחר הקמתו של בנק ישראל עברה המערכת הבנקאית תהליך מזורז של ריכוזיות, במסגרתו מוזגו האגודות השיתופיות בבנקים הגדולים. מגמה זו זכתה לעידוד מצד בנק ישראל והממשלה, שכן היא הקלה על הממשלה והבנק לשלוט בהקצאת האשראי.
הקמת הבנק עוררה תקוות להקטנת המעורבות הממשלתית במשק ולהקטנת הריכוזיות אם כי בפועל התוצאה הייתה הפוכה – מעורבות הממשלה גברה. גורמים שחזו התפתחות זאת ביקשו מראש לדחות את הקמת בנק ישראל, אולם לא הצליחו בכך.
על פי חוק בנק ישראל הוקמה לבנק מועצה מייעצת וועדה מייעצת שאת חבריהן ממנה הממשלה. לפי החוק נדרש הנגיד להיוועץ בוועדה בנושאים מסוימים, אך תפקידה הייתה לייעץ בלבד ולא היה לה מעמד חוקי. בראש הוועדה הועמד אהרון הופיין, מנהלו של בנק אפ"ק בעבר, שהיה בעל ניסיון רב בבנקאות ובהיבטים מסוימים בפעילות בנק ישראל, והוא כיהן בתפקיד כשנתיים. להופיין הייתה השפעה רבה על עיצוב דרכי פעולתו של בנק ישראל. הוועדה והמועצה בוטלו במסגרת החוק החדש שנחקק לבנק ישראל בשנת 2010 ובמקומן הוקמו המועצה המנהלית והוועדה המוניטרית.
שנות השישים והשבעים
בשנת 1966 נקלע המשק למיתון קשה, ובנק ישראל נאלץ להתאים את מדיניותו לראשונה למצב מסוג זה. בין היתר, קרסו שלושה בנקים פרטיים: בנק אלרן, בנק פויכטוונגר ובנק קרדיט, והבנק התערב לראשונה בהגנה על מפקידים תוך שימוש בסמכותו לפי סעיף 44 לחוק בנק ישראל.
ב-1971 החליף משה זנבר את הורוביץ בתפקיד הנגיד. בנק ישראל מצא את עצמו מתמודד עם מצבים שכמוהם לא ידע בעבר, כאינפלציה מואצת (14% ב-1972) וגידול בהוצאה הציבורית בעקבות מלחמת ששת הימים. מלחמת יום הכיפורים ומשבר האנרגיה שבעקבותיה החמירו את הבעיות הכלכליות, את האינפלציה, את הגרעון במאזן התשלומים ואת קצב הפיחותים. ביולי 1974 התערב בנק ישראל בבנק ארץ ישראל בריטניה והשעה את הנהלתו, לאחר שנמצאו אי סדרים פליליים בניהול הבנק.
ב-1976 החל לכהן כנגיד ארנון גפני. בסוף 1977 בעקבות המהפך הפוליטי הוכרזה תוכנית ליברליזציה בתחום המט"ח – מפיחות זוחל למשטר של שער חליפין נייד והסרת מגבלות על תנועות במטבע חוץ שהיו בפיקוח הבנק וכן האחדה של שערי החליפין; בנוסף, הועלה המע"מ ל-12%. התוכנית לא גובתה במהלכים מרסנים וכתוצאה מכך החלה התפרצות אינפלציונית. בעקבות זאת, ב-1980 הנהיג בנק ישראל את המעבר לשקל, שהחליף את הלירה הישראלית, על ידי הפחתה של אפס אחד.
בשנותיו הראשונות נהג בנק ישראל להשתמש בשירותיהם של כלכלנים בעלי שם עולמי. בסוף שנות ה-70 שכר הנגיד גפני את שירותיו של כלכלן בשם סטנלי פישר, לימים נגיד הבנק. פישר המליץ לקבוע שורה של יעדים ארוכי טווח, שהחשוב מביניהם הוא יעד האינפלציה, והאחרים הם שיעור האבטלה, החשבון השוטף של מאזן התשלומים, ושיעור הצמיחה הרצוי. פישר קבע כי על הבנק לקבוע כיעד את שער החליפין, תוך גמישות בשער הריבית.
שנות השמונים
בשנת 1982 נתמנה לנגיד משה מנדלבאום, שנאלץ להתמודד עם המצב הכלכלי הקשה אליו נקלע המשק בעקבות האינפלציה הגואה. ובמקביל מצא את עצמו ואת ראשי הבנק נקלעים לאחד המשברים הכלכליים הקשים בתולדות מדינת ישראל – משבר מניות הבנקים ב-1983.
בתחילת שנות השמונים נקלע הבנק לתקופה מהקשות בתולדותיו. האינפלציה יצאה משליטה והגיעה לשיאים שכמותם טרם נרשמו בתולדות המדינה, ופיחותים היו עניין שבשגרה. בשנת 1984 הסתכמה האינפלציה ב-450%.
בשנת 1984 מוקמת ממשלת האחדות הלאומית שמנסה להתמודד עם האינפלציה הגואה. בשנת 1985 מוחלת תוכנית כוללת חדשה – תוכנית ייצוב כלכלית, שהוכנה על ידי ראשי האוצר בעזרת כלכלנים בולטים מן האקדמיה, בראשותו של פרופ' מיכאל ברונו ובליווי כלכלנים בעלי שם עולמי מחו"ל ובתוכם פרופ' סטנלי פישר. מבוצע תיקון משמעותי לחוק בנק ישראל, לפיו נאסר על הממשלה ללוות כסף מהבנק לצורך כיסוי גירעון בתקציב המדינה, וכן השקל מומר לשקל חדש על ידי הפחתת שלושה אפסים. תוכנית הייצוב הביאה בחשבון את כל המרכיבים של תוכנית הבראה מקיפה ואת קשרי הגומלים ביניהם ועיקריה היו: קיצוץ משמעותי בתקציב הממשלה (שעיקרו הקטנה ניכרת של הסובסידיות וצמצום הוצאות אחרות בתקציב הממשלה); ירידה בשכר הריאלי (במגמה להקטין את הביקוש המקומי, להגדיל את כושר התחרות של היצוא ולמנוע גידול חמור באבטלה); פיחות גבוה וייצוב שער החליפין ברמה החדשה לתקופה ארוכה ככל האפשר; והקפאת מחירים מנהלית לתקופת זמן מוגבלת. בעקבות יישום התוכנית, שקיבלה תמיכה מלאה מצד הממשלה, האינפלציה ירדה לממדים חד ספרתיים (תיקון החוק סייע רבות לכך) ומעמדו של הבנק התחזק בצורה משמעותית.
ב-1986 מונה פרופ' מיכאל ברונו, מהוגי תוכנית הייצוב, לנגיד הבנק. התחזקות נוספת במעמדו של בנק ישראל התרחשה אחרי פרסום מסקנות ועדת בייסקי ב-1986 והרחבת סמכויות בנק ישראל כמפקח על הבנקים. ב-1978 הועבר הפיקוח על מטבע חוץ ממשרד האוצר לבנק ישראל. בהמשך, לאחר תהליך ממושך של ליברליזציה בשוק מטבע החוץ, בוטל סופית הפיקוח על מטבע חוץ בשנת 2003. המחלקה לפיקוח על מטבע חוץ הפכה ל"מחלקה לפעילות השוק במטבע חוץ" אשר עסקה במעקב ומחקר אודות פעילות המשק מול חו"ל ושוק המט"ח.
אחרי תוכנית הייצוב הכלכלית של 1985 התחזק מעמד הבנק, בעיקר הודות לתיקון לחוק בנק ישראל, לפיו נאסר על הממשלה ללוות כסף מהבנק לצורך כיסוי גירעון בתקציב המדינה.