cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
השסע העדתי בישראל
דפוסי קליטה
התמודדות המדינה עם בעיותיה הדחופות הללו בשנות החמישים השפיעה באופן שונה על הוותיקים, העולים האשכנזים והעולים המזרחים. הוותיקים זכו באופן מהיר לניעות המונית. מרביתם התקדמו תוך זמן קצר ממעמד העובדים למעמד הבינוני. בעוד שחלק אחד מהם ניצלו את הסובסידיות ותנאי ההשקעה הנדיבים שהעמידה המדינה לרשותם והפכו ליזמים ולתעשיינים, או הרחיבו את עסקיהם הקיימים, הוותיקים ניצלו היטב את ההזדמנויות החדשות הודות ליתרונותיהם המיוחדים: ידיעת עברית, השכלה טובה יחסית, הצבר נכסים וקרבה לאליטה ולמקבלי ההחלטות.
העולים החדשים המזרחים היו חלשים מכדי שיוכלו להתנגד לתיעולם לשכבות הנמוכות ולהפלייתם לרעה בהקצאת המשאבים. בין חולשותיהם בלטו השכלה פורמלית נמוכה, משפחות גדולות, חוסר נכסים, העדר חלופה בצורת מדינה אחרת שאפשר להגר אליה, וכן העדר רשת כלשהי של קרובים וחברים מקרב הוותיקים ובעלי עמדות הכוח. לפגיעה החמורה של מדיניות האפליה נוסף העלבון הקשה של האידאולוגיה הפטרונית והסטריאוטיפים המשפילים.
לפיכך, האשכנזים, באורח טכני למדי, נהנו מעליונות יחסית ומכוח רב יותר, בעוד שהמזרחים (לפחות בהתחלה) היו נתונים במצב נחות יחסית. במסגרות אלה היו העולים החדשים האלמנט הפסיבי יותר. שכן היה עליהם להיקלט על-פי הנחות והנחיות אידאולוגיות וחברתיות בסיסיות של ה"קולקטיב", קרי הוותיקים. מרכזיהם של הקולטים ומוסדותיהם פעלו בהתאם לגישה המושתתת על אידאולוגיה של עבודה וחלוציות, שגם בה חלו שינויים משמעותיים במציאות המתפתחת.
התפתחותה של מדיניות אינטגרציה
בתקופת היישוב לא ראו את קליטת העולים כ"בעיה", כי אם כהתגשמות החזון החלוצי ליישוב הארץ, אשר יתרחש באמצעות בניית מוסדות ויבטיח אינטגרציה מוצלחת של כל הקבוצות. בגלל מספרם הגדל והולך של העולים והתנאים הכלכליים הקשים ששררו באותם ימים, היה נחוץ להקים מסגרות ארגוניות מיוחדות, כגון המעברות, העבודות הציבוריות המיוחדות, או הפרויקטים של עבודות החירום, כדי להתמודד עם הקושי הכלכלי הכרוך בקליטה. אך בכל אלה ראו רע הכרחי וזמני שיוביל לאינטגרציה מלאה של כל קבוצות העולים השונות במסגרות המוסדיות המרכזיות – החינוכיות, הצבאיות, התעסוקתיות והפוליטיות – כפי שאירע במושבים.
ואולם, המציאות שהתפתחה עקב תוכניות אלה לא עלתה בקנה אחד עם הציפיות והתקוות. תהליכי האינטגרציה והקליטה של העולים החדשים בחברה הישראלית התפתחו בכיוון שונה מהמצופה.
הגדרת הבעיה העדתית
עם הזמן, התחזקה מודעותם של גורמים מוסדיים מרכזיים בחברה הישראלית להתפתחות הבעיה העדתית, תוך הכרה בזיקה ההדוקה של הבעיה לאוריינטציה הפוליטית והסמלית של החברה הישראלית. מודעות זו החלה להתפתח בסוף שנות ה-40 ובתחילת שנות ה-50, במגזרים המובילים של החברה הישראלית, לקשיים ולבעיות הנובעים מתהליך הקליטה, ואף בהגדרה הבלתי-פוסקת של טבען של בעיות אלה.
דווקא מנהיגי המגזרים הוותיקים היו אלה שהגדירו את הבעיה הזו והשתמשו במונחים עדתיים. התגובה הראשונית כלפי העולים הייתה ראייתם כ"דור המדבר", שתרבותו תחלוף עם קליטת ילדיו לתבנית הקיימת. בשנות ה-50 המוקדמות נוסחה בעיית הקליטה כבעיה של פיגור תרבותי או כהעדר התפתחות מספקת, בגלל השפעת המסורת ושליטתה במגזרים מסוימים של העולים. זאת בניגוד למודרניות של הקבוצות האחרות, ובהן הקבוצות החלוציות המהפכניות הוותיקות. לפיכך, ראו בעולים החדשים אנשים נחשלים, המאיימים על התבנית המוסדית בעיקר בשל מספרם הרב. מתוך הרצון להעביר את העולים תהליכי סוציאליזציה נאותים, שללו את אורח חייהן המסורתי של קבוצות עולים שונות, ברוח מסורת המהפכה החלוצית שקמה נגד סגנון החיים הגלותי. הנחות אלה גרמו לכך שהתייחסו לקבוצות העולים כאל מקשה אחת פחות או יותר, שיש לעצבה לפי החזון הציוני-חלוצי השליט בכיפה, באמצעות הערוצים המקובלים בחברה.
השימוש במונח עדות
בעת ועונה אחת החל להתגבר השימוש במונח עדות, שתחילתו עוד בימי היישוב. השתמשו במונח בעיקר בקשר לקבוצות מזרחיות. השימוש התפשט די מהר גם בקרב מחנכים, מלומדים ועיתונאים. בניגוד לקומץ משכילים שהדגיש את הצורך למצוא בכל מסורת פוטנציאל לחידוש חברתי, הרי שבקרב המנהיגות הפוליטית האוריינטציה הייתה פטרנליסטית יותר באופייה.
התפתחה מגמה שראתה את החברה הישראלית כמוגדרת באמצעות שני מונחים דיכוטומיים: "מזרחי" ו"מערבי". מאמצע שנות ה-50 ועד לתחילת שנות ה-60 התברר שתהליך הסוציאליזציה האמור אינו פשוט כלל, והחלו להבין את הבעיות הטמונות בתהליך האינטגרציה של העולים. עם זרימתם הגוברת של עולים חדשים למסגרות החברתיות המרכזיות התפתחה תחושה שנוכח מספרם הגדל של העולים, יהיו הוותיקים למיעוט. אולם קודם כל, הייתה מודעות לכך שרבים מהעולים החדשים נעשו חלק ממגזר העוני ההולך וגדל.
כמו כן החלה לגבור מודעות להבדלים בהשכלתן ובתעסוקתן של קבוצות עולים שונות – בעיקר בין ה"מזרחים" (יוצאי אסיה-אפריקה, לפי המונחים שהלשכה המרכזית לסטטיסטיקה טבעה) לבין יוצאי אירופה-אמריקה, ובעקבותיה גבר החשש להתפתחות "שני עמים".
בעיית העדות כבעיה שאינה בת-חלוף
המודעות הגוברת לסוגיות בעייתיות אלה, העצימה את התחושה שבעיות העולים המזרחיים אינן ארעיות, אלא קבועות יותר. אפילו האינטלקטואלים, שעל פי רוב לא נמנו על הקבוצות המזרחיות, נטו להגדיר את הקבוצות המזרחיות כבעלות תרבות מובחנת ונטייה מעטה מאוד להשתנות עצמית בכיוון החדש. הדבר הביא להעצמת הדיכוטומיזציה הגוברת בין מזרחי למערבי, בין ספרדי לאשכנזי.
מחד גיסא, התקבלו המסורות התרבותיות השונות של מגזרי העולים החדשים כחלק מן הקולקטיביות הרחבה יותר, מאחר שהבינו כי יש לראות בהן נתון בר-קיימא. ומאידך גיסא, הודגש בהתמדה שמסורות אלה אינן שוות באיכותן לקולקטיב הכללי הלא-עדתי. כאשר תפיסה זו של הבעיה נקשרה לסטריאוטיפים ולדעות קדומות שרווחו בחברה הכללית, עלתה תפיסה פלגנית יותר שחילקה את החברה הישראלית לתרבות מערבית-חלוצית ולעדות מזרח. ההדגשה שהזהויות העדתיות הן עובדה קיימת תורגמה בשנות ה-70 לתפיסה אגרסיבית שפילגה את תרבויות המזרח והמערב, העומדות האחת מול השנייה, כביכול. תפיסה זו הולידה במגזרי האוכלוסייה המזרחית לוחמנות חזקה שכוונה כנגד מה שנקרא "המרכז האשכנזי" או "קבוצות המרכז".
פערים ודעות קדומות
סתירה משמעותית נוצרה בין שוויון הזכויות המלא והשילוב במערכת החינוך ובצבא, לבין הניסיון לכוון פעילות פוליטית באמצעים פטרנליסטיים סמי-כפייתיים ובאמצעות מנגנונים של צירוף, אשר נשענו על הקצאת משרות ומשאבים על ידי הערוצים המרכזיים של המפלגות העיקריות.
המגע החברתי שהתקיים בין בני-מוצא שונה – העולים מאירופה-אמריקה ו"הוותיקים" מחד, והעולים מאסיה-אפריקה מאידך – מגע אשר לא התנהל מתוך נקודת מוצא של שוויון וחילק את החברה הישראלית ל"מועדפים" ו"מקופחים", שימש מעין אישור לתחושת עליונות מזה, ולתערובת של מרירות ותחושת נחיתות מזה. במגע זה היה להנציח דעות קדומות.
במקביל להתגבשות הפער התרבותי, שמשמעו הדגשת ההבדלים הבסיסיים הקיימים בין העולים המזרחיים למערביים, התפתחו דפוסי דעות קדומות בין-עדתיים. עוצמת הסטריאוטיפים, בייחוד אלה המתייחסים למזרחים בכלל ולמרוקאים בפרט, לא נחלשו, ואף התגברו עם הזמן. הסטריאוטיפים חדרו לאווירה החברתית הכללית והפכו נפוצים יותר ויותר. בהתחלה השימוש בהם יוחס בעיקר למרוקאים (הביטוי "מרוקאי-סכין" היה נפוץ מאוד בשנות ה-50), ומאוחר יותר אלה התגבשו לדיכוטומיה הכללית בין "אשכנזים" ל"מזרחים". עמדות וקונוטציות שליליות אלה ביחס למזרחים עשו דרכם אף לתחומי החינוך והמקצוע, ובהתאם לכך, מספר סקרים העלו כי מורים נוטים בלא יודעין להפלות ילדים בעלי שמות מזרחיים, וכי יועצים נוטים לכוון ילדים מזרחיים לבתי-ספר מקצועיים ולא לבתי-ספר עיוניים, ומגבירים בכך את תחושת האפליה.
פערים בחינוך ובהשכלה
לאורך השנים מחקרים סוציולוגים וכלכליים העידו על פערים בין מזרחים לאשכנזים בתחום החינוך. כך למשל, קיימת ספרות סוציולוגית ענפה באשר להסללה של מזרחים לבתי ספר מקצועיים. מחקרים אלו הצביעו על כך שמזרחים נותבו לבתי ספר מקצועיים על סמך מוצאם ללא קשר ליכולתם, ולא לבתי ספר עיוניים בהם יש פוטנציאל גבוה יותר להגיע לאוניברסיטה ולחזק את הסטטוס החברתי שלהם, בעוד שבקרב אשכנזים המגמה הייתה הפוכה.
לפי יוגב ושפירא (1992) העלייה מארצות המזרח בשנות החמישים הגיעה בעיצומו של תהליך תיעוש בארץ, תהליך בו הקבוצה הוותיקה, האשכנזים, "ביססה את ההסמכה ואת ההשכלה כקריטריון עיקרי להישגי תעסוקה". אך תעודות ההשכלה התיכונית וההשכלה הגבוהה של המזרחים, לא זכו להכרה עם הגעתם לישראל כך שאחרים שהיגרו לארצות אחרות הצליחו טוב מהם במישור התעסוקתי (כהן, 1972 ושווארקי, 1975 בתוך יוגב ושפירא 1992, עמוד 33). טענה שנייה אותם מעלים החוקרים היא, כי ההתייחסות לחינוך המזרחים הייתה שונה, משמע, היו להם קריטריוני כניסה מיוחדים לבית הספר התיכון בנוסף לתוכניות מיוחדות ל"טעוני טיפוח" והם נידונו להסללה נוקשה. לפי יוגב ושפירא, המאמצים המרכזיים הראשונים להתמודדות עם עולי המזרח היו באמצע שנות ה-60 עם התפתחות מערכת החינוך המקצועי בתיכונים והאינטגרציה בחטיבות הביניים.
תימוכין לכך ניתן למצוא בשנתונים הסטטיסטים של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה (למ"ס להלן), המראים כי החל מאמצע שנות השישים והלאה, למזרחים יש דומיננטיות ברורה בחינוך המקצועי. כך למשל בשנת 1976, מבין כלל הלומדים בבתי הספר המקצועיים, הקבוצה של ילידי או שמוצא האב מאסיה אפריקה הם הקבוצה הדומיננטית, עם 63.3% מכלל הלומדים, ו-64% בבתי ספר חקלאיים. בבתי הספר התיכוניים, לעומת זאת, ההתפלגות היא של 36.2% שמוצאם הוא מאסיה אפריקה לעומת 45.9% שמוצאם הוא מאירופה-אמריקה. בדומה, בשנת 1979, 64.3% מלומדי החינוך המקצועי הם ילידי אסיה אפריקה, למול 18.5 מילידי אירופה-אמריקה וממצאים דומים מתגלים גם בחינוך החקלאי. לעומת זאת, חל שיפור בלימודי התיכון העיוני, שם נמצא כי יש כמעט שוויון בין הקבוצות עם 38.7% שמוצאם מאסיה אפריקה לעומת 39.3 שמוצאם מאירופה אמריקה ו-22% ילידי ישראל.
בשנתונים מאוחרים יותר, המצב השתנה ובוטל הפער בין שיעור המזרחים והאשכנזים בבתי ספר עיוניים. בשנת 1979 נמצא כי יש כמעט שוויון בין הקבוצות עם 38.7% שמוצאם מאסיה אפריקה לעומת 39.3 שמוצאם מאירופה אמריקה ו-22% ילידי ישראל.
בעוד שנדמה כי אי השוויון העדתי בתיכון העיוני טופל, יש מחקרים שטוענים שהפער אמנם הצטמצם אך עדיין קיים. במחקרה של חנה איילון (2000) שבחן את שנות התשעים של המאה ה-20 שנסמך על נתוני הלמ"ס ומשרד החינוך, נמצא כי קיים העדר של מזרחים במקצועות מוגברים. לפי המחקר ככל שיש יותר מזרחים בבית הספר, מגוון המקצועות המוגברים, משמע, אלו שנותנים פקטור לציוני הבגרות, יורדים. מקצועות אלו לפי איילון, הם מקצועות בעלי יוקרה בחברה המאפשרים כניסה למגמות יוקרתיות באוניברסיטה (למשל, מדעי הטבע והחיים). זה מוביל לא רק לצמצום הנגישות להשכלה גבוהה, אלא גם לצמצום החשיפה לידע בתיכון.
אחד המחקרים החשובים בנוגע לפערי השכלה בין מזרחים ואשכנזים, נעשה על ידי ינון כהן (1998). כהן אסף נתונים מסקרי הכנסות של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה בשנים 1975, 1982, 1992 ו-1995 במטרה לבדוק האם פערי ההשכלה והשכר בין מזרחים ואשכנזים קטנו במהלך השנים, והאם ההשכלה היא עדיין ההסבר לפערי השכר בין הקבוצות. הנתונים של כהן, מלמדים כי על אף שנראה לכאורה כי הפער נסגר כיוון שיותר מזרחים בני הדור השני הולכים ללמוד ומשיגים תארים, המצב אינו מעודד. לפי הנתונים שאסף כהן, אם נשמור על קצב סגירת הפערים בתואר ראשון שחל בין השנים 1982–1992 הפער ייסגר תוך 94 שנים. ואילו אם נשמור על קצב סגירת הפערים בין השנים 1992–1995 יושג שוויון בתואר הראשון בטווח של 111 שנים (1998:119). ממצאיו של כהן מראים, כי הפער בהכנסות בקרב בעלי השכלה אקדמית הולך ומתרחב. אם ב-1975 לא נמצאו הבדלים מהותיים בין הכנסתם של אשכנזים ומזרחים בעלי תואר ראשון, אזי שב-1995, אקדמאים מזרחים זכו בממוצע ב-78% מהכנסתם של אקדמאים אשכנזים. עם זאת, כהן גם מצא שהפער במספר שנות הלימוד בין מזרחים לאשכנזים הצטמצם באופן משמעותי בדור הצעיר. על פי הנתונים, בשנת 1975 מספר שנות הלימוד הממוצע של מזרחים מהדור הצעיר היה 77% מזה של אשכנזים, בעוד שבשנת 1995 היחס עלה ל-88% (1998:119).
לעומת זאת מחקרים אחרים מעידים שהפער בהשכלה נסגר במהירות רבה יותר. אחד המחקרים הנרחבים ביותר שנערכו לגבי סוגיית הפערים העדתיים, פורסם בשנת 2002 על ידי צוות מחקר מהמחלקה ללימודי אוכלוסייה באוניברסיטה העברית בראשות פרופ' דב פרידלנדר וצבי אייזנבך. המחקר ארך כ-5 שנים ולטובתו הלמ"ס יצרה קובץ נתונים מיוחד שאפשר את בדיקת הפערים העדתיים בחינוך לאורך זמן. תוצאות המחקר הצביעו על כך שהפער העדתי מצטמצם במהירות ובעקביות והוא יתחסל כליל בתוך שנות דור. בין הממצאים של המחקר ניתן לציין שבקרב בני הדור השלישי בארץ ילידי 1977–1979 הפער בשיעור הנכנסים לתיכון כמעט זניח: 92% מהמזרחים נכנסו לתיכון, לעומת 95% מהאשכנזים. בקרב הנשים אף נוצר פער הפוך: 96% מהמזרחיות נכנסו לתיכון, לעומת 91% בלבד מהאשכנזיות. החוקרים מציינים גם שבקרב ילידי 1965–1969, המשיכו בלימודים גבוהים 46% מזרחים בני הדור השלישי לעלייה, לעומת 55% אשכנזים בני אותו דור. לדברי פרופ' פרידלנדר:
פערים בתחום התעסוקה
לאי-השוויון בתחום החינוך יש ביטוי אף בהתפלגות משלחי-היד, שלהם השלכה ישירה על הפערים במשאבים בין העדות. בקרב עולים חדשים אשכנזים יש סיכוי גבוה יותר להיות בעלי מקצועות חופשיים, מנהלים או טכנאים, לעומת העולים המזרחים, כאשר פער זה בין העולים רק גדל בהשוואה בין צאצאיהם ילידי הארץ.
העלאת דרישות ההשכלה לעבודות בעלות סטטוס גבוה, דחפה חלק מהמזרחים לאפיקי ניידות חלופיים ומכניסים, כגון: ספורט, בידור ועסקים קטנים (קבלני משנה, נהגי מוניות, בעלי מוסכים קטנים, מסעדות עממיות וכמה תעסוקות שוליות).
פערים כלכליים
הפערים בין אשכנזים למזרחים בתחום התעסוקה מביאים לפערים משמעותיים במשאבים, ולפיכך אלה יוצרים ריבוד עדתי. באוכלוסייה היהודית במדינת ישראל, העניים ומעמד העובדים נמנים ברובם המכריע על עדות המזרח, בעוד ששכבת הביניים מעורבת ובעלת ייצוג-יתר מסוים לאשכנזים, ואילו הרובד הבינוני-גבוה והאליטה מורכבים מאשכנזים באופן מובהק. מערכת זאת יציבה, סטטית ומנציחה את עצמה על ידי העברת הפער בירושה מדור ילידי חוץ-לארץ לדור ילידי הארץ.
לפער העדתי הכלכלי יש השפעה ניכרת גם על ההבדלים ברמת החיים בין המזרחים לאשכנזים, אם כי פחות מאשר בחינוך ובתעסוקה. ההכנסה לנפש של משפחה מזרחית קטנה יותר מההכנסה לנפש של משפחה אשכנזית, אך הבדלים אלה אינם חדים במיוחד. הפער המשמעותי בהכנסה נמצא דווקא בקצות סולם ההכנסה, כאשר ממוצע רווחיהם של המזרחים פחות משמעותית לעומת ממוצע ההכנסה של האשכנזים. ביטוי נוסף לפערים במשאבים נמצא בתחום הדיור, כאשר האשכנזים ילידי חוץ לארץ מתגוררים בפחות צפיפות ביחס לעמיתיהם המזרחים.
ואולם, הפער החומרי המכריע ביותר בין העדות הוא בכמות ההון, כאשר האשכנזים נהנים מיתרון בולט בשל עובדת היותם ותיקים יותר בארץ, מקבלים פיצויים מגרמניה, תושבי שכונות מבוססות שבהן ערך הרכוש עולה באופן משמעותי, ובעלי משפחות קטנות יותר שבהן הצבר ההון לנפש גדול יותר במעברו בירושה. בעקבות ההורשה העוברת מדור לדור, רוב המשפחות מצליחות להוריש את הסטטוס שלהן לצאצאיהן, באמצעות הדפוסים התרבותיים של גידול הילדים והסדרי ההורשה הכלכליים. אלה מתקבעים גם מאחר שהזמינות של המשאבים והמשיכה ההדדית שבין בני אדם הדומים זה לזה קושרת יחד אנשים מאותו מקום בסולם החברתי.
יתרה מזאת, בעוד שהדור הצעיר הנוכחי של מזרחים גדל במשפחות גדולות ולא כל כך מבוססות, שבהן להורים אין משאבים רבים להעביר לילדיהם, הרי שההפך נכון לגבי ילידי ישראל האשכנזים הנהנים במשך כל חייהם מהמשאבים הטובים יותר של משפחות המוצא הקטנות שלהם. כיוון שמקובל בארץ שהורים תומכים בילדיהם במשך כל תקופת החיים, הרי המזרחים נמצאים במצב קבוע של נחיתות (חשוב לציין, כי לפי פרופסור סמי סמוחה גורם זה צפוי להיחלש בעתיד משום שכיום גודל משפחה בקרב ילידי הארץ מעדות שונות דומה, אך לפי שעה יש לרקע המשפחתי השפעה חזקה).
אחד הגורמים המשמעותיים המגבירים את האיבה והמתח הבין-עדתי בישראל הוא השוני והזרות בין העדות השונות. על-אף שכל העדות היהודיות משתייכות לדת אחת, מעבר לדמיון זה קיימים הבדלים עמוקים ביניהם בכל תחומי החיים: הלשון, דפוסי הסוציאליזציה, הלבוש, מבנה המשפחה והנורמות הקובעות את טיב היחסים בין אדם לחברו, התרבות החומרית (מידת הידע הטכנולוגי) ועוד. ובכל הגורמים הללו נבדלים בני עדות המזרח מהאשכנזים.
במפגש בין היישוב האשכנזי הוותיק עם העלייה ההמונית מארצות המזרח בלטו השוני התרבותי והזרות. הקושי הגדול היה היעדר תרבות מערבית, כמו אצל העולים מהכפרים של תימן, מכורדיסטן או מהרי האטלס, או רכישה חלקית של תרבות מערבית בחוץ-לארץ, כמו אצל עולי מרוקו. לעומתם, העולים מאירופה נקלטו משום שבאו עם אותו מטען תרבותי אירופאי (על פי רוב, מזרח-אירופאי) כמו של אחיהם הוותיקים. מגע התרבויות יצר, כאמור, סטריאוטיפים ומרחק חברתי, כאשר הקליטה במסגרות ביורוקרטיות ואי הגשת סיוע מיוחד לעולים המזרחיים מעבר לקליטה ראשונה, הערימו מכשול נוסף.
ההבדל התרבותי המכריע בין שתי העדות – המזרחית והאשכנזית – הוא שמירת הדת. למזרחים, המיוצגים פחות בקרב החרדים מחד והחילונים מאידך, יש מנהגים דתיים משלהם והם מפרשים ומקיימים את המצוות באופן פשרני ומעשי יותר. משפחותיהם גדולות ומלוכדות יותר והיחסים בין המינים בתוכן פחות שוויוניים. העברית שבפיהם יותר אותנטית וקרובה יותר לערבית ופחות פורמלית ואף קרבה לשונית-תרבותית זו של בני עדות המזרח לבני העם הערבי הובילה לרתיעה מסוימת מאותה תרבות, והיה בה להשפיע על מעמדם של בני עדות המזרח לרעה.
מאחר שחלק גדול יותר מהמזרחים הם עניים ופועלים, הם פיתחו דפוסי הסתגלות האופייניים לשכבות אלה, ובכך הם מובחנים מהאשכנזים הנוטים יותר לתרבות-המשנה של המעמד הבינוני והגבוה.
הבדלים אלו בין תרבויות-המשנה העדתיות יצרו ועודם נוטים ליצור מתחים בחברה הישראלית. לפחות עד אמצע שנות השישים היה היחס למזרחים כאל נחותים ומאיימים מבחינה תרבותית, והופעל עליהם לחץ להיטמע. מאוחר יותר, ובתגובה לשינוי התרבותי שהמזרחים עברו, לנוכח מחאתם הגוברת והודות להשפעת הפלורליזם האתני בארצות הברית, התמתנו במידת-מה עמדות האשכנזים. ביטוי לכך ניתן למצוא בתוכנית שהנהיג משרד החינוך והתרבות, תוכנית מורשת יהדות המזרח, המיועדת להעשיר את תוכנית הלימודים בהיסטוריה, ספרות ופולקלור בתכנים מתרבות יהדות המזרח. אף ברדיו ובטלוויזיה הממלכתיים נפתחו לתרבות עממית מזרחית, שבעבר ראו אותה כנחותה ומנעו ממנה ביטוי רשמי.
בשנת 2013 פרסם פרופסור מומי דהן מחקר לפיו הפער בהכנסות בין המזרחים והאשכנזים הצטמצם באופן ניכר מ-1996. את צמצום הפערים הוא מייחס לעלייה ברמת ההשכלה ובמעמד האישה בקרב הציבור המזרחי. בעוד שבשנות ה-90 פער ההכנסות בין משפחות מזרחיות לאשכנזיות עמד על כ-40%, בשנת 2011 הוא עמד על כ-25%. לדבריו של פרופ' דהן פערי ההכנסה גבוהים, אך ירדו משמעותית.
בשנת 2018 פורסם במחקר של מרכז אדוה כי לפיו ממוצע השכר החודשי של אשכנזים דור שני בישראל עמד על 10.4 אלף שקל לעומת מזרחים דור שני בישראל שעמד על 9,231 שקל בחודש. עם זאת, המוצא הוגדר באופן שרירותי לפי ארץ הלידה של האב.
פערים בייצוג פוליטי
ב-10 באוגוסט 1929 הלין הציר מארץ ישראל, זאב ז'בוטינסקי, בקונגרס ה-16 להסתדרות הציונית, על דיספרופורציה בבחירתם של מתיישבים חדשים לרעתם של יהודים ספרדים, תימנים ויהודי מזרח אחרים. במושבים הציונים אשר מנו כעשרת אלפים איש, נמנו רק 78 ספרדים, תושבי כפר-ברוך, למרות שיהודי המזרח היוו שליש מהאוכלוסייה היהודית.
פערי הייצוג במרבית המוסדות הפוליטיים המכריעים (הממשלה, המוסדות הציוניים, הסתדרות העובדים הכללית והמפלגות הפוליטיות) היו בראשית שנות ה-50 כה גבוהים, עד שניתן לומר כי ציבור עדות המזרח – הן העולים החדשים והן הוותיקים שבהם – היו כמעט חסרי כוח פוליטי. מצב זה השתנה מיסודו, וניתן לדבר על נטייה כללית לצמצום הפער בייצוג הפוליטי במשך השנים. עם החלת מדיניות המיתון בשנת 1966 משפחות רבות נפגעו מאי-יציבות כלכלית, ורובן נמנו על השכבות החלשות בקרב עדות המזרח. על-מנת לשכך את ההתמרמרות בעקבות הנסיגה הכלכלית, נצפתה עלייה ניכרת בייצוג כדי לשמור על קולות בני עדות המזרח. אך לאחר מלחמת ששת הימים החלה תקופה של תעסוקה מלאה, ובנסיבות אלה השתנה מאזן הלחצים ונוצרו תנאים להקפאת הייצוג של עדות המזרח.
התאגדויות עדתיות
בית הכנסת והמנהיגות המסורתית היו, לעיתים קרובות, מוקדי ארגון קהילתי חשובים, לא אחת כתגובה להתפוררות החברתית הקשורה בתהליך הקליטה. עקב התבדלות סוציולוגית וריחוק חברתי מהמרכז, נמשכו פעילויות אלה לא פעם גם בדור השני והשלישי, ויש להוסיף דגש מיוחד על מסורת משפחתית ודתית. תופעה זו שימשה מאוחר יותר רקע למערכות בעלות אוריינטציה פוליטית יותר.
אולם ההיבט החדש המכריע מבחינת הזהות הדתית היה התגבשותה מחדש של הסמליות העדתית בקרב הקבוצות המזרחיות. המנהיגות העולה של מספר קבוצות מזרחיות ניסחה ומימשה בשנות ה-70 אידאולוגיזציה ופוליטיזציה של הממד העדתי. אלה שולבו באותה עת בסמלים מפלגים ואגרסיביים, שהציגו את המזרחים כמנוגדים לאשכנזים ולקבוצות אחרות.
התפתחות מחאה חברתית
הימשכות הבעיה העדתית והאידאולוגיזציה שלה הייתה קשורה קשר הדוק בהתפתחות המחאה העדתית, אשר נדרש זמן רב להתפתחותה. בעשרים שנותיה הראשונות של המדינה הייתה המחאה לטנטית, כאשר התפתחו סימני אזהרה שכל אחד מהם החריף את הבעיה והביא לידי פיתוחן של גישות חדשות. יציבות הפערים הבין-עדתיים הפחיתה את סובלנותם של בני עדות המזרח לאי-השוויון העדתי, ועם ירידת מד-הסובלנות שלהם, עלו תגובות אישיות ופוליטיות הולכות ומחריפות. בעקבות הוותק העולה של עדות המזרח והתגברות משקל ילידי הארץ בתוכם, הקטינו המזרחים את השוני בינם לבין האשכנזים. דמיון בתרבות ובאורח החיים, ובמיוחד השירות המשותף בצה"ל (גורם סוציאליזטורי משמעותי בתהליך היטמעות העולים), היוו בסיס לתביעת שוויון והקצאת משאבים.
אלימות על רקע הקיפוח העדתי
על רקע הרגשת הקיפוח הממסדי, שנשלט על ידי האשכנזים שהגיעו מאירופה מחו העולים ממדינות צפון אפריקה וארצות הים התיכון וצאצאיהם על יחס מפלה, פער כלכלי, גישה מוגבלת למשאבים של המדינה ואפליה בכל תחומי החיים. הביטוי הדרמטי הראשון להתפרצות שסע זה התרחש במהומות ואדי סאליב בחיפה בשנת 1959. המהומות שהתחילו בחיפה התפשטו עד מהרה לעכו, תל חנן, מגדל העמק ובאר שבע ועוד ערים בארץ. אולם בגלל שהוצגו כפעילות של גורמים פליליים נשכחו מהר מאוד הגורמים האמיתיים של המהומות עד שהתפרצו שוב בעוצמה כעבור 12 שנים עם עלייתם של הפנתרים השחורים.
ההתפרצות הגדולה השנייה הייתה ב־1971, בעיקר בירושלים ומחולליה היו הפנתרים השחורים, בעלי הסגנון העצמאי, שבאו בעיקר משכונות העוני, ופעלו בסיוע של קבוצות השמאל שי"ח ומצפן. נוסף על דרישתם לשיפור תנאי המגורים הם דרשו להיקרא לשירות החובה בצבא, על אף הירתעותו מכך, בגלל עברם הפלילי.
פעילותם הראשונה, הפגנה של מאות תושבי שכונות וסטודנטים, הסתיימה במפגש אלים בינם לבין המשטרה מאחר שהם לא קיבלו רישיון להפגנה. ראשי הקבוצה עברו את כל מסלול הקליטה המייסרת: צעירים מרוקנים, צאצאי משפחות מרובות ילדים שעם הזמן התמוטטה בהם סמכות דמות האב, יושבו בישובים ערביים נטושים בתנאים גרועים, סיימו לימודים במערכת חינוך יסודית בלבד, לא שירתו בצבא והועסקו בצורה מוגבלת בלבד (השם שנבחר לקבוצה הזו אינו מקרי ומהווה הזדהות עם שחורים אחרים שהוקעו על ידי המערכת הממסדית – השחורים מארצות הברית בשנות השישים).
האלימות של הפנתרים השחורים נבעה מתחושת הקיפוח העדתי, כמו גם מנוקשות המשטרה בטיפול בהפגנות, ומעימות אישי עם ראש הממשלה, גולדה מאיר, שאמרה עליהם ש"הם לא נחמדים". בשורה של כעשר הפגנות אלימות, בעיקר בירושלים, הותקפו שוטרים ונפצעו עשרות מפגינים ושוטרים. הפגנות הפנתרים השחורים היו ביטוי אלים למצוקה שנמשכה כעשרים שנה. בעקבות המהומות הוקמה ועדה מיוחדת לבדיקת נוער במצוקה, על ידי ראש הממשלה, והצעות כלכליות הועלו בפני ראשי הפנתרים השחורים, דבר שהביא בסיכומו של דבר לקיצו של הארגון.
תמורות בייצוג הפוליטי
עם המהפך בשנת 1977 עלתה התחושה כי הסתיים העידן האשכנזי בפוליטיקה, ועתה המזרחים הם הרוב החדש של ישראל, רוב שהביא את הליכוד לשלטון וסייע למסד תרבות פוליטית חדשה, השואבת מגרסה מדוללת של ציונות רוויזיוניסטית המדגישה כוח, עוצמה צבאית, אדמה, אומה, דם יהודי ואי-אמון בסיסי בגויים. לא רק ביטויה של התודעה העדתית והדגש הניתן לה התחזקו והפכו למרכיב קבוע של הזהות הישראלית, אלא התפתחה תפיסה ברורה של דיכוטומיה בסיסית בין קבוצות מזרחיות למערביות. התפיסה הדיכוטומית המיליטנטית הלכה והתפשטה אחרי שקמה ממשלת הליכוד הלאומית בשנת 1984, זאת על אף שכל ראשי הממשלות בישראל הם ממוצא אשכנזי.
אם כן, ניתן להצביע על מגמה שהלכה והתפתחה ברבות השנים, אשר לפיה המזרחים התקדמו בפוליטיקה יותר מאשר במעמד כלכלי-חברתי ובהשפעה תרבותית. כיום הם שולטים במקומות יישוב בהם הם מהווים רוב, ותקופת ה"בוסים" האשכנזים הממונים מגבוה עברה-חלפה. חדירתם למרכזי הכוח הפוליטיים הארציים מרשימה. שליש מחברי הכנסת ורבע מהשרים בשנת 1993 היו ממוצא מזרחי או ספרדי. מזכיר ההסתדרות, גזבר הסוכנות ואלוף פיקוד אחד היו מזרחים. בשנות ה-80 היה רמטכ"ל ממוצא עיראקי ונשיא מדינה ממוצא ספרדי. כשליש מחברי מרכז מפלגת העבודה וכמחצית ממרכז מפלגת הליכוד היו ממוצא מזרחי. ההשתתפות הבולטת של המזרחים בעמדות הכוח השונות בראשית שנות התשעים עומדת בניגוד בולט להיעדרם הצורם בשנות החמישים.
אף-על-פי-כן, ניתן לומר כי העלייה של המזרחים בפוליטיקה לא שמה קץ לדומיננטיות הפוליטית האשכנזית, נוכח העובדה שרוב מקבלי ההחלטות בדרג הארצי עודם אשכנזים, והם אלה הקובעים את סדר העדיפות הלאומי ללא התחשבות בצרכי המזרחים. כמו כן, המזרחים לא הטביעו את חותמם על סדר-היום הלאומי ועל השיקולים בקביעת מדיניות.
החפיפה בין הפיצול העדתי והפוליטי מגבירה את אי-הסובלנות העדתית. הסטריאוטיפ של המזרחים כנחשלים וכאי-רציונליים מקבל חיזוק מהעימות של האשכנזים עם רוב המזרחים במחנה הפוליטי היריב, שלו הם מייחסים אי-סובלנות והתחפרות בעמדות. בדומה לכך, הטינה שחשים המזרחים כלפי האשכנזים והסטריאוטיפ של האשכנזים כליברלים "מזויפים", אף הוא ניזון מהיריבות הפוליטית.
שנות האלפיים
יש הטוענים כי למזרחים ולאשכנזים יש כיום תרבות יסוד משותפת המורכבת ממוצא עברי קדום, דת יהודית, לאומיות יהודית, שפה ותרבות כתובה עברית, דפוסי התנהגות ישראליים מקומיים, מעין אתיקה ישראלית, הכוללת שימת דגש על כישורים, הישגיות, עבודה קשה, השקעה ותחרותיות, וכמה השפעות מערביות אחרות (אתוס דמוקרטי, תרבות משפטית אנגלו-סאכסית בעקבות ההשפעה מתקופת המנדט, חומרנות, סגנונות חיים של המעמד הבינוני ותרבות המונים). תרבות ישראלית זו היא בעלת אלמנט משפחתיות חזק, מרכזיות של שיקולים לאומיים וקולקטיביסטיים בחיי הפרט, החשבה של יחסי אנוש ושכנות, תפיסת החוק כהגבלה בת-מיקוח ולא כל-כך מחייבת, וחדירה יתרה של הדת לחיי היחיד והציבור. מבחינה תרבותית, יהודי המזרח אינם דורשים זכות להיות שונים, לפתח זהות, תרבות וחינוך נפרדים. אך יחד עם זאת, הם רוצים שיכירו בייחודם ויאפשרו להם להשפיע על עיצוב התרבות הלאומית.
לפיכך, רבים סבורים כי הבעיה העדתית הולכת ומיטשטשת כשסע בחברה הישראלית והם רואים בה כבעיה ברת-חלוף. דעה זו נשענת על השילוב החברתי והתרבותי המתקדם במהירות, את תרבות ההמונים המשותפת לכל ילידי הארץ, את רשתות החברים והשכנים שנעשות יותר ויותר מעורבות, את הגידול בנישואים הבין-עדתיים ועל התאזנות הפערים בשיעורי הפריון. כמו כן, באופן כללי, דומה כי ישראלים מאותה רמה כלכלית-חברתית חושבים ומתנהגים בצורה דומה, ללא הבדל עדתי. בקרב המזרחים יש שיעורי ניעות חברתית ואינטרסים מעמדיים שונים כאשר רבים מהם הצליחו בחברה הישראלית. ואולם, קיומו של רובד עני גדול, מוריד את ממוצע ההישגים של המזרחים. נראה, כי אין שום אפליה או דעה קדומה עדתית בעלת משמעות העלולה לעכב את הקידום של מזרחים בעלי מוטיבציה גבוהה, העובדים קשה ומשקיעים בקריירות ארוכות-טווח. והחשוב מכל – ניתן להעיד על כך שהשילוב העדתי נמצא בשלב מתקדם ברמות של המעמדות הבינוני, הבינוני-גבוה והאליטה.
לא פחות חשוב מכך, מנקודת ראות זו מודגשת העובדה כי המזרחים עצמם אינם חשים קיפוח עדתי, אינם בעלי זהות עדתית ואינם תומכים בתנועות וברשימות עדתיות לבחירות. ממצאים מסקר כבר מ־1988 מראים עד כמה חלשה הזהות העדתית בישראל: כאשר הנשאלים נאלצו לבחור את שלוש הזהויות החשובות ביותר עבורם מתוך שמונה זהויות, פחות מ- %3 מקרב המזרחים או האשכנזים בחרו בעדה. לאור נתונים אלה ניתן להצביע על ירידה בעדתיות כאלמנט משסע בחברה הישראלית. אחד הביטויים לכך הוא העובדה שאין בארץ מהומות עדתיות הכרוכות באובדן רכוש ונפש. תנועות מחאה עדתיות היו קצרות מועד ולא בדלניות במטרותיהן. שום ממשלה בישראל לא נפלה בשל מחלוקת עדתית. לפיכך, על-פי קני-מידה בינלאומיים השסע העדתי בישראל הוא מתון ונטול השפעה.
לעומת זאת, יש הטוענים כי למרות כל האפיונים הללו דומה שלבעיה העדתית כושר התלקחות מהיר והיא אינה מרפה מסדר היום הציבורי מקום המדינה ועד היום. כדוגמאות להתלקחות הבעיה העדתית מציין סמי סמוחה את מהומות ואדי סאליב ב-1959, תנועת הפנתרים השחורים של 1971, הנימה העדתית החריפה של מערכת הבחירות לכנסת ב־1981, המחאה העדתית בעקבות פרשת אבו חצירה בשנים 1984–1985, אי-השקט העדתי בליכוד במהלך מאבקו הכושל של דוד לוי להגעה לעמדת הנהגה בשנים 1991–1993, ואת הפרשה הממושכת של השר אריה דרעי ממפלגת ש"ס. הפרות אלה של הרגיעה העדתית, גרמו הלם ופחד בציבור בעוצמה שהייתה ללא כל יחס להיקף הקטן של האירועים הללו. לכן, טוען סמי סמוחה, כי עוצמת המתח העדתי שמתחת לפני השטח, הרבה יותר גבוהה ממה שניתן למצוא בסקרי דעת קהל או בשגרת היומיום.
אם כן, נראה שמהצד השני של המתרס עומדת גישה מנוגדת לתפיסות הפופולריות, שעלו בעקבות השיפורים ביחסי העדות במרוצת השנים. לפי גישה זו הפוטנציאל של קונפליקט עדתי היה ונשאר ניכר משום שהאשכנזים ממשיכים לשמור על הדומיננטיות שלהם. הם ייסדו את התנועה הציונית כדי לפתור את הבעיה היהודית באירופה, הקימו את היישוב, עיצבו את מוסדותיו ואת הנורמות שלו, ועמדו בראשו. על-אף שהעלייה ההמונית של המזרחים בשנות החמישים שינתה את המאזן הדמוגרפי ושחקה במידה מסוימת את הדומיננטיות האשכנזית, המשקל המספרי המזרחי איננו יכול לערער את היסודות של החברה הישראלית שהונחו על ידי האשכנזים ואשר ממשיכים להישען על עדיפותם התרבותית, הפוליטית והמעמדית. סמי סמוחה מציין כי דומיננטיות האשכנזים בישראל זוכה לתגבור מצד יהדות הפזורה האשכנזית ברובה, אשר בגישה הציונית מהווה עורף פוליטי וכלכלי ומאגר כוח אדם לישראל.
לפי הגישה ה"פסימיסטית", אי-השוויון העדתי גורם לקיפוח מתמיד של המזרחים, כאשר ריבוד עדתי ממוסד כמוהו ככישלון האידאולוגיה הרשמית של מיזוג גלויות ושל הצעדים השונים שהמדינה נוקטת בהם לשם צמצום הפער העדתי. המזרחים מרגישים קיפוח יחסי וטוענים לאוזלת יד המערכת במתן מענה לצרכיהם ובהשוואת מצבם לאלה של האשכנזים. אי-שוויון עדתי ממושך הוא בפוטנציה בסיס מוצק לאי-שביעות רצון, להתארגנות ולמאבק מצד המזרחים, אף בלי שאלה יעטו בהכרח אופי מתבדל או עדתי מובהק. ההבטחות הלא-מוגשמות של שוויון ושילוב בין-עדתי, רק מחזקות את הקובלנות והתלונות של המזרחים, החשים בסתירה צורמת בין כוחם המספרי לבין מעמדם הלא-דומיננטי. ההכרה שגורל המזרחים ילידי ישראל אינו שפיר יותר מגורלו של דור העולים המזרחים, קונה לה אחיזה בקרבם, ומהווה גורם מתסיס וריאקציוני. הידיעה שמכל הקהילות המזרחיות והספרדיות בעולם היום, הישגיהם הכלכליים-חברתיים של המזרחים בישראל הם הנמוכים ביותר, מכה שורשים ומוסיפה לאי-הנחת שלהם בעניין הפער העדתי בחברה הישראלית, ויש בה להחריפו.
יובל אלבשן, חקר את נושא אפליית סטודנטים ומשפטנים מקצועיים בשל שמות משפחותיהם ה"מזרחיים" ב-2021, ומצא כי היו התעלמויות ממצטייני דיקן מן האוניברסיטה העברית בשל מוצאם בחיפושם אחר התמחות (אותם מועמדים התקבלו בשליחתם קורות חיים עם שם משפחה "אירופאי" או מעוברת), וכי השמות שהופלו לרעה ביותר היו של יהודים יוצאי מרוקו, לעומת יוצאי עיראק למשל, וכי אנשים שהגיעו לראיונות נדחו לעיתים בגלל גוון עור שחום (שלפי מחקרו נראה שהיחס אליהם הוקל אם עטו משקפיים).
ביקורת
המונחים הנפוצים במסגרת שיח "השד העדתי", שהם "מזרחיים" ו"אשכנזיים" הוצגו לא אחת כמונחים כלליים מאד, שאין בהם מהות ממשית, כמו גם כמונחים גזעניים או כאלה שהשימוש בהם מיותר.
בחוגים אקדמיים וחברתיים שונים (ובפרט בקרב הדוגלים בפוסט סטרוקטורליזם ופמיניזם פוסט מודרני) בוקר השימוש במונחים על שהוא סטריאוטיפי, ומבצע הכללה שאינה בהכרח נכונה ממבט אנתרופולוגי, סוציולוגי, ואף פנים-דתי, לקבוצות שונות (שיש הנוטים להבנות אותן כ"מזרחיות" או "אשכנזיות") שלא תמיד החפיפה התרבותית או החברתית ביניהן משמעותית עד כדי הצדקת הכללתן למקשה אחת, או שהכללה זו נתפסת כרלוונטית בשל הטיות שונות כגון כמיהה לא מבוקרת לרדוקציוניזם מחקרי, אשר בתורו מעצב את החברה על ידי סקירה עיתונאית של מחקרים מתאמיים (שלעיתים בעצמה מוטה), בצורה של כותרות ענק, תעמולה עיתונאית, והטעיות, אשר דה פקטו הולכות ומצטברות זו על גבי זו כתפיסות מציאות כוזבות, של צרכני המידע.
השימוש במונחים גם בוקר על שהוא מוביל את הנתקלים בו באופן תדיר לחלק את החברה הישראלית חלוקה דיכוטומית כוזבת לפיה כאילו קיימות שתי קבוצות של ישראלים, תוך זניחתן של עדות שעל פי הגדרה אחת מקורן ב"קו התפר" שבין שני צדי המתרס, או על פי הגדרה כללית יותר, הן פשוט זרות לחלוקה זו, או שהשיוך העדתי שלהן ייחודי, כגון יהודים בכלל וישראלים בפרט שמוצאם, בחצי האי האיברי, קזחסטן, צרפת, יוון, מקדוניה, קרואטיה, כרתים, סיציליה, בולגריה, ארץ ישראל, ארמניה, סיביר, יפן ועוד, וכן זניחת השיח אודות קבוצות חברתיות אחרות בתוך ישראל אשר כלל אינן משתייכות למגזר היהודי, כגון ערבים, ערבים-בדואים, דרוזים, נוצרים, וערבים-נוצרים, בני כתות שונות, וכו' וכו'.
קישורים חיצוניים
השסע העדתי בשירה:
הבטלנים (צמד)
צמד הבטלנים (במקור: דטנר וקושניר) היה שם הבמה של צמד הבדרנים נתן דטנר ואבי קושניר, שפעל בין 1987 ל-1990.
היסטוריה
בתחילת דרכם הופיעו השניים באירועים, זכו במקום הראשון בקדם-אירוויזיון 1987 והיו נציגי ישראל באירוויזיון 1987, תחת השם "דטנר וקושניר", עם "שיר הבטלנים" ("הופה הולה"), שהגיע למקום השמיני בתחרות. בהמשך דרכו, הצמד שינה שמו ל-"הבטלנים" והופיע בפסטיגל 1987 עם השיר "כלב על כלב" שזכה במקום הרביעי והנחה אותו לצד מנחים נוספים. הצמד פרסם מספר שירים נוספים.
בשנת 1989 הופיע הצמד בפרסומת למפעל הפיס, באותה שנה כיכבו השניים בסרט המתיחות של יגאל שילון, "עבודה בעיניים".
בשנת 1990 הופיעו השניים לצד ציפי שביט בתוכנית "ציפי בלי הפסקה", באותה השנה התפרק הצמד, ושני חבריו חזרו לתחום המשחק.
אנה נורדגרן
אנה כריסטינה נורדגרן (בשוודית: Anna Christina Nordgren; 13 במאי 1847 – 10 בספטמבר 1916) הייתה ציירת שוודית. התמחתה בפורטרטים ובסצינות ז'אנריות. עבודתה היא בעיקר וריאציה על הסגנון האקדמי והיא לא הושפעה מהאימפרסיוניזם.
ביוגרפיה
היא נולדה במריאסטד למשפחה בעלי אדמות. בשנה שבה נולדה הם עברו לאוסן, אחוזה ליד Hjo. כעבור עשר שנים הם חזרו למריאסטד ובשנות ה-60 של המאה ה-19 התגוררו בסיוגאראס, אחוזה נוספת ליד פלקופינג.
היא למדה בבית הספר לבנות בסקארה, שם הבחינו מוריה בכישרונה האמנותי והחלו להעביר לה שיעורים בציור שמן. בשנת 1865, היא נרשמה ללימודים פורמליים בסטוקהולם ובהמשך הפכה לאחת הסטודנטיות הראשונות באקדמיה השוודית המלכותית לאמנויות. בהיותה שם למדה אצל קרל גוסטף קוונסטרום (1810–1867) ולאחר מותו אצל יוהאן כריסטופר בוקלונד (1817–1880). בעצתו של בוקלונד נסעה לפריז בשנת 1874 כדי להמשיך בלימודיה. היא נסעה יחד עם אמנדה סידואל (1844–1892) ויוהנה סופיה סודררן (1847–1923).
היא החלה את לימודיה באקדמיה ז'וליאן אצל טוני רובר-פלרי (1837–1911) ולקחה שיעורים נוספים באקדמיה הפרטית של קרולוס-דוראן. היא נשארה בפריז עד 1883 והושפעה מז'ול בסטיאן-לפה. בשנת 1876 הוצגו שתיים מיצירותיה בתערוכת המאה בפילדלפיה. בשנה שלאחר מכן, אחד הציורים שהציגה באקדמיה המלכותית נרכש על ידי המלך אוסקר. היא התיידדה עם האמנית הרוסית מריה בשקירצבה (1858-1884) והציגה בסלון דה פריז בשנת 1879. לאחר שעזבה את פריז, בילתה זמן מה בברטני.
לאחר מכן היא שהתה בלונדון, שם השתתפה בתערוכות רבות, כולל שתי תערוכות יחיד בגלריות קליפורד בשנת 1894 וב־1897. וגם הציגה את עבודותיה בגלאזגו, ליברפול ובירמינגהם. בין חבריה בלונדון היו ג'יימס מקניל ויסלר, הציירת האירית, שרה פורסר והציירת סופי פמברטון איתה חלקה סטודיו.
בשנת 1899 היא חזרה לשוודיה, אך המשיכה לבקר בלונדון באופן קבוע. בשנת 1904 הוצגו עבודותיה בתערוכה העולמית בסנט לואיס. היא התגוררה במקומות שונים, החל בגטבורג, ובשנת 1908 בדרוטנינגהולם, בשנה שלאחר מכן בסטוקהולם, ומשם עברה לסקארה בשנת 1913 ועד מותה.
לוסוניט
לוסוניט הוא מינרל סורוסיליקטי (סורו ביוונית ערימה - סיליקט במבנה טטרהדרונים כפולים) ממוים של סידן, אלומיניום והידרוקסיל.
הרכב
נוסחת המבנה הכימי של לוסוניט היא CaAl2Si2O7(OH)2•H2O. הלוסוניט הוא פולימורף של המינרל פרתאיט. ההרכב הטהור של הלוסוניט (CaAl2Si2O7(OH)2•H2O) קרוב מאוד לאנורתיט (CaAl2Si2O8), המקביל הבלתי מיומם שלו, ועם זאת המשקל הסגולי של הלוסוניט גדול יותר ואטומי האלומיניום מצויים בקוארדינציה שונה (Comodi et al, 1996). כמות המים הניכרת המצויה במבנה הגבישי של הלוסוניט משתחררת כאשר הוא מתפרק למינרלים צפופים יותר בהתמרה בה הלחץ והטמפרטורה מתגברים. משמעות עובדה זו היא שהלוסוניט מסוגל להוביל כמויות מים משמעותיות לעומקים רדודים בליתוספירה אוקיינית העוברה הפחתה (Clark et al, 2006). ניסויים על לוסוניט על מנת לבדוק את תגובתו לשינויים בטמפרטורות ובלחצים הם בין ההיבטים הנלמדים ביותר, שכן אלו הגורמים המשפיעים ביותר על יכולותיו של הלוסוניט להוביל מים לעומק מעטפת כדור הארץ, בדומה למינרלים אחרים כדוגמת אנטיגוריט, טלק, פנגיט, סטאורוליט ואפידוט המובילים באותה דרך OH (Comodi et al, 1996).
קריסטלוגרפיה
הלוסוניט מתגבש במערכת האורתורומבית, חבורת סימטריות נקודתית "חבורה אורתורומבית דיפירמידלית", וחבורת סימטריות מרחבית Cmcm. הפרמטרים של תא היחידה הם: Åa=8.795, b=5.847Å, c=13.142Å. כאמור, למרות שלאנורתיט וללוסוניט יש הרכב כימי דומה, המבנה הגבישי שלהם שונה. בעוד שבאנורתיט מצוי האלומיניום בקוארדינציה טטרהדרלית (האלומיניום מחליף את הצורן בארבעונים של ה-SiO4), בלוסוניט מצוי האלומיניום בקואורדינציה אוקטהדרלית. מבנה זה דומה יותר למבנה המינרלים בקבוצת האפידוט, גם הם סורוסיליקטים הבנויים משני ארבעונים מחוברים של SiO4 בתוספת קטיון מחבר, שהלוסוניט מצוי בלווייתם לעיתים קרובות. המים הכלולים בהרכב שוכנים בתוך חללים הנוצרים על ידי טבעות של שני תמניונים של אלומיניום ושתי קבוצות של Si2O7, כל אחת מכילה מולקולה מבודדת של מים ואטום סידן. יחידות ההידרוקסיל מקושרות לאלומיניום (Baur, 1978).
תכונות פיזיקליות
הלוסוניט מופיע בטבע בדרך כלל כמסה חסרת צורה או גרגירית. הגבישים פריזמתיים דקים, לעיתים קרובות לוחיים, באורך של עד חמישה סנטימטרים. תופעת גבישים תאומים נפוצה. ללוסוניט יש פצילות מושלמת בשני כיוונים, והוא נשבר באופן בלתי שווה. הקשיות של המינרל בינונית-גבוהה, 7.5 בסולם מוס, והמשקל הסגולי הוא בממוצע 3.09.
גילוי ומקור שם
המינרל נתגלה לראשונה ב-1895 בריד סטשיין (Reed Station) בחצי האי טיבורון (Tiburon) במחוז מרין (Marin) בקליפורניה שבארצות הברית. המינרל קרוי על שמו של פרופ' אנדרו קאופר לאוסון (Andrew Cowper Lawson; 1952-1861), גאולוג סקוטי-אמריקני שלימד באוניברסיטת קליפורניה בברקלי שהיה, בין השאר, אחראי לגילוי העתק סן אנדראס. המינרל המקורי שמור כיום במוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע שבוושינגטון.
שימושים
ללוסוניט יש חשיבות כמינרל אינדקס שבעזרתו ניתן להעריך את תנאי התמרה שפעלו על סלעים בהם הוא מצוי. הלוסוניט הוא מינרל מציין לתנאים של לחץ בינוני-גבוה (12-6 קילובר) וטמפרטורות נמוכות (°C300 – °C400), תנאים המתרחשים כשלוח אוקייני קר עובר הפחתה מתחת ללוח יבשתי. שימוש נוסף הוא כמינרל במכירה לאספנים.
מקור ותפוצה
הלוסוניט נוצר בלחצים גבוהים ובטמפרטורה נמוכה, תנאים המתרחשים כשלוח אוקייני קר עובר הפחתה מתחת ללוח יבשתי, בייחוד בשיסטים של גלאוקופן וסרפנטין שעברו התמרה אזורית חלקית; כמו כן מפלגיוקלז במהלך סאוסוריטיזציה של גברו ודיוריט; לעיתים רחוקות באקלוגיט.
הלוסוניט הוא מינרל נפוץ מאוד. מקומות בהם ניתן למצוא לוסוניט הם בדרך כלל לאורך שולי היבשות (אזורי הפחתה) כמו אלו של תצורת פרנסיסקו בקליפורניה בריד סטשיין (Reed Station) ובמקומות נוספים בחצי האי טיבורון (Tiburon) במחוז מרין (Marin) בקליפורניה, שבארצות הברית (המקום בו נתגלה המינרל לראשונה), וכן במקומות נוספים בקליפורניה: בערוץ ארויו מוצ'ו (Arroyo Mocho) שבמחוז אלמידה (Alameda), בערוץ פורטר (Porter Creek) במחוז סונומה ובקובלו (Covelo) שבמחוז מנדוסינו, שם נתגלו גבישים גדולים; בפיימונטה שבאיטליה; בניו זילנד; בטבנסלי (Tavşanlı) שבטורקיה; באוגוסה במחוז סאיטאמה ובאובוסאן במחוז אקיטה ביפן; בקומונה אוגואה (Ouégoa) שבקלדוניה החדשה (מושבה צרפתית באוקיינוס השקט); ובדרום מזרח האי סולוואסי שבאינדונזיה. פעמים רבות ניתן למצוא את המינרל על פני השטח או במחשוף של סלעים.
עליזה קשי
עליזה קשי (קאשי) (נולדה באפריל 1936) היא זמרת ישראלית.
ביוגרפיה
עליזה קשי נולדה בתל אביב. הוריה עברו מרוסיה לאיראן והתיישבו במשהד, ושם נולדה ב-1929 אחותה יוכבד קאשי, הצנחנית הראשונה בצה"ל. ב-1932 הם עלו לארץ ישראל.
את פעילותה בתחום המוזיקה החלה כאשר התגייסה ב-1955 ללהקת הנח"ל, בה שרה כסולנית את "יה משלטי". לאחר שהשתחררה מהצבא הקימה יחד עם שאר יוצאי להקת הנח"ל את להקת "בצל ירוק" והייתה חברה בה. התפרסמה במיוחד ב-1960 כששרה יחד עם שמעון בר את "ערב בא", שנכתב על ידי עודד אבישר, הולחן ועובד על ידי אריה לבנון וזכה במקום הראשון בפסטיבל הזמר הראשון. היא הוציאה בישראל שלושה תקליטים, מהם זכור בעיקר הלהיט "שובך יונים". בפברואר 1962 הופיעה בקרנבל בברזיל, ובטלוויזיה הבריזלאית וזכתה להצלחה רבה כאשר שרה בשש שפות. בשלב מסוים עברה לארצות הברית שם הוציאה כמה אלבומים.
בזמן מלחמת יום הכיפורים, הגיעה קאשי לישראל כדי להופיע בפני חיילים והשתתפה בתוכנית "מפגש אמנים" (בהנחיית אהוד מנור) אשר שודרה בשידור חי. עם תום שירתה פלטה קאשי, שבן-אחיה נהרג במלחמה, את המילים: "כוס אמק לערבים", דבר שגרם למבוכה גדולה. השער האחורי של "העולם הזה" כינה אותה "עליזה המקללת". קשי התנצלה על התבטאותה. מאז אינה מופיעה בישראל, הגם שהגיעה לביקורים בישראל. בארצות הברית השתתפה במספר סרטים ובשעשועון הטלוויזיה "?What's My Line".
תקליטיה
תקליטי אריך-נגן, אלא אם מצוין אחרת.
מלכה ענבל
מלכה ענבל (נולדה ב-8 באוגוסט 1955) היא צלמת אמנותית ישראלית.
ביוגרפיה
מלכה ענבל נולדה בבוקרשט שברומניה, בת יחידה לחנה והרמן הורנשטיין. עלתה לישראל עם הוריה בהיותה בת שש וגדלה בגבעת שמואל. במקצועה היא טכנאית בניין ועובדת כמתכננת קונסטרוקציות של עמודי חשמל וראש מדור במחוז דן בחברת החשמל. ענבל למדה צילום בבית הספר "קאמרה אובסקורה" תל אביב (1984–1989).
מלכה ענבל נשואה למיכאל ולהם שני ילדים.
עבודתה
בעבודותיה היא מתייחסת למצבים אנושיים שמקורם בחיי היום-יום, לבנאליה של שגרת החיים. היא מצלמת בטכניקה אישית אותה פיתחה. בסטודיו שלה יש מסך מנייר כסף שהוא גם שקוף וגם משתקף ובשילוב תנאי תאורה ומשחקי מיקוד, מתקבלות שקיפויות שיוצרות את השילוב הייחודי לכל תמונה. לעיתים היא גם מציירת רקעים או מפסלת.
אלקטרואקוסטיקה
מוזיקת אלקטרואקוסטיקה (באנגלית: Electroacoustic music) היא המדע העוסק ביצירה ובמדידה של גלי קול במכשור אלקטרוני כגון רמקולים ומיקרופונים.
ככל שגלי הקול מתפשטים, נחלשת עוצמת הקול, בגלל פיזורו לכיוונים רבים, ובליעתו בגופים שונים. לכן אין הקול יכול לעבור מרחקים ארוכים. לעומת זאת, אנרגיה חשמלית ניתן להעביר למרחקים גדולים (באמצעות מוליכים או דרך האוויר). לכן, כדי להעביר קול למרחקים, למשל בטלפון, ממירים את אנרגיית הקול לאנרגיה חשמלית. האנרגיה החשמלית מועברת כגל אלקטרומגנטי, מגיעה ליעד ושם מותמרת בחזרה לאנרגיית קול. לתהליך זה קוראים שרשרת אלקטרואקוסטית.
מהפך של אנרגיית קול לאנרגיה חשמלית נקרא מיקרופון, והוא מתבצע באופן הבא:
גלי קול פוגעים בממברנה דקה וגמישה וגורמים לה להתנודד בעוצמה ובתדירות יחסיות לגלי הקול הפוגעים בה. הממברנה מחובר לגנרטור היוצר זרם חשמלי שעוצמתו ותדירותו יחסיות לעוצמתו ותדירותו של הקול. באוזניות מתבצע התהליך בסדר הפוך, והאנרגיה החשמלית מותמרת לאנרגיית קול.
מוזיאון בית אוסישקין
מוזיאון בית אוסישקין הוא מוזיאון להיסטוריה ולטבע הנמצא בקיבוץ דן שבצפון עמק החולה. הוא מחולק לשני אגפים עיקריים: זואולוגי, וארכאולוגי/היסטורי. המוזיאון הוקם על מנת להציג בו את הנוף הייחודי ועולם החי שאפיינו את עמק החולה טרם ייבוש החולה והביצות. באגף הזואולוגי מוצגים אוספים של פוחלצי בעלי חיים - דגים, פרפרים, זוחלים, דו-חיים, עופות ויונקים. התצוגה הזואולוגית מוקפדת ומתבססת על חלוקה טקסונומית-מדעית, ודיורמות שמציגות בצורה אמנותית בתי גידול שונים. הדיורמות נבנו בידי צייר הטבע וולטר פרגסון ומנהל מוזיאון הטבע בירושלים, סידני קורקוס. באגף זה נמצאים גם שני חדרי תצוגה נוספים במפלס נמוך יותר, חדר אחד מוקדש לתצוגה של הגולן והחרמון, חדר שני, שבעבר הוצגה בו תערוכת קבע בוטנית הפך לחלל לתערוכות מתחלפות החל משנת 2017 והוצגה בו תערוכת צילומים של האוח העיטי מאת עזרא חדד, ובשנת 2019 תערוכה בשם "הצבי ישראל 2019" שכללה דימויים מצולמים של צבאים בידי צלמים-חובבים ותמונת מצב מדעית עדכנית של המין בישראל. במאי 2022 נפתחה במקום תערוכה חדשה בשם "בשיעור טבע" שמציגה אמצעים נוסטלגיים להמחשה וללימוד מדעים, חלק מאוסף גדול שהתגלה במחסן ובמשרדי המוזיאון. באגף זה נמצאים משרדי המוזיאון, חדר הפיחלוץ (מתוכנן להפוך לסדנת חינוך פעילה) ומחסנים,
האגף הארכאולוגי-היסטורי שכולל אודיטוריום, מציג תערוכה חדשה (2020) שבחלקה מציגה את אורח החיים בעמק החולה בתקופת המקרא. במסגרת תערוכה זו מוצגים ממצאים ארכאולוגיים שהתגלו בחפירות תל דן, מפות התיישבות ועוד. חלקה השני של התערוכה מדלג למאות ה-19 עד ה-21 וסוקר את תולדות ההתיישבות החדשה בעמק בעזרת מוצגים, ביניהם חפצים ייחודיים לאזור וחוזה רכישת הקרקעות בידי קרן קיימת לישראל, וסרטוני יומן. עוד מוצג בו הסרטון 'דן מדן' שמציג בעזרת אנימציה על גבי צילום תקופתי ועדכני, את סיפורו של המוזיאון והיסטוריה מקומית של האזור.
המוזיאון נמצא בקצהו הצפוני של שביל ישראל.
מנהל המוזיאון הראשון היה אלימלך הורביץ. על הקמת וניהול המוזיאון הוא קיבל את פרס העבודה. בעבר היה יוסי לב ארי מנהל המוזיאון, במקביל אליו פעל המשמר גיורא גיסיס. המנהלת הנוכחית היא ענת ניסים והאוצר סער נודל (החל משנת 2017).
היסטוריה
ראשיתו של המוזיאון באוסף של דוגמיות שנאספו מן הטבע בצריף המזכירות של קיבוץ דן. עם גידול האוסף חיפש אלימלך הורביץ, מאנשי הקיבוץ, מישהו שיממן הקמת מוזיאון, ולאחר דחיות מצד אנשים שונים שטענו שאין טעם להקים מוזיאון בכפר נידח, הצליח לשכנע את יוסף ויץ להקים בקיבוץ מוזיאון על שמו של מנחם אוסישקין. אבן פינה למוזיאון הונח באוקטובר 1951. מבנה המוזיאון תוכנן על ידי האדריכל לאופולד קרקואר והוא נבנה מאבנים שהובאו למקום מהכפר הערבי הנטוש הונין שברכס רמים, ועובדו בידי סתתים מירושלים. בשל צורתו הייחודית הכריזה המועצה לשימור מבנים ואתרי התיישבות על בית אוסישקין כמבנה לשימור. אגף ראשון של המוזיאון נחנך ב-13 בינואר 1955. בשנת 1960 נחנך האגף השני. באותה שנה ביצע המוזיאון סקר ארכאולוגי של בקעת החולה. המוזיאון הופגז במלחמת ששת הימים ושוקם לאחר מכן. בנובמבר 1969 נחנך במוזיאון מרכז אזורי לחקר הקרקע על שם הרברט טנזר.
בשנת 2021, המוזיאון היה בסכנת סגירה משום שהמועצה האזורית גליל עליון הפסיקה לשלם את חלקה בניהול מוזיאון הטבע בית אוסישקין ודרשה תשלום ארנונה בגובה עשרות אלפי שקלים. לבסוף, ראש המועצה ויתר על הדרישה. הסכם חדש בין המועצה לחברה להגנת הטבע סלל דרך להמשך פעילות תקינה.
לנה פיליפסון
לנה פיליפסון (בשוודית: Lena Philipsson; נולדה ב-19 בינואר 1966) היא זמרת ומנחת טלוויזיה שוודית.
ביוגרפיה
פיליפסון נחשפה בשנת 1982, בתוכנית השוודית "פנים חדשות" (New Faces). ב-1984 הוציאה את הסינגל הראשון שלה, Boy/You Open My Eyes. בשנת 1985 השתתפה לראשונה בתחרות המלודיפסטיבלן (קדם האירוויזיון השוודי) עם השיר Kärleken är evig ("האהבה היא נצחית") והגיעה למקום השני. לאחר שנה ניסתה שוב את מזלה בקדם עם השיר Dansa i neon ("ריקוד בנאון") איתו הגיעה למקום החמישי בלבד. בשנת 1988 ניסתה בפעם השלישית ברציפות להגיע לאירוויזיון והתמודדה שוב בקדם השוודי עם השיר Om igen ("עוד הפעם"), למגינת לבה הגיעה שוב רק למקום השני. לנה הוציאה עשרות להיטים עד שנת 1997, אז לקחה הפסקה מפעילות מוזיקלית.
בשנת 2004 שבה לבמת המלודיפסטיבלן עם השיר Det gör ont ("זה כואב") שנכתב עבורה על ידי תומאס אריקסון (Thomas Eriksson), וזכתה במקום הראשון. היא ייצגה את שוודיה בתחרות האירוויזיון ה-49 שנערכה באיסטנבול, טורקיה, כשהיא מבצעת את השיר באנגלית. הופעתה עוררה שערורייה-זוטא במולדתה, בשל הרמיזות המיניות שבשפת הגוף שלה (ובכלל זאת, "משחק" עם המיקרופון בדומה לסטיבן טיילר מאירוסמית'). היא הגיעה למקום החמישי במשותף עם נציגת קפריסין, עם 170 נקודות (אירלנד, פינלנד, דנמרק ונורווגיה העניקו לשיר 12 נקודות).
בהמשך להצלחת השיר בתחרות הוציאה לנה אלבום בשם "Det gör ont en stund på natten men inget på dan" שהגיע לאלבום זהב לאחר תשעה ימים בלבד. בשנת 2005 הוציאה אלבום חדש בשם Jag ångrar ingenting. יום לאחר הוצאת האלבום לחנויות הוא מכר מעל ל-30,000 עותקים. בשנת 2006 הנחתה את תחרות המלודיפסטיבלן. בשנת 2007 הוציאה אוסף חדש, המאגד 19 להיטים. בשנת 2008 חברה שוב לתומאס אריקסון (אשר מוכר בשוודיה בכינוי Orup) והוציאה עמו אלבום חדש שכל שיריו הם דואטים בין שניהם.
סולטאנה יוסוף
סולטאנה יוסוף ג'אד (השם המלא בערבית: سلطانة يوسف جاد, תעתיק מדויק: סלטאנה יוסף ג'אד; 20 בינואר 1910 - 1 בינואר 1995) הייתה זמרת עיראקית יהודיה.
חייה
נולדה למשפחה יהודית בעיר מוסול. משפחתה הייתה ענייה והיא מעולם לא למדה קרוא וכתוב. את הקריירה שלה כזמרת החלה בשנת 1927, לאחר שעברה לבגדאד. בשנת 1941 חזרה למוסול והמשיכה להופיע. כתבו לה גדולי המלחינים בתקופתה, כמו המוזיקאים היהודיים האחים סאלח ודאוד אל-כוויתי. היה לה קול חזק וערב שלא היה אופייני לבנות הדור שלה. סולטאנה יוסוף הרבתה לעסוק במקאמות ובסוגות שירה אותנטיות נוספות והגיעה לרמה גבוהה ביותר בשירתן. היכולות הגבוהות של קולה הציבו אותה בראש זמרי המקאם של עיראק בתקופתה (בשנת 2008 הכיר ארגון אונסק"ו במקאם של עיראק כמורשת תרבותית בלתי מוחשית). היא הקליטה 14 תקליטים.
בשנת 1960 השתתפה בסרט המצרי نهر الحب ("נהר האהבה").
סולטאנה יוסף התאסלמה. בסוף שנות החמישים או תחילת שנות השישים פרשה מחיי האומנות והקדישה את זמנה לעיסוק בדת. במקור אחר היא מספרת שהיא מסתגרת כל היום בביתה במוסול ורק צופה בטלוויזיה. אין ידיעות על חייה בתקופה מאוחרת יותר עד פטירתה בשנת 1995.
שמואל מלניק
שמואל מיכל הכהן מֶלניק (י"ד באייר תרמ"ה, אפריל 1885 – כ"ז באייר תש"ג, 1 ביוני 1943) היה אמן, צייר, צייר קיר וצייר שלטים בירושלים.
אליפות דובאי בטניס
אליפות דובאי בטניס (בשמה הרשמי: אליפות בארקליז-דובאי בטניס; בערבית: بطولة دبي للتنس) נערכת מדי שנה בעיר דובאי שבאמירות דובאי בחסותו של שליט האמירות וראש ממשלת איחוד האמירויות הערביות, השייח מוחמד בן ראשיד אל מכתום.
שמואל מלניק
קורות חייו
מלניק נולד ב-1885 בעיר ורשה שבפולין הרוסית, בנם של אסתר לאה (בת יעקב טכורש) וצבי יצחק מלניק, חרש ברזל. את מלאכת הציור החל ללמוד בבית המלאכה של אביו שם עבדו אמנים שונים. כשהיה בן עשרים נסע לווינה, שם למד את מקצוע הציור העיטורי ועסק בציורי קיר וצביעה. בשנת תרס"ח עלה לארץ ישראל והתיישב ביישוב הישן בירושלים. שם לא נזקקו למלאכת מחשבת, ולפיכך החל לעסוק בציור שלטים. בשנת 1908 החל ללמוד בבית הספר לאמנויות "בצלאל" והיה לאחד מתלמידי המחזורים הראשונים. לאחר מכן הקים יחד עם האמן מאיר רוזין את "בית מלאכה אמנותי הארצישראלי הראשון" בירושלים, שבו הציעו "ציור בתים ובתי תפילה, ציור שלטים על בד, עץ ופח, בניית במות וקישוטן, אותיות בולטות, תמונות מארץ ישראל, יציקה בגבס וקישוטים עבור בתי צילום". אולם השותפות בין השניים לא שרדה זמן רב. בשנת תרס"ט נישא לשרה סוניה בת שלמה זלצברג, ולזוג נולדה בת תחיה (1911 - 2003) ובן הרצל (1914-1931)
אליפות דובאי בטניס
התחרות היא חלק מסבב ה-ATP מאז 1993 ומסבב ה-WTA מאז 2001. הטניסאים רוג'ר פדרר וז'וסטין הנין זכו בו ארבע פעמים כל אחד. בשנת 2009 חולקו פרסים בסך 2,233,000 דולרים בתחרויות הגברים ובסך כ-2 מיליון דולרים בתחרויות הנשים.
בשנת 2009 התעוררה סערה כאשר שלטונות דובאי סירבו להעניק אשרת כניסה לטניסאית הישראלית שחר פאר, בטענה כי נוכח האווירה השוררת באמירות בעקבות הדיווחים הטלוויזיוניים ממבצע עופרת יצוקה, לא יוכלו המארגנים לערוב לביטחונה, וכי קיים חשש כי צופים רבים יחרימו את התחרות. בעקבות החלטה זו נקנסו מארגני הטורניר ב-300 אלף דולרים, כ-44 אלף מהם הועברו לפאר. גורמים פרטיים שונים נקטו אף הם צעדים נגד מארגני התחרות: ה-Wall Street Journal ביטל את החסות שהעניק לתחרות, וערוץ הטניס האמריקני הודיע כי לא יסקר אותה. הטניסאי האמריקני אנדי רודיק, שזכה בטורניר בשנת 2008, הודיע כי לא ישתתף בו בשל מניעת השתתפותה של פאר. בעקבות המחאות התירו שלטונות דובאי את השתתפותו של טניסאי ישראלי אחר, אנדי רם, בטורניר. בשנת 2010 אושרה כניסתה של פאר למדינה, היא השתתפה בטורניר ואף העפילה לשלב חצי הגמר.
הערות שוליים
ATP Dubai ATP turnir u Dubaiju
שמואל מלניק
קורות חייו
בין שאר פעולותיו היה גם כתיבת מילון גרמני-עברי למקצועות הצבע, ובו מאות מונחים אשר לא היה להם תקדים בשפה העברית.
מלניק נפטר בירושלים בכ"ז באייר תש"ג (1943), בתום מחלה ממושכת, בן 58 במותו. נקבר בבית הקברות בהר הזיתים.
עיצורים סותמים
עיצורים סותמים (באנגלית: stops) או פוצצים (plosives) הם עיצורים ריאתיים אוראליים בניגוד לעיצורים האפיים, כלומר במהלך הגיית העיצורים הסותמים האוויר משתחרר דרך הפה ולא דרך האף.