cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
LGBT+ Labour
היסטוריה
בשנת 2002 הקמפיין הפך לארגון סוציאליסטי הקשור למפלגת הלייבור, וככזה יש לו הזכות להגיש עתירות ולשלוח נציג לוועידת מפלגת הלייבור, להשתתף במבני המפלגה, כולל בחירת שלושה חברים בפורום המדיניות הלאומית ונציג לוועדה המנהלת הארצית (NEC). מאז שנת 2012, הארגון זכאי לבחור באופן ישיר נציג לפורום המדיניות הלאומית בפני עצמו. חברים שאינם חברים במפלגת הלייבור באופן מלא יכולים להצביע בחלק מהבחירות של המפלגה על ידי הרשמה כתומך משויך.
בשנת 2006 פרסם הארגון את ספרו של פיטר פרטון, "Sodom, Gomorrah and the New Jerusalem: Labour and Lesbian and Gay Rights from Edward Carpenter to today", המתעד את השדלנות, התעמולה ובניית הבריתות שהובילו לרפורמות החוקתיות של 1997.
בחירות ורשימת כריס סמית'
לקראת הבחירות הכלליות בשנת 2010, הקים LGBT+ Labour קרן קמפיין בשם "Dorothy’s List" לתמיכה במועמדים להט"בים לפרלמנט מטעם מפלגת הלייבור. קרן זו פעלה גם בבחירות שלאחר מכן, ומאז הוחלף שמה ל-"Chris Smith" List" (על שם כריס סמית', חבר הפרלמנט הבריטי הראשון שיצא מהארון כהומוסקסואל, בעת כהונתו בשנת 1984 ) ועבורה נערכת ארוחת ערב שנתית לגיוס תרומות. הקרן שואבת את השראתה מהקרן "Emily's List" בארצות הברית.
יעד גיוס התרומות הראשוני שנקבע עמד על 2,000 ליש"ט, ולאחר מכן הועלה ל-5,000 ליש"ט. הסכום הסופי שגויס עמד על מעל ל-12,000 ליש"ט, והכסף חולק בין 28 המועמדים הלהט"בים לפרלמנט, ובמיוחד למועמדים במקומות נמוכים יותר. עם הכסף העודף ניתנה תמיכה נוספת למועמדות, תוך ההכרה בכך שבכל המפלגות הפוליטיות יש מחסור בייצוג של נשים לסביות וביסקסואליות.
הקרן המשיכה לפעול גם בבחירות הכלליות בשנת 2015. סכום כולל של 25,000 ליש"ט גויס לבחירות הכלליות באותה שנה, והוא חולק בין 27 מתוך 36 המועמדים הלהט"בים לפרלמנט מטעם מפלגת הלייבור, כאשר 9 חברי פרלמנט המשמשים כפטרונים לא זכו לסיוע כספי.
הארגון הפיק "מצע גאה" לקראת הבחירות הכלליות בשנת 2010, ומפלגת הלייבור השיקה את המסמך בשכונת סוהו שבלונדון יחד עם סגנית מנהיג המפלגה הארייט הרמן ושר החוץ דאז, דייוויד מיליבנד.
גם לקראת הבחירות הכלליות בשנת 2015 הופק המצע הגאה, יחד עם מפלגת הלייבור. הוא הושק בעיירה ברייטון על ידי אנג'לה איגל ואיימי לאמה זמן קצר לאחר המצע הראשי של מפלגת הלייבור, שזכה בהמשך לתמיכתו של איאן מקלן. לקראת הבחירות הכלליות בשנת 2017, פורסמה סדרה של הצעות מדיניות, והארגון פעל יחד עם הספסלים הקדמיים של המפלגה ועם הוועדה הלאומית של המפלגה כדי להבטיח את קיומן של ההתחייבויות במצע המפלגה.
כמו כן, בשנת 2010 נערך קמפיין עלונים שהתמקד בגיי ברים ברחבי המדינה וכן קמפיין במקומות מפתח; במיוחד אלה בהם מתגוררים חברי פרלמנט הומוסקסואליים ולסביות. מאז 2010 נמשך פורמט זה, לצד קמפיין תמיכה במועמדים להט"בים בבחירות למועצה ובבחירות באירופה. קמפיין בחירות נערך גם לקראת הבחירות הכלליות בשנת 2015, עם ימי קמפיין מקומיים וכן שיחות טלפוניות.
בחירות לראשות הלייבור
במהלך הבחירות לראשות מפלגת הלייבור בשנת 2010, החליט הארגון לא לתמוך באף מועמד אלא לנצל את ההזדמנות לקדם נושאי להט"ב אצל כלל המועמדים, דבר שנעשה גם בעבר במהלך הבחירות לסגן ראש מפלגת הלייבור בשנת 2007. הדבר חזר על עצמו גם בבחירות לראשות המפלגה ולסגן ראש המפלגה בשנת 2015. במסגרת הבחירות נשלחה לכל מועמדים סדרת שאלות שנשאלו על ידי חברי הארגון וקוראי PinkNews. במהלך מסע המנהיגות קיבל הארגון הבטחות במספר נושאי להט"ב, בעיקר על תמיכה בנישואים גאים.
במהלך הבחירות לראשות מפלגת הלייבור בשנת 2020, קיר סטארמר, שהיה אז מועמד למנהיגות, אישר את ההתחייבות של 10 נקודות מהקבוצה על תוכנית שנויה במחלוקת בת 12 נקודות של קמפיין הלייבור למען זכויות טרנסים.
הישגים משמעותיים
הארגון הצליח, בעבודה עם איגודים ומפלגות הלייבור בבחירות, להבטיח את הגשתן של מספר עתירות לוועידת מפלגת הלייבור. אחת מהעתירות שהוגשו הייתה למשל בדבר החלטה עכשווית בוועידת המפלגה בשנת 2005 על כלילת נטייה מינית בחוקי הגנה מפני אפליה במסחר, במוסדות ובשירותים בהצעת החוק לשוויון, שעברה אז בפרלמנט (לימים חוק השוויון 2006 ).
בשנת 2008 הגיש הארגון הצעה לשינוי חוק המבקשת לכלול זהות מגדרית במדיניות האפליה של חוקת מפלגת הלייבור. היא הועברה ברוב מוחץ של 98.43%.
אירועים
הארגון וחבריו משתתפים במצעדי גאווה מדי קיץ, בין היתר באלו המתקיימים בלונדון, ברייטון ומנצ'סטר, שם הם נוהגים להשתמש בסיסמה "Never kissed a Tory". במהלך השנה נערכים אירועים קבועים, מגיוסי כספים ועד לילות חברתיים.
הארגון פעיל גם בכנס השנתי של מפלגת הלייבור מדי סתיו, ומפעיל דוכן באזור תצוגת הכנסים. חברי הארגון עורכים מפגש חברתי בשבת בערב בתחילת כנס מפלגת הלייבור מדי שנה, שהושק במקור בשנת 2006 בשם 'המפלגה היחידה בכפר' (The Only Party in the Village), ופגישה שולית שנתית עם ארגון הצדקה Stonewall.
דנטה קנינגהם
דנטה למאר קנינגהם (באנגלית: Dante Lamar Cunningham; נולד ב-22 באפריל 1987) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בקבוצת פוג'יין סטורג'נס מליגת העל הסינית, בעמדות הפאוור פורוורד והסמול פורוורד.
נעורים וקריירת מכללות
קנינגהם נולד בעיר קלינטון שבמרילנד. בשנתו האחרונה כתלמיד "תיכון פוטומאק" הוביל את קבוצת הכדורסל שלה לזכייה באליפות התיכונים של מרילנד, לאחר שהציגה עונה עם מאזן ניצחונות מושלם 27–0. קנינגהם רשם באותה עונה ממוצעים של כ-20 נקודות, וכ-13 ריבאונדים למשחק.
שארלוט בובקאטס
במהלך עונתו השנייה ב-NBA הועבר בטרייד לשארלוט בובקאטס, יחד עם ג'ואל פריזבילה ושון מרקס, בתמורה לג'רלד וולאס. ב-22 משחקיו בקבוצה עד סיום העונה הציג קנינגהם יכולת טובה עם ממוצעים של 9.0 נקודות ו-4.0 ריבאונדים ב-24 דקות למשחק.
ממפיס גריזליס
לקראת עונת חתם קנינגהם על חוזה ל-3 עונות בממפיס גריזליס, עבור כ-7 מיליון דולר.
מינסוטה טימברוולבס
לאחר עונה אחת בממפיס נשלח קנינגהם בטרייד למינסוטה טימברוולבס, בתמורה לוויין אלינגטון. בשתי עונותיו בקבוצה שימש כמחליף בכיר בעמדות הפורוורד, וקלע 7.5 נקודות בממוצע למשחק.
ניו אורלינס פליקנס
בדצמבר 2014 חתם קנינגהם על חוזה בניו אורלינס פליקנס, במדיה שיחק ב-3 וחצי העונות הבאות. בפלייאוף הודח עם הפליקנס בסיבוב הראשון (מול גולדן סטייט ווריורס) בפעם השלישית בקריירה.
ברוקלין נטס
באמצע עונת הועבר בטרייד לברוקלין נטס בתמורה לרשאד ווהן.
סן אנטוניו ספרס
לקראת עונת חתם על חוזה בסן אנטוניו ספרס.
הליגה הסינית
בדצמבר 2019 חתם על חוזה בקבוצת פוג'יין סטורג'נס מליגת העל הסינית.
לואיס מרטינס דה סוסה דנטאס
רקע היסטורי
בין 1930 ל-1945 שלט בברזיל הרודן ז'טוליו ורגאס. ורגאס היה בעל נטיות פשיסטיות ולדעת אחדים אף אנטישמיות. כך, לדוגמה, נימק את השעיית החוקה ב-1937 והכרזתו על מצב חירום, ויצירת משטר פשיסטי שכונה "המדינה החדשה" בתוכנית קומוניסטית להפלת המשטר בברזיל, תוכנית שכונתה בשם רב המשמעות "תוכנית כהן".
משטרו של ורגאס נקט במדיניות של הגבלת הגירה של מיעוטים, במיוחד יפנים ויהודים בשל "הסכנה הצהובה" ו"הסכנה הקומוניסטית", מדיניות זו אף מצאה ביטוי מפורש בחוקה שהתקבלה בשנת 1934, בסעיף 121, שקבע מגבלות על ההגירה לברזיל על מנת לשמור על "שלמותה האתנית". בחודש יוני 1937 אסר משרד החוץ הברזילאי במפורש על הנפקת ויזות ליהודים. עם זאת יש לציין כי מדיניות דומה של צמצום הגירה וסגירת שערים בפני פליטים רווחה באותה התקופה במדינות רבות בעולם, ביניהן, למשל, ארצות הברית.
ורגאס ניהל מדיניות נייטרלית עם תחילת המלחמה. נטייתו הטבעית של המשטר, על פי אופיו האידאולוגי הייתה לחבור למדינות הציר. עם זאת, מערכת קשרי המסחר של ברזיל הכריעה לבסוף לצד בעלות הברית. לאחר ההתקפה על פרל הארבור, וכניסת ארצות הברית למלחמה, ניתקה ברזיל את יחסיה הדיפלומטיים עם גרמניה, בינואר 1942, ובאוגוסט 1942 הכריזה עליה מלחמה. בשנת 1944 שלחה ברזיל את כוח המשלוח הברזילאי להילחם בחזית האיטלקית לצד בעלות הברית.
קורות חייו
סוסה דנטאס נולד למשפחה מכובדת בריו דה ז'אנירו ב-1876, ולאחר קריירה פוליטית פנה לשירות החוץ הברזילאי. בין 1922 ל-1943 שימש כשגריר ברזיל בצרפת, ולאחר הכיבוש הנאצי בשנת 1940 שימש כשגריר ברזיל בצרפת של וישי.
דנטאס היה נשוי ליהודייה בשם אלייזה מאייר סטרן, אך היא הצליחה לעזוב את צרפת בשנת 1940.
הוא הכיר בסבלם של האנשים שנרדפו על ידי המשטר הנאצי - יהודים, קומוניסטים והומוסקסואלים. הוא קיבל משר החוץ הברזילאי אוסוולדו ארניה אישור כללי להנפקת ויזות לאנשים חסרי נתינות. הוא ניצל אישור זה להנפקת ויזות דיפלומטיות ל-800 אנשים, בהם כ-425 יהודים. אישורים אלו הצילו את חיי המשפחות שקיבלו אותם, והיגרו לברזיל, הרחק מאימי השואה. בין הניצולים במאי התיאטרון זביגנייב זימבינסקי, אשר היה מאנשי התיאטרון הבולטים בברזיל.
הנפקת הוויזות בניגוד למדיניות משרד החוץ התגלתה כאשר אונייה שנשאה אנשים רבים בעלי ויזות שהונפקו על ידו נתקעה במצור ימי בריטי במרוקו, ותוקף הוויזות חלף, והיה עליו לחדשן. דנטאס הועמד לדין משמעתי. הוא זוכה בדין מן הטעם שבעת שהנפיק את הוויזות היה כבר פנסיונר, והוחזר לשרת בצרפת.
עם כיבושה של צרפת של וישי בידי הנאצים, בנובמבר 1942 נעצר דנטאס, שהיה שגריר מדינת אויב, ושהה במעצר בגרמניה במשך 14 חודש, עד שהוחלף במאי 1944 עבור גרמנים ששהו במעצר בברזיל.
בדצמבר 1944 הוחזר דנטאס לשירות החוץ של מדינתו, על ידי ורגאס. בתחילה שירת במשלחת לארגון האומות המאוחדות, כאשר מרכז הארגון היה בלונדון, בינואר ובפברואר 1946, ולאחר מכן במשרות זוטרות בשגרירות בפריז. בשנת 1954 מת בפריז.
פעולותיו של דנטאס נותרו עלומות במשך מספר עשורים, ורק לאחר מחקר שנערך על ידי ההיסטוריון פביו קויפמן ממכון ראול ולנברג נודע על פעולותיו. בשנת 2003 הכריז מוסד יד ושם על דנטאס כחסיד אומות העולם. קויפמן פרסם ספר על פרשת דנטאס, בשם "דון קישוט בחשיכה".
סבל
סבל הוא חוויה של תחושה לא נעימה הנגרמת לאדם, כל כאב פיזי או נפשי. היא מרכיבה את הבסיס השלילי של התנסויות שליליות (רגשות, תחושות, מצבי רוח, סנטימנטים), בעוד שהנאה או אושר מרכיבים של הבסיס החיובי של אותן התנסויות.
סבל עלול להתרחש במגוון של עוצמות, החל מסבל פעוט וחולף ועד לסבל אדיר שלא ניתן לתארו במילים. משך הסבל וכן שכיחותו עשויים להשפיע על עוצמתו הכוללת בעיני הסובל.
יחסם של אנשים לסבל עשוי להשתנות בהתאם למספר גורמים: תפיסת עוצמת הסבל, השאלה האם מדובר בסבל נמנע או בלתי-נמנע, סבל מועיל או חסר תועלת, בעל תוצאות מרובות או תוצאות פעוטות, סבל ראוי או בלתי ראוי, סבל הבא מתוך בחירה או שאינו רצוי, סבל מתקבל על הדעת או בלתי מתקבל על הדעת, ועוד.
השימוש במונחים "כאב" ו"סבל", אינו מובחן תמיד ויש לבררו. לעיתים משתמשים בשני מונחים אלה, כמונחים חלופיים וזהים; לעיתים השימוש במונחים אלה הוא כמונחים מנוגדים האחד לשני, לדוגמה: "כאב הוא בלתי נמנע, סבל הוא בחירה", או "כאב הוא גופני, סבל הוא נפשי"; לעיתים מונח אחד מתייחס למכלול בעוד שהמונח השני הוא מקרה פרטי בתוכו, לדוגמה: "כאב הוא סבל פיזי", או "סבל הוא כאב פיזי או נפשי עז"; לעיתים השימוש במונחים אלה הוא במובן שונה לחלוטין.
ניתן לטעון כי יצורים בעלי הכרה סובלים במהלך חייהם, בדרכים מגוונות ולעיתים באופן ניכר. אין תחום ידע בודד העוסק בכל היבטי הסבל, אולם תחומים רבים עוסקים בטבעו של הסבל ובתהליך הסבל, במקורו, בגורמיו, במשמעותו ובחשיבותו ובביטויו האישיים, החברתיים והתרבותיים, בדרכי המענה והריפוי ובשימושים שבסבל.
העתק
הֶעְתֵּק (קרוי גם שבר) הוא מונח בגאולוגיה מבנית, המתאר סדק שנוצר בסלעים של קרום כדור הארץ עקב לחצים הגורמים בין השאר לתזוזה בגושי הסלע שמשני צדי הסדק, זה לעומת זה. אורך הסדק - המכונה מישור השבירה - יכול לנוע בין מספר סנטימטרים לכמה מאות קילומטרים, ובאופן מקביל גם התזוזה בין גושי הסלע משני צדי הסדק יכולה להיות בין מספר סנטימטרים לכמה מאות קילומטרים.
תזוזה כזו יכולה להתרחש כזחילה רציפה, או כסדרה של קפיצות עוויתיות של כמה מטרים כל פעם במשך מספר שניות. ההפסקה הארוכה שיש בין קפיצה לקפיצה נובעת מהחיכוך שבין גושי הסלע העוצר את התזוזה, עד שהלחץ שגרם לתזוזה הולך וגדל ולבסוף מתגבר על החיכוך וגורם לקפיצה נוספת. הסיבה לכך שברגע שיש קפיצה היא גדולה, היא שחיכוך סטטי יותר חזק מחיכוך קינטי, כלומר - כל עוד העתק לא זז ההתנגדות גבוהה, ברגע שהוא מתחיל לזוז ההתנגדות יורדת, והוא יכול לזוז יותר. רוב רעידות האדמה מתרחשות עקב תופעה זו.
לעיתים יוצרים הלחצים אזור העתק המורכב ממספר רב של סדקים בחגורה שרוחבה כמה מאות מטרים. פיזור ההעתקים על פני כדור הארץ אינו אחיד. בשטחים נרחבים אין בכלל שברים בעוד שבאזורים אחרים יש מספר רב מאוד של שברים. לפעמים יכולה שכבת קרקע עבה להסתיר את העובדה שמתחתיה מצוי העתק.
תהליך התזוזה יכול לגרום להחלקת הפנים של מישור השבירה או לריסוק של גושי הסלע בנקודת השבר, תהליך היוצר חומר דק־גרגיר במקרה אחד, או גושי סלע הקרויים ברקצייה של שבר (העתק).
כיוון התזוזה
מישור השבירה יכול להיות מאונך, מאוזן או נטוי בזווית מסוימת. אף שזווית של מישור שבירה מסוים נוטה להיות אחידה, היא יכולה להשתנות בצורה משמעותית במקומות שונים לאורך הסדק. נוהגים למדוד את נטיית מישור השבירה בצורה דומה למדידת נטיית שכבות גאולוגיות, כלומר בעזרת כיוון המישור (strike, קו החיתוך האופקי בין מישור השבירה למישור אופקי דמיוני) ונטיית המישור (dip, זווית הנטייה של מישור השבירה יחסית למישור האופקי).
גושי הסלע שמשני צדי הסדק יכולים לזוז לאורך מישור השבירה בכיוונים מרחביים שונים. נוהגים להבחין בין תנועה קווית – גושי הסלע נעים זה כלפי זה אנכית, אופקית או אלכסונית, אבל מבלי לשנות את הזווית ביניהם לתנועה סיבובית שבה בנוסף משתנה גם הזווית המרחבית שבין הגושים, תנועה היוצרת תופעה הקרויה "שברי מספריים".
את גושי הסלע משני צדי השבר נוהגים לכנות על פי מקומם יחסית אחד לשני. הגוש העילי מכונה גוש תלוי (hanging wall או headwall) והגוש התחתי מכונה גוש בסיס (footwall). מקור כינויים אלו בשפתם של הכורים שכן פירי מכרות רבים נחפרו לאורך מישורי השבירה וכינויים אלו ציינו לכורה את הסלע שמעליו ואת הסלע שעליו הוא דורך.
מיון העתקים
השיטה המקובלת למיון שברים (העתקים) מתבססת על זווית הנטייה ותנועתם היחסית של הגושים האחד כלפי השני. מבחינים בין העתק הסטה אנכית, אופקית ואלכסונית:
העתק הסטה אנכית
בהעתק אנכי תנועת הגושים היא אנכית, כלומר כלפי מעלה או מטה ביחס לגוש המקביל.
העתק הסטה אופקית (העתק חילוף)
(Strike-slip, transcurrent, wrench or lateral fault) בסוג שבר זה עיקר התזוזה בין שני הגושים היא אופקית, אם כי תיתכן גם עלייה או ירידה של אחד הגושים תוך כדי התזוזה, כשתנועה זו קטנה בהרבה בהשוואה לתזוזה האופקית. הגורם לשבר כזה הוא מתח בכיוון משיק, היוצר בדרך כלל מישור שבירה מאונך ואז תזוזת גושי הסלע נעשית במקביל אליו, משני צדדיו. דוגמה לסוג שבר זה הוא העתק סן אנדראס בקליפורניה, שמעריכים כי נע מאז היווצרו כ-400 קילומטר. שבר זה גרם לרעידת האדמה בסן פרנסיסקו (1906), כאשר חלה תזוזה של כ-6 מטר בין שני גושי הסלע. דוגמה נוספת לשבר כזה הוא השבר הסורי אפריקני שנע כ-100 קילומטר.
נוהגים להבחין בין העתק הסטה אופקי ימני להעתק הסטה אופקי שמאלי. כשצופה עומד על גוש מצדו האחד של קו השבר, ורואה כי המשכו הישיר של הגוש עליו הוא עומד מצוי מימין לו, זהו שבר ימני - ואם משמאלו, זהו העתק שמאלי. דוגמאות: שבר סן אנדריאס הוא העתק הסטה אופקי ימני, בעוד השבר הסורי-אפריקני הוא העתק הסטה אופקי שמאלי. כך למשל, המקום המקביל לבקעת תמנע מצדו המזרחי של השבר הסורי־אפריקני מצוי כ-100 ק"מ צפונית לו, בפינון שבירדן.
העתק הסטה אלכסונית
בהעתק מסוג זה (oblique-slip fault) התנועה היא משולבת - אופקית ואנכית גם יחד.
מבני שבירה
צירוף של מספר העתקים יוצר לעיתים מבנים גאולוגיים:
אנתוני לפאליה
אנתוני לפָּאלְיָה (באנגלית: Anthony LaPaglia; נולד ב-31 בינואר 1959) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אוסטרלי, זוכה פרס הטוני ופרס אמי. התפרסם בזכות תפקידו בסדרת הפשע המשטרתית "ללא עקבות" אשר זיכה אותו בפרס גלובוס הזהב לשנת 2003.
ביוגרפיה
לפאליה נולד בעיר אדלייד שבאוסטרליה הדרומית, בנם של מריה ג'והנס וגדיו לפאליה. בן לאם ממוצא הולנדי ולאב ממוצא איטלקי, אחיו הצעיר ג'ונתן עוסק גם הוא בתחום המשחק, ללפאליה אח נוסף בשם מייקל סוחר מכוניות במקצועו. למד ב"מכללת רוסטרוור" שבפרבר וודפורד.
החל להיכנס לתחום המשחק בשנות נעוריו כשנרשם לסוכנות השחקנים האוסטרלית "S.A. Castings". נרשם לקורס משחק למשך שנתיים וחצי, עזב את לימודי המשחק כאשר נשארה לו עוד שנה אחת לסיים ונסע לנסות את מזלו בלוס אנג'לס.
קריירת משחק
לפאליה החל את דרכו בקולנוע המקומי באוסטרליה בסרט "האפורטרופס", משם התקדם להוליווד ולקומדיה "אשתי רוצחת לשעבר" שם הופיע לצד הקומיקאי העולה מייק מאיירס. את תפקיד הפריצה שלו עשה ב-1994 בדרמת המתח של ג'ואל שומכר "הלקוח" בו גילם רוצח שכיר של המאפיה בשם בארי "הלהב" מולדאנו. בשנה שלאחר מכן כבר קיבל תפקיד ראשי בקומדיית הנעורים "רקורד חזק" בדמותו של ג'ו מנהל חנות התקליטים "אמפייר רקורדס" העומדת להימכר לרשת מסחרית. ב-1999 שיחק בדרמת הפשע של ספייק לי "הקיץ של סם" ובדרמה המוזיקלית המצליחה של וודי אלן "מתוק ומרושע" שם הופיע בתור אל טורינו. הופיע בקריירה שלו גם בשלושה מחזות הברודוויי כשהבולט בהם הוא "מראה מעל הגשר", תפקידו במחזה זיכה את לפאליה בפרס הטוני.
התפרסם בתפקידי משנה בסרטים "בואו נדבר על זה פעם שנייה" ו"אגם המוות", הפיק ושיחק בתפקיד הראשי של העיתונאי רוג'ר איסט במותחן האוסטרלי המרתק "מה קרה בבאליבו?". ב-2010 דיבב בסרט האנימציה "אגדה עם כנפיים" את דמותו של הינשוף האפור טוויליט.
קריירת כדורגל
בשנות ה-80 שיחק לפאליה כשוער בקבוצות "אדלייד סיטי" ו"ווסט אדלייד" בליגה הכדורגל האוסטרלית הלאומית. כיום משמש כבעלים של קבוצת "Sydney FC" מליגת העל האוסטרלית, לפאליה טס בתדירות מסידני ללוס אנג'לס כדי לעקוב אחר משחקי הקבוצה.
בשנת 2004 עבר ניתוח במפרק הירך בשל פציעות שעבר עוד שהיה שחקן פעיל, החלים לחלוטין מהפציעה ואף שיחק במספר קבוצות חובבים בקליפורניה. בזמנו הפנוי משמש כשוער בקבוצת החובבים האמריקאית "הוליווד יונייטד" לצידם של סטיב ג'ונס והשחקן הבריטי ויני ג'ונס.
חיים אישיים
נישואיו הראשונים היו לשחקנית שרי מיצ'אן. כיום לפאליה נשוי לשחקנית האוסטרלית ג'יה קרדיאס, הזוג התחתן ב-1998 והוליד ילדה אחת. לפאליה אימץ את המבטא האמריקאי כדי לקדם את קריירת המשחק שלו, היום לטענתו הוא איבד לחלוטין את מבטאו האוסטרלי.
נחום מרון
נחום מרון (נורברט מרכוס-נולי), (10 בנובמבר 1916 - 13 באוקטובר 2012) היה אדריכל ישראלי שעסק בעיקר בעיצוב פנים ובעיצוב מוצרים. הוא היה חבר בארגון השומר, חפר בצבא הבריטי, שליח עליה לשארית הפליטה באירופה ולוחם בארגון ההגנה, בבריגדה היהודית ובצה"ל.
קורותיו
מרון נולד בברלין לשרלוטה הכט ומתתיהו (מקס) מרכוס. בגיל 11, לאחר שהתייתם מאביו שנפטר ממחלת השחפת, שלחה אותו אמו ללמוד בבית הספר החקלאי "האלם" בהנובר. בשנת 1932 חזר לברלין והצטרף לתנועה הציונית. הוא עלה לארץ ישראל בפברואר 1934 במסגרת חברת הנוער הראשונה של עליית הנוער לעין חרוד. אחיו מנפרד, שהיה עיתונאי וגרפיקאי ופעיל במפלגה הסוציאל-דמוקרטית, ברח מגרמניה לפריז ועלה לארץ ישראל לפניו. מנפרד חי בתל אביב אך התאבד בשל אהבה נכזבת בשנת 1938 ונטמן בשורת הגלמודים בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
בעין חרוד עבד נחום בשדות וכן בשמירה על מיכלי המים ליד כפר יחזקאל, בעקבות קריאתו של אלכסנדר זייד, מאנשי השומר, להקים קבוצת רועים שתסייע בידו לשמור על אדמות הקרן הקיימת לישראל באזור שייח אבריק. הוא עסק גם עם הקיבוץ המאוחד בהכנת תגבורת לקבוצה הצעירה - קבוצת עולים צעירים מגרמניה שהתחנכה בעין חרוד, והייתה תחילתו של מפעל עליית הנוער. העולים ונחום ביניהם שהתחנכו בעין חרוד מפברואר 1934, הפכו במהרה לחלק מ"קבוצת הרועים". מקימי הקבוצה התקיימו מעבודות מזדמנות מחוץ ליישוב (עבודות חוץ) וחיו בצמצום רב. הם התגוררו בשלושה צריפים בפאתי קריית חרושת.
בחודש אפריל 1936 החל המרד הערבי הגדול ברחבי ארץ ישראל. תנאי המחיה, קשיי אבטחת המקום והרצון שלא להשאיר את משפחת זייד לבדה בשייח אבריק הובילו את חברי הקבוצה להעתיק את מקום מגוריהם לחצר בית זייד בחודש יוני 1936. לאחר המעבר התגוררו כל חברי היישוב באוהלים. בנוסף לעבודות השמירה והמרעה, עסקו חלק מהחברים בחשיפת מערות הקבורה הקדומות, הלא הן "בית שערים" התלמודית. באוקטובר 2009 לאחר פרסום כתבה בעיתון "הארץ" על חשיפת שתי מערות נוספות בבית שערים סיפר מרון כי הוא שגילה את מערות הקבורה של "בית שערים", כשטייל בסביבה.
בשנת 1936 נמנה עם מקימי קיבוץ אלונים במסגרת יישובי "חומה ומגדל".
בשנת 1938 החל את לימודיו ב"בצלאל" בירושלים, והתגורר בשכונת ימין משה. הוא היה מתלמידיהם של מרדכי ארדון ואריה ארוך וחבר טוב של זהרה שץ בתו של מייסד בצלאל, בוריס שץ.
מלחמת העולם השנייה
נחום, אז נחום מרכוס – התגייס להגנה והצטרף לצבא הבריטי, לחיל החפרים המלכותי. הוא השתתף בקרבות בלוב ונפצע על יד טוברוק בעת שאופנועו עלה על מוקש. נחום הועבר לבית החולים בקהיר שם פגש את אשתו לעתיד חוה גרזון ילידת דנציג שהייתה אחות במסגרת ה- ATS אחיות יהודיות מא"י ששירתו בצבא הבריטי. לאחר החלמתו הצטרף לבריגדה היהודית, והשתתף במסגרת זו בקרבות 'מונטה קסינו' באיטליה.
עם סיום המלחמה הגיע לבלגיה והולנד וסייע בארגון היהודים להעברתם לארץ. הוא התנדב להעביר מעטפה לראשי הקהילה היהודית בברלין כדי להגיע לברלין ולנסות לברר מה עלה בגורל אמו. השליחות סידרה לו מקום ברכבות העמוסות לכיוון ברלין, אך בהגיעו לא מצא מידע על קורות אימו. לימים נודע כי אמו נשלחה באוקטובר 1942 לגטו לודז', ואין תיעוד נוסף על גורלה.
חזרה לארץ
נחום חזר יחד עם חוה לארץ בשנת 1946 לאחר שהשתחררו מהצבא הבריטי. לאחר ניסיון קצר לחיות באלונים הם עברו לירושלים והתחתנו ב-4 ביולי 1946 על גג "בית ועד הקהילה" בירושלים. הם התגוררו בטחנת הרוח ליד קולג' טרה סנטה עד אשר פונו משם על ידי הבריטים, שסגרו את האזור של בית המוסדות הלאומיים כשכל רכושם ארוז בשמיכה. במלחמת העצמאות שרת מרון כמפקד פלוגת גזרת נוטרדאם במסגרת חטיבת עציוני, גדוד מוריה. הוא נפצע בידו השמאלית על ידי כדור שפגע בכל מפרקי אצבעות ידו (לימים היה יו"ר הראשון של ארגון נכי צה"ל בירושלים). למרון, שהיה איטר יד ימינו הייתה זו פציעה משמעותית, אשר חייבה אותו לאורך השנים לשכור אנשים אשר ישרטטו את רעיונותיו. בזמן המלחמה עברו נחום וחוה כמה דירות מגורים בירושלים, עד שבתום המלחמה נשארו להתגורר בדירה שהייתה המפקדה בה שרת בבניין במתחם "בווינגראד", ברחוב הנסיכה מרי שלימים הפך לרחוב שלומציון המלכה.
בביתו שברחוב שלומציון המלכה פתח מרון משרד לגרפיקה שימושית ואדריכלות פנים והעסיק שלושה גרפיקאים ואדריכלים. לאחר מכן העביר את משרדו למתחם "טליתא קומי" שברחוב המלך ג'ורג' ששם היה לו לתקופה שותף אדר' ג'ורג' גולדשטיין. הוא הקים את "איפדו" המשרד לעיצוב המוצר בישראל (IPDO-Israel Product Design Office) בבית מעריב בתל אביב. במקביל העביר את משרדו בירושלים לרחוב ינאי בסמוך לביתו ובהמשך לרחוב אברבנאל בשכונת רחביה, משם העביר את משרדו לרחוב כרמיה במושבה הגרמנית וניהל אותו עד שנת 91. בשנת 1991 בגיל 75, יצא נחום לפנסיה וסגר את המשרד.
מורשתו
נחום מרון הוא מאדריכלי הפנים ומעצבי התערוכות הראשונים שהיו למדינת ישראל. הוא היה מיוזמי ומחדשי אגודת אדריכלי פנים בישראל, ושימש כיושב ראש האגודה במשך שנים רבות. עבודותיו התחלקו ללקוחות פרטיים (דירות, חנויות, משרדים וכו') ועבודות ללקוחות ציבוריים (משרדי ממשלה, מוזיאונים, תערוכות בישראל ומחוצה לה).
בין עבודותיו המוכרות תכנון התצוגה בהיכל הספר, בית תורג'מן (ליד מעבר מנדלבאום), בית ההסתדרות במזרח ירושלים, סניף ההסתדרות בקולנוע תל אור הישן, תכנון הפנים של מוזיאון הארץ למטבעות, המוזיאון לקרמיקה, מוזיאון הזכוכית בערד, המוזיאון הארכאולוגי ביפו, המוזיאון הפרה-היסטורי בחיפה, מוזיאון חצור באיילת השחר, מוזיאון מצדה (הראשון), מוזיאון למלאכת מחשבת במינכן שבגרמניה, תערוכת "כיבוש השממה" 1952, תערוכת העשור 1958, ביתני מדינות אפריקה ביריד המזרח בתחילת שנות ה-60, ביתני ישראל בירידים שנתיים בעולם במסגרת החברה לירידים ותערוכות, ביתן תע"ש במסגרת תערוכת הנשק בגני התערוכה, המוזיאון לתולדות תל אביב ברחוב ביאליק וכיכר ביאליק, החנות הראשונה עם חלון ראווה עגול (קפה אלנו בירושלים), וביתו של ראש הממשלה לוי אשכול.
בשנת 2018 הוצגו כמה מעבודותיו של מרון, בהן תכנון הבמה במשפט אייכמן בירושלים ותכנון לשכות שונות במתחם הקריה בתל אביב, ביניהן זו של אבא אבן, זאת במסגרת התערוכה ״גולדרייך דה שליט: מקום״ שהוצגה במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית ועסקה בפועלם של ארטור גולדרייך ורעייתו אדריכלית הפנים תמר דה שליט, שעבדה אצל מרון בשלהי שנות ה-50 ותחילת ה-60 הן כאדריכלית ומעצבת והן במסגרת ״איפדו״.
שלדג אפריקאי ננסי
שַׁלְדָּג אפריקאי ננסי (שם מדעי: Ispidina picta) הוא מין עוף הנמנה עם משפחת השלדגיים שמסדרת הכחלאים. נפוץ באזורים מיוערים באזור האפרוטרופי. מצב שימור: ללא חשש - לשלדג אפריקאי ננסי תפוצה רחבה וגודל אוכלוסייה יציבה.
מידע טקסונומי
התיאור הראשון של השלדג פורסם ב-1780 על ידי ז'ורז'-לואי לקלר דה בופון ללא שם מדעי. ב-1783 קיבל את השם המדעי Todus pictus על ידי החוקר ההולנדי פיטר בודהארט. ב-1848 הסוג שונה ל-Ispidina על ידי החוקר הגרמני יוהאן גאקוב. מקור השם picta מלטינית ופירושה צבוע. מקור השם בעברית הוא הלחם בסיסים של "שולה דגים".
תיאור
גודל של השלדג כ-12 ס"מ. ללא הבדל בין המינים. פלג גופו התחתון בצבע כתום,כנפיו וזנבו בצבעים כחול ושחור. מצחו בצבע כחול כהה צווארו לבן ועורפו בצבע סגול. המקור ארוך וחד בצבע כתום. לפרטים צעירים המקור בצבע שחור
תת-מינים
לשלדג אפריקאי ננסי מוכרים 3 תת-מינים:
תזונה
בניגוד לשמו, שלדג זה לא ניזון מדגים, אלא ממגוון של חרקים ועכבישים, ולעיתים לטאות קטנות וצפרדעים. שיטת הצייד: לרוב השלדג נח על ענף נמוך, שממנו הוא תר אחרי טרפו, כאשר הוא מאתר טרף הוא צולל אליו מנקודת התצפית.
רבייה
מין זה יכול לקנן מספר פעמים בשנה, נוהג לקנן במחילות באורך של כ-30 עד 60 ס"מ בגדות נחלים או תילי טרמיטים, הנקבה מטילה 4-6 ביצים שעליהם שומרים 2 בני הזוג. הגוזלים בוקעים עירומים, ללא נוצות, ובעלי מקור בצבע שחור.
יאן ואן קאסל האב
יאן ואן קאסל האב (בהולנדית: Jan van Kessel; הוטבל ב-5 באפריל 1626 – 17 באפריל 1679) היה צייר פלמי, שפעל באנטוורפן באמצע המאה ה-17. ציוריו משתייכים לסוגות שונות, כולל ציור מדעי של חרקים, טבע דומם, נופי נהר, ציורים של גן עדן, קומפוזיציות אלגוריות, סצינות עם בעלי חיים ותמונות מחיי היום-יום. ואן קאסל היה נצר למשפחת ברויגל ורבות מעבודותיו קיבלו השראה מעבודתו של סבו יאן ברויגל האב. הוא השופע גם מהדור הקודם של ציירים פלמיים כמו פרנס סניידרס. עבודותיו של ואן קאסל זכו להערכה רבה מצד בני דורו ונאספו על ידי אומנים, סוחרים אמידים ואצילים ברחבי אירופה.
ביוגרפיה
יאן ואן קאסל האב נולד באנטוורפן, בנם של הירונימוס ואן קאסל הצעיר ו-Paschasia Brueghel (בתו של יאן ברויגל האב). הוא היה אפוא נכדו של יאן ברויגל האב, נינו של פיטר ברויגל האב, והאחיין של יאן ברויגל הבן. סבו מצד אביו, הירונימוס ואן קאסל האב, ואביו, הירונימוס ואן קאסל הבן, היו גם כן ציירים, אך מעט ידוע על עבודתם.
בגיל 9 בלבד נשלח יאן ואן קאסל ללמוד אצל צייר ההיסטוריה סימון דה פוס. הוא למד גם מאביו ומדודו יאן ברויגל הבן.
בשנת 1644 הפך לחבר בגילדת לוקאס הקדוש באנטוורפן, שם כונה "צייר הפרחים". הוא התחתן עם מריה ואן אפשובן ב-11 ביוני 1646. לזוג נולדו 13 ילדים. שניים מהם, יאן ופרדיננד, הוכשרו על ידיו והפכו לציירים מצליחים. הוא היה קצין במשמר האזרחי המקומי באנטוורפן.
יאן ואן קאסל זכה בתחילה להצלחה מסחרית כצייר. עבודותיו נמכרו במחירים גבוהים ונאספו בבתים ברחבי אירופה. ב-1656 הוא רכש בית במרכז אנטוורפן. בהמשך הורע מצבו הכלכלי ובשנת 1679, שנה לאחר מות אשתו, הוא נאלץ למשכן את ביתו. הוא חלה, הפסיק לצייר ומת ב-17 באפריל 1679 באנטוורפן.
כללי
יאן ואן קאסל האב התמחה בז'נרים רבים. עבודותיו מתוארכות לשנים 1648–1676.
חוקרים התקשו לקבוע אלו יצירות נוצרו על ידי יאן ואן קאסל האב בגלל בלבול עם אמנים אחרים עם שם דומה באותה תקופה. בנוסף לבנו יאן, היה צייר נוסף באנטוורפן עם השם יאן ואן קאסל (המכונה "יאן ואן קאסל האחר"), שצייר טבע דומם. באמסטרדם היה צייר בשם יאן ואן קאסל שהיה ידוע כצייר נוף. בנוסף, הוא כונה בדרך כלל "יאן ואן קסל הראשון", אך כיוון שהיה לו דוד באותו השם הוא כונה לעיתים "יאן ואן קאסל השני" ובנו יאן ואן קאסל הבן כונה לעיתים "יאן ואן קאסל השלישי". בלבול נוסף נוצר עקב כך שהוא השתמש בשני סגנונות חתימה שונים. בציורים גדולים, הוא השתמש בחתימה קישוטית שלא התאימה לציורים קטנים יותר. פרקטיקה זו הובילה להנחה השגויה כי עבודות אלה נעשו על ידי שני ציירים שונים.
יאן ואן קאסל התמחה בתמונות בקנה מידה קטן של פריטים מעולם הטבע, כגון פרחים, וסדרות של ציורים המציגים ממלכות של בעלי חיים, את ארבעת היסודות, חמשת החושים או את חלקי העולם. בעבודותיו הוא הקפיד מאוד על דיוק בפרטים. הוא צייר ישירות מהטבע, אך נעזר גם בטקסטים מדעיים מאויירים, שסייעו לו לדייק בייצוג של אובייקטים.
ציורי טבע
יאן ואן קאסל יצר מספר רב של ציורי בעלי חיים, כגון חרקים, זוחלים וכן תמונות של פרחים וחפצים נדירים ממקומות שונים בעולם. ציורי בעלי החיים שלו זכו לשבחים בימיו בגלל ההקפדה והדיוק. עבודתו בתחום זה משקפת את תפיסת עולמו לפיה היצירה האמנותית וההבנה של הטבע הולכות יד ביד. סבו, יאן ברויגל האב, כבר הדגים לפניו כיצד ניתן לייצג את העולם באמצעות עבודות אמנות שמתחילות בהתבוננות אמפירית וממשיכות לסידור וסיווג של האלמנטים השונים.
עבודתו בתחום הושפעה מהעבודה המדעית של האמן הפלמי יוריס הופנגל. מחקריו של הופנגל על פרחים וחרקים פורסמו בספר Archetypa studiaque patris Georgii Hoefnagelii, על ידי בנו יאקוב הופנגל בשנת 1592 בפרנקפורט. הספר הוא אוסף של 48 תחריטים של צמחים, חרקים ובעלי חיים קטנים, והוא השפיע רבות על הדורות הבאים של ציירי בעלי חיים.
ציורי החיות של ואן קאסל נבדלו מאלו של קודמיו, שסידרו את החי והצומח השונים בשורות, כאילו היו דגימות בארון אספנים. ואן קאסל שם דגש רב יותר על קומפוזיציה ואסתטיקה, מבלי לוותר על תיאור מדויק של האובייקטים המצוירים. דוגמה לגישה זו היא הציור "טבע דומם של חרקים על ענף של רוזמרין עם פרפרים, חיפושיות וחרקים אחרים". בקומפוזיציה זו יצר ואן קאסל סידור דינמי עם חרקים סביב ענף בודד של רוזמרין, שיוצר אשליה שהפרפרים והדבורה מתקשרים ביניהם. בניגוד להופנגל, ואן קאסל לא הוסיף לציור טקסט הנוגע למסר של הציור, אך המסר לפיו הטבע מבטא את כוחו של האל היה ברור למתבוננים בני התקופה.
ואן קאסל יצר את ציורי החי והצומח של כסטים של ציורים מרובים, והם שימשו לעיתים לקישוט חזיתות של רהיטים וחפצים, כגון ארונות לאחסון אוספים של דגימות מהטבע. יאן ואן קאסל החל לצייר עבודות כאלה במחצית הראשונה של שנות ה-50 של המאה ה-17, והפריטים המוקדמים ביותר שתוארכו הם משנת 1653. רוב העבודות מסוג זה צוירו על משטחי נחושת, שהיו חלקים יחסית ולכן התאימו לשאיפתו לגימור מוקפד ומפורט.
ארבע היבשות
הסדרה הראשונה, שנמצאת במוזיאון פינקוטק הישן במינכן נותרה שלמה. הסדרה השנייה נמצאת במוזיאון הפראדו במדריד, וחסרים בה חלק מהלוחות.
הארונות שבהם מורכבת הסדרה היו התמחות מיוחדת באנטוורפן, ואחת מחפצי הייצוא היקרים החשובים שלה. הם היו עשויות מעץ יקר ואקזוטי. חזיתותיהם חולקו לתאים מרובים.
בין 1650 ל־1675 ייצר ואן קאסל יותר מ-300 ציורים על לוחות נחושת קטנים, שרבים מהם שימשו לקישוט ארונות. באופן מסורתי, ציורים מסוג זה, שנועדו לקישוט רהיטים, לא נחשבו בדרך כלל ליצירות אמנות רבות ערך; בניגוד לכך, ציוריו של ואן קאסל בסדרות "ארבעת חלקי העולם" הורכבו מיצירות בעלות איכות אמנותית גבוהה, שניתן להעריכן בפני עצמן. ידוע כי הסדרות זכו להערכה מצד בני תקופתו של ואן קאסל, שראו בהן עדות למיומנותו ולווירטואוזיות האמנותיות שלו.
התמה של ארבעת חלקי העולם הופיעה בחוגים ההומניסטיים של אנטוורפן בסביבות 1570, במקור בהדפסים, ספרים ועיטורים לחפצים ששימשו לצורכי תפילה, ולאחר מכן בתחום הציור. הפופולריות של התמה קשורה לעניין של בני התקופה בהתפתחות המדע.
מבחינה סגנונית, השקפותיו של ואן קאסל מחקות את דרכו המיניאטוריסטית של סבו יאן ברויגל האב. כל התמונות עוקבות אחר אותה תוכנית קומפוזיציה דומה: תצפית על עיר הנראית ברקע בעוד מקרוב מופיעים בעלי חיים גדולים ממינים שונים שמהווה את חזית התמונה. תוכנית זו הייתה אופיינית לגרפיקאים מהמאה ה-16 כמו יוריס הופנגל ואדריאין קולרט, שידוע כי היו מקור השראה ליצירתו של ואן קאסל. הסידור הזה נוצר כנראה בהשראת הקרטוגרפיה של התקופה, שבה מפות היבשות הן מאוירות בשלל בעלי חיים, אמיתיים ופנטסטיים, ומוקפים גבולות המחולקים לסצנות קטנות עם ייצוגי כוכבי הלכת, עונות השנה וארבעת היסודות. אליהם נוספו מפות של מדינות הגובלות במפיות קטנות עם ציורי נוף של הערים החשובות ביותר. יוריס הופנגל ואדריין קולרט היו גם המקור הישיר לכמה מדגמי בעלי החיים שצייר ואן קאסל. אחרים מועתקים מציורים של יאן ברויגל האב, יאן פיט, פרנס סניידרס ופטר פאול רובנס.
למרות הטבעיות שלהם, ההכללה בתמונותיהם של בעלי חיים ויצורים דמיוניים מעידה כי הצייר לא חיפש לחלוטין תיאור אובייקטיבי או מדעי אלא ייצוג של האקזוטי.
ציורי זרים (גרילנדות)
סבו של ואן קאסל, יאן ברויגל האב, מילא תפקיד מפתח בהמצאה ופיתוח של ז'נר ציורי הזרים בשני העשורים הראשונים של המאה ה-17. ציורי זרים מראים בדרך כלל זר פרחים סביב תמונה או דיוקן. אמנים אחרים שהיו מעורבים בפיתוח מוקדם של הז'נר כללו את הנדריק ואן באלן, פטר פאול רובנס ואחרים. הז'נר התחבר בתחילה לדימויים הוויזואליים של התנועה נגד הרפורמציה. הדוגמאות המוקדמות ביותר של פרטים מהז'נר כוללות לעיתים קרובות דימוי דתי בכרטוש, אך מאוחר יותר הדימוי בכרטוש יכול להיות דתי כמו גם חילוני.
ציורי זרים היו בדרך כלל שיתופי פעולה בין ציירי טבע דומם לציירי דמויות. ואן קאסל בדרך כלל היה מצייר את הטבע הדומם שמסביב, בעוד שצייר דמויות היה אחראי לדמות או לדימוי אחר בכרטוש. על פי ההערכה, משתפי הפעולה שלו בציורי הזרים כללו את דודו דוד טנירס הבן, הנדריק ואן באלן, ואולי גם יאן בוקהורסט.
דוגמה לציור זר שיתופי שנעשה על ידי ואן קאסל ודוד טניאר הבן הוא הקומפוזיציה "בועות הסבון" (בערך 1660–1670). בעבודה זו צייר ואן קאסל זר דקורטיבי המייצג את ארבעת היסודות סביב כרטוש שמראה צעיר הנופח בועות סבון, המסמל יהירות, כלומר ארעיות החיים.
יעקב נאומבורג
רבי יעקב (יאקב) נאומבורג (או: נוימבורג; נפטר ו' בשבט ה'תקע"א, 31 בינואר 1811) היה רב וראש ישיבה גרמני מפרשני ספרות חז"ל. התפרסם בשל ספרו נחלת יעקב על המסכתות הקטנות.
ביוגרפיה
נולד לרב ברוך נוימבורג מחבר הספר "עיטור בכורים" על פירושו של בעל הטורים למקרא (פיורדא תקי"ב). אבי אביו היה ר' אלקנה ש"ץ מפיורדא, צאצא של רבי יונה תאומים-פרנקל מחבר "קיקיון דיונה".
בצעירותו למד אצל רבי אברהם אביש מפרנקפורט ואצל רבי טבלי שייאר ממיינץ, ולאחר נישואיו חי ופעל כרב וראש ישיבה באופנבך על המיין הסמוכה לפרנקפורט.
בשנת תקנ"ג (1793) הדפיס בפיורדא את ספרו על המסכתות הקטנות, בשם "נחלת יעקב". פירושו זה הפך לביאור הבסיסי למסכתות אלו כשנדפס על גליונות ש"ס זיטומיר ושוב בש"ס וילנא במסכתות אלו בדומה לפירוש רש"י. מאז הוא נדפס בכל מהדורות הש"ס המבוססות על דפוס וילנא.
בשנת תקס"ו, 1806, כתב את ספרו חלק יעקב, פירוש על הספרי. חיבורו זה לא נדפס וכתב היד נמצא בבית הספרים הלאומי בירושלים. בהקדמתו לכתביו, מְתנה המחבר את צערו על שלא זכה לילדים חיים וקיימים, וכותב שמצב זה הניע אותו לכתיבתם כדי להנציח את עצמו. מנחם מנדל זלוטקין מזכיר גם כתב יד בשם "חידושי ר"י נוימבורג" המכיל פירוש שלו על מדרש רבה.
מלבד ספריו אלו נדפס ביאורו לסדר העבודה "אמיץ כח" המתאר את עבודת יום הכיפורים בבית המקדש, במחזור קרובות של הרוו"ה. הרוו"ה מצטט פירוש שלו על הפיוט "אל אמונה... אומץ אדירי כל חפץ" שבקדושתא לתפילת מוסף ביום הראשון של ראש השנה, בתוך "פירוש הרוו"ה" הנדפס במחזורים.
אליענה שכטר
אליענה שכטר (נולדה ב-10 באפריל 1976) היא שחקנית ובמאית ישראלית.
ביוגרפיה
אליענה שכטר נולדה וגדלה בירושלים. הוריה, אלכסנדר (אלכס) וסילביה שכטר, הם ילידי מנדוסה, ארגנטינה, שם הכירו בתנועת השומר הצעיר ועלו ביחד לישראל. אביה הוא רוקח ובעליו של "ד"ר בלה", בית מרקחת ירושלמי ותיק. אמה היא פסיכולוגית קלינית. אחיה, יואל שכטר, צעיר ממנה בשבע שנים ועוסק בהיי טק.
שכטר למדה בתיכון בית הספר הפתוח "הניסויי" במגמת תיאטרון, בה עשתה חמש יחידות בגרות עם המורה המיתולוגי אשלי טוביאס. באותה תקופה הופיעה בהצגה "בדלתיים סגורות", שעלתה במסגרת עצמאית, בבימויה של רות ריינר. בכיתה י' שיחקה בסדרת הטלוויזיה "היה או לא היה", פרי עטו ובבימויו של שמעון יקותיאל, שעוסקת באגדות.
למדה תואר ראשון במשחק, אוניברסיטת תל אביב, מצטיינת חוג (2000-1996). בין מוריה היו נולה צ'לטון, יורם בוקר, חנה הכהן ורות קנר. במהלך לימודיה זכתה במלגה ע"ש מייקל זוננפלד בתחום מחול-כוריאוגרפיה וביצוע מטעם אוניברסיטת באר–שבע. בסיום התואר למדה משחק ב-Atlantic Theatre Company, ניו יורק (סמסטר קיץ, 2002).
קריירה
שכטר שיחקה בהצגה "פרנהיים", על-פי ש"י עגנון (2002–2004), יצירתה של אלית ובר בבימויה של מאשה נמירובסקי. הצגה של בובות ומסיכות זכתה בפסטיבל דו-אומן 99 והשתתפה בפסטיבלים בטוקיו, קיוטו ומוסקבה.
בשנת 2006 שימשה כדרמטורגית של ההצגה: "טרגדיה ב-18 דקות", אותה כתבה וביימה גאיה וילדמן. זוכת פרס ההצגה והמחזה בפסטיבל Smallבמה.
ניהלה את העתודה של מגמת התיאטרון בתיכון א' לאמנויות תל אביב (2001–2008). ב-2006 ביימה פרויקט במגמה למוזיקה. היה זה קונצרט תיאטרלי, כתבה סיפור על סביב יצירות מוזיקליות שנכתבו בגטו טרזיינשטט והמחיזה את סיפוריה של ניצולת הגטו מנקה אלטר. ג'אד נאמן הציע להפוך את המופע לדו-לשוני. המחזה תורגם לגרמנית והוצג בארץ ובגרמניה בשיתוף עם סטודנטים מקונסרבטוריון Schwerin גרמניה.
ב-2005 הצטרפה שכטר לאודליה מורה-מטלון, כבמאית שותפה וכשחקנית להצגה "פרומות" פרי עטה של מורה-מטלון (2005–2007). למופע התלוותה מוזיקה של יוסי בן נון והוא זכה בפסטיבל עכו 2005.
בשנת 2007 שימשה כעוזרת במאי בהצגה "אמנות", מאת של יסמינה רזה, הפקה של Post Theater בפסטיבל Rohkunstbau, ברלין.
שכטר שיחקה בשתי עונות של הסדרה "תמרות עשן", בבימויו של עודד דוידוף, ששודרה בHOT3. היא גילמה את דמותה של לילי, אחות הקיבוץ, שמחפשת את בן זוגה שנעלם יחד עם שאר חברי תמרות עשן. ב-2008 שיחקה בסדרת הטלוויזיה "אמא'לה", בתפקיד המחנכת, בבימויו של רם נהרי. בסדרה כיכבה אורנה בנאי.
היא שיחקה בהצגה "נמר חברבורות", בבימויה של אלית וובר, שהציגה בתיאטרון תמונע (2008–2009).
ב-2009 ביימה ביחד עם עדי רייס את הסרט התיעודי הקצר (8 דקות) "חדר 28 - רסיסי זיכרון" המספר על חבורת נשים שגרה בגטו טרזיינשטט.
ב-2011 שיחקה בעונה הראשונה של סדרת הטלוויזיה "ילדי ראש הממשלה". היא גילמה את דמותה של ד"ר כספי, הפסיכולוגית של אשת ראש הממשלה. באותה שנה שיחקה בסדרה "פלפלים צהובים". היא גילמה את דמותה של ד"ר אשל, נוירולוגית ילדים, שמאבחנת את עומרי (מיכאל זפסוצקי), בנם של איילת ויניב אוחיון (עלמה זק ויוסי מרשק) כאוטיסט.
היא מביימת אחת לשנתיים אופרטה בתיכון בליך, רמת גן, בהשתתפות תלמידי המוזיקה של בית הספר.
ב-2012 שיחקה בסרט הקולנוע "חנה ארנדט", בבימויה של מרגרטה פון טרוטה.בנוסף שיחקה בסרט מלאכיות בלבן שיצרה טלי אברהמי שם מגלמת רופאה יהודיה במחנה אוושויץ.
בפברואר 2013 שיחקה שכטר בשתי סדרות טלוויזיה: האחת, "המגפה", מאת ימי ויסלר ומעיין בלום, בבימויו של ויסלר, ב-HOT3. שם גילמה את דמותה של רותי האחות הסקסית שמאוהבת בדוקטור (מנשה נוי). השנייה, "שטיסל" ב-Yes, בבימויו של אלון זינגמן. שם גילמה את טובי שטיסל, אשתו של צבי אריה שטיסל (שראל פיטרמן).
הצטלמה לסרט הקולנוע "תחת אותה השמש" של סאמח זואבי ושיחקה מתנחלת. בסרט שיחק גם יוסי מרשק.
מאז שנת 2007 ועד 2013 ניהלה שכטר סדנאות תיאטרון של תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער. מאז שנת 2008 היא מרצה בקורס מספרי סיפורים בספריית בית אריאלה.
התנדבה במשך שנה באס"ף (ארגון סיוע לפליטים ומבקשי מקלט).
מתגוררת בגבעתיים.
בשנת 2016 שיחקה בסדרה "מסובך" של רן שריג.
עיט ניצי
עיט ניצי (שם מדעי:Aquila fasciata) הוא עוף דורס גדול ממשפחת הנציים. מקנן באזורים מסויימים בדרום אירופה, צפון אפריקה, המזרח התיכון (כולל ישראל), דרום אסיה ואינדונזיה. שוכן באזורים הרריים בעלי אקלים צחיח או לח למחצה, מגובה פני הים ועד רום של 1,500 מטר.
תיאורו
אורכו 55-65 ס"מ בעל מוטת כנפיים של כ-150 ס"מ. החלק העליון של גופו בצבע חום כהה עם כתם לבן בין הכנפיים. החלק התחתון לבן עם פסים כהים והכנפיים שחורות. זנבו הארוך אפור מלמעלה ולבן בתחתית ולו פס רוחבי בודד שחור בקצהו. הרגליים והעיניים בצבע צהוב. הצעיר נבדל מעט במראהו ולו בטן בצבע חלודה עם פספוס חזה מטושטש. בתעופה ניכר בזנבו וכנפיו הארוכות ומזכיר מבנה של "צלב מעופף".
רבייה
העיט הניצי מקנן על גבי צוקים או עצים גדולים בקינים בגודל של כ-2 מטר, אותם הוא בונה מענפים בשימוש חוזר.
תזונה והתנהגות
העיט הניצי ניזון לרוב מציפורים אך לעיתים הוא מגוון את תזונתו גם ביונקים קטנים, זוחלים, חרקים ואף נבלות. בזמן הציד לרוב הוא מגיח ממקום מסתור בצמרות העצים אך לעיתים הוא צד בדומה לעיטים אחרים בצלילה ממצוקים תלולים או מדאיה באוויר. רוב הטרף ניצוד על גבי הקרקע. העיטים הניציים נוטים לאמץ ולגדל גוזלים יתומים מאותו המין בקינים ריקים במקרה בהם אובדן הביצה או הגוזל שלהם התרחש זמן קצר (שעות ספורות) קודם לכן. לעיתים יאמצו גם גוזלים בוגרים שכבר למדו לעוף.
מצב שימור
למרות ירידה דרסטית באוכלוסייתו העולמית בעיקר כתוצאה משימוש בחומרי הדברה איבוד בתי גידול, התחשמלויות, פגיעה מטורבינות רוח וציד, עד כה המין אינו מוגדר בסכנה ממשית (ללא חשש). באירופה ובישראל מוגדר כמין בסכנת הכחדה. בשנת 2017 דווח כי נותרו בישראל כ-3 זוגות מקננים ולפיכך הועלתה דרגת הסיכון שלו בארץ מסכנת הכחדה (EN) לסכנת הכחדה חמורה (CR).
גרעין הרבייה בחי-בר כרמל שחרר לטבע עיטים צעירים, ובאפריל 2021 דווח על 20 זוגות, 3 מהם בגליל.
התיאטרון הלאומי (בודפשט)
התיאטרון הלאומי של בודפשט (בהונגרית: budapesti Nemzeti Színház) הוא תיאטרון ותיק, הממוקם ברובע 9, בודפשט. הוא נפתח בשנת 2000. התיאטרון הוקם מחדש ב-1 באוגוסט 2002 עם הקמת חברת "התיאטרון הלאומי בע"מ" (Nemzeti Színház Rt). התיאטרון פתח את שעריו באופן סמלי ב-15 במרץ יום העצמאות של הרפובליקה ההונגרית דהיום. חברת התיאטרון הצהירה בתקנונה: "החברה מתכוונת להמשיך במסורת של הערכת כל כותבי ויוצרי ספרות הדרמה ואמנות הבמה ההונגרית והאוניברסלית בתיאטרון הלאומי החדש שנבנה, באופן הראוי לחשיבות המוסד."
ההתחלה
התיאטרון הלאומי נפתח לראשונה בשנת 1837 מול מלון אסטוריה (1837–1908) אבל אז היה שמו "התיאטרון ההונגרי של פשט" והחל לפעול תחת שם זה עד 1840 כאשר הפך לבעלות של המדינה ולא של מחוז בפשט, כדי לפעול בשם זה מעל 163 שנים. התיאטרון החליף מבנים לתקופת פעילות זמנית (שהפך לדי קבוע) לאחר המבנה הראשון. תחילה בכיכר לויזה בְּלַהַה (1908–1964), ואחרי זה בבניין בכיכר שאנדור הבשי (מ-1966).
התיאטרון החדש
זהו המוסד הראשון שהוקם ממש כתיאטרון לאומי בבודפשט, ושבנייתו נועדה במקור למטרה זו, ולא הוקם באופן ארעי. ב־1 באוגוסט 2000 הוקם התיאטרון על ידי המדינה ופועל כחברת מניות פרטית מוגבלת ונמצא תחת שליטתו הישירה של המשרד הממשלתי למשאבי אנוש. אף על פי שהתיאטרון החדש איננו היורש של התיאטרון הלאומי שנפתח בשנת 1837 - ששמו שונה חודש לאחר מהקמתו ל"תיאטרון ההונגרי של פשט" אף על פי שעל פי החלטת הפרלמנט תפקידו האמנותי היה להעריך את יוצרי "ספרות התיאטרון ההונגרית והאוניברסלית" התיאטרון הלאומי החדש כיום ממשיך את מסורתו ארוכת השנים.
הבניין של התיאטרון החדש הוקם על מגרש בבעלות המדינה.
הבנייה נמשכה מספטמבר 2000, כמעט 16 חודשים.
הצגת חנוכת הבית הייתה מחזהו של אימרה מדאץ': טרגדיית האדם, בבימויו של יאנוש סיקורה.
בית הקברות של יהודי פורטוגל בפריז
בית הקברות של יהודי פורטוגל בפריז (בצרפתית: Cimetière des Juifs portugais de Paris) המוכר גם בתור בית הקברות היהודי בלה וילט (בצרפתית: Cimetière israélite de la Villette) ובית הקברות היהודי ברחוב דה פלנדר הוא בית עלמין יהודי עתיק בפריז.
בית הקברות השוכן בשדרות דה פלנדר שב, היה פעיל בסוף המאה ה-18 ובראשית המאה ה-19 ורשום רשמית כאתר היסטורי.
היסטוריה
בית הקברות התקדש לראשונה בידי קהילת יוצאי פורטוגל על שטח קטן בשדרות דה פלנדר (מס.44) שנרכש בידי יעקב רודריגה פרייר בקומונה-דאז לה וילט. לפני רכישת השטח נקברו יהודים בגינת הבניין הסמוך (מס.46) לפי הסכם עם בעל הבניין שהפעיל בו פונדק. כשנרכש הפונדק בשנת 1773 בידי פושט עורות שניצל את שטח הגן כדי לקבור לצד הנפטרים היהודים גם את נבלות החיות שאת עורן פשט, נחלץ פרייר לפעולה ורכש את החלקה הסמוכה לשם הקמת בית העלמין. חוזה הרכישה נחתם ב-3 במרץ 1780, ואישור הפעלת בית הקברות נחתם בידי סגן מפקד משטרת פריז, ז'אן שרל פייר לנואר, ב-7 במרץ. פרייר עצמו נקבר במקום בספטמבר 1780 אך לטענת הסופר האנטישמי אדואר דרימון משפחתו הוציאה את גופתו מהמקום בשנת 1878 (שרידיו אכן הועברו בשלב כלשהו לחלקת המשפחה בבית הקברות של מונמארטר).
בשנת 1809 עברה השליטה בבית הקברות לידי הקונסיסטוריה המרכזית של יהודי צרפת והוא נסגר לקבורה ב-18 בפברואר 1810 כאשר נפתחה חלקה לקבורה יהודית בפר לשז.
פוליטיקה של שווייץ
שיטת הממשל בשווייץ היא ייחודית ושונה מכל מדינה אחרת. זו המדינה היחידה בעולם שבה:
המערכת הפוליטית היא רב-מפלגתית. סמכות החקיקה נתונה בידי הפרלמנט - אספת הברית. כוח הביצוע במדינה מופקד בידי מועצת הברית, ממשלת שווייץ - מועצה בת שבעה חברים, אשר בראשה עומד נשיא שווייץ. הרשות השופטת היא גוף עצמאי.
יחידות פוליטיות
עקרון יסוד של המשטר בשווייץ הוא ביזור סמכויות. המדינה מחולקת ליחידות פוליטיות קטנות, הנהנות מעצמאות רבה מבחינה פוליטית כלכלית וניהולית. הגישה העקרונית היא, לתת ליחידות הקטנות כמה שיותר סמכויות. רק סמכויות שאי-אפשר לתת ליחידות הקטנות, עוברות ליחידות הגדולות יותר.
שיטת הממשל וחלוקת הסמכויות בין שלוש הרמות מוגדרת בחוקת שווייץ, שנקבעה לראשונה בשנת 1848, עם ייסוד שווייץ המודרנית.
משאלי עם
עקרון-יסוד נוסף של המשטר בשווייץ הוא דמוקרטיה ישירה. האזרחים בשווייץ מצביעים 3-4 פעמים בכל שנה על כ-15 נושאים שונים בכל שלוש הרמות הפוליטיות. אפשר להצביע בקלפי או בדואר. משאל-עם יכול להיווצר בכמה דרכים: כל אזרח בן 18 שנה רשאי להשתתף בכל הבחירות ומשאלי-העם בקהילה שלו, בקנטון שלו ובמדינה כולה. האפשרויות המרובות להשתתף בחקיקה יצרו תרבות פוליטית, שבה ארגונים חברתיים בעלי מטרות וערכים מגוונים מתמחים באיסוף-חתימות לצורך יצירת משאל-עם. שווייץ נמצאת ב"מסע-בחירות תמידי", ורחובותיה מלאים תמיד בשלטים הקוראים לאזרחים להצביע בעד או נגד הנושא שעל הפרק.
הרשות המחוקקת - אספת הברית
הרשות המחוקקת (הפרלמנט) של שווייץ נקראת אספת הברית. היא מורכבת משני בתים:
המערכת הפוליטית היא רב-מפלגתית. כיום מיוצגות בפרלמנט לאף מפלגה אין רוב בפרלמנט: כיום ישנן 3-4 מפלגות בינוניות, ועוד 7-8 מפלגות קטנות.
הרשות המבצעת - מועצת הברית
הרשות המבצעת (הממשלה) של שווייץ נקראת מועצת הברית.
ממשלת שווייץ מתנהלת בדמוקרטיה הסדרית, המתבטאת בכמה דרכים:
הרשות השופטת
בחירת התובע הכללי, וכן בחירת השופטים, נעשית על ידי אספת הברית.
מוסדות השלטון ברמת הקנטון
לכל קנטון יש רשות מחוקקת (פרלמנט) משלו. גודלם של הפרלמנטים נע בין חמישים ושמונה למאתיים מושבים. בחירות כלליות לפרלמנטים מתקיימים ברוב המקרים אחת לארבע שנים (ובמיעוטם אחת לחמש שנים - בקנטון וו ופריבור).
הפרלמנט של כל קנטון בוחר, ברוב המקרים אחת לארבע שנים (ובמיעוטם אחת לחמש שנים - בקנטון וו ופריבור), את ממשלת הקנטון (אשר כוללת חמישה עד שבעה חברים) ואת העומד בראשה - מושל הקנטון.
בשני קנטונים - אפנצל אינר-רודן וגלרוס - ההצבעות ברמת הקנטון מתבצעות באופן מסורתי על ידי התאספות רבים מאזרחי הקנטון בכיכר עיר הבירה, והרמת ידיים. שיטה זו ידועה כ"אספת העם".
חסרונות
בשנים האחרונות, שווייץ קלטה מהגרים רבים, וכעת מעל 20% מהאוכלוסייה מורכבת מנתינים זרים. לנתינים אלה אין זכות להצביע בבחירות ובמשאלי-העם הארציים, ורק מיעוט מבין הקנטונים נותנים זכות לזרים להצביע בבחירות הקנטוניות.
אשנטי גולד
אשנטי גולד (אנגלית: Ashanti Gold SC) היא קבוצת כדורגל מהעיר אובואסי שבגאנה.
היסטוריה
המועדון הוקם בשנת 1978 על ידי קבוצת עובדים במפעל אשנטי גולדפילדס קורפוריישן. לאורך שנים ביקשו הפועלים מהנהלת המפעל לממן את הקבוצה אך זו סירבה פעם אחר פעם. ההנהלה המשיכה לא לממן את פעילות הקבוצה עד שבשנת 1984 הגיעה הקבוצה למעמד גמר הגביע הגאנאי, בו הפסידה. בעקבות ההישג המרשים החליטה ההנהלה לעזור בניהול הקבוצה והביאו מנהל לקבוצת מאנגליה כדי שיעזור לפתח אתהקבוצה ולהכשירה לרמות הגבוהות של הכדורגל הגאנאי והאפריקאי. בעקבות ההישג המרשים בגביע הועלת הקבוצה לליגה הגאנאית הבכירה, בה היא נשארה עד ימינו. במשך כעשור הקבוצה סבלה מבעיות ארגון וניהול כושל עד לשנת 1993 בה לקח את הקבוצה מנהל חדש, גם הוא אנגלי.
שנה לאחר השינוי בקבוצה זו סיימה במקום השלישי בליגה לאחר קבוצות הפאר הגאנאיות אסאנטה קוטוקו והארטס אוף אוק. לאחר העונה המוצלחת הזו שינתה ההנהלה את פניה לדירקטוריון של 13 חברים והקבוצה זכתה בעונה זו באליפות גאנה. הקבוצה זכתה גם בשנתיים הבאות לאחר מכן, דבר שהפך אותה לקבוצה הראשונה בגאנה שזוכה בשלוש אליפויות רצופות.
בעקבות ההצלחות בליגה השתתפה הקבוצה במפעלים האפריקאים, בליגת האלופות האפריקאית כאשר הקבוצה בעונת 1995 הגיעה לרבע גמר המפעל. שנה לאחר מכן, בעונת 1996, הגיעה הקבוצה רק לשמינית גמר המפעל. בשנת 1997 רשמה הקבוצה את הישגה הגדול ביותר באפריקה וסיימה כסגנית מחזיקת ליגת האלופות האפריקאית לאחר שניצחה בסיבוב הראשון של המפעל את קבוצת ג'וניור פרופשיונלס מליבריה ובסיבוב השני ניצחה את קבוצת אל הילאל מסודאן. בשלב הבתים של המפעל פגשה הקבוצה בקבוצת א-זמאלכ ממצרים, פרוביאריו ממוזמביק וקלאב אפריקן מתוניסיה כאשר היא מסיימת במקום הראשון עם מאזן של שלושה ניצחונות, תוצאת תיקו אחת ושני הפסדים ואז הגיעה לגמר, שבו הפסידה לראג'ה קזבלאנקה המרוקאית בפנדלים 5-4 לאחר ששני המשחקים נסתיימו בתיקו 1-1 מסכם.
אגנס הקדושה
אַגְנֶס הקדושה (Agnes), או אגנס מרומא, היא מרטירית מהתקופה הרומית, המוכרת כקדושה בנצרות הקתולית ובכנסיות המזרחיות. יום חגה ב-21 בינואר. היא משמשת בעיקר כפטרונית של הבתולות והגננים, וכן כפטרונית של ילדות, זוגות מאורסים וקורבנות אונס.
לפי האגדה, אגנס, ילדה בת שתים-עשרה שנה, הואשמה בהשתייכות לדת הנוצרית, בזמן הרדיפות של הקיסר דקיוס בשנת 249, או, לפי מקורות אחרים, אלה של ולריאנוס ב-258, או של דיוקלטיאנוס ב-303. האגדה מספרת כי לאחר שסירבה להקריב קורבן לאלה וסטה, הורה הקיסר להפשיטה מבגדיה ולהעמידה במקום שבו הציגו זונות העיר את מרכולתן (לפי אחת הטענות, מאחר שהחוק הרומי אסר על הוצאתן להורג של בתולות). באופן פלאי איש לא העז לחללה; היחיד שהתקרב אליה נפל לארץ ומת. אלא שהנס שנעשה בה לא הצילהּ מהמרטיריום. היא הועלתה על המוקד, וכשהאש לא נגעה בה, פקעה סבלנותו של הנציב הרומי, והוא ערף את ראשה בחרבו.
פולחן הקדושה אגנס עתיק מאוד, וכבר קונסטנטינה, בתו של קונסטנטינוס, הורתה להקים לכבודה כנסייה במקום קבורתה בוִיָה נומנטנה (via Nomentana) ברומא. כנסייה זו נקראת כיום Sant'Agnese fuori le mura (אגנס הקדושה שמחוץ לחומות). כן מוקדשת לה הכנסייה סַנְט'אַנְיֶיזֶה אִין אָגוֹנֶה (S. Agnese in Agone) שבפיאצה נאבונה, אף היא ברומא.
האטריבוט (הסימן המזהה) שלה באיקונוגרפיה הנוצרית הוא טָלֶה, על שום דמיון שמה למילה הלטינית agnus (טלה). כמו כן היא מצוירת לעיתים קרובות עם ענף הדקל שמסמל את המרטיריום.
מקוק זנב-חזיר צפוני
מקוק זנב-חזיר צפוני (שם מדעי: Macaca leonina) הוא מין של קוף מקוק ממשפחת קופים בעלי זנב המצוי בדרום-מזרח אסיה במדינות בנגלדש, קמבודיה, סין, הודו, תאילנד, לאוס, מיאנמר ווייטנאם. הוא קרוב לקוף מקוק זנב-חזיר דרומי שבעבר היה תת-מין שלו.
קוף זה בעל פרווה חומה בהירה על פרוות ראש לבנה והזרועות בעלי גוון של חום-זית. אורך הנקבות 40–50 ס"מ ושל הזכרים 50–60 ס"מ. משקלם 4.4-5.7 ק"ג בנקבות ו-6.2-9.1 ק"ג בזכרים. הם בעלי שיער לחיים בולט אך בעלי זנב קטן וקטום שנתן להם את שמם.
הקופים מצויים בסכנת הכחדה בטבע.
פטיש לכפות רגליים
פֶטִישׁ לכפות רגליים, פודופיליה (Podophilia) או פוט פטיש (מאנגלית: Foot fetishism), הוא משיכה, לרוב משיכה מינית לכפות רגליים. על פי מחקרים שונים שנעשו לגבי תפוצות הפטישיזם, זהו הפטיש הנפוץ ביותר הקיים אצל בני אדם, יותר מכל פטיש אחר. הפטיש נפוץ יותר אצל גברים מאשר אצל נשים.
מאפייני הפטיש
רבים מבעלי פטיש זה הם בעלי פטיש גם לאביזרים וחפצים הקשורים לכפות הרגליים בזמן היותן על כף הרגל, כמו גרביים, כפכפים או נעליים לסוגיהן, וכן לתכשיטים המולבשים על הרגל או טיפוח מסוים של הרגל כגון לק ציפורניים, צמידים, טבעות ועוד. מוקדי המשיכה בכף הרגל יכולים להיות האצבעות או סוליות כפות הרגליים, כולל הכריות, הקשתות או העקבים של כף הרגל, או לאפקט מסוים של כף הרגל, כגון ריח כף הרגל, כמו גם לתכונות מסוימות של כף הרגל, כגון כף רגל קטנה או גדולה, אצבעות ארוכות או קצרות ועוד.