cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טבעות שבתאי
טבעת B
טבעת B היא הטבעת הפנימית משתי הטבעות הגדולות והבהירות. בניגוד לטבעת A, היא מורכבת ממספר עצום של טבעות קטנות שחלקן אליפטיות. ישנם גם עיוותים דמויי סולם לאורך הטבעת אשר נגרמו מחלקיקי אבק. עובייה נאמד בין 5 ל-10 מטרים, המסה שלה 2.8e19 קילוגרם והעומק האופטי שלה נע בין 0.4 ל-2.5. זמן המחזור של טבעת זו הוא חצי מזמן המחזור של הירח מימס, כלומר כל שני סיבובים של טבעת זו סביב שבתאי שווה לסיבוב אחד של הירח מימס סביב שבתאי.
רווח הויגנס
רווח הויגנס מפריד בין טבעת B לבין רווח קאסיני.
רווח קאסיני
רוחבו של רווח קאסיני הוא 4,800 קילומטר ונמצא בין טבעת A לטבעת B. הוא נצפה ב-1675 על ידי ג'ובאני קאסיני. במהלך תצפיות של החללית וויאג'ר, הובחן שהרווח מלא בטבעות קטנות.
טבעת A
טבעת A היא הטבעת החיצונית משתי הטבעות הגדולות והבהירות. הגבול הפנימי שלה הוא רווח קאסיני והגבול החיצוני שלה קרוב למסלולו של הירח אטלס. עובייה מוערך בין 10 ל-30 מטרים, המסה שלה 6.2e18 קילוגרם והעומק האופטי שלה נע בין 0.4 ל-1.0. בדומה לטבעת B, החלק החיצוני של טבעת A מתנהג באופן של תהודה מסלולית ביחס של 7:6 עם הירח יאנוס.
רווח אנקה
רווח אנקה נמצא בתוך טבעת A. יוהאן אנקה לא הבחין ברווח זה בעצמו אלא נקרא על שמו כאות הוקרה על תצפיותיו בטבעות. מרכז הרווח נמצא במרחק של 133,580 קילומטר משבתאי ורוחבו 325 קילומטר. הרווח נגרם כתוצאה מהימצאותו של הירח פאן אשר נמצא בתוך רווח זה. תמונות מהחללית קאסיני הראו שיש לפחות שתי טבעות קטנות בתוך רווח זה.
רווח קילר
רוחבו של רווח קילר הוא 42 קילומטר אשר נמצא בתוך טבעת A, בערך 250 קילומטר מקצה הטבעת. מסלולו של הירח דפניס, אשר נצפה ב-1 במאי 2005, נמצא בתוך רווח זה אשר שומר אותו נקי.
R/2004 S 1
R/2004 S 1, ידוע גם בשם S/2004 1R, זהו השם הזמני הניתן לתצפית טבעת חדשה אשר נמצאת בין טבעת A לטבעת F. הטבעת נמצאת בתוך מסלול של הירח אטלס. טבעת דקה ועמומה זו נצפתה על ידי החללית קאסיני ב-9 בספטמבר 2004.
R/2004 S 2
R/2004 S 2 זהו השם הזמני הניתן לתצפית טבעת חדשה על ידי החללית קאסיני ב-2005. הטבעת נמצאת במרחק של 138,900 קילומטר משבתאי ונמצאת בין מסלולם של הירחים אטלס ופרומתאוס.
טבעת אפימתאוס/יאנוס
טבעת עמומה ומאובקת הנמצאת מחוץ לשני מסלולי הירחים יאנוס ואפימתאוס ומכאן שמה. היקף טבעת זו כ-5,000 קילומטר. מקורה של טבעת זו הוא בחלקיקים שהועפו כתוצאה מהתנגשויות של מטאוריטים בירחים אשר יצרו טבעת מסביב למסלולם.
טבעת G
טבעת G היא צרה, עמומה ונמצאת בערך בחצי הדרך בין טבעת F לטבעת E. טבעת G היא רק טבעת אבק שלא הצליחו לשייך אותה לאף ירח ידוע, דבר שהפך אותה למוזרה ויוצאת דופן בקרב הטבעות. בשנת 2009, גילתה הגשושית קאסיני כי מקור הטבעת הוא בחומר הזולג מהירח אגיאון הנמצא במרכז הטבעת.
טבעת פאליני
טבעת עמומה ומאובקת המכילה את מסלולו של הירח פאליני. לטבעת זו רדיוס של כ-2,500 קילומטר. מקורה של טבעת זו בחלקיקים שהועפו כתוצאה מהתנגשויות של מטאוריטים בפני פאליני אשר יצרו טבעת סביב מסלולו.
טבעת E
טבעת E היא הטבעת החיצונית ביותר של שבתאי ורוחבה גדול במיוחד. היא מתחילה ממסלולו של הירח מימס ומסתיימת באזור של מסלול הירח ריאה. היא מורכבת מחלקיקים מיקרוסקופיים של קרח או אבק בניגוד לשאר הטבעות אשר מורכבים מחלקיקים מקרוסקופיים. מקורה בהר געש של קרח שנצפה ב-2006 על הירח אנקלדוס.
טבעת פויבה
טבעת (או חגורה) זו התגלתה ב-6 באוקטובר 2009, על ידי שלושה חוקרים שעשו שימוש בטלסקופ החלל שפיצר. הטבעת שזכתה לכינוי פויבה על שם פויבה מהמיתולוגיה היוונית, נטויה כ-27 מעלות ביחס למישור הטבעות הרגילות של שבתאי. עוביה של הטבעת כ-6 מיליון ק"מ משבתאי והיא מתחילה במרחק של כ-6 מיליון ק"מ משבתאי.
הירח פויבה, שמסלולו חוצה את הטבעת, הוא כנראה המקור לחומר הבונה את הטבעת.
Cyberpunk: Edgerunners
Cyberpunk: Edgerunners (ביפנית: サイバーパンク： エッジランナ; בתעתיק לעברית: סַיְיבֵרפָּאנְקוּ: אֵגְ'יִרַאנַה; מסוגנן כ-Cyberpunk: EDGERUNNERS) היא סדרת אנימה יפנית מסוגת הסייברפאנק, המופצת על ידי נטפליקס, אשר מהווה ספין אוף למשחק הווידאו Cyberpunk 2077 מאת CD Projekt RED, אשר בעצמו מבוסס על סדרת משחקי התפקידים השולחניים Cyberpunk מאת מייק פונדסמית'. הסדרה מבוימת על ידי הירויוקי אימאישי, שהיה גם הבמאי של סדרות האנימה טנגן טופה גורן לאגאן, קילה לה קיל וסרט האנימה פרומר. התסריט נכתב על ידי יושיקי אוסה ומאסהיקו אוטסוקה. הסדרה הופקה על ידי אולפני האנימציה Trigger בשיתוף עם הסטודיו הפולני CD Projekt RED.
האנימה מתמקדת בעלילה נפרדת ממשחק הווידאו ועוקבת אחר חייו של דייויד מרטינז, ילד-רחוב אשר מנסה לשרוד בעיר הדיסטופית נייט סיטי (מאנגלית: Night City), מגה-עיר אמריקאית עתידנית אשר ממוקמת במדינה החופשית של צפון קליפורניה, אשר מוכרת בתושביה האובססיביים לטכנולוגיה ושינויי גוף. דייויד, אשר לו הרבה מה להפסיד, בוחר לחיות בתור אדג'ראנר (edgerunner) – שכיר חרב אשר מכונה גם "סייברפאנק" (cyberpunk).
העונה הראשונה עלתה לאוויר ב-13 בספטמבר 2022.
דמויות ראשיות
דייויד מרטינז (デイビッド) מדובב על ידי קנאיצ'ירו "קן" אוהשי (יפנית), זאק אגילר (אנגלית) דייויד הוא ילד-רחוב ממחוז סנטו דומינגו, שלומד במערכת החינוך של המגה תאגיד אראסקה. חי עם אמו בדירה במגה בניין H4. לאחר שחווה טרגדיה, דייויד מתקין לעצמו מערכת סנדאוויסטאן רבת עוצמה, מה שהופך אותו לאחד מהאדג'ראנרים של נייט סיטי. לוסי מראה לדייויד את העולם התחתון של העיר והשניים מתחברים לקבוצה של שכירי חרב.
לוסי (ルーシー) מדובבת על ידי אאוי יוקי (יפנית), אמי לו (אנגלית) לוסי היא נאטראנרית מנייט סיטי, שמכירה לדייויד את העולם המחתרתי של האדג'ראנרים. היא סגורה וממעטת לדבר על עברה, פרט לעובדה שבליבה שמורה שנאת מוות כלפי תאגיד ארסאקה. מחשיבה את העיר ככלא וחולמת לברוח לירח.
אדג'ראנרים
מיין (メイン) מדובב על ידי הירוקי טאצ'י (יפנית), ויליאם סי. סטיבנס (אנגלית) אדג'ראנר ותיק שמנהיג את הצוות אליו מצטרף דייויד. היה אחד מהלקוחות של גלוריה, אמו של דייויד.
דוריו (ドリオ) מדובבת על ידי מיצ'יקו קאידן (יפנית), מארי ווסטברוק (אנגלית) זוגתו של מאיין, וכן סגניתו בפיקוד על הצוות.
קיווי (キーウィ) מדובבת על ידי טאקאקו הונדה (יפנית), סטפני וונג (אנגלית) הנטראנרית של הצוות, קרת רוח ומחושבת.
רבקה (レベッカ) מדובבת על ידי טומויו קורוסאווה (יפנית), אלכס קזארס (אנגלית) אחותו של פילאר, היפראקטיבית ואנרגטית, במיוחד בכל הקשור לשימוש בנשק.
דמויות אחרות
גלוריה מרטינז (グロリア) מדובבת על ידי יוריקה הינו (יפנית), גלוריה גריואה (אנגלית) אמו של דייויד. השניים גרים ביחד במגה-בניין H4 במחוז סנטו דומינגו. עבדה קשה על מנת לפרנס את המשפחה, על מנת שבנה יצליח להגיע לאקדמיית ארסאקה.
פארדיי (ファラデー) מדובב על ידי קזוהיקו יואנה (יפנית), ג'אנקרלו אספוזיטו (אנגלית) פיקסר נודע ממחוז פסיפיקה ובפועל עובד עם תאגיד מיליטק. קר רוח, ממעט לקיים אינטראקציה עם האדג'ראנרים שלו אך מרבה לנצלם ולשלוח אותם למשימות ריגול תעשייתי כנגד תאגיד ארסאקה היריב.
ריפרדוק (リパードク) מדובב על ידי קנג'ירואו טסודה (יפנית), בורג' אטיין (אנגלית) הריפרדוק האלמוני והזקן של המחוז בו חיים דייויד ואמו. ציני, פסימי ועוקצני. עוזר להתקין ולשדרג את ציוד הסייבר של דייויד.
אדם סמאשר (アダム・スマッシャー, "אדם המוחץ") מדובב על ידי יוקיהיאו מיסונו (יפנית), אלק ניומן (אנגלית). הסייבורג האימתני שמועסק על ידי תאגיד ארסאקה כיחידת חיסול כנגד אויביו המסוכנים ביותר של התאגיד.
הפקה
ב-25 ביוני 2020, במהלך הפרק הראשון של אירוע ה-Night City Wire ששודר בסטרימינג בשידור חי דרך האתר Twitch.tv בשעה 19:00 שעון ישראל, הוכרז כי חברת CD Projekt RED חברה לסטודיו האנימציה היפני Trigger ולחברת ההזרמה האמריקאית נטפליקס על מנת ליצור ולהפיק סדרת אנימה המבוססת על יקום משחק הווידאו Cyberpunk 2077, בשם Cyberpunk: Edgerunners, המתוכננת לצאת לאור במהלך שנת 2022. כמו כן הוכרז כי הסדרה תבויים על ידי הירויוקי אימאישי יחד עם מאסהיקו אוטסוקה והירומי וקאברישי, עיצוב הדמויות יבוצע על ידי יו יושינארי והירויוקי קנקו והתאמת התסריט שנכתב על ידי CD Projekt RED יהיה באחריות התסריטאי יושיקי אוסה ומאסהיקו אוטסוקה. פסקול הסדרה הולחן על ידי אקירה יאמאוקה, אשר בעבר עבד על פסקול סדרת משחקי הווידאו Silent Hill. הטיזר לסדרה פורסם ב-8 ביוני 2022 והקדימון הרשמי פורסם ב-1 באוגוסט.
שיר הנושא של הסדרה הוא "This Fire" בביצוע הלהקה הסקוטית פרנץ פרדיננד.
שירת הכלות
שירת הכלות (בצרפתית: Le Chant des mariées) או שיר החתונה הוא סרט צרפתי-תוניסאי מאת קארין אלבו משנת 2008 על חברות של שתי נערות, אחת יהודיה והשנייה מוסלמית, בתוניס של מלחמת העולם השנייה.
עלילה
מרים ונור הן חברות עוד מילדות. מרים היהודיה מובטחת לראול, רופא מבוגר ממנה בהרבה. היא לא אוהבת אותו, והיא לא מבינה, למה היא צריכה להסכים לחתונה. נור המוסלמית אוהבת את ח'אלד, אך הוא מובטל, ואביה דורש שהוא יימצא קודם עבודה. ואז כובשים הגרמנים את תוניסיה, בנובמבר 1942, חאלד מוצא עבודה, אך גם מושפע אידאולוגית מהגרמנים ודבריו האנטישמיים מרעילים גם את נור.
חברות יהודית-מוסלמית
הבמאית יהודייה ממוצא אלג'יראי, אומרת: "חברות מסוג זה, של שתי בנות בגיל ההתבגרות שכמעט נהפכות לאחיות, היא חיבור מאוד מיוחד, מעבר לעובדה שהאחת יהודייה והשנייה מוסלמית. גם לי היו חברות מוסלמיות כשגרתי בתוניסיה. יותר קל לפתח חברות כזו בארץ ערבית מאשר בארץ השרויה במלחמה כמו ישראל".
מדע שימושי
מדע שימושי הוא מחקר מדעי המכוון לפתרון בעיה מעשית לתועלת האדם. מדע שימושי נבדל ממדע טהור, שמטרתו הרחבת הידע האנושי, ללא תועלת מיידית. מדע שימושי נבדל גם מהנדסה, העוסקת בניצול ידע קיים לפתרון בעיות מעשיות. פעילות בתעשייה הקרובה למדע שימושי היא פעילות של מחקר ופיתוח (R&D).
מתמטיקה שימושית היא ענף של המתמטיקה שהוא בגדר מדע טהור, אך קיבל את שמו משום שלחלק מהתוצאות שלו יש שימוש בפיזיקה, שאף היא בגדר מדע טהור, אך לתוצאותיה השפעה רבה בתחומי ההנדסה; כך שיש בהן, בסופו של דבר, תועלת מעשית.
באוניברסיטה העברית בירושלים הוקם "בית הספר למדע שימושי ולטכנולוגיה", כצעד ראשון לקראת התרחבותה של האוניברסיטה להוראת הנדסה. במסגרת בית הספר ניתנו קורסים שמקורם בפקולטות המחקריות של האוניברסיטה, שיש להם חשיבות מעשית (כגון קורסים במדעי המחשב, הרלוונטיים גם להנדסת תוכנה), וכן קורסים ייחודיים לבית הספר, בתוכניות לימוד שמטרתן השתלבות של בוגרי בית הספר בתעשייה. לאחר שנים אחדות שינה בית הספר את שמו ל"בית הספר להנדסה ולמדעי המחשב". יחידות למדע שימושי פועלות גם באוניברסיטאות נוספות בעולם (בקלטק, למשל: Division of Engineering and Applied Science).
טאיאוהא
טאיאוהא (בטהיטית: Taioha'e) היא העיירה הראשית של האי נוקו היבה שבאיי מרקיז שבפולינזיה הצרפתית. העיירה היא המרכז המנהלי של איי מרקיז. העיר שוכנת בחלקו הדרומי של האי בתוך לוע הר געש כבוי שבחלקו התמוטט לתוך האוקיינוס ויצר מפרץ. במרחק 30 ק"מ מהעיר שוכן שדה התעופה של האי. במרכז העיר שוכנת הקתדרלה של איי מרקיז (Notre-Dame des Marquises) והיא מקום מושבו של הבישוף של האיים. נכון לשנת 2012 מנתה אוכלוסיית העיירה 2,133 תושבים.
נמל טאיאוהא היה בסיס שממנו יצאו ספינות של הצי האמריקני במהלך מלחמת 1812 לשבש את פעולתם של קווי הסחר הימי הבריטי. העיר הייתה מקום גלותם של כמה ממתנגדיו של נפוליאון השלישי בשנות החמישים של המאה ה-19.
הספינה העתיקה ממעגן מיכאל
הספינה העתיקה ממעגן מיכאל היא ספינת סוחר מעץ מסוף המאה החמישית לפנה"ס שהתגלתה ב-1985 בים במרחק 70 מטר מחוף קיבוץ מעגן מיכאל, בעומק של 1.5 מטר. אורך הספינה 13 מטר. חבר הקיבוץ יצא לצלילה והבחין בערימה של כלי חרס אבנים ולוחות עץ. האזור בו נמצאה הספינה נמצא ליד אי היונים וכולל שוניות. מממצאי הספינה כללו בין היתר את השדרית העשויה לוחות עץ, בסיס התורן, עוגן וכלי חרס וממצאים נוספים. מקורה של הספינה לא התברר סופית, אבל היא כנראה ממערב טורקיה. החפירות באתר נערכו בין השנים 1989-1988 על ידי המכון ללימודי ים ע"ש ליאון רקנאטי באוניברסיטת חיפה בראשות הארכאולוג הימי אלישע לינדר.
לצורך הצגת הספינה בפני הציבור, נבנה במוזיאון הכט שבאוניברסיטת חיפה חדר מיוחד בתוך המוזיאון המותאם להצגת הספינה. הרכבת הספינה מחדש נעשתה על ידי צוות בינלאומי שהגיע לארץ להרכיב את הספינה. הספינה מוצגת ביחד עם מבחר ממצאים מהספינה ביניהם העוגן, כלי העבודה שנמצאו על הספינה, חבלים וכלי חרס. האגף משמש גם כמעבדה חיה וכבית מלאכה ללימודי ספינות עתיקות.
הספינה
גוף הספינה שנמצא אורכו 13 מטר ורוחבו 4 מטר, משקלה הכולל של הספינה כולל מטענה היה כ-25 טון, מחצית מזה משקל המטען. הספינה נבנתה בשיטת "הציפוי קודם", שיטה שהייתה מקובלת באלף ה-2 ובאלף ה-1 לפנה"ס לבניית כלי שיט, כלומר קודם חוברו לוחות הציפוי של גוף הספינה באמצעות כפיסים ואטבים במרחק של 13 ס"מ זה מזה. ירכתי הספינה והחרטום חוברו באמצעות תפירת הלוחות בחבלים זה לזה, ואחר כך הותקנו חיזוקי הרוחב - צלעות הספינה שחוברו בעזרת מסמרי נחושת (באותה שיטה נבנתה הספינה מאולו בורון). שדרית הספינה נעשתה מקורה אחת של עץ אורן ירושלים באורך של 8.25 מטר וברוחב 16 ס"מ, אליה חוברה בתחתיתה תת-שדרית עשויה מעץ אלון שנבנתה משלושה חלקים נפרדים שנועדו לספוג את החבטות והחיכוך ולהקל על תיקון הספינה. גם הרצפות, קורות החרטום והירכתיים, הצלעות ובסיס התורן נעשו מעץ אורן ירושלים. בדיקות פחמן 14 וממצא כלי החרס תארכו את הספינה לשלהי המאה החמישית לפנה"ס.
העוגן
בעת החפירה בקרבת צדה הימני של הספינה, נמצא עוגן הספינה שהוא מסוג "עוגן בעל זרוע אחת" עם שרידי חבלים קשורים ללולאת ההרמה. העוגן עשוי מעץ אלון. מוט העוגן מולא במינרל גלנה המשמש כמינרל בצר עיקרי לעופרת. גוף העוגן לכל אורכו מראשו דרך השוק עד הזרוע גולף מקורה אחת, כך גם הסטוק - המוט הניצב לזרוע וממוקם בחלקו הנגדי של השוק. העץ ששימש ליצירת העוגן זהה לעץ שממנו נעשו כפיסי העץ ששימשו בחיבור קורות הספינה. השערת החוקרים היא שהעוגן נעשה בידי אותם נגרים או בוני אוניות שבנו את הספינה.
ממצאי הספינה
רוב חלקי הספינה נמצאו קבורים עמוק בתוך החול אשר יצר שכבת בידוד שמנעה ממי הים המלוחים לפגוע בחלקי העץ והמתכת של הספינה.
הממצא הבולט ביותר הוא גוף העץ של הספינה אשר השתמר, במיוחד השדרית, תת-השדרית, הקנה, בסיס התורן, חלקי לוחות רבים ועוגן הספינה. המסמרים אשר חיברו את צלעות הספינה לגוף היו עשויים מנחושת. רמת שימור גבוהה זו הקלה על החוקרים להבין את מבנה הספינה וכיצד היא נבנתה.
הממצאים כללו גם כ-12.5 טון של אבנים וסלעים, רובם צפחות כחולות, חלק קטן יותר היו אבני גיר וגברו. על פי השערת החוקרים הצפחה הייתה מטענה העיקרי של הספינה. מקור הצפחה היה האי היווני אביה מצפון מזרח לאתונה. בעת העתיקה הצפחה שימשה לייצור רעפי צפחה לגגות וכן לריצוף רצפות, בנוסף השתמשו בצפחה ליצירת כלי נוי.
בנוסף למטען נמצאו כלים שונים ששימשו את צוות הספינה כגון: כלי נגר ארוזים בסל, חבלים בקוטרים שונים, רוב החבלים היו עשויים מצמח אגמון החוף. חלק מהחבלים נמצאו בקרבת הספינה, שני חבלים היו קשורים לעוגן הספינה. נמצאו גם 70 כלי חרס שונים אשר שימשו את צוות הספינה כולל כתריסר קנקני אגירה בעלי ידיות סל, סירי בישול, נרות, פכיות, ספלים זעירים, קופסאות עץ מגולפות אחת דמוית כינור השנייה דמוית עלה - כלים אלה שימשו כנראה לאחסון תמרוקים או תכשיטים. סמוך לבסיס התורן נמצאו גם שברי פיטס גדול. מקור הכלים זוהה על ידי החוקרים בקפריסין ובמזרח יוון. בנוסף, נמצאו גם שרידים אורגניים ענבים, זיתים ושעורים, סל קלוע וכן כמות גדולה של ענפי ריפוד שריפדו את רצפת הספינה מפני נזק מטען האבנים.
שימור הספינה
אחת הבעיות בחפירת ממצאים שנמצאו מתחת לפני הים הוא הנזק הנגרם לממצא בהוצאתו מהים. ממצאים שנשתמרו אלפי שנים מתחת לחול המכוסה במים, ניזוקים בעת הוצאתם, עקב השינוי בתנאים הסביבתיים, וביחוד, בשל החשיפה לחמצן שבאוויר הפתוח. כלים שלא טופלו היטב נוטים להתפורר תוך חודשים ספורים. חומרים אורגניים הם הרגישים ביותר להתפוררות מהירה. בעת הוצאת הספינה על אביזריה היה העץ שממנו הורכב גוף הספינה רך ושביר ורווי במי ים. גוף הספינה פורק מתחת למים, חלקי העץ הועברו במנשאים מיוחדים למעבדה באוניברסיטת חיפה שם מוינו חלקי העץ השונים והוכנסו לאגנים ממולאים במי ברז במטרה לשטוף אותם ממלחים. לאחר מכן החל תהליך של החדרת החומר המשמר פוליאתילן גליקול (polyethylene glycol, PEG) לתוך העץ במטרה להחליף את המים בשיטה הידועה בשם PEG 100%. בשיטה זו מתרחש תהליך החלפת המים בתאי העץ על ידי חלחול איטי של חומר השימור. לאחר החדרת כמות החומר המשמר הרצויה הוצאו הלוחות, נוגבו ושומרו במשך מספר שנים. ככל שחלק העץ היה גדול יותר זמן השימור היה ארוך היותר. תהליך השימור ארך שבע שנים והסתיים בשנת 1996.
בניית רפליקה (העתק) של הספינה
באמצע חודש אפריל 2014 החלה בניית רפליקה של הספינה בבית הספר לקציני ים עכו, במבנה שהעמידה הנהלת בית הספר לרשות האוניברסיטה. ב-10 ביולי 2014 הושלמה והונחה בטקס חגיגי השדרית של הספינה, טקס אשר על פי המסורת הימית מציין את תחילת הבנייה של כלי שיט חדש. בראש הפרויקט עמדו פרופסור יעקב כהנוב מהמכון ללימודי ים ע"ש ליאון רקנאטי והחוג לציויליזציות באוניברסיטת חיפה ואבנר הילמן מרשות העתיקות. במלאכת הבנייה עסקו אנשי סגל האוניברסיטה, אנשי מקצוע, מתנדבים וסטודנטים. השותפים לבניה היו רשות העתיקות, בית הספר לקציני ים עכו, קרן קיימת לישראל ומספנות ישראל.
גוף הספינה נבנה מעץ אורן קפריסאי, והחיבורים וחלקים אחדים נוספים מעץ אלון. עצי האורן נכרתו ביערות בצפון הגליל, ביער דלתון וביער ביריה, בתיאום עם קק"ל. הבנייה נעשתה תוך הקפדה על חומרי הגלם והמידות ושימוש בטכניקות דומות לאלו שבהן נבנתה הספינה המקורית. סך תקציב הפרויקט היה כ-675,000 דולר, כולל גם עלות התחזוקה, הביטוח ועגינת הספינה לאחר השלמת בנייתה. הפרויקט מומן גם מתרומות של גופים שונים, בהם תורמים אנונימיים. בניית הספינה הסתיימה בדצמבר 2016.
טקס השקה הספינה התקיים ביום 17 במרץ 2017 במעגן הדיג בחיפה.
סקורג'ימה
הר סַקוּרַגִ'ימָה (ביפנית: 桜島 – "אי פריחת הדובדבן" מתועתק גם כ"סקורשימה" וגם כ"סקורה-ג'ימה") הוא הר געש שכבתי פעיל במחוז קגושימה בדרום האי קיושו ביפן. עד 1914 היה זה גם שמו של האי לשעבר שעליו שכן ההר. הלבה שנפלטה מההר בהתפרצות של אותה שנה חיברה את האי במצר יבשה לחצי האי אוסומי.
הפעילות הגעשית בהר עדיין נמשכת וממטירה כמויות גדולות של אפר געשי על סביבתו. התפרצויות קדומות יותר גרמו לבניית רמות החול הלבן באזור.
תיאור
הר סקורג'ימה שוכן במפרץ קינקוֹ (錦江湾 – קינקוואן), חלק ממפרץ קגושימה. שטחו של חצי האי (לשעבר אי) שעליו שוכן ההר הוא כ-77 קמ"ר, היקפו בבסיס הוא 52 קילומטרים. זהו אחד מארבעת הרי הגעש הגדולים ביפן, ורובו (כ-60%) מכוסה בחול קל המכונה שיראסו. חצי האי שייך מנהלית לעיר קגושימה השוכנת מצדו השני של המפרץ.
סקורג'ימה הוא הר געש מורכב. פסגתו מתפצלת לשלוש פסגות, "קיטאדַקֶה" ("הפסגה הצפונית") - הפסגה הגבוהה ביותר בהר - גובהה 1,117 מטרים מעל פני הים, "נאקאדקה" ("הפסגה המרכזית") שגובהה 1,060 מטרים ו"מינאמודקה" ("הפסגה הדרומית") שגובהה 1,040 מטרים. כל הפעילות הגעשית כיום מרוכזת במינאמודקה, שהוא חרוט געשי פעיל.
היווצרות והתפרצויות היסטוריות
הר סקורג'ימה שוכן בתחום קלדרת אירה (姶良カルデラ) שנוצרה בהתפרצות געשית עזה לפני 22,000 שנים, שבה נפלטו לאוויר כמה מאות קילומטרים מעוקבים של אפר געשי ופומיס. תא המאגמה שמתחת ללועות הגעשיים התרוקן, תקרתו התמוטטה, ונוצרה קלדרה בקוטר של 20 קילומטרים. טפרה מההתפרצות התפזרה על פני שטח נרחב ושרידיה נמצאו במרחק של 1,000 קילומטרים מהר הגעש. סקורג'ימה הוא לוע מודרני פעיל של הר הגעש שיצר את קלדרת אירה.
הר הגעש סקורג'ימה נוצר בתוך הקלדרה בפעילות געשית בתקופה מאוחרת יותר, שהחלה לפני 13,000 שנים. הוא שוכן כ-8 קילומטרים דרומית למרכז הקלדרה. ההתפרצות הראשונה המתועדת אירעה בשנת 708. מרבית ההתפרצויות הגעשיות של ההר הם התפרצויות סטרומבוליאניות והשפיעו רק על אזור הפסגה, אבל היו גם התפרצויות פליניאניות בשנים 1471–1476, 1782-1779 ו-1914. הפעילות הגעשית ב"קיטאדַקֶה" הסתיימה לפני כ-4,900 שנים, ההתפרצויות שבאו אחר כך התרכזו במינאמודקה.
ההתפרצות של 1914
זרמי לבה נדירים ביפן. במרבית ההתפרצויות ביפן גורמת תכולת הסיליקה הגבוהה במאגמה להתפרצות מתפוצצת, אך זרמי הלבה בסקורג'ימה נמשכו חודשים.
האי גדל תוך כדי בליעת איים קטנים סמוכים, ובסופו של דבר התחבר לחצי האי אוסומי (חלקו הדרום-מזרחי של האי קיושו) במצר יבשה צר. חלקים ממפרץ קגושימה נעשו רדודים יותר באופן מוחשי, והדבר השפיע על הגאות והשפל. בשלבים הסופיים של ההתפרצות שקע מרכז קלדרת אירה בכ-60 סנטימטרים. העובדה שהשקיעה התרחשה במרכז הקלדרה במקום ישירות מתחת לסקורג'ימה העידה על כך שמקורה של המאגמה שפלט הר הגעש הוא מאותו מאגר שהזין את ההתפרצות שיצרה את הקלדרה במקור. התפרצות זו שימשה השראה חלקית לסרט אילם אמריקני מאותה שנה, Wrath of the Gods ("זעם האלים") שהציר המרכזי בעלילתו הוא קללה משפחתית שכביכול גרמה להתפרצות.
פעילות געשית נוכחית
במהלך המאה ה-20 התפרץ סקורג'ימה כמה פעמים. ההתפרצות האחרונה החלה ב-13 באוקטובר 1955 ונמשכת ברציפות. התפוצצויות קטנות רבות מתרחשות בהר מדי שנה, ומשליכות אפר לגבהים של עד כמה קילומטרים מעל להר. ב-58 השנים שעברו מאז נרשמו יותר מ-7,300 התפוצצויות כאלו. התפרצות עזה הייתה ב-10 במרץ 2009, והיא גרמה לפיזור טפרה למרחקים של עד 2 קילומטרים מההר. ב-1960 הוקם מצפה הר הגעש סקורג'ימה כדי לנטר התפרצויות אלו. באוגוסט 2013 נרשמה שוב התפרצות עזה שכיסתה באפר את העיר.
ניטור הר הגעש וחיזוי התפרצות גדולה חשובים במיוחד בשל קרבתו לאזור מאוכלס בצפיפות, כאשר העיר קגושימה, שבה מתגוררים מעל ל-650,000 תושבים, מצויה במרחק של 8 קילומטרים מערבית להר הגעש. בעיר נערכים תרגילי פינוי באופן סדיר, וכן נבנו מספר מקלטים שבהם יכולים תושבים למצוא מקלט בפני נפילה של חומרים מהתפרצות געשית.
לנוכח הסכנות שמהווה ההר לאוכלוסיות השכנות הוא הוכרז על ידי האגודה הבינלאומית לוולקנולוגיה ולכימיה של פנים כדור הארץ (International Association of Volcanology and Chemistry of the Earth's Interior ) ב-1991 כאחד מ-16 הרי הגעש של העשור ("Decade Volcanoes"), ולכן כראוי למחקר מיוחד כחלק מ"העשור הבינלאומי להפחתת אסונות הטבע" של האו"ם.
כלכלה
לאופיו הגעשי של ההר יש יתרונות כלכליים:
פובליוס קורנליוס סקיפיו אפריקנוס
פובליוס קורנליוס סקיפיו אפריקנוס (בלטינית: Publius Cornelius Scipio Africanus Maior; 236–183 לפנה"ס), ידוע גם כ"סקיפיו אפריקנוס", ו"סקיפיו המבוגר", היה מצביא ומדינאי של הרפובליקה הרומית. הוא ידוע בעיקר בזכות ניצחונו על המצביא הקרתגי הידוע חניבעל בקרב זאמה, אשר סיים את המלחמה הפונית השנייה והביא לכניעת קרתגו. ניצחונו במערכה נגד חניבעל זיכה אותו בתואר "אפריקנוס", בכינוי החיבה "חניבעל הרומאי" וכן בהכרה כאחד מהמצביאים הגדולים ביותר בהיסטוריה. יכולותיו הטקטיות והאופרטיביות של סקיפיו הופגנו בכל המערכות והקרבות אותם ניהל, החל מהמערכה נגד הצבאות הקרתגים בהיספניה, וכלה במערכה נגד קרתגו ובעלי בריתה בצפון אפריקה.
ראשית חייו
פובליוס קורנליוס סקיפיו היה בן לענף סקיפיו של משפחת הקורנליי, אחת ממשפחות האצולה החשובות ברפובליקה הרומית. ניתן לחשב את שנת לידתו לפי הזכרת אירועים שונים בחייו בכתבים של מספר היסטוריונים עתיקים, בהם הם התייחסו, בין היתר, לגילו של סקיפיו בזמן האירוע המדובר. נכתב עליו שהיה בגיל 18/17 כשהציל את אביו במהלך קרב טיקינוס (218 לפנה"ס), בגיל 23/24 כשנבחר לכהונת אידיל קורילי (213 לפנה"ס), וכן שבגיל 27 כבש את העיר קרתגו החדשה בהיספניה (209 לפנה"ס). אם כן, סביר להניח שהוא נולד בשנים 236/235 לפנה"ס. בדרך כלל מקובל לקבוע את תאריך לידתו בשנת 236 לפנה"ס.
סקיפיו היה בנם הבכור של פובליוס קורנליוס סקיפיו, פראיטור וקונסול ושל אשתו פומפוניה, שהייתה בת למשפחה מוערכת מקרב הפלבאים. היה לו אח גדול, לוקיוס קומליוס סקיפיו אסייתיקוס, וחבר ילדות בשם גאיוס ליליוס, ששירתו עמו בצבא ושההיסטוריון פוליביוס הסתמך על עדותם כאשר כתב על חייו ודמותו של סקיפיו לאחר מותו.
המשפחה המורחבת של סקיפיו הייתה ממוצא פטריקי, שרבים מבניה מילאו תפקידים ציבוריים רמים ביותר ברפובליקה הרומית כבר מראשית ימיה של רומא (החל משנת 509 לפנה"ס). הסבא רבא שלו היה לוקיאנוס קומליוס סקיפיו בארבטוס, שכיהן כקנסור בשנת 280 לפנה"ס. דודו גנאיוס קורנליוס סקיפיו קאלבוס, שירת כקונסול בשנת 222 לפנה"ס; אביו שירת כקונסול גם כן 4 שנים אחריו בשנת 218 לפנה"ס, ואחיינו של סקיפיו פובליוס קורנליוס סקיפיו נאסיקה שירת כקונסול בשנת 191 לפנה"ס. באותה תקופה משפחות האצולה ששלטו ברפובליקה הרומית היו מחולקות לפלבאים ולפטריקים בהתאם למוצאן, והיה נהוג שהפטריקים (האריסטוקרטיה הוותיקה, שמוצאם של אבותיה בראשית ימיה של הרפובליקה הרומית) יזכו להעדפה בקבלת משרות ציבוריות. לפיכך, אין זה מפתיע שסקיפיו הגיע ממשפחה בעלת השפעה רבה בעשייה הציבורית, שכן הם היו בעלי ייחוס מועדף.
הקורנליי נחשבו בין 6 משפחות הפטריקים החשובות ביותר ברומא, ביחד עם המאנליי, הפאביי, האמיליי, הקלאודיי והואלאריי. ככל הנראה בימיו של סקיפיו אפריקנוס הגיעה המשפחה לשיא יוקרתה ומעמדה, זאת הודות לפועלו של סקיפיו וכן של אחיו לוקיוס קורנליוס סקיפיו אסייתיקוס.
שירות צבאי מוקדם
סקיפיו נטל חלק במלחמה הפונית השנייה נגד קרתגו מגיל צעיר. הוא ניצל מסדרת התבוסות שהנחיל חניבעל לרומאים בשלבים הראשונים של המלחמה, טיקינוס, טרביה וקאנאי. בגיל 17 או 18 בלבד, הוא פיקד על כוח פרשים קטן במהלך קרב טיקינוס, וחילץ את אביו, הקונסול פובליוס קורנליוס סקיפיו, שהוקף על ידי פרשים קרתגיים ונפצע קשה, באמצעות תקיפה נועזת של פרשי האויב. שנתיים לאחר מכן, בקרב קאנאי, שימש סקיפיו כטריבון צבאי, והיה אחד מהקצינים הבודדים, שהצליחו להיחלץ משדה הקרב לאחר התבוסה הרומאית המוחלטת.
סקיפיו הצעיר, יחד עם הטריבון אפיוס קלאודיוס פולכר, תפס פיקוד על כוח של כ-4,000 חיילים רומיים, שחמקו מטבעת הכיתור הקרתגית בלילה שלאחר הקרב, והצליחו להגיע לעיר קאנוסיום (קאנוסה). לפי ליוויוס, סקיפיו שמע שקבוצה של קצינים פטריקיים צעירים במחנה הרומי, בראשות לוקיוס קיקליוס מטלוס, שוקלים להימלט עם שרידי הצבא מאדמת איטליה, להציע את שירותם לשליטים זרים כשכירי חרב, ולנטוש את רומא לגורלה. הוא אסף את נאמניו, הפתיע את הקושרים במשכנו של מטלוס, והכריח אותם באיומי חרב להישבע, שלא יערקו מהמשך המערכה נגד חניבעל . סקיפיו עצר את קבוצת הקושרים, יצר קשר עם הקונסול גאיוס טרנטיוס וארו, שניצל מהתבוסה בקאנאי, וחבר עם הכוח שבפיקודו
הסנאט הרומאי סירב לשאת ולתת עם חניבעל לאחר התבוסה בקרב קאנאי, למרות האבדות הכבדות שספגה רומא בשנים הראשונות של המלחמה (כחמישית מהגברים הכשירים לשירות בצבא הרומאי), והמלחמה נמשכה.
בשנת 213 לפנה"ס, בהיותו בגיל 24 בלבד, נבחר סקיפיו לתפקיד אידיל, יחד עם אחיו לוקיוס, למרות התנגדות הטריבונים של הפלבס, ובכך הפך למגיסטרט הצעיר ביותר שהורשה להיכנס לסנאט. שלוש שנים לאחר מכן, לאחר תבוסת שני הצבאות הרומיים בקרב באיטיס בצפון חצי האי האיברי, הוא כבר נחשב ראוי לקבל את הפיקוד על הצבא הרומאי בצפון חצי האי האיברי, ולנהל את המערכה נגד קרתגו בהיספניה.
המערכה בהיספניה
בשנת 211 לפנה"ס, נהרגו אביו של סקיפיו, פובליוס, ודודו, גנאוס קורנליוס סקיפיו קאלווס, וצבאותיהם הושמדו בשני קרבות מקבילים כנגד הצבאות הקרתגיים בחצי האי האיברי, שהסתייעו בפרשים נומידיים בפיקוד הנסיך הנומידי מסיניסה (Massinissa). שנה לאחר מכן הציע סקיפיו את מועמדותו לפיקוד על הצבא החדש, שהסנאט הרומאי החליט לשלוח להיספניה, כדי לתגבר את שרידי הצבא הרומי שהגנו על השטח מצפון לנהר אברו. לפי תיאורו של ליוויוס, למרות גילו הצעיר של סקיפיו, הוא נבחר פה אחד על ידי אספת העם הרומית לפקד על המערכה בהיספניה עם סמכות של פרוקונסול. ליוויוס אף כותב, כי סקיפיו היה היחיד שהציג את מועמדותו לקבלת תפקיד, משום שאף אחד אחר לא העז לקחת את האחריות לניהול המערכה נגד קרתגו בהיספניה לאחר התבוסה הניצחת שנחל הצבא הרומאי שם.
כאשר הגיע סקיפיו הצעיר להיספניה (210 לפנה"ס), כל היספניה מדרום לנהר אברו נמצאה תחת שלטון קרתגי. אולם הצבא הקרתגי בהיספניה לא נמצא תחת פיקוד אחיד, אלא תחת פיקוד שלושה מצביאים שונים - עזרובעל ומאגו ברקה (אחיו של חניבעל) ועזרובעל גיסקו - שהיו מסוכסכים ביניהם, וצבאותיהם היו מרוחקים זה מזה. כמו כן, קרתגו הייתה עסוקה באותה עת בדיכוי מרידות מקומיות ביבשת אפריקה.
סקיפיו קיבל תחת פיקודו צבא שכלל כעשרת אלפים רגלים ואלף פרשים. בסתיו 210 הוא נחת עם צבאו באמפוריה, מדרום להרי הפירנאים, וחבר עם שרידי הצבא הרומאי בהיספניה, כ-8000 חיילים, שחנו בטאראקו (כיום טרגונה). הוא ניצל את חורף 210/209 לפנה"ס (עונה בה בדרך כלל לא נוהלה לחימה), כדי לאמן היטב את צבאו, ולרכוש בעלי ברית בקרב השבטים האיבריים המקומיים. באביב שנת 209 לפנה"ס ביצע סקיפיו את הפעולה המשמעותית הראשונה שלו כמצביא. הוא השאיר כוח קטן שמנה כ-3,000 חיילים מצפון לנהר אברו, ולקח את הרוב המכריע של צבאו, שכלל בשלב זה גם בעלי ברית איברים רבים והגיע לכדי כ-25 אלף רגלים וכ-2,500 פרשים, למסע מזורז דרומה לכיוון נמל קרטחנה (קרתגו החדשה), ששימש אחד מהבסיסים החשובים של קרתגו בחצי האי האיברי. הנמל, שנוסד על ידי קרתגו כ-20 שנה קודם לכן (228 לפנה"ס), נמצא בדרום-מזרח ספרד, עמוק בתוך שטח השליטה הקרתגי, וההתקפה עליו הייתה הימור נועז של המצביא הרומי הצעיר. במקביל לצבא הרומאי נשלח גם כוח צי, בפיקודו של גאיוס ליליוס, הלגאטוס של סקיפיו, להצטרף להתקפה על קרטחנה, ולתקוף אותה מכיוון הים.
המהלך הנועז והמהיר של סקיפיו הפתיע לחלוטין את המפקדים של הצבאות הקרתגיים בחצי האי האיברי, שלא הספיקו לבוא לעזרת קרטחנה. לאחר מסע מזורז של למעלה מ-450 ק"מ הגיע צבאו של סקיפיו אל העיר, והטיל עליה מצור. כיבוש נמל קרטחנה לא היה משימה פשוטה, שכן הוא נבנה על חצי אי סלעי, שהיה מוקף כמעט מכל עבריו בים (מכיוון דרום ומזרח) ובלאגונה רחבה (מכיוון צפון ומערב), ומחובר ליבשה באמצעות לשון יבשה צרה ברוחב כ-400 מטר בלבד, ולכן קל היה להגן עליו. חיל המצב הקרתגי כלל כאלף חיילים בסיוע כ-2,000 תושבים מקומיים, שצוידו בנשק ממחסני העיר.
מיד לאחר הגעתו לקרטחנה הורה סקיפיו לצבאו להקים מחנה מבוצר על הבסיס של לשון היבשה, כדי לנתק את העיר מסביבתה, ודאג לאבטח את צידו החיצוני (שפנה לכיוון היבשה) באמצעות גדר כלונסאות וחפיר כפול. למחרת הוא פתח במתקפה על הנמל המבוצר והצליח להשלים את כיבושו תוך כ-12 שעות בלבד. בשלב ראשון, משך סקיפיו את מגיני העיר אל מחוץ לחומות באמצעות ביום נסיגה מדומה, ואז תקף אותם בכוחות עדיפים, גרם להם אבדות כבדות, וניהל מרדף נמרץ כל כך אחרי הקרתגים הנמלטים, עד שהיה קרוב לפרוץ אל תוך העיר. לאחר שההתקפה הרומאית הראשונה על העיר נהדפה, ארגן סקיפיו את כוחותיו מחדש, ופתח במתקפה נוספת, הפעם בחזית רחבה, על קטע החומה שהגן על הגישה אל העיר מכיוון לשון היבשה, כדי לרתק לשם את תשומת הלב של המגינים. במקביל הוא שלח בחשאי כוח של כ-500 רגלים לתקוף את העיר דרך הלאגונה, שמצפון לה. מתיחקור דייגים מקומיים הוא ידע, שבזמן השפל גובה פני המים בלאגונה יורד מאוד, ומאפשר לחיילים לחצות אותה רגלית. לכן הוא המתין עד לשעות הערב (בהם השפל מגיע לשיאו) לפני שפתח במתקפה. הכוח שהעפיל על החומות מכיוון הלאגונה כמעט לא נתקל בהתנגדות, הוא התקדם לאורך החומה וטיהר אותה מהאויב, ולאחר מכן תקף מהעורף את הקרתגים, שהגנו על שער העיר הפונה ליבשה, ואיפשר לכוח הרומי העיקרי להשתלט עליו לפרוץ אל תוך העיר. הכוחות הרומאים זרמו אל תוך העיר והשתלטו עליה במהירות. סקיפיו הורה לכוחותיו לערוך טבח בתושבי העיר, כדי לזרוע פחד בקרבם ולשבור את התנגדותם, אך מיד לאחר שצבאו השלים את ההשתלטות על העיר, והכניע את הכוח הקרתגי שהחזיק במצודה הפנימית (האקרופוליס), פקד להפסיק את הטבח.
סקיפיו השיג מטמון עשיר של ציוד מלחמה, נמל מעולה ובסיס מבצעים. גישתו ההומנית של סקיפיו כלפי אסירים ושבויי מלחמה בהיספניה עזרה להציג את הרומאים ככוח משחרר ולאו דווקא כוח כובש, על אף שבפועל זה מה שהם היו. ליוויוס מספר סיפור על שבייתה של אשה יפה בידי כוחותיו של סקיפיו, אשר הציעו אותה לסקיפיו כשלל מלחמה בתום הקרב. סקיפיו נדהם מיופייה אולם כאשר גילה שהיא מאורסת למנהיג הקלטו-איברי אלוציוס החזירה לארוסה יחד עם הכופר אותו הציעו הוריה כפדיון שבוי.
על אף תיאורו האוהד של ליוויוס את אופיו המוסרי של סקיפיו, אין להתעלם מהאינטרס שהיה לסקיפיו לנהוג באופן זה. סקיפיו ידע שהסנט הרומי שקוע כולו ככולו במערכה באיטליה ושאין לו סיבה לצפות לתגבורת. אי לכך, הבין סקיפיו שעליו לחזק את קשריו עם השבטים המקומיים על-מנת להשיג ציוד ואספקה להמשך הלחימה. הארוס של האישה השבויה, באופן טבעי, נתן את נאמנותו לסקיפיו ורומא לאחר מקרה זה.
באביב שנת 208 לפנה"ס נלחם סקיפיו בקרב הגדול והמתוכנן הראשון שלו (סט-פיס-באטל). הוא יצא לקראת צבאו של עזרובעל, שהופתע ולא היה מוכן לעימות, ודחק אותו ממקומו בבאיקולה במעלה נהר הגוואדלאקיוויר, שם הקים עזרובעל מחנה והמתין לבואו של צבא קרתגי נוסף. סקיפיו חשש שצבאות שני המצביאים הנוספים מאגו וגיסקו, עלולים לכתר את צבאו, ולכן תכנן להשמיד במהירות את אחד הצבאות ובכך להרוויח לעצמו זמן להתמודדות עם השניים האחרים כל אחד בתורו. עם הגעתו תקף סקיפיו את קו העמדות הקרתגי והכוחות הקרתגים המובסים נסוגו אל המחנה. כעת הקים מחנה משלו מול זה של עזרובעל.
על פי פוליביוס, המתין סקיפיו יומיים, אך מחשש לכיתורו בידי הצבאות הקרתגיים הנוספים החליט לבסוף לעלות על מחנהו של עזרובעל. עזרובעל ראה שלא יוכל לעמוד בפני הצבא הרומי, והחליט לסגת. הוא הוציא לקראת הרומאים את כוחותיו הקלים, ואלה ספגו את המתקפה הרומית. סקיפיו פיצל את עיקר צבאו בינו ובין גאיוס ליליוס, ובמקביל למתקפה החזיתית של כוחותיו הקלים הובילו השניים מתקפה כפולה על אגפי הקרתגים. הכוחות הקרתגים נשברו והובסו, אך לחימתם אפשרה לעזרובעל לחצות את הנהר עם שני שלישים מצבאו, פיליו ועיקר האספקה.
תאוריה רווחת המספקת תשובה אפשרית לחוסר יכולתו של סקיפיו לעצור את עזרובעל גורסת כי סקיפיו שם מעייניו אך בהגנה יעילה על ספרד ולא שאף להיגרר למערכה ארוכה אל תוך ההרים שהייתה עלולה לסכן מטרה זו. אחרים גורסים שהחיילים הרומים עסקו רבות בביזת המחנה הקרתגי, ובשל כך היה קשה לאסוף אותם יחד על מנת לצאת למרדף אחרי עזרובעל. ההסבר הסביר ביותר מנקודת מבט אסטרטגית היא חששו של סקיפיו להילכד בין כוחותיו של עזרובעל לבין אחד משני הכוחות האחרים המצויים באזור, אשר לשניהם הייתה עליונות מספרית עליו. מספר ימים לאחר תבוסתו של עזרובעל, מאגו וגיסקו התכנסו יחדיו אל מול הכוחות הרומים, דבר שמעלה את התהייה, מה היה קורה אילו היה סקיפיו רודף אחר עזרובעל.
אחר שהכניע מספר ראשי שבטים מקומיים וחיזק את כוחו באיבריה, נערך סקיפיו בשנת 206 לפנה"ס לקרב גדול נוסף עם צבאותיהם של מאגו ועזרובעל גיסקו, שבינתיים תוגברו מאפריקה וגייסו שכירים איברים רבים. עם הגיעו של סקיפיו יצאו מאגו ומסיניסה לקראתו במתקפת פרשים, במטרה להפתיע את הרומאים בעודם בונים את מחנם, אולם סקיפיו צפה זאת ותקף אותם מן המארב, והפרשים הקרתגים נהדפו. בימים הבאים ערכו הצבאות את כוחותיהם זה מול זה. סקיפיו ערך את צבאו במתכונת הרומית הרגילה, כשהלגיונות במרכז ובעלי הברית האיברים באגפים. הקרתגים נערכו בהתאם, כשכוחותיהם הכבדים מלוב במרכז, ולצידם בעלי הברית האיברים. מספר הפרשים בשני הצבאות היה דומה, אך לרשות הצבא הקרתגי עמדו גם כמה עשרות פילים.
ביום הקרב יצא סקיפיו לקראת הקרתגים עם אור ראשון, כשהפעם ערך את בעלי בריתו במרכז, ואת הלגיונות באגפיהם. הפיקוד הקרתגי מיהר לערוך את הצבא כתמול שלשום, ומשהבחינו בארגונו של החדש של הצבא הרומי היה זה מאוחר מדי להערכות מחודשת. הלגיונות הרומים באגפים ריסקו את הכוחות האיברים שכנגדם, בעוד בעלי בריתם של הרומאים נמנעו ממגע עם המרכז הקרתגי למולם, וכך ריתקו אותו למקומו. המרכז הקרתגי הכבד, שנמנעה ממנו ארוחת הבוקר עם היציאה החפוזה אל הקרב, סבל כעת גם מנסיגתם המבוהלת של הפילים שבאגפים, ולבסוף החל לסגת לעבר המחנה. לכף ציפה המצביא הרומי, והורה על מתקפה מכל העברים, והנסיגה המאורגנת הפכה למנוסת בהלה. הקרתגים איבדו בקרב איליפה כחמישים אלף חיילים, הרוגים ושבויים, וכוחה קרתגו בהיספניה נשבר סופית. הפעם ניהל סקיפיו מרדף מוצלח אחרי עזרובעל (גיסקו) הנסוג, וגם שארית הצבא הקרתגי, כ-6000 חיילים, נכנעה לבסוף. עזרובעל ומאגו הצליחו לברוח ועזבו את היספניה. הראשון שב לאפריקה, ואילו השני ניסה לשווא להשתלט מחדש על קרטחנה מן הים, ולאחר כישלונו נחת בצפון איטליה והמשיך את הלחימה מעמק הפו. למרות מאמציו, גם הוא לא הצליח לחבור אל אחיו חניבעל.
אחרי שהושלם כיבוש היספניה, כשברקע השאיפה לתקוף את קרתגו באפריקה, נסע סקיפיו לצפון אפריקה להיוועד עם השליטים הנומידים סיפקס (Syphax) ומסיניסה. נומידיה הייתה בעלת חשיבות רבה לקרתגו בהספקת כוחות הן כשכירי חרב והן כבעלי ברית. סקיפיו הצליח להשיג את תמיכתם של שני השליטים. מאוחר יותר שינה סיפקס את דעתו, נשא לאישה את האצילה הקרתגית היפהפייה סופוניסבה, ביתו של עזרובעל גיסקו, ונלחם לצד קרוביו הקרתגים נגד מסיניסה וסקיפיו באפריקה.
בשובו להיספניה דיכא סקיפיו התקוממות שפרצה בקרב השבטים האיברים והקלטיברים. אחד מלגיונותיו התמרד מעבר לאברו, וסקיפיו שבה את מפקדיו, הלקה אותם והוציאם להורג. בהמשך שנת 206 השלים את כיבושה של היספניה בהשתלטות על גאדס, ואחרי כן ויתר על פיקודו בספרד ושב לרומא.
המערכה באפריקה
ב-205 לפני הספירה, נבחר סקיפיו פה אחד לתפקיד קונסול בעודו רק בן 31, אף על פי שהדבר היה מנוגד למקובל לפי מסלול המשרות ברומא. סקיפיו התעתד לצאת לאפריקה, אולם חלק מאנשי הסנאט הרומי, אשר קינאו בהצלחתו, טרפדו זאת והרשו לו ללכת לסיציליה בלבד וללא צבא. אף על פי כן, החל סקיפיו לגייס צבא מתנדבים בעת שהותו בסיציליה. סקיפיו רצה לערוך את המלחמה באפריקה, ושמו המפורסם משך מתנדבים רבים לצבאו מכל רחבי איטליה. רבים ממתנדבים אלו היו השורדים מאסון קאנאי, שהיו להוטים להוכיח מחדש את ערכם כחיילים. סקיפיו הפך את סיציליה למחנה אימונים צבאי.
בתקופה הזו, הוגבלה תנועתו של חניבעל לבוהן הדרום-מערבי של איטליה. בעת שהייתו בסיציליה ניצל סקיפיו הזדמנות ולכד את נמל לוקרי מידי חניבעל.
סקיפיו הבין שעליונותם של הקרתגים ובמיוחד של הנומידים בלחימת הפרשים יכולה להוכיח עצמה כהרת אסון כלפי הלגיונות הרומים אשר מורכבים ברובם מחיל רגלים. אנקדוטה אחת מספרת שסקיפיו לחץ על כמה מאות מבני האצולה הסיציליאנים ליצור חיל פרשים. הסיציליאנים התנגדו לדרישה זו ומחו באופן נמרץ. סקיפיו קיבל את הוצאתם מהכלל בתנאי שיספקו סוס, ציוד ורוכב מחליף בשביל הצבא הרומי. בדרך זו, סקיפיו יצר גרעין קשה של פרשים בשביל המערכה באפריקה.
הסנאט הרומי שלח ועדת בדיקה לסיציליה לבחון את התקדמותו של סקיפיו בגיוס הצבא, וזו מצאה את סקיפיו עומד בראש צבא מאומן ומצויד היטב. סקיפיו לחץ על הסנאט לאשר לו מעבר לאפריקה. השמרנים בסנט הרומי, אשר הובלו על ידי פאביוס מאקסימוס 'המתמהמה', התנגדו למשימה זו. פאביוס חשש עדיין מכוחו של חניבעל וראה בכל משימה לאפריקה סיכון רב ובזבוז למאמץ המלחמתי. ברומי עוד זכרו את הפלישה הרומית הרת האסון שהוביל הקונסול מרקוס אטיליוס רגולוס במלחמה הפונית הראשונה, והסתיימה באובדן הצבא והצי, ונפילת הקונסול בשבי. סקיפיו היה בעמדה לא נוחה גם בשל הבוז שסנטורים אחדים חלקו לו בשל טעמו הפרו-הלני באומנות, כגון דברי מותרות ופילוסופיה.
כל מה שסקיפיו הצליח להשיג, זו הרשאה לעבור מסיציליה לאפריקה אם הדבר יתאים לאינטרסים רומאיים, אולם ללא תמיכה כלכלית או צבאית. בהוראת הוועדה, סקיפיו שט ב-204 לפנה"ס, נחת ליד אוטיקה (Utica) והטיל עליה מצור. עם הגיעו חבר אליו מסיניסה עם פרשיו הנומידים.
בינתיים, קרתגו הבטיחה את ידידותם של המלך הנומידי סיפקס (Syphax), וזה נלווה אל עזרובעל גיסקו. התקדמותם משכה את סקיפיו לזנוח את המצור על אוטיקה ולנחות על החוף בין אוטיקה לקרתגו. ב-203 לפנה"ס, הוא השמיד את הכוחות המשולבים של הקרתגים והנומידים על ידי התקדמות חשאית וערמומית והצתת המחנות שלהם קצת לפני השחר, דבר שיצר בהלה ובלבול והוביל למנוסה של הכוחות המשולבים, אשר ברובם נהרגו על ידי צבאו של סקיפיו. על אף שזהו אינו קרב סדור, גם ליוויוס ופוליביוס מעריכים שמצבת ההרוגים בהתקפת יחיד זו עלתה על 40,000 מתים מבין הקרתגים והנומידים, ועוד רבים שנפלו בשבי.
היסטוריונים באופן גס, נוטים להיות אחידים בשבחיהם על מהלך זה. פוליביוס אמר "מכל התימרונים המבריקים שסקיפיו ביצע, נראה שמהלך זה היה המבריק וההרפתקני ביותר מכולם". מצד שני, אחד מההיסטוריונים הראשיים של חניבעל, תיאודור אייראוט דודג', קצין אמריקאי והיסטוריון צבאי 1842–1902, מרחיק לכת ומציע שהתקפה זו נבעה מפחדנות והשפיעה לא יותר ממשקלו של עמוד על כלל האירועים בסיכומם, למרות העובדה שמתקפה זו הבטיחה את המצור על אוטיקה והוציאה באפקטיביות את סיפקס אל מחוץ למלחמה. האירוניה בהאשמותיו של דודג' על פחדנותו של סקיפיו, היא שהתקפה זו משקפת עקבות של אופן הפעולה החביב על חניבעל - מתקפת הפתע.
לאחר שתוגברו על ידי 4,000 חיילים קלטיברים ותיקים, יצאו שוב עזרובעל וסיפאקס לקרב. מאמציו של סקיפיו בחיזוק פרשיו נשאו כעת פרי, והמצביאים הקרתגיים הוכו מכה ניצחת, זו הפעם השנייה, על ידי סקיפיו ומסיניסה בקרב המישורים הגדולים.
עזרובעל שב לקרתגו ושם שלח יד בנפשו, כדי לא לעמוד למשפט העם. סיפאקס נמלט אל ממלכתו, וסקיפיו שחרר את שני סגניו, לליוס ומסיניסה, לרדוף אחריו. השניים הביסו את צבאו בקרב קירטה וכבשו את ממלכתו. סיפאקס נלקח בשבי לרומא, וסופוניסבה אשתו התאבדה בבליעת רעל. כך הבטיח סקיפיו את הכתרתו של בן בריתו מסיניסה כמלך הנומידים. קרתגו, ובמיוחד חניבעל עצמו, סמכו זמן רב על הפרשים הטבעיים המעולים של נומידיה, אך אלה עברו כעת להילחם לצד רומא.
המערכה נגד חניבעל
קרתגו, שאיבדה את צבא השדה האחרון שברשותה, ננטשה על ידי בעלי בריתה באפריקה, ועמדה בפני התקפה של צבא רומאי חזק ומנוסה, החלה במשא ומתן דיפלומטי עם נציגי רומא. במקביל נקראו חניבעל ומאגו לשוב בדחיפות מאיטליה לצפון אפריקה, כדי להציל את קרתגו. באמצעות הפלישה לצפון אפריקה הצליח סקיפיו להשיג מטרה, שכל המפקדים הרומיים שקדמו לו נכשלו בה - לאלץ את חניבעל לנטוש את מאחזו בדרום איטליה לאחר 15 שנות לחימה על אדמת איטליה (218-203 לפנה"ס). במסגרת המשא ומתן דרש סקיפיו את פינוי איטליה, וויתור מלא על היספניה ואיי הים, הכרה במסיניסה כמלך הנומידים ובאוטונומיית השבטים הלובים, החזרת כל שבויי המלחמה והעריקים הרומאיים, הסגרת הצי הקרתגי למעט 20 ספינות, ופיצויים לרומא בגובה 5000 טלנטים. למרות התנאים הקשים שמחקו את עצמתה הימית של קרתגו והגבילו מאוד את פעולתה באפריקה, הסכימו הקרתגים לקבלם, והוסכם על שביתת נשק, אולם עם בואו של חניבעל לאפריקה נערכו הקרתגים לחדש את המלחמה.
כוחותיו של חניבעל כללו 36–58 אלף רגלים וכ-4,000 פרשים (כולל כ-15 אלף חיילים אותם הביא עמו מאיטליה), בסיוע 80 פילי מלחמה. כוחותיו של סקיפיו כללו (לפי מקורות שונים) 29-34 אלף רגלים ו-5,500-8,700 פרשים, כולל 6,000 רגלים ו-4,000 פרשים נומידיים, שהביא עמו מסיניסה. בעוד צבא חניבעל נהנה מעדיפות בכוח הרגלים, צבאו של סקיפיו נהנה מעדיפות בפרשים. שני הצבאות נפגשו במישור בין קרתגו לאוטיקה (Utica), ב-19 באוקטובר שנת 202 לפנה"ס.
לפני הקרב, נעשה ניסיון נוסף למשא ומתן שיסיים את המלחמה בדרכי שלום, ושני המצביאים נפגשו. על אף ההערכה ההדדית בין שני המצביאים, המשא ומתן נכשל. סקיפיו הציב בפני חניבעל את תנאי השלום שהוסכמו קודם לכן בין קרתגו לרומי, וחניבעל הסכים לכל התנאים פרט לפירוק הצי והסגרת העריקים. הדבר שם קץ למשא ומתן, כיוון שמלכתחילה הסכים סקיפיו לשלום רק אם חניבעל יציע יותר, והוא הציע פחות.
קרב זאמה
את פרשיו הציב חניבעל באגפים, ואת הפילים פרס לפני צבאו. נדמה שתוכניתו הייתה פשוטה: התקפה מאסיבית של פילי מלחמה, שנועדה ליצור פרצות בקו החזית הרומאי ולגרום לפאניקה, אשר תנוצל על ידי הרגלים שלו בסיוע הפרשים לצורך הכרעת הקרב.
במקום לסדר את כוחותיו בתבנית לוח השחמט המקובלת בצבא הרומי (כאשר המאניפולים של הקו השני מוצבים מאחרי הרווחים בין המאניפולים בקו הקידמי), סקיפיו החליט למקם את המאניפולים (מניפולוס; יחידה צבאית רומית המורכבת מ-60–120 לוחמים) שלו בשורה עורפית, ובכך יצר מעברים פתוחים לכל עומק המערך של הלגיונות שלו. הייתה זו טקטיקה שנועדה להתמודד עם פילי המלחמה הקרתגים, ולמנוע מהם לשבש את המערך הרומאי. עם הערכות זו של צבא סקיפיו, כשהפילים של קרתגו הסתערו, הם נתקלו במלכודות שהונחו בקפידה לפני הקווים הרומיים, ובחצוצרנים רומיים שהבריחו ובלבלו חלק משמעותי מהפילים. בנוסף, פילים רבים תועלו לעבור באופן בלתי מזיק דרך המעברים בקווים של הלגיונות, על ידי הווליטים (חי"ר קל) ולוחמים אחרים.
רמחים רומיים עשו עבודה אפקטיבית, והמלכודות החדות גרמו לאי-סדר בפילים. חלקם היו כה מבולבלים עד שהסתערו בחזרה לתוך קווי הצבא הקרתגי, וגרמו שם למהומה בעיקר בקרב הפרשים של חניבעל. החי"ר הרומי נבהל מהפילים, אך הנומידים בפיקוד מסיניסה והפרשים של גאיוס לליוס, שנהנו מעליונות מספרית ואיכותית, החלו בהנסת פרשי האויב משדה הקרב. שני מפקדי הפרשים רדפו אחר הפרשים הקרתגים והשאירו את הרגלים משני הצדדים להילחם זה בזה.
הקרב בין כוחות הרגלים של הצדדים היריבים היה אכזרי ועקוב מדם, והתנהל ללא הכרעה. בתחילה הדפו הקרתגים את אויביהם לאחור, אולם אז תוגבר הקו הרומאי הראשון בחיילים מן הקו השני. הקו הקרתגי הראשון הובס, וחייליו נסוגו לאחור בתקווה למצוא מקלט מאחרי הקו הקרתגי השני, אך החיילים בקו השני לא אפשרו להם לעבור דרכם, אם מחשש שפתיחת השורות תשבש את מערכם ואם משום שחניבעל הורה על כך מפורשות. חלק מהנמלטים ניסו להבקיע לעצמם דרך בלחימה, והשאר פנו ימינה ושמאלה והגדילו את רוחב החזית הקרתגית. כעת קידם חניבעל את הקו השני, אך גורלו דמה לזה של הקו הראשון וסקיפיו הביס גם אותו.
לאחר שהובסו שני הקווים הראשונים בצבאו של חניבעל נערכו הלגיונות מחדש בקו ארוך אחד (בניגוד ל-3 הקווים המסורתיים) במטרה להשתוות לאורך הקו הקרתגי. צבאו של סקיפיו צעד לעבר הקו הקרתגי האחרון, שהורכב מוותיקי צבא איטליה של חניבעל, שעדיין לא נטלו חלק בקרב. ההתנגשות הסופית הייתה קשה, והוכרעה רק כאשר כוחות הפרשים של סקיפיו אפריקנוס חזרו מהמרדף אחרי הפרשים הקרתגים, והסתערו על עורפו של הצבא הקרתגי. צבאו של חניבעל, שהותקף במקביל מחזיתו ומעורפו, הובס והתפורר, באופן המזכיר את שאירע לצבא הרומאי בשלבי הסיום של קרב קאנה.
לאחר הקרב
אישים בולטים רבים בסנאט הרומאי, ובמיוחד קאטו, ציפו מסקיפיו להחריב כליל את קרתגו לאחר הניצחון, אולם סקיפיו הסתפק בהכתבת תנאי כניעה ששימרו את עצמאותה של קרתגו בענייני פנים, אף שהיו חמורים בהרבה מקודמיהם. כעת נתבעה קרתגו להעביר למסיניסה שטחים רבים באפריקה, לפצות את רומא בעשרת אלפים טלנטים בתשלומים למשך 50 שנה, להסגיר את הצי פרט לעשר ספינות, למסור מאה בני ערובה מאצילי העיר, ולא לפתוח במלחמה ללא אישור מרומא. בלית ברירה קיבלה קרתגו את ההסכם, שהפך לביטוי המתאר הסכם שלום שאינו הוגן (שלום קרתגו). התנאים הקשים הפכו את קרתגו לתלויה ברצונה של רומא וחשופה לפגיעות שכניה, מה שהוביל לבסוף לפרוץ המלחמה הפונית השלישית וחורבנה של קרתגו.
בהסכמת סקיפיו הותר לחניבעל להפוך למנהיג אזרחי בקרתגו, הסכמה שמשפחת קאטו לעולם לא שכחה לו. בניגוד למתינותו היחסית מול קרתגו, נהג סקיפיו באכזריות כלפי עריקים רומיים ולטיניים, ששירתו בצבאו של חניבעל - הלטינים נענשו בעריפת ראש והאזרחים הרומיים נצלבו.
חזרה לרומא
בהגיעו לרומא התקבל סקיפיו בטריומף ביחד עם הכינוי (היה זה מקובל להעניק שם רביעי לאזרח רומי, שניתן כתואר כבוד) "אפריקנוס". הוא סירב לביטויי כבוד נוספים שאנשים התעקשו להעניק לו, למשל קונסול לכל החיים ודיקטטור. בשנת 199, סקיפיו נבחר לקנסור ולמספר שנים אחר כך הוא חי בשלווה ולא השתתף בפוליטיקה. ב-193, סקיפיו היה אחד חברי ועדה שנשלחה לאפריקה כדי ליישב את המחלוקת בין מסיניסה לבין קרתגו. הוועדה לא הצליחה בכך. ייתכן שאת הכישלון יש לייחס לכך שחניבעל, בשירותו של אנטיוכוס השלישי מסוריה, בא לקרתגו כדי לאסוף כוחות להתקפה חדשה על איטליה. ב-190, כשרומא הכריזה מלחמה נגד אנטיוכוס השלישי, הציע סקיפיו שיחבור לאחיו לוקיוס קורנליוס סקיפיו אסיאטיקוס אם הסנאט יפקיד בידיו את הפיקוד העליון. שני האחים הביאו את המלחמה לסיום בניצחון מכריע בקרב מגנסיה ( חבל ארץ ביוון התיכונה, הנקרא על שמם של המגנטים, בני שבט יווני קדמון שהשתתף במלחמת טרויה), באותה שנה.
פרישה
אויביו הפוליטיים של סקיפיו, בהובלת מרקוס פורקיוס קאטו קנסוריוס הידוע כ"קאטו הזקן" לו מיוחסת האימרה "מלבד זאת אני סבור שיש להרוס את קרתגו", התקדמו בזירה הפוליטית בהיעדרו. כשהסקיפיונים שבו לרומא, שני טריבונים העמידו לדין (שנת 187) את לוקיוס (אח של סקיפיו) באשמת מעילה שעיקרה, שימוש לא הוגן בכסף שהתקבל מאנטיוכוס. בעת שלוקיוס הציג את ספרי החשבונות שלו, אחיו חטף אותם בכוח מידיו, קרע אותם לגזרים, והשליכם על רצפת בית הסנאט. פובליוס (סקיפיו) לכאורה שאל את בית-המשפט (הכוונה לנוכחים במשפט) מדוע הם מתעניינים כיצד 3,000 טלאנטים בוזבזו וככל הנראה אינם מתעניינים כיצד 15,000 טלאנטים נכנסו לקופת המדינה (זה הסכום שאנטיוכוס שילם לרומא אחרי שהובס על ידי לוקיוס). המעשה המתנשא הזה גרם לתחושת בושה בקרב התביעה, ונראה שההאשמות נגד לוקיוס בוטלו, אף על פי שלוקיוס שוב יתבע, ובפעם הזו הורשע, אחרי מותו של פובליוס.
סקיפיו עצמו הואשם אחר-כך (185) ששוחד על ידי אנטיוכוס. בכך שהזכיר לאנשים שזהו יום השנה לניצחונו בזאמה, הוא גרם להתפרצות של התלהבות לטובתו. ההמון התאסף סביבו וליווה אותו לקפיטול, שם הם הודו לאלים וביקשו מהם להעניק לרומא עוד אזרחים כמו סקיפיו. למרות התמיכה העממית לה זכה סקיפיו, היו ניסיונות מחודשים להביאו למשפט, אך ניסיונות אלה הוכשלו על ידי חתנו לעתיד טיבריוס סמפרוניוס גרקכוס, הבכיר. ככל הנראה, היה זה המעשה הזה אשר הביא את סקיפיו להציע את ביתו הצעירה קורנליה אפריקנה מינור (אז בת 5) לגרקכוס, המבוגר ממנה במספר עשורים. (אין סימוכין מהתקופה למאורע זה; מה שידוע זה שגרקכוס נשא את קורנליה, כשהייתה בת 18 לערך, ב-172).
אפריקנוס פרש לביתו בכפר בליטרנום, אשר בחופה של קמפניה. הוא חי שם בשארית חייו, וגילה גדלות-נפש בכך שניסה למנוע את חיסולו של חניבעל הגולה. הוא מת, קרוב לוודאי, ב-183 (השנה והתאריך המדויקים אינם ידועים) בגיל 53 בערך. מותו, כך נאמר, היה בנסיבות חשודות. ייתכן שהוא מת בשל השפעה חוזרת ונשנית של קדחת אשר תקפה אותו בקצרה במערכה של שנת 190, או שהוא שם קץ לחייו מסיבות שאינן ידועות. נאמר עליו שדרש להיקבר הרחק מעירו כפוית הטובה, ונאמר שהאימפרטור אוגוסטוס ביקר בקברו בליטרנום יותר מ-150 שנה לאחר מותו. כך או אחרת, אין זה ודאי שהוא אכן נקבר בליטרנום, ואין עדויות בנות-זמננו למותו וקבורתו. נאמר שהוא הזמין כתובת למצבתו: "ארץ אבות כפוית טובה, לא תקבלי אפילו את עצמותיי" [לטינית: Ingrata patria, ne ossa quidem habebis].
הקשר ההדוק בין סקיפיו ליריבו הגדול חניבעל, נשמר גם בסוף חייהם. חניבעל ברקה מת כגולה, בדומה לסקיפיו ובסמוך למותו של סקיפיו. הוא סיים את חייו בביתיניה באותה שנה או מעט אחר כך, אולם בעוד מותו של סקיפיו היה שקט יחסית, חניבעל מת כשעד יומו האחרון הוא נרדף ונתון להצקות, מידי מצביאים רומים נלהבים דוגמת טיטוס קווינכטיוס פלמינינוס.
נישואים וצאצאים
במותו, היו לסקיפיו שני בנים חיים. שניהם היו לפרייטורים ב-174, אך לא היו מעורבים בחיים הציבוריים מעבר לכך; שניהם מתו לא נשואים וצעירים יחסית. פובליוס קורנליוס סקיפיו, הבכור והיורש, אימץ את דודנו הראשון – אמיליוס פאולוס אשר נולד ב-185 בתור פובליוס קורנליוס סקיפיו אמיליאנוס. זאת הרבה לפני קרב פידנה שהתרחש ב-168 לפנה"ס, במהלכו הוביל אמיליוס את הרומאים לניצחון, ובכך שם קץ למלחמה המקדונית השלישית.
לסקיפיו ואמיליה פאולה היו גם שתי בנות חיות. הבכורה, קורנליה, נישאה לדודנה השני פובליוס קורנליוס סקיפיו נאסיקה קורסולום (בנו של הקונסול לשנת 191 גנאיוס קורנליוס סקיפיו קאלבוס). החתן היה רומאי מכובד בזכות עצמו. הוא היה לקונסול (והתפטר בשנת 162 מסיבות דתיות ונבחר מחדש ב-155), קנסור בשנת 159, יושב ראש הסנאט, ומת כפונטיפקס מקסימוס, התפקיד הדתי החשוב ביותר ברומא העתיקה ב-141. סקיפיו נאסיקה זכה לכיבודים רבים בזכות חמו המנוח, והיה ידוע בעמדתו האיתנה (גם אם בסופו של דבר כושלת) כנגד קאטו הזקן, בדבר עתידה של קרתגו מ (בערך)- 157-149. היה להם לפחות בן אחד ששרד.
הבת הצעירה הייתה מפורסמת יותר בהיסטוריה; קורנליה אפריקנה, הרעיה הצעירה של הקשיש טיבריוס גרקכוס הבכיר, טריבון הפלבאים, פריטור, ואחר כך קונסול לשנת 177 (אחר כך קנסור וקונסול שוב). קורנליה אפריקנה הייתה אם ל-12 ילדים, הבנים השורדים היחידים מהם היו טיבריוס גרקכוס וגאיוס גרקכוס ואחותם סמפרוניה. כל שלושת הילדים השורדים מנישואים אלה נתקלו בגורל מר; האחים הגרקכים מתו צעירים יחסית, נרצחו או אולצו להתאבד על ידי קרובי משפחה שמרנים. הבכורה, שהייתה גם הבת היחידה ששרדה, סמפרוניה, נישאה לבן דודה הראשון של אימה (ובן דודה שלה דרך אימוץ) סקיפיו אמיליאנוס אפריקנוס. לזוג לא היו ילדים, וסמפרוניה שנאה את בעלה לאחר שהוא מחל על רצח אחיה טיבריוס ב-132. במותו המסתורי של סקיפיו ב-129, בגיל 56, היו שהאשימו את אשתו. ואחרים האשימו את אויביו הפוליטיים.