cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בורקס
סוגים
בורקה יכול להיות עשוי מסוגי בצק שונים, למשל בצק עלים, בצק פילו דק מאוד עם שמן, בצק פריך, בצק בויוס המכיל גם שמן וגם מרגרינה, בצק שטרודל, ויש כאלו המכינים אותו מבצק פילאס, הנחשב כאיכותי יותר, (למרות השם הדומה לא מדובר בבצק פילו שברבים נקרא אף הוא פילאס, אלא בבצק עלים מרודד דק מאוד שבמקור הכיל הרבה חמאה). בורקס טורקי עשוי בצק דק, רך מאוד ושמן במיוחד. הוא נאפה במגשים גדולים ונחתך למנות בשני קופיצים, לפי הזמנת הלקוח.
בורקה ניתן למלא במגוון מילויים: בגבינה בולגרית, גבינת קשקבל, מוצרלה, ריקוטה, תרד, מחית תפוחי אדמה, חציל, פטריות, בצל מטוגן, גבינה רכה המעורבבת עם ביצה, וניתן גם לערב מילויים. ניתן למצוא בישראל בורקס הממולא בבשר, אבל זו כנראה המצאה ישראלית שבאה להחליף את הפסטל, או שמקורה הוא בצ'יבורקי - הגרסה הטטרית/רוסית/קווקזית לבורקס (עיגול בצק מקופל לחצי, ממולא בשר כבש ובצל או עשבי תיבול ומטוגן). ברוח החדשנות נוספו גם מילויים כמו נבטים, דלעת, גבינת שמנת, מילוי בטעם פיצה, טונה, טופו ואפילו מילויים מתוקים.
בורקה יכול להיות במגוון של צורות, החל במשולש, עיגול, ריבוע או מלבן, סהרון ועוד. בישראל מקובל, מטעמי כשרות, לתת צורה חיצונית מיוחדת לסוגי בורקס לפי סוג המלית. בורקס בצורת משולש ממולא בגבינה ובשאר מוצרי חלב, צורה מרובעת או אחרת תעיד על מילוי פרווה. לרוב, מילוי תפוח אדמה ייאפה בצורת מרובע.
בורקה קטן נקרא בוריקיטה (ברבים בוריקיטס) (צורת הקטנה בספרדית), ופרט לגודל אין הבדל בינו לבין מקבילו הגדול. בישראל מקובל שבורקיטס עשויים בצק פריך, לעומת הבורקס לסוגיו הרבים, העשוי בדרך כלל בצק עלים.
בורקס יוגשו לרוב יחד עם חמינדוס (ביצים קשות חומות), יוגורט או איירן (סוג של יוגורט טורקי אוורירי) ומחמצים, ולעיתים מתווספים עגבניות מרוסקות, טחינה, סחוג (או כל דבר חריף אחר) וזיתים (יוגש עם כל התוספות האמורות או חלקן בתמהילים שונים).
בישראל מכנים בשם "סרטי בורקס" סרטים עממיים.
נזקי בריאות
בעבר היו הבורקס נחשבים כבעלי תכולה גבוהה מאוד של שומן טרנס. השומן נמצא גם בבצק עצמו ולא רק במילוי, כי במאפיות מסחריות נהוג לעיתים לשלב בהכנת הבצק שומן מוקשה ממקור צמחי זול יחסית (מרגרינה). אכילת שומני טראנס בכמות גבוהה מגבירה את הסיכוי למחלת לב כלילית. במאפיות יוקרתיות ובהכנה ביתית משלבים לרוב חמאה שהיא בעל ערך תזונתי גבוה יותר משומן צמחי מוקשה החשש לצריכת המאכל פוחת.
בטיחות לייזר
בטיחות לייזר היא מניעת תאונות לייזר, במיוחד אלה הכוללות פגיעות עיניים. מכיוון שאפילו רמות נמוכות של אור לייזר עלולות לגרום לפגיעה בלתי הפיכה בעיניים, המכירה והשימוש בלייזרים נתונים תחת תקנות.
אדם החשוף לקרינת לייזר, במיוחד אם היא בלתי נראית, יכול להיות בלתי מודע לנזק שנגרם. יש לייזרים חזקים דיים כדי שאפילו החזרה מפוזרת (דיפוסיבית) שלהם ממשטח עלולה להיות מסוכנת לעיניים. קרינת לייזר גורמת נזקים לעיניים בעיקר עקב פגיעות טמפרטורה ברשתית. עליית טמפרטורה פתאומית של 10 מעלות יכולה להשמיד את קולטני האור.
אם הלייזר חזק מספיק, נזק בלתי הפיך ייגרם בחלקיק שנייה, מהר יותר מהמצמוץ. לייזרים חזקים בתחום הנראה והתת-אדום הקרוב (400-1400nm) יכולים לחדור את עדשת העין ולגרום לחימום הרשתית, קרינת לייזר באורכי גל קצרים מ-400nm או ארוכים מ-1400nm נבלעת ברובה בעדשה ובכדור העין, לכן אינה גורמת נזק לרשתית אלא לקטרקט או לכוויות.
לייזרים בתחום התת-אדום הם מסוכנים במיוחד, מכיוון שרפלקס המצמוץ הטבעי מגיב רק לאור נראה. למשל, אנשים שנחשפים לקרינת לייזר Nd:YAG שהיא בלתי נראית באורך גל 1.064 מיקרון, עלולים שלא לחוש כאב או להבחין בנזק המידי לעיניהם. צליל "פופ" או "קליק" עשוי להישמע מכדור העין, כציון היחיד להתחממות הרשתית מעל ל-38 מעלות צלזיוס, היוצר רתיחה מתפוצצת והיווצרות מידית של כתם עיוור. לייזרים בתחומי תדירות גבוהים יותר (בצבעי הירוק והכחול) עלולים לגרום לעוורון כאשר הפגיעה מתרחשת בתהליך איטי יותר. כאשר קושי בראייה מובחן רק כשעות לאחר הפגיעה, ולאחר ימים ספורים הגעה למצב עוורון מוחלט.
חשיפה מקסימלית מותרת
מידת החשיפה המקסימלית המותרת (Maximum Permissible Exposure = MPE) היא העוצמה או צפיפות האנרגיה המקסימלית (בוואטים לסמ"ר או ג'אולים לסמ"ר) של מקור אור הנחשב בטוח, כלומר שיש לו סיכוי זניח ליצירת נזק. עצמה זו נקבעה כעשירית מהעצמה שיש לה 50% סיכוי ליצירת נזק בתנאים הגרועים ביותר. ה-MPE נמדד על עדשת העין או על העור, על פי אורך גל נתון וזמן חשיפה. חישוב ה-MPE לחשיפה לעיניים לוקח בחשבון את כל הדרכים בהן האור משפיע על העין. לדוגמה, אור אולטרה-סגול עמוק יוצר נזק מצטבר, גם בעוצמות נמוכות מאוד. אור תת-אדום באורכי גל של יותר מ-1400 ננומטר נבלע בחלקים השקופים של העין לפני הגיעו לרשתית, והמשמעות היא שה-MPE לאורכי גל אלה הוא גבוה יותר מזה של אור נראה. בנוסף לאורך הגל וזמן החשיפה, ה-MPE לוקח בחשבון את הפיזור המרחבי של האור (מלייזר או מקור אחר). אלומות לייזר מקבילות באור נראה או תת-אדום קרוב הן מסוכנות במיוחד בעוצמות נמוכות בגלל שהעדשה מרכזת את האור על נקודה קטנה במיוחד על הרשתית. מקורות אור בעלי דרגת קוהרנטיות מרחבית נמוכה מאור לייזר מקביל מביאים לפיזור האור על שטח גדול יותר של הרשתית. למקורות כאלה ה-MPE הוא גדול יותר מאשר לאור לייזר מקביל. בחישוב ה-MPE נלקחים בחשבון תנאי המצב הגרוע ביותר, בהם העדשה מרכזת את האור על השטח הקטן ביותר של הרשתית והאישון פתוח במלואו. למרות שה-MPE מוגדר כשטף (אנרגיה ליחידת שטח), הוא מבוסס על האנרגיה היכולה לעבור דרך האישון הפתוח במלואו (0.39 סמ"ר) לאור נראה ותת-אדום קרוב.
תקנות
גופי תקינה, חוקים ותקנות ממשלתיות שונות מגדירים את סיווגי התקני הלייזר בהתאם לסכנותיהם, וכן את אמצעי הבטיחות הנדרשים ממי שעלול להיחשף ללייזרים אלה.
באיחוד האירופי:
בארצות הברית, כל ההדרכות בנושא הגנות על העיניים ובטיחות לייזר כללית, ניתנות באוסף התקנים ANSI Z136 והם:
סוכנות המזון והתרופות הפדרלית בארצות הברית דורשת שכל הלייזרים מסוג 3B ו-4 הנמכרים בארצות הברית יהיו בעלי 5 אמצעי בטיחות: לייזרים המהווים חלק מציוד אחר (למשל ממערכת DVD) פטורים מדרישה זו, אם אור הלייזר אינו יוצא מן המכשיר החוצה. כמה לייזרים נייחים לא מכילים מפסק בטיחות או השהיית הפעלה, אך מצוידים בלחצן חירום או מתג
סיווג: 1. בדרך כלל לא מסוכן 2. מסכן את העין רק אם זמן החשיפה גדול מ 0.25 שניות 3b. מסוכן לעין אך לא לעור 3R. יש סיכון באלומה ישירה 4. מסוכן לעין, לעור. עלול להצית ולגרום לשריפה
אמצעי בטיחות
מערכות אינטרלוק - מפסקי ביטחון המחוברים לדלתות או מכסים שפתיחתם תפעיל תריס מגן החוסם ומפסיק את פעולת הלזירה. מערכות הגנה אופטית - כגון משקפי מגן וילונות מגן וזכוכיות מגן - שתפקידם סינון הקרן האקראית הניתזת לכיוונים לא צפויים, לרמות בלתי מזיקות. מפסקי אתחול - מערכות לייזר מדרג 4 חייבים להיות מופעלים על ידי מפתח הניתן לשליפה ומונע הפעלה לא מאושרת. נורות ושילוט אזהרה - נורות אזהרה ושילוט המפרט את דרג הלייזר ומזהיר מפני הסכנה הקיימת ודרגתה, חלק מהשלטים הללו אף מוארים כאשר הלייזר בפעולה. פירוט תקנות בטיחות בשימוש בלייזר חייבות להימצא במקום בולט לעיין מחוץ לחדר הלייזר ובתוכו. מפעילי הלייזר חייבים לעבור הדרכת בטיחות בשימוש בלייזר טרם תחילת השימוש וריענון תקופתי תוך כדי תקופת השימוש בלייזר. בדיקות עיניים תקופתיות הבודקות בין השאר גם את שדה הראייה חייבות להתבצע אצל הצוות החשוף לקרינת הלייזר.
סמני לייזר
בשנים האחרונות הופנתה תשומת לב גדלה והולכת לסיכונים של האביזרים הנקראים סמני לייזר או עטי לייזר. מכירת סמנים אלה מוגבלת לדרג 3A (עד 5mW) או דרג 2 (עד 1mW), על פי התקנות המקומיות. בארצות הברית למשל, דרג 3A הוא המקסימלי המותר, ללא אביזרי בטיחות נוספים, ובאוסטרליה ובריטניה הדרג המקסימלי הוא דרג 2. למרות זאת, בגלל חוסר אכיפה מספקת, סמנים מדרג 3A נמכרים גם במדינות שאינן מתירות אותם. החוקרים ואן נוררן וחבריו (1998) לא מצאו דוגמה אחת בספרות הרפואית של לייזר מדרג 2 שגרם לנזק בקליפת הראייה. במחקר של מיינסטר וחבריו (2003) הודגם מקרה אחד של ילדה בת 11 שלראייתה נגרם נזק זמני, לאחר שהחזיקה סמן של 5mW קרוב לעינה והסתכלה אל תוך הקרן למשך 10 שניות. היא סבלה מסקוטומה (כתם עיוור) שנרפא לחלוטין לאחר 3 חודשים. במחקר של לוטרולה והאליסיי (1999) מתואר מקרה דומה, גבר בן 34 שהסתכל אל תוך הקרן של לייזר אדום מדרג 3A בין 30 ל-60 שניות, כשהוא גורם לכתם עיוור מרכזי זמני ואובדן שדה ראייה. ראייתו החלימה לחלוטין לאחר יומיים. בדיקה מדוקדקת של הרשתית מצאה שינוי קל בצבע הגומה המרכזית. לכן נראה שחשיפה קצרה של 0.25 שניות לסמני הלייזר המצויים בעצמה מתחת ל-5mW לא מהווה סכנה לבריאות העין. מצד שני, יש סכנה לפציעה אם אדם מסתכל בכוונה לתוך הקרן של לייזר מדרג 3A לכמה שניות או יותר בטווח קרוב. גם אם יש נזק, הראייה תחלים לחלוטין ברוב המקרים. אי-נוחות המורגשת מעבר לכך יכולה להיות פסיכולוגית יותר מאשר פיזית. בסמני לייזר ירוק החשיפה המותרת קצרה יותר, ובלייזרים בעלי עצמה גבוהה יותר צפוי נזק בלתי הפיך באופן מיידי. מסקנות אלה חייבות אימות עם הבחנות תאורטיות שנוסחו לאחרונה הקושרות תרופות מסוימות עם לייזרים באורכי גל מסוימים כסיבה לרגישות מוגברת.
מעבר לשאלה של פגיעה פיזית בעין מסמן לייזר, תופעות בלתי רצויות אחרות אפשריות. ביניהן נמצא עיוורון הבזק קצר טווח אם הקרן חודרת לעין בזמן חשכה, למשל בעת נהיגת לילה. מכאן יכול להיגרם חוסר שליטה זמני על הרכב. לייזרים המכוונים למטוסים הם סכנה תעופתית. שוטר המבחין בכתם אדום על חזהו יכול להסיק שצלף מסמן אותו כמטרה, ולנקוט פעולה אלימה. בנוסף לכך, רפלקס הרתיעה הנגרם בחלק מהמקרים למי שנחשף באופן פתאומי ללייזר מסוג זה גרם בכמה מקרים מדווחים לפציעה עצמית או לאבדן שליטה. מסיבות אלה ודומות להן, מנהל המזון והתרופות האמריקאי המליץ שסמני לייזר לא ייחשבו לצעצועים ולא יהיו בשימוש של קטינים ללא השגחה צמודה של מבוגר.
לייזרים ובטיחות טיסה
מאז נובמבר 2004 אירעו מעל 2,800 אירועים בהם כוון אור לייזר למטוסים בארצות הברית. הנושא הגיע לחקירה של הקונגרס. חשיפה ללייזרים ידניים נראית בלתי מזיקה לאור קוצר זמן החשיפה, המרחקים הגדולים ורוחב האלומה המגיע לכמה מטרים. למרות זאת חשיפה ללייזר יכולה ליצור מצבים מסוכנים כמו עיוורון הבזק. אם מצב זה קורה בזמן קריטי לפעילות המטוס, המטוס יימצא בסכנה. בנוסף לכך ל-18%-35% מהאוכלוסייה יש "עיטוש אופטי", תופעה גנטית הגורמת לאנשים להתעטש כשהם נחשפים להבזק אור פתאומי.
סכנות לא-אלומתיות (חשמליות ואחרות)
בנוסף לסכנה הידועה של פגיעת לייזר בראייה, ישנן סכנות נוספות הקשורות לשימוש בלייזר. (הפגיעות בעיניים הן כ-70% מכלל תאונות הלייזר).
רוסלן סורוקין
רוסלן סרגייביץ' סורוקין (ברוסית: Русла́н Серге́евич Соро́кин; נולד ב-27 בפברואר 1979, הומל) הוא מפיק, תסריטאי ובמאי רוסי. ממייסדי חברת ההפקות Sreda.
ביוגרפיה
רוסלן בוגר הפקולטה לפיזיקה של אוניברסיטת הומל, עבד בטלוויזיה הבלארוסית במשך זמן מסוים. בשנת 2003 הופיע בק.ו.ן והחל לצבור פופולריות ברוסיה, שלאחריה קיבל עבודות בטלוויזיה הרוסית ובין השאר עבד כתסריטאי ועורך בערוץ REN TV. בשנת 2007 הוזמן לערוץ הראשון ומונה למפיק המחלקה לפרויקטים מיוחדים, שם הכיר את אלכסנדר צקאלו ויחד הקימו את חברת ההפקות Sreda, שיצרה תוכן עבור הערוץ הראשון ובהמשך עבור ערוצי טלוויזיה אחרים. מאז 2018 השניים יוצרים סדרות רשת עבור אולפני יאנדקס.
משפחתו
אשתו הקודמת הייתה מריה זיקובה (שחקנית), ממנה יש לו בת, מירה.
I Hear a Symphony (שיר)
I Hear a Symphony (בעברית: אני שומע/ת סימפוניה) הוא שיר שהוקלט על ידי להקת הבנות האמריקאית הסופרימס, מתוך אלבום האולפן השמיני שלה, I Hear a Symphony. השיר יצא לאור ב-6 באוקטובר 1965, על ידי חברות התקליטים מוטאון ואם 1083, כסינגל הראשון מתוך האלבום.
השיר נכתב והופק על ידי צוות הפזמונאים והמפיקים הראשי של מוטאון, הולנד-דוזייר-הולנד, והפך לשיר הפופ השישי של הסופרימס שכבש את פסגת מצעד הבילבורד הוט 100 בארצות הברית, החל מ-14 בנובמבר 1965 ועד 27 בנובמבר 1965. במצעד הסינגלים הבריטי הגיע למקום ה-39 בלבד.
רקע
עבור הסופרימס נכתבו רצף של להיטים ב-1964 ו-1965, על ידי הולנד-דוזייר-הולנד. באמצע 1965 הבינו המפיקים שהם נפלו בתלם כאשר "Nothing but Heartaches" של הסופרימס לא הצליח להגיע לעשירייה הפותחת במצעד הבילבורד הוט 100; דבר שהוביל לשבירת רצף כבישת פסגת המצעד שהצליחה הסופרימס לצבור כשהוציאה את "Where Did Our Love Go". הנשיא של מוטאון, ברי גורדי, לא היה מרוצה מהביצוע של "Nothing but Heartaches", והפיץ את ההודעה הבאה:
בעקבות כך, הולנד-דוזייר-הולנד התחילו להתנסות בכתיבה והפקה של מוזיקה חדשה. התוצאה הייתה "I Hear a Symphony", שיר עם מבנה מוזיקלי מורכב יותר מההוצאה הקודמות של הסופרימס. "I Hear a Symphony" הופץ כסינגל במקום שיר אחר שהולנד-דוזייה-הולנד כתבו עבור הסופרימס, "Mother Dear", שהוקלט באותו הסגנון של להיטיה הקודמים. בריאיון משנת 1968, דיאנה רוס אמרה שזה היה אחד מהשירים שהיא הכי אהבה להקליט ולבצע, אך הדגישה שהוא היה מאתגר.
"I Hear a Symphony" נכלל באלבום בעל אותו השם, והפך לשירה השישי של הסופרימס שכבש את פסגת מצעד הבילבורד הוט 100. לאחר שהוציאה את "My World Is Empty Without You" (מקום חמישי) ו-"Love Is Like an Itching in My Heart" (מקום 9) צברה הלהקה רצף נוסף של ארבעה שירי מקום ראשון: "You Can't Hurry Love", "You Keep Me Hangin' On", "Love Is Here and Now You're Gone" ו-"The Happening". הלהקה ביצעה את השיר המצליח ב-The Mike Douglas Show ב-3 בנובמבר 1965.
ביקורת וגרסאות כיסוי
בבילבורד כינו את השיר כ"שובר קופות" וכן, "בלדת קצב כתובה היטב עם פעמה קצבית וקולות גבוהים".
הזמר סטיבי וונדר הקליט את השיר בשנת 1966, כמו גם האחים איסלי. מייקל ג'קסון הקליט את השיר עם חמישיית הג'קסונים בשנת 1970 באולפני ההקלטות של מוטאון שבלוס אנג'לס, קליפורניה. זמרת הפופ הקנדית אריה פאצ'ין הקליטה את השיר עבור אלבומה, My Name Is Eria Fachin, מ-1988. גרסתה לא הצליחה להיכנס למיינסטרים.
קרדיטים
כל הקרדיטים שלהלן לקוחים מ-Discogs.
אמנות האסלאם
המונח אמנות האסלאם מתייחס בדרך-כלל לאמנות הפלסטית, לאדריכלות ולקליגרפיה כפי שהתפתחו ונפוצו באימפריה המוסלמית, והמדינות שהתפצלו ממנה, מהקמתה במאה ה-7 ועד התפוררות האימפריה העות'מאנית בתחילת המאה ה-20. ביטויים לאמנות אסלאמית קיימים גם לאחר התקופה הזו, אולם ניכרת בהם השפעה מערבית, ושוני הולך וגובר בין קהילות מוסלמיות שונות. שני מאפיינים בולטים של האמנות האסלאמית הם, שימוש נרחב בכתב הערבי כאמצעי לעיטור, ופיתוח אדריכלות מיוחדת לבניית מסגדים ומדרסות (בתי מדרש מוסלמיים).
אזור גאוגרפי
ביטויים של אמנות האסלאם אפשר למצוא באזור רחב מאוד המשתרע מדרום-מזרח אסיה ועד אנדלוסיה שבדרום ספרד. המרכזים של האמנות האסלאמית השתנו לפי השתנות המרכזים הפוליטיים של השלטון המוסלמי. ערים מרכזיות שבהן התפתחה אמנות אסלאמית הן מכה, אל-מדינה, ירושלים, דמשק, בגדאד, כופה, בצרה, קהיר, קורדובה, איסטנבול, סמרקנד, בוכרה ועוד. בכל אחד מהמרכזים האלה אפשר למצוא מאפיינים משותפים בצד השפעות של האמנות המקומית שקדמה לאסלאם או שהתקיימה לצדו.
מגבלות דתיות
אמנות האסלאם התפתחה על-פי מגבלות השריעה (ההלכה המוסלמית). המגבלה הבולטת ביותר היא האיסור החמור על יצירת דמויות של בני אדם בציור או בפיסול. איסור זה מכונה. (Aniconism). איסור זה חל במיוחד על עיטור מסגדים ומבנים דתיים אחרים, ועל ציור דמותו של מוחמד, או דמויות מפתח אחרות של האסלאם. בפועל היו חריגות רבות מכלל זה, כך שאפשר למצוא ציורים של מוחמד, אולם לא התפתחה איקונוגרפיה. במקומה התפתחה הקליגרפיה של הכתב הערבי, וכן שיטת עיטור הכוללת שרטוטים של ענפים, עלים ופרחים. עיטורים אלה מכונים "ערבסקות" (מונח שמקורו בצרפתית: arabesque).העיטור לרוב מתפרס על פני כל השטח תוך תפיסה שנקראת באמנות אימת הריק.
הפילוסוף אבו אל-חזן (893 - 936) שחי בקהיר במאה העשירית אמר שהיופי נמצא בכל מקום ותלוי רק באופן ראיית הדברים, היופי נמצא בדברים עצמם, ובכל חפץ. לדבריו, האור עצמו הוא יופי, הצבע הוא יופי, הדמיון יוצר יופי, העצמים המאירים, הכוכבים, השמש, הכתב הערבי על כל פיתוליו והחזרה הריתמית על העיטורים. לדעתו, אפשר להעתיק את התהליך לשדה היצירה האמנותית ולהסביר בדרך זו את היפה באמנות המופשטת הבלתי פיגורטיבית - יפה הוא המשטח החלק, על כך מעידות כיפות המסגדים המבריקות שהמוסלמים הקימו בכל ארצות כיבושם. יפה הוא המחוספס שבפיתוחי שיש ועץ. יפה הוא הצבע, גורם מכריע ביצירה האמנותית האסלאמית. יפה היא החזרה בתפילה על אותו פסוק בקוראן פעמים ושלוש כפי שהיא אופיינית בחזרה על הכתובות בקישוט הקירות. האמן המוסלמי ההולך בדרכו אינו מרגיש כל צורך לתאר דמות אדם ביצירתו ולכל היותר יכניס אותה בצורה מופשטת.
ראשית האסלאם
ראשית אמנות האסלאם - רקע היסטורי ואומנותי
מייסד האסלאם, מוחמד, לא היה נביא בלבד, אלא גם מנהיג, שופט, מחוקק ומפקד, והח'ליפים ששלטו אחריו ירשו גם את התפקידים הללו.
מוחמד ייסד את הגרעין של האימפריה המוסלמית, באמצעות המרת דת, בתרגילים פוליטיים ויכולת אדמיניסטרטיבית. לתאריך הגירתו המפורסמת (הג'רה) למדינה בשנת 622 מתייחסים כאל התחלת הספירה המוסלמית. ממדינה פתח מוחמד במספר מסעות צבאיים נגד מכה וגביריה עד שהצליח להכניע אותה, והיא הפכה למוקד הדתי החשוב של האסלאם מאז ועד ימינו. מטרתם העקרונית של המסעות היא ההגנה על הדת החדשה, וכתגובה לפעולות תוקפניות של אנשי מכה נגד המוסלמים, אשר סבלו הרבה.
עם מות מוחמד בשנת 632 נמשכה תנופת הכיבושים של המוסלמים בכל עוצמתה. ואכן תקופה זו הייתה לתקופה של ניצחונות צבאיים שבאו במהירות רבה בזה אחר זה. הערבים פשטו וכבשו את ארץ ישראל וסוריה בשנת 636 ואת מסופוטמיה בשנת 637. מצרים נכבשה בשנת 639. כן כבשו המוסלמים את ממלכת פרס, מערב טורקסטן וחלקים מחבל פנג'אב, את צפון אפריקה וספרד. כך, בפחות ממאה שנה היו מרחבים עצומים של העולם, מספרד ועד לגבולות סין, בידי המוסלמים, מאוחדים תחת כוח תרבותי חדש - האסלאם.
ראשית אמנות האסלאם - מיזוג של תרבויות אמנות האסלאם אינה אמנות של ארץ מסוימת או של עם מסוים. היא אמנות של ציוויליזציה שנוצרה מתוך צירוף של נסיבות היסטוריות: כיבוש העולם העתיק על ידי הערבים, איחוד של טריטוריה נרחבת תחת דגל האסלאם ופלישה של עמים זרים לשטחים אלה. למן ההתחלה נקבע הכיוון של אמנות האסלאם על ידי המבנים הפוליטיים שחרגו מעבר לגבולות הגאוגרפיים והחברתיים. לכן סקירת אמנות האסלאם, תערך לפי סדר השושלות השונות שעלו לשלטון ופיצלו את האימפריה המוסלמית.
עם כיבוש סוריה, מסופוטמיה, מצרים ופרס ירשו הערבים את האמנות שרווחה בארצות הללו, תוך התאמה לרעיונות הדת החדשה. ממקורות ספרותיים עולה כי הח'ליפים האומיים, שליטי השושלת הראשונה באסלאם, העסיקו אמנים והשתמשו בחומרים מקומיים מהפרובינציות הכבושות לשם בניית עריהם החדשות, לרבות הארמונות והמסגדים. כך למשל, עובדי פסיפס סוריים וביזנטיים היו אלה אשר קישטו את המסגד בדמשק. אמנים מצריים עבדו בכיפת הסלע אשר בירושלים ובבנייתה של בגדאד השתתפו אמנים שקובצו מסוריה, איראן, מוצול, כופה, ואסט, ובצרה. כך גם כובשיה המוסלמים של ספרד, שגילו יחס סובלני כלפי היהודים והנוצרים. יחס זה נבע מהצורך להשתמש בידיעותיהם בכל התחומים – כולל באמנות. נוסף על הרצון ללמוד, ניחנו האמנים המוסלמים בכושר למידה יוצא דופן אשר איפשר להם ללמוד במהירות אומנויות כגון אומנות זעירה בשן, כיור, חריטה בעץ ומתכת ועוד.
מקור ההשראה העיקרי שהיה לאמנות האסלאם בראשיתה - אמנות חוץ ערבית, נחלק בעיקרו לשניים. מחד, המסורת האמנותית הקלאסית המאוחרת הנוצרית - ביזנטית, ומאידך, המסורת הפרסית סאסאנית. במונומנטים אסלאמיים מוקדמים כמו פסיפסי כיפת הסלע בירושלים משנת 691, והמסגד הגדול בדמשק, מוצאים מוטיבים קישוטיים הן קלאסיים-ביזנטים והן פרסיים, זה לצד זה. כך גם בחפצי האמנות הזעירה מן התקופה המוסלמית המוקדמת משמשים עיטורים השאולים משתי התרבויות השונות, בעת ובעונה אחת. שילוב זה של מקורות שונים הוא מאפיין נוסף של אמנות האסלאם. המוסלמים עשו שימוש בעיטורים ביזנטיים וקופטיים שהיו מקובלים במצרים, סוריה וצפון אפריקה, וצרפו אותם במגוון צורות אומנותיות עם מוטיבים נבחרים ממקורות אחרים, וכך מיזגו אותם לסגנון אסלאמי אחיד.
המוסלמים בררו בקפידה את אותם יסודות שנעמו לעינם ולצרכם והרכיבו אותם מחדש בצורה שהייתה מוסלמית טיפוסית מובהקת. למשל, המוטיב הפופולרי ביותר שאותו קיבלו מן הביזנטים היה הקישוט הקלאסי של דגם האקנתוס ושריג הגפן, אך המוסלמים סגננו את המוטיב הזה עד שהשיגו מתווה מופשט לגמרי. מוטיב זה של שריג הגפן הופיע במגוון אינסופי של תבניות וצורות. פעמים הודגש הגבעול, פעמים הודגש העלה תוך שהקו מתכופף בצורה גלית או מתפתלת. הקומבינציות הדקורטיביות של מקבץ צמחים ופירות שקיימים באמנות הקלאסית בצורה נטורליסטית, מופיעות באמנות האסלאמית כקישוט ובצורה המצביעה על העדר נטייה לחקות את הטבע - מה שגרם לאופי הבלתי נטורליסטי והמופשט של האמנות האסלאמית. דגמים גאומטריים ופרחוניים ותשליבים מדויקים, שמופיעים על אריגים קופטיים מן המאות ה-5 וה-6, הם אותות מבשרים לקישוט הגאומטרי העתיד להופיע באמנות האסלאמית.
התקופה הסאסאנית בפרס, התקופה שקדמה לשלטון המוסלמים, הייתה אחת מתקופות הזוהר באמנות האיראנית, ונוהלה מטעם בית המלכות, ועל כן הגיעו האמנויות הארכיטקטוניות לשיא השלמות. כך היו למוסלמים דגמים מעולים להתרשמות. מן האמנות הפרסית סאסנית שרווחה בפרס ומסופוטמיה, ירשו את חיבתם לתיאורי חיות ועופות כמו גריפונים ודרקונים, ציפורים וטווסים, אריות, דישונים, צבאים, כלבי ציד ויצורים דמיוניים מורכבים, שלפעמים עברו את גבול התמהוני. מוטיב הכנפיים, אשר באמנות הסאסנית סימלו מלכות, אף הוא נכנס ישירות לאמנות האסלאמית. האמנות הסאסנית, שהצטיינה בסגנון מופשט ובעיטור פסאודו פרחוני, ואשר בו בולטת החזרה הריתמית והסימטרייה כעקרונות ראשיים מתקבלת לתוך אמנות האסלאם. יש כמעט המשכיות ורצף בהתפתחות האמנותית מהתקופה הסאסנית לאסלאם.
אם נסכם פרק זה של ראשית התפתחותה של אמנות האסלאם, נוכל לומר בביטחון שאמנות האסלאם, אקלקטית בטבעה, ספגה וקלטה את המוטיבים האמנותיים, הסגנון והטכניקות של התרבויות שבהן נתקלה תוך כיבוש ארצות המזרח, ואמצה אותן תוך כדי התאמתן לאופייה ולמהותה. הבסיס להתפתחות אמנות האסלאם היה מורכב מפסיפס של אלמנטים אמנותיים רבים, שהיו שאובים מן התרבות הקלאסית המאוחרת, והאמנות הפרסים סאסנית והנומדית. מאמצע המאה ה-9 מצאה לה האמנות האסלאמית דרכי ביטוי משלה, שונים מאלו של האמנויות שבכל שאר התרבויות הגדולות, ועל האופי הזה שמרה עד לזמן החדש.
התקופה האומיית
אחרי מות הנביא מוחמד, בשנת 632, נבחרו הח'ליפים הראשונים בעיר מדינה. במהרה התגלעה מחלוקת בין שתי הכיתות באסלאם, השיעה והסונה. משפחת אומייה הסונית ניצחה במאבק ויסדה את השושלת המלכותית הראשונה בשנת 661. האומיים העבירו את עיר הבירה ממדינה לדמשק, וכך נחשפו לתרבות הקלאסית המאוחרת.
האמנות האומיית
האמנות בתקופת השושלת האומיית ביקשה ליצור שפה חזותית שתשרת את צורכי השלטון, ולשם כך אימצה דפוסים ומושגים מהתרבויות שנפגשה עמן במהלך הכיבוש: תרבות המערב הרומי - ביזנטי מצד אחד ותרבות המזרח הסאסאני והמרכז האסיאני מצד אחר. לתרבויות אלו היו מסורות אמנותיות וטקסיות עתיקות יומין, ששימשו את השליטים וחצרותיהם. זיקתם של האומיים לתרבויות אלו הייתה דו ערכית, זיקה של קבלה ודחייה. הם קיבלו מהן צורות ותכנים המתייחסים למלכות ולשלטון, אך נמנעו מאימוץ כוללני של תפיסות ודפוסים, בעיקר מפני שהיו טעונים תכנים פגאניים או נוצריים. רק מעט הגיע לידינו מהאמנויות השימושיות של התקופה האומיית. כלי החרס לא יוצרו באותה עת בכמות ניכרת, וקומץ כלי הזכוכית ששרדו בסוריה ובמצרים הם המשך סגנוני ישיר של הזכוכית הרומית. כלי המתכת הספורים ששרדו, כגון קנקנים, כלי שתייה וצלחות כסף, נעשו לפי מיטב המסורת הסאסאנית. המסורות הגרקו - רומיות והסאסאניות באו לידי ביטוי גם באמנות גילופי העץ והשנהב, שלימים התפתחה בכיוון חדש ומקורי. ההשפעה הגרקו רומית הבולטת ביותר היא בעיטורי לוחות העץ האומאיים ממסגד אל-אקצא בירושלים. לוחות אלו מגולפים במוטיבים של קיסוס ושריגי גפן.
האדריכלות האומיית
שליטי בית אומיה שירשו את האימפריה הביזנטית והססנית פעלו למען פיתוח ענף הבניה כראוי למעמדם. במבנים שלהם בולטות ההשפעות של הסגנון הביזנטי והססני. ניתן לראות זאת במסגדים ובארמונות. הסיבה לכך היא שרוב פועלי הבניין היו תושבי הארצות הכבושות, וזה היה הסגנון שהם הכירו. בנוסף, האדריכלים ברובם היו מומחים יוונים. מבנים חשובים שנבנו בתקופה הם כיפת הסלע ומסגד אל-אקצה שנבנו על ידי הח'ליפה עבד אל-מלכ, המסגד באל מדינה והמסגד הגדול בדמשק.
התקופה העבאסית
האמנות העבאסית
רוב הידיעות על אמנות הקישוט העבאסית שאובות ממצאי החפירות בעיר סאמארא - בעיקר לוחות סטוקו ועץ שעוטרו בדגמים צמחיים בדרגות שונות של הפשטה. הדגמים גולפו באלכסון עמוק ("האלכסון המודגש") והתקבל על כן רושם פיסולי. סגנון העיטור של סאמארא שימש מקור השראה לאמנות האסלאמית לדורותיה. בעקבות ההיכרות עם האמנות הסינית מיוצרים בתקופה זו לראשונה באסלאם כלי חרס המשמשים חפצי מותרות - למשל כלים מעיראק שחיקו את כלי טאנג הסיניים. עם זאת, הישגם המרשים ביותר של קדרי עיראק הוא טכניקת הבוהק: עיטור על גבי הזיגוג בצבעים שהופקו מתחמוצות מתכת. חידוש נוסף מתקופה זו הוא חיפוי הכלים בזגיג בדיל לבן עם כתובות ברכה. מכאן ואילך הפך הכתב הערבי לאמצעי קישוט ראשון במעלה. מהתקופה העבאסית גם השתמרו כתבי יד של הקוראן על קלף בכתב כופי (לרוב דפים בודדים).
האדריכלות העבאסית
מאומה לא נשאר מהעיר העבאסית בגדאד, שנוסדה בשנת 762 בפקודת הח'ליף אל מנצור. בגדאד תוכננה על ידי מהנדסי הח'ליף כעיר עגולה. היו לה ארבעה שערים בנקודות מפתח וכיכר מרכזית. במרכז הכיכר הוקם ארמון הח'ליף; בראשו התנוססה כיפה ירוקה שנראתה מרחוק והפכה לסמל הבירה ושליטיה העבאסים. סמיכות הארמון והמסגד הגדול שמאחוריו משקפת את השפעת הדת בתכנון האדריכלות האסלאמית המוקדמת. העיר סאמארא הוקמה על הגדה המזרחית של החידקל בשנת 836 בידי הח'ליף העבאסי אל מועתצם והייתה בנויה כולה לבנים בלתי שרופות. בסוף המאה ה-9 ננטשה העיר סופית. נותרו ממנה שני מבנים: מסגד אל מותווכל שנבנה אחרי שנת 847, ומסגד אבו דולף שנבנה ב-860. מארמון הח'ליפים נותר רק "באב אל עאמה" - השער הראשי הפונה לנהר. מסגד מתווכל, הגדול במסגדי העולם המוסלמי, היה ערוך סביב חצר גדולה פתוחה. מהמסגד נותרו חומות הלבנים המסיביות שהקיפוהו, וכן צריח תפילה ("מינארט") בעל מדרגות לולייניות - הצריח החלזוני.
התקופה העות'מאנית
האימפריה העות'מאנית, שראשיתה בהשתלטות שושלת עות'מאן על אסיה הקטנה ובכיבוש קונסטנטינופול בידי מהמט השני בשנת 1453, השתרעה בשיאה מעיראק במזרח ועד וינה במערב וצפון אפריקה בדרום. תחת שלטונם של העות'מאנים נפתח פרק חדש בתולדות האסלאם, ועם כיבוש קונסטנטינופול והסבת שמה לאיסטנבול - הפכה העיר למוקד של תרבות, אדריכלות ואמנות.
האמנות העות'מאנית
עד אמצע המאה ה-17 היו סולטאני האימפריה העות'מאנית פטרונים נלהבים של אמנות ואדריכלות. בחצרם ייסדו מרכזים לייצור חפצי אמנות והעסיקו בהם אמנים מוכשרים, בעיקר ציירים שהתמחו באיור כתבי יד ופירמאנים ובעיצוב דגמים לשאר האמנויות. בתחילה הושפעו אמנים אלה מהמסורות המקומיות, ומן המסורת הסינית והאיראנית, ואוצר עיטוריהם כלל דגמים מסוגננים של ערבסקות, שריגים, פרחים וציפורים. בהמשך התפתחו נושאי קישוט נוספים, בהם מוטיב של עלים ודגם ה"צ'ינטמאני", שמקורו בסין הבודהיסטית, המורכב משלושה כדורים ושני קווים גליים. באותה עת גם התפתח סגנון קישוטי נטורליסטי שנודע בשם "ארבעת הפרחים" : צבעוני, ציפורן, יקינתון ושושנה. עד מהרה הפך סגנון זה למאפיין הטיפוסי והחשוב ביותר של האמנות העות'מאנית. דגמים אלה מופיעים על חפצים ואריגים רבים מן המאה ה-16, שנחשבה לתור הזהב של האמנות העות'מאנית. לקראת סוף המאה ה-14 הסתננו השפעות אירופאיות אל האמנות העות'מאנית, ובסוף המאה ה-18 התפתח בה סגנון אמנות חדש שנודע בשם "הרוקוקו הטורקי".
כלי החרס העות'מאניים יוצרו בעיר איזניק, שהייתה מרכז הקדרות העות'מאנית ובתי המלאכה המלכותיים. בשנים 1490 - 1525 פרח סגנון הכלים ב"כחול לבן". עיטורי הכלים האלו עשויים בגוני כחול וטורקיז, לפי האופנה הסינית, וכוללים בעיקר פרחי לוטוס, עננים מסוגננים וערבסקות. בשנים 1525 - 1555 חלה התפתחות נוספת בקדרות העות'מאנית בדמות "כלי דמשק", שבהם נוספו לגוני הכחול והטורקיז גם ארגמן וירוק. העיטורים כללו מעתה גם דגמי עלים, זרי צבעונים, ציפורנים, יקינתונים, שושנים ורימונים. עיטור כלי הקרמיקה העות'מאניים הגיע לשיאו בשנים 1555 - 1700 בדגמי פרחים בשלל צבעים בסגנון נטורליסטי. תנופת הבנייה הגדולה באותה עת הניבה ביקוש גדול לאריחים וכלי חרס והעשירה את מגוון הקומפוזיציות. בעיקר רווחו מוטיבים פרחוניים, ערבסקות וכן כתובות המשולבות בעיטורי עלים, ענפים, שריגי גפנים, פרחים וברושים.
במחצית השנייה של המאה ה-17 החלה תעשיית החרס העות'מאנית לדעוך, ובמאות ה-18 וה-19, לאחר שקיעתה של איזניק, הגדילה העיר קטוהיה את תוצרתה כדי לעמוד בדרישות השוק. רבים מהאמנים הארמנים ברחו והגיעו לסוריה ולארץ ישראל. אחרים השתקעו בירושלים והקימו בה בתי מלאכה לחרס בסגנון טורקי, הפועלים עד ימינו. לכלי החרס העות'מאניים היה ביקוש רב באירופה, ושם ראו בהם חפצי אמנות. על ראשית הציור העות'מאני ידוע רק מעט, אך אין ספק שעוד לפני כיבוש קונסטנטינופול פעלו ציירים בחצר העות'מאנית בבורסה. לאחר כיבוש העיר והקמת אסכולת החצר בחסות מחמד "הכובש", קיבל הציור העות'מאני תנופה. צבעי הציור העות'מאני שקטים, מרכיביו משרים אווירה של כובד ראש, הדמויות גדולות ופניהן בעלות הבעה, והנופים - פשוטים. בעוד שהציור האיראני אינו עוסק בעולם המציאות אלא העולם הרומנטי פיוטי המתואר בפואמות השונות, הציור הטורקי היה אספקלריה של התרבות ואורחות החיים: בילויים בחצר המלוכה ובעיר, חיי הסולטאן, מלחמותיו, ניצחונותיו וכן מעמדים טקסיים. הציור של החצר העות'מאנית משקף את כוחם הבלעדי של השליטים הטורקים, ואחר ממאפייניו הוא ריבוי דיוקנאות הסולטאנים.
צווי מלכות ("פיראמנים") נכתבו לרוב בצורת מגילה, בדיו צבעונית או זהובה, בסגנון הדיוואני שהיה סגנון הכתיבה הרשמי של לשכת הסולטאן. בראש הפירמאן התנוססה טוגרא - חתימת הסולטאן - שהורכבה תמיד משם הסולטאן, שם אביו, תארו, והמילים "מנצח תמיד". שורת הכתב הראשונה של הפירמאן היא בעלת נוסח קבוע וכתובה בזהב. היא מפארת את הסולטאן ומסתיימת במילים: "זה הצו שלו". הטוגרא - הישגה המובהק של הקליגרפיה העות'מאנית - הפכה לסמלה של האימפריה. היא נחקקה גם על חותם הסולטאן והוטבעה על מטבעותיו.
אריגי המשי, הקטיפה והברוקאד הרבים שהגיעו לידינו מן התקופה העות'מאנית הם מהמאה ה-15 ואילך. בחצר המלכות העות'מאנית ובחצרות מלכי אירופה הוקירו ביותר אריגים אלו. הם נחשבו למותרות, שיקפו את מעמדם הגבוה של בעליהם, ובגדי המלכות שנתפרו מהם נשמרו באוצרות בתי המלוכה. "דרך המשי" מאסיה לאירופה מסתיימת באימפריה העות'מאנית. חומר הגלם הגיע מאיראן לעיר הבירה החדשה בורסה, ובה יוצרו האריגים המפוארים בדגמים ובסגנון של האריגים האיטלקיים בני התקופה הגותית המאוחרת. מן המאה ה-16 ואילך התחרו האריגים העות'מאנים באריגים הווניצאינים והספרדיים. כמו בכלי חרס, גם באריגים העות'מאנים מורכב מילון העיטורים מדגמים פרחוניים נטורליסטים, בהם ציפורנים, צבעונים, יקינתונים, שושנים, רימונים ועצי ברוש. מוטיב העלים מופיע בצורות שונות, בעיקר כעלים משוננים. מוטיבים ידועים אחרים הם ה"צ'ינטמאני" וכן ערבסקות, רצועות עננים וסהרונים. אריגי המשי היו בצבעי אדום-שני, ירוק בהיר וכחול בוהק, אך גם בגווני שנהב וחום. מהיפים שבהם תפרו גלימות לסולטאנים ולאנשי חצרם.
קליגרפיה
אמנות האסלאם מתאפיינת בשימוש בכתב כחלק מהעיטורים על המסגדים, הקירות והספרים. השפעה ניכרת של אמנות הקליגרפיה האיסלמית קיימת על כתבי היד העבריים המוקדמים, אולם דווקא טכניקת ה"מיקרוגרפיה"- כתיבה של אותיות קטנות מאוד כחלק מהעיטור הגיע לעולם המוסלמי מהשפעת כתבי היד העבריים. מיקרוגרפיה אפשר למצוא בכתבי יד מוסלמיים מהמאה ה-15 ומשערים שזו הגיע בהשפעת גירוש ספרד.
ערבסקות
עַרַבֶּסְקַה היא מוטיב עיטורי המציין מערך מופשט של קווים וצורות החוזרים כדגם. לרוב מדובר בעיטור עלים, קנוקנות וגבעולים מפותלים, השזורים זה בזה והיוצרים תבנית גאומטרית. פעמים רבות מדובר בעיטור בודד החוזר על עצמו.
הסיבה לקיומם של דגמים אלו, בעיקר בעיטור מבנים ובעיטור כתבי קודש מוסלמיים, היא האיסור הדתי על יצירת דיוקנאות באשר הם (השווה עם איסור עשיית פסל).
אדריכלות
אדריכלות איסלאמית כוללת את כל המגוון של האדריכלות שהתפתחה מהאסלאם כתופעה חברתית, תרבותית, פוליטית ודתית. לפיכך המושג כולל מבנים דתיים יחד עם מבנים חילוניים, מהעבר הרחוק או מהעת האחרונה, במקומות שהיו תחת רמות שונות של השפעת האסלאם.
הסגנון האדריכלי החל להופיע במזרח התיכון במאה ה-7 והתפשט במהלך ימי הביניים לצפון אפריקה, דרום ספרד, אסיה הקטנה, פרס והודו. בעידן המודרני נבנים מסגדים בסגנון האסלאמי גם בקהילות מוסלמיות באפריקה, מזרח אסיה, צפון אמריקה ואירופה.
Sportbox.ru
Sportbox.ru (ברוסית: Спортбокс.ру) הוא פורטל ספורט המהווה חלק מהחזקות ערוץ "Match TV!". האתר החל את דרכו ב-18 במאי 2007 כפורטל האינטרנט של ערוץ הטלוויזיה "ספורט".
זהו אחד מאתרי הספורט המובילים ברוסיה ובמדינות הדוברות רוסית. האתר נהנה מתעבורה קבועה של 6 מיליון אנשים שנכנסים לאתר מדי חודש. האתר משווק את עצמו כמפיק תוכן ספורט  והוא משתף פעולה עם מועדוני ספורט ופדרציות לצורך ארגון שידורים ישירים של תחרויות ספורט.
Sportbox.ru — הוא פורטל הספורט הראשון ברוסיה שנשא זכויות שידור לשידורים חיים של אירועי ספורט.
יריב (פירושונים)
{{פירושונים| אישים:
ראו גם
}}
תותח M-68
M-68 הוא תותח הוביצר 155 מילימטר נגרר תוצרת סולתם מערכות. התותח מבוסס על התותח הפיני 122 K60 ועל סדרת ה-155 K68 שפותח לראשונה באמצע שנות ה-60 על ידי חברה פינית בשם טמפלה. האב-טיפוס הראשון הושלם בשנת 1968 והועבר לצה"ל, שהיה מרוצה מיכולותיו. בשנת 1970 החל ייצור סדרתי שלו והוא הוכנס לשירות לפני מלחמת יום הכיפורים. התותח עבר שיפורים בהם קנה ארוך יותר, ראש צילינדר ובריח חדש והדגם החדש נקרא M-71.
מלבד ישראל שירת התותח בצבאות צ'ילה, הפיליפינים, סינגפור ותאילנד.
L33 (רועם)
תותח סולתם M-68 מותקן על גבי תובת טנק שרמן בעל מנוע דיזל - קמינגס VT-8-460Bi. כ-200 יחידות כאלו יוצרו והם שירתו במלחמת יום הכיפורים ובמבצע שלום הגליל. התותח הוצא משירות.
בית מדרש גבוה להלכה בהתיישבות החקלאית
פעילות
בית המדרש להלכה בהתיישבות שם לו למטרה להעמיק את לימוד המצוות התלויות בארץ בקרב הציבור בישראל ובעולם.
בית המדרש עוסק בפעילות רבה לצורך הטמעת המצוות התלויות בארץ בקרב שכבות הציבור הרחב ועוסק בין היתר ב:
בשנת תשע"ג נחנך מבנה חדש לבית המדרש להלכה והתיישבות, במהלך חנוכת הבית הורה הרב שטיינמן לקרוא את בית המדרש "אמונת אי"ש" על שמו של הרב יוסף שלום אלישיב.
פרסומים
המכון מוציא לאור פרסומים רבים מסוגים שונים:
יחסי מקדוניה הצפונית–קזחסטן
יחסי מקדוניה הצפונית–קזחסטן הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת מקדוניה הצפונית לבין רפובליקת קזחסטן.
היסטוריה כללית
היחסים הדיפלומטיים שבין רפובליקת קזחסטן לבין רפובליקת מקדוניה הצפונית כוננו ב-1995, מספר שנים לאחר קבלת העצמאות של שתי המדינות - מקדוניה הצפונית מיוגוסלביה ב-1991 וקזחסטן מברית המועצות ב-1992. שגריר לא תושב למקדוניה הצפונית מקזחסטן מונה ב-2013.
איתן יריב
איתן יריב (נולד ב-25 בינואר 1948) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, כיהן כמפקד מערך כוחות הנ"מ.
ביוגרפיה
יריב הוא בוגר בית הספר הריאלי והפנימייה הצבאית לפיקוד. התגייס לצה"ל ב-1965 ועשה את שירותו הצבאי במערך כוחות הנ"מ.
במלחמת יום הכיפורים פיקד על יחידה 138 - יחידת טילי הוק הצפונית, במהלך המלחמה קלטה היחידה בפיקודו סוללת טילי הוק חדשה שהגיעה ברכבת האווירית מארצות הברית. בשנים 1979 עד 1981 פיקד על גדוד נ"מ של תותחי וולקן M61 וטילי סטינגר. לאחר מכן פיקד על אגד נ"מ מרחבי ושימש ראש ענף תורה והדרכה במפקדת כוחות הנ"מ. ב-1984 מונה למפקד כוחות הנ"מ וכיהן בתפקיד עד 1988, ב-1989 פרש משירות קבע. זוכה מדליית "מעל ומעבר" מטעם מפקד חיל האוויר לשנת 2022 על פועלו ארוך השנים בחיל. נכון לשנת 2022, תא"ל יריב ממשיך בשירות מילואים פעיל ביש"ם (יחידת השליטה והמבצעים).
לאחר פרישתו מצה"ל, עסק בתחום הייעוץ הביטחוני בתחומי השליטה ובקרה, הגנה אווירית והגנה מפני טילי קרקע-קרקע. הוא חבר הנהלת העמותה הישראלית להגנה בפני טילים.
יריב בוגר תואר ראשון בהיסטוריה ולימודי המזרח התיכון מאוניברסיטת בר-אילן ובעל תואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת ניו הייבן בקונטיקט.
שמואל עינב (איש עסקים)
שמואל (מוליק) עינב (1922 – 29 באפריל 2018) היה איש עסקים וסוחר קרקעות ביהודה ושומרון. הורשע בתיווך לשוחד למפלגת הליכוד בבחירות לכנסת האחת עשרה.
ביוגרפיה
שמואל עינב נולד ב-1922 ברוסיה. כשהיה בן שנה עלו הוריו לארץ ישראל והתיישבו בשכונת מנשייה, על גבול יפו ותל אביב. אביו נכנס לעסקי הבשר. בתיכון למד עינב בגימנסיה גאולה.
בשנות ה-40 הצטרף עינב לאצ"ל. השתתף בפריצה לכלא עכו ונעצר בידי הבריטים. חודשיים נכלא בכלא עכו, ומאוחר יותר הועבר למחנות המעצר בלטרון ובעתלית. לאחר מלחמת העצמאות נכנס לעסקי הבשר עם אחיו עזריאל ויוסי הראל (מי שהיה מפקד אוניית המעפילים "אקסודוס", עם עזריאל עינב). במשך שנים ארוכות התגורר באתיופיה ובדרום-אמריקה, וניהל בתי חרושת לבשר וחוות חקלאיות. בין השאר היה בעלי חברת אינקודה, חברה שהביאה בשר מאריתראה (שאז הייתה חלק מאתיופיה) לישראל.
כשנולד בנו, בתחילת בשנות ה-70 החליט עינב לשוב לישראל והחל לעסוק בסחר קרקעות ביהודה ושומרון, בין השאר רכש ב-1973 את הקרקע שעליה הוקמה שכונת הר שמואל סמוך לנבי סמואל, חלק מהקרקע שעליה הוקמה ההתנחלות אורנית, והיה מעורב בפרויקט רמת קדרון, יוזמה להקמת התנחלות כ-6 ק"מ מזרח לבית לחם, שנתגלתה כהונאה. עינב פעל באמצעות חברה שנרשמה ברשם החברות ברמאללה, בשם "חברת דווקא בע"מ", הסתייע ברחבעם זאבי שהיה מפקד פיקוד המרכז, ואחר כך בסוחר קרקעות מקומי בשם אחמד עודה. פרשה נוספת בה היה מעורב, הייתה מכירת קרקעות באזור הכפר א-דיכ במרץ 1983, יחד עם שותפו יעקב עקנין, לקבלן אברהם גינדי. גינדי החל לשווק את הקרקע עוד בטרם קיבל אישור עסקה והוסדר רישום המקרקעין, ואחר כך הואשם בהונאה.
ביולי 1987, היה מעורב בתקרית ירי בעת סיור בשטח העיירה עובידייה, במקום שבו הייתה מתוכננת לקום ההתנחלות רמת קדרון. הסיור נועד לבדוק את טענות התושבים לבעלות על הקרקע שכביכול נמכרה לעינב. עינב הגיע למקום חמוש עם חמישה מאבטחים. במהלך ויכוח החלו לירות לעבר תושבי העיירה שנכחו במקום והרגו אחד מהם.
עינב היה מעורב גם בהקמת ההתנחלות כפר אורנים (במקור גבעת אוהד). בשנת 1979 הקים חברה בשם "בר-טורא" יחד עם ארבעה שותפים: הקבלן וחבר מרכז חירות משה דולגין; איש עסקים, מפעילי חירות, נחום סלונים; יהודה מור ומנדל מלצקי, אנשי עסקים יוצאי אצ"ל. החמישה פנו לבנק ישראל וביקשו להקים חברת קש בפנמה. האישור להקמת חברות כאלח לא ניתן אז בדרך כלל, משום החשד שינצלו אותן לצורך הברחת מטבע חוץ או לצורך הלבנת הון. יוסף סריג, שהיה אז המפקח על מטבע חוץ, אישר באוקטובר 1979 את הקמת החברה, במטרה "לרשום על שמה בנאמנות קרקע ביהודה ושומרון באותם מקרים שבהם אי אפשר לחשוף את המוכרים, בעלי הקרקע". כדי להתגבר על הקשיים המשפטיים ברישום הקרקע והקמת היישוב, הם מסרו את ניהולן הרשמי להממונה על הרכוש הממשלתי והנטוש באזור יהודה ושומרון והאדמות הוכרזו אדמות מדינה והוקצו לשותפים. אחר כך טען הממונה שהקרקעות היו אדמות מדינה מלכתחילה, פרץ סכסוך משפטי ארוך שנים והקמת ההתנחלות התעכבה עד סוף שנות ה-90.
באוקטובר 2004 תבעו האחים משה ויגאל גינדי את עינב על סכום של 128 מיליון שקל. לטענתם, הם התקשרו בשנת 1983 בהסכמים עם עינב ועם החברה שבבעלותו, "דקל בנייה ומסחר (קרני שומרון)", בהם רכשו קרקעות במקומות שונים ביהודה ושומרון: כ-600 דונם בגבעת זאב, כ-400 דונם בכפר ג'יוס, כ-400 דונם באפרת, כ-700 דונם בפרח'ה וכ-880 דונם ברמת קדרון. אך הוא העביר להם רק חלקים קטנים בלבד מהקרקעות, בעוד הם כבר הצליחו להתקשר בהסכמים למכירת מגרשים בהיקפים של מאות דונמים, עם רוכשים שונים. עקב כך צברו הפסדים כבדים, לאחר שנאלצו לפצות ולהחזיר לרוכשים כספים רבים. בשנת 2008 תבעו את עינב רוכשי מגרשים בנבי סמואל. לטענתם רכשו ממנו באוגוסט 1974 מגרשים במקום, אך במשך 34 השנים שחלפו ממועד חתימת ההסכמים עימם, לא נרשמו הזכויות במקרקעין על שמם.
הרשעה בשוחד
באוגוסט 1985, נחקר עינב ב"פרשת הקרקעות", חקירת משטרה שבדקה חשדות להונאה ומרמה במספר יוזמות להקמת התנחלויות על יד יזמים פרטיים ביהודה ושומרון. באחת מהעדויות סיפר על פגישה משולשת בינו לבין ראש הממשלה יצחק שמיר וסגן שר החקלאות מיכאל דקל, שבה הוא העלה את הבעיות העומדות לפני סוחרי הקרקעות ביהודה ושומרון, ושמיר הבטיח לבדוק את העניין עם שר המשפטים, בעוד מיכאל דקל מסביר לו בנוכחות שמיר את המצב הקשה מבחינה כספית של הליכוד לפני הבחירות. כמן כן העיד כי נפגש עם מיכאל דקל ועם עוזרו אבי צור עשרות פעמים. באחת הפגישות שקדמו לבחירות לכנסת בשנת 1984 שאלו אותו צור ודקל אם יהיה מוכן לעזור לתנועת החרות ולליכוד, ואם יהיה מוכן לעזור להם בהתרמת יזמים שעסקו בקרקעות ביהודה ושומרון. עינב סיפר בעדותו גם על הפגישה במשרד ראש הממשלה בירושלים עם סוחרי קרקעות ויזמים וביניהם שותפו, סוחר הקרקעות אחמד עודה (שאחר כך היה עד מדינה). בפגישה נכחו מיכאל דקל ואבי צור. כל אחד מהיזמים והסוחרים העלה את בעיותיו, שמיר שמע ולדברי עינב, הבטיח שיעזור ויטפל בצורה כללית בכל הנושאים ששמע. לאחר מכן, יצא שמיר עם דקל, ואילו צור קבע פגישות עם האנשים בנפרד בעניין התרומה למפלגה, וחלק מהסוחרים אכן תרמו. עודה, על פי עדותו, תרם 50,000 דולר לליכוד.
במהלך משפטו של עינב העיד יצחק שמיר. זו הייתה הפעם הראשונה שראש הממשלה בישראל העיד במשפט פלילי. עינב הורשע בתיווך לשוחד ושותפו אחמד עודה הורשע במתן שוחד ונידון לארבע וחצי שנות מאסר.
משפחתו
בנו יפתח עינב, הצטרף לעסקי אביו בשנות ה-90 של המאה ה-20, והיה מעורב בפרויקט "הר שמואל" ו"מתתיהו מזרח".
תחמוצות חנקן
תחמוצות חנקן הן תרכובות בעלות הנוסחה האמפירית הכללית NmOn, כגון N2O, NO, NO2, N2O3, N2O4 ו-N2O5. באטמוספירה, קבוצה זו כוללת בעיקר חנקן דו-חמצני (NO2). נהוג גם להתייחס לתרכובות אלו בשם הכללי NOX.
תחמוצות חנקן מהוות גורם מזהם הנוצר ברובו בשל חמצון חנקן אטמוספירי בטמפרטורות גבוהות, למשל במהלך שרפה. כיום, המקור העיקרי להיווצרות תחמוצות חנקן הוא שרפה של דלק במנועי בעירה פנימית כגון במנועי מכוניות, תחנות-כוח ומפעלי תעשייה. תחמוצות החנקן מגדילות את רגישות הריאות למחלות של דרכי הנשימה. כמו כן, ריכוזים גבוהים של תחמוצות החנקן באטמוספירה, גורמים לכאבי ראש ולגירוי של ריריות העיניים. החל מ-15.8.1993 מחויב כל נהג שברשותו מכונית חדשה לציידה בממיר קטליטי שתפקידו להפחית את פליטת חלק מהגזים הרעילים.
צלחת
צַלַּחַת היא כלי מטבח בסיסי הנועד להכלת והגשת מזון. קיימים סוגים וגדלים שונים של צלחות המיועדים לשימושים שונים. צלחת קעורה (קערה) משמשת להגשת מרק או מזון נוזלי אחר, בעוד שצלחת שטוחה משמשת להגשת מזון מוצק.
בעבר הצלחת יוצרה מעץ או מחרס. עם התפתחות הטכנולוגיה נוצרו צלחות מחומרים נוספים, כמו זכוכית, מתכות ופלסטיק.
בארץ ישראל נתגלו צלחות רבות בחפירות ארכאולוגיות, בין היתר בחורבת קומראן, שם נתגלו מאות צלחות וקערות מחרס, ובמערות המפלט של מרד בר כוכבא במדבר יהודה, שם נתגלו גם צלחות מזכוכית.
כיום ישנו מגוון רחב של צלחות חד-פעמיות, שעשויות מפלסטיק, נייר, ריקועי אלומיניום דקים (נייר כסף) וכן שילוב של נייר ואלומיניום, חרס, עלים דחוסים (בהודו וסרי לנקה) וצלחות מעלי בננה טריים באיים.
בעבר הרבו להתייחס אל עצמים בלתי מזוהים שנצפו לכאורה בשמים בכינוי צלחת מעופפת כינוי זה ניתן לרוב לעצמים שהגיעו או נחתו לכאורה מהחלל או עצמים שעפים/מרחפים בשמים. צלחת מעופפת אחרת היא פריזבי, צלחת שטוחה עשויה פלסטיק, המשמשת למשחק בין שני אנשים או יותר.
לי א-רן
לי א-רן (בקוריאנית: 이애란; נולדה ב-1964) היא פעילה למען חינוך והשכלה ממוצא צפון-קוריאני. בשנת 2010 קיבלה לי את אות האומץ הנשי הבינלאומי.
ביוגרפיה
לאחר שהסבים שלה ערקו לדרום קוריאה, היא ומשפחתה נשלחו בקוריאה הצפונית למחנה עבודה, שם הייתה כלואה במשך שמונה שנים. בשנת 1997, היא ברחה לדרום קוריאה לאחר שקרוב משפחה אמריקאי פרסם ספר זכרונות, וטען כי אביה של לי היה מעורב בניסיונות להפיל את המשטר. היא ברחה עם הוריה, קרובי משפחה נוספים ובנה, שהיה אז בן ארבעה חודשים. בעלה לא הצטרף אליהם. המשפחה ברחה דרך סין ווייטנאם והגיעה לדרום קוריאה. בשנים הראשונות בדרום קוריאה עבדה בעבודות מזדמנות עד שיכלה לממן לעצמה לימודים.
ב-2005 לי יסדה תוכנית מלגות בינלאומית שמעניקה מלגות לסטודנטים מקוריאה הצפונית ללמוד אנגלית. ב-2008, היא הייתה לעריקה הראשונה מקוריאה הצפונית שהתמודדה על מושב באספה הלאומית. ב-2009, לי סיימה את לימודי הדוקטורט בנושא תזונה באוניברסיטת איווה לנשים (Ewha Womans University) בסיאול. היא העריקה הראשונה בעלת תואר דוקטור מקוריאה הצפונית. באותה השנה, היא ייסדה ארגון ללא מטרת רווח, Hana Defector Women's Organization שתומך בנשים מקוריאה הצפונית החיות בדרום קוריאה ומסייע להן בהכשרה מקצועית, טיפול בילדים, רכישת השכלה ומיצוי זכויות.
מאז משנת 2012 היא מנהלת מכון אוכל מסורתי צפון קוריאני, המעניק הכשרה מקצועית לעריקים מקוריאה הצפונית ומנסה לקרב את צפון ודרום קוריאה דרך תרבות המזון של פיונגיאנג. המכון גם מנהל מסעדה בה עובדות נשים מקוריאה הצפונית. באותה השנה, לי הובילה שביתת רעב בת 18 ימים מול השגרירות הסינית, כמחאה על החזרת פליטים מסין לקוריאה הצפונית.
בנו של האדם
"בנו של האדם" (בצרפתית: Le Fils de l'homme) הוא אחד מציוריו המפורסמים של רנה מגריט. זהו ציור שמן על בד, שגודלו 116 × 89 ס"מ, וצויר בשנת 1964.
בתמונה דמות של אדם החובש כובע באולר ולבוש חליפה, כפי הנראה פורטרט עצמי. ברקע מופיעה חומת באר (לפי גובהה) וכן ים כחול. אלא שאת פניה של הדמות, שהם לכאורה הדבר העיקרי בציור, מסתיר תפוח ירוק ועסיסי, הצף מול פניו של האדם וקורא בכך תיגר על כוח המשיכה. התפוח מצויר במרכז הפנים, ומסתיר את רובן (פרט לעין שמאל) ועשוי להיחוות גם כחלק אינטגרלי מפניה של הדמות.
תמונת "בנו של האדם" שייכת לסוגת הסוריאליזם הווריסטי – שהוא סוריאליזם פיגורטיבי העושה שימוש בדימויים הלקוחים מן המציאות כדי ליצור יצורי כלאיים. כלומר, צירוף חלקי דימויים חסרי הקשר למכלול משותף אחד. כל דימוי בנפרד מוכר מהמציאות היומיומית, אך צירופם יחד יוצר מציאות חדשה שהיא מעל למציאות הקיימת. היוצרים המזוהים עם סגנון זה, מלבד רנה מגריט, הם סלבדור דאלי ומקס ארנסט.
בציור מייצג מגריט את הפן האשלייתי של המציאות. יצירה זו מעלה פרדוקסים רבים בנוגע למשמעות סמליות התפוח בקונוטציה זו. התפוח מסמל את הדעת בסיפור גן העדן, וניתן לשאול האם הדעת היא חלק אינטגרלי מהאדם או שהיא "צפה" בנפרד ממנו, או האם הדעת מונעת מהאדם מלראות את המציאות והאמת כמו שהן.
חנה נוה
נוה עוסקת בתחומי הספרות העברית החדשה, התרבות הישראלית, מגדר, חברה ותרבות. היא פרסמה מאמרים וספרים והשתתפה בהקמת מערכת "מגדרים" בהוצאת הקיבוץ המאוחד, לפרסום מחקרים וכתבים בתחום לימודי נשים, מגדר ותיאוריות פמיניסטיות.
ביוגרפיה
בשנת 1971 החלה את לימודיה בחוג לספרות באוניברסיטת תל אביב.
בשנים 1972–1993 לימדה נוה ספרות בתיכון חדרה, ובמקביל סיימה לימודי תואר שלישי בספרות באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2000 היא הובילה עם קבוצת חברות סגל באוניברסיטת תל אביב מהלך להקמת תוכנית לימודים מלאה לתואר ראשון בתחום לימודי נשים ומגדר. היא עמדה בראש התוכנית הזאת עד 2006, אז מונתה לדקאנית הפקולטה לאמנויות ע"ש דוד ויולנדה כץ באוניברסיטת תל אביב.
בין הספרים שכתבה: "בשבי האבל: האבל בראי הספרות העברית" (1993), "מין, מגדר, פוליטיקה" יחד עם חוקרות-שותפות. הספר שערכה "Women's Time: Gender and Israeli Society; Israeli Family and Community" מ-2003 זכה בפרס The Jewish Book Award בארצות הברית ב-2004.
ב-2002 יצא לאור ספרה "נוסעים ונוסעות סיפורי מסעות בספרות העברית החדשה" בהוצאת האוניברסיטה המשודרת. קציעה אלון כתבה על הספר בעיתון הארץ: "בספר המרתק בוחנת חנה נוה דגמים שונים של מסעות בספרות העברית, על פי סיפורים מאת י"ח ברנר, י"ד ברקוביץ, ש"י עגנון, יהושע קנז, עמליה כהנא-כרמון, דוד שחם, א"ב יהושע, אלי עמיר ורבים נוספים הגודשים את 12 פרקי הספר עד להתפקע, בבחינת תרמיל רוחני לנסיעה ארוכה ולא "ספר טיסה" קליל".
נשואה לשמעון נוה, קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף העומד בראש הסדנא למצביאות מערכתית, ולזוג ארבעה ילדים.
פולקסווגן L80
פולקסווגן L80 (בגרמנית: Volkswagen L80) היא משאית קלה מתוצרת חטיבת הרכבים המסחריים של פולקסווגן (באנגלית: VWCV) Volkswagen Commercial Vehicles) (אנ'), בגרמנית: Volkswagen Nutzfahrzeuge) בשותפות עם פולקסווגן ברזיל (Volkswagen of Brazil) הקרויה (Volkswagen Truck & Bus GmbH ) חברות בת של קונצרן הרכב הגרמני פולקסווגן אשר יוצרה בין השנים 1994–2000.
דגם ה"פולקסווגן L80" יוצר עבור השוק האירופי.
הצמיגים בדגמי "פולקסווגן L80" עמדו בתקן המחמיר של ממשלת גרמניה (לזמן) (מידות צמיגים: 17.5x215/75).
בשנת 2000 הופסקו מכירות הדגם באירופה עקב תקנות פליטה פחמן דו-חמצני אירופאיות מחמירות.
גאורג פון קיכלר
גאורג קרל פרידריך וילהלם פון קיכלר (בגרמנית: Georg Karl Friedrich Wilhelm von Küchler; 30 במאי 1881 – 25 במאי 1968) היה גנרל-פלדמרשל גרמני בזמן מלחמת העולם השנייה.
מלחמת העולם השנייה
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, בספטמבר 1939 היה קיכלר מפקדה של הארמייה השלישית, שכבשה את העיר החופשית דנציג. לאחר מכן מונה למפקד אזור ההגנה של מזרח פרוסיה.
בשנת 1940 פיקד קיכלר על הארמייה ה-18 הגרמנית שכבשה את הולנד, והמשיכה במסעה לכיבוש בלגיה. הארמייה הביסה את הצבא הבלגי, כבשה את אנטוורפן והמשיכה אל תוך צרפת. על אף שלא הצליח למנוע את פינויו של כוח המשלוח הבריטי בדנקרק במבצע דינמו, הצטיינותו בתפקיד זה הביאה לקידומו לדרגת גנרל אוברסט.
במבצע ברברוסה הייתה הארמייה ה-18 חלק מקבוצת ארמיות צפון שהוביל גנרלפלדמרשל וילהלם פון לב. קיכלר נע עם הארמייה שלו לכיוון לנינגרד, והיה חלק מהכוחות שביצעו את המצור על לנינגרד. בינואר 1942 הוחלף לב בקיכלר על ידי היטלר שקיווה שקיכלר, שהיה נאצי קנאי, יצליח יותר מלב שנכשל בכיבוש לנינגרד ובהכנעתה במצור.
קיכלר פיקד על קבוצת ארמיות צפון עד ינואר 1944, ונכשל בניסיונו להכניע את לנינגרד. הוא הידק את המצור והפגיז את העיר מרחוק בארטילריה כבדה. באפריל 1942 קודם לדרגת גנרל-פלדמרשל. בינואר 1944 פרצו כוחות הצבא האדום את המצור, וקיכלר ביקש מהיטלר כי הלה יורה לו על נסיגה על מנת להציל את קבוצת הארמיות שלו. בתגובה פוטר על ידי היטלר.
לאחר המלחמה
לאחר מלחמת העולם השנייה נעצר קיכלר על ידי כוחות ארצות הברית, ונשפט ב"משפט הפיקוד העליון" במשפטי נירנברג ב-1948. הוא נדון לעשרים שנות מאסר בפועל על ביצוע פשעי מלחמה ופשעים כנגד האנושות, שכללו את ביצוע פקודת הקומיסר, והנחלתה לחייליו הלוחמים בחזית. קיכלר שהה בכלא שמונה שנים בטרם שוחרר ב-1953 בשל בריאות לקויה. הוא מת בגרמיש-פרטנקירכן ב-25 במאי 1968.
ברנס
ברנס (Burns, Brenes ו-Byrnes) הוא שם משפחה. {{פירושונים|
ראו גם
}}
ועדת שיפמן
ועדת שיפמן הייתה ועדה שהוקמה על ידי שר המשפטים חיים רמון לבדיקת דיני המזונות בישראל. הוועדה הוקמה ב-5 ביוני 2006 והגישה את מסקנותיה ב-27 בנובמבר 2012. עקב ריבוי אירועים בתקופה האמורה, בהם מבצע עמוד ענן והבחירות המקדימות במפלגות, לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה, לא זכו פרסומי הוועדה לתהודה תקשורתית.
הרכב הוועדה
בראשות הוועדה עמד פרופ' פנחס שיפמן מהאוניברסיטה העברית בירושלים, חוקר ומרצה במרכז האקדמי למשפט ולעסקים ומומחה בדיני משפחה. כרכזים של הוועדה מונו ד"ר פרץ סגל, אחראי תחום דיני משפחה במחלקת ייעוץ וחקיקה במשרד המשפטים (חבר לשעבר בוועדת שניט) ועו"ד דפנה גלוק ממשרד המשפטים.
חברים נוספים בוועדה: השופט יהושע גייפמן, שופט בית המשפט לענייני משפחה בתל אביב; פרופ' ראובן גרונאו, המחלקה לכלכלה, האוניברסיטה העברית; הרב אליהו היישריק, חבר בית הדין הרבני בבאר שבע ונציג בתי הדין הרבניים; ד"ר רות זפרן, הפקולטה למשפטים, המרכז הבינתחומי הרצליה; עו"ד סמאח חטיב, עוזרת משפטית של נשיא בית הדין השרעי לערעורים ונציגת בית הדין השרעי; ד"ר אורנה כהן, בית הספר לעבודה סוציאלית, אוניברסיטת תל אביב; עו"ד שלומי מור ועו"ד רון אשכנזי, הלשכה המשפטית, המוסד לביטוח לאומי; עו"ד יוסי מנדלסון, נציג לשכת עורכי הדין.
למרות פניות רבות מצד ארגוני האבות, סירב משרד המשפטים לכלול גם נציג מטעמם בוועדה.
רקע
המטרה של הקמת ועדת שיפמן הייתה לחולל מפנה בדיני מזונות ילדים וליצור נקודת מוצא והתייחסות שונים ממה שהיה מקובל עד כה ונוהג בדין הישראלי. יצירת אחידות ושוויון בין ההורים, ביחס ליכולתם, ויצור טבלאות אשר יביאו לכך שפסיקת המזונות תהא צפויה, ופחות נתונה להשקפת עולמו של השופט, מה שיביא גם להפחתת ההתדיינויות בבית הדין.
בישראל החיובים בגין מזונות ועלויות המחיה של הילדים בקרב האוכלוסייה היהודית מוטלים על האב, בעוד שהאם משתתפת במזונות הילדים רק בחלקם הקטן, אם בכלל, וזאת גם אם מצבה הכלכלי טוב משל האב וזאת בהתאם לחוק לתיקון דיני משפחה (מזונות) התשי"ט – 1959 הקובע כי מזונות יחולו על פי הדין האישי שלגבי יהודים הוא דין תורה, המשית את מרבית הוצאות המחיה הבסיסיות של הילדים על האב וזאת גם אם האב חסר הכנסה.
החובה על האם להשתתף, אם בכלל, חלה מדיני הצדקה, ורק אם ידה משגת קודם כל לכלכל את עצמה. לעומת האב שחב קודם במזונות הילדים, בטרם יכלכל את עצמו.
לעומת זאת, כאשר אין מדובר בבני זוג יהודים, הרי שחלוקת המזונות שוויונית יותר, ונחלקת בין ההורים בפרופורציה להכנסות שלהם באופן יחסי.
מצב זה של חיוב בלעדי של האב בדמי מזונות, ללא התחשבות במצבו הכלכלי הביא לכך שפעמים רבות נפלה האחריות למזונות בסופו של דבר על ביטוח לאומי ובנוסף גרם הדבר לריבוי התדיינויות משפטיות.
ועדת שיפמן ניסתה לגבש נוסחה מתמטית המבוססת על שני מרכיבים עיקריים: הכנסות כל אחד מן ההורים, וחלוקת הזמנים המתקיימת בין ההורים ובאמצעות כך לפשט את פסיקת מזונות. מתוך נקודת המוצא ששני ההורים צריכים לשאת באחריות משותפת לילדיהם, טיפולית וכלכלית.