cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הר ציון
התקופה העות'מאנית
בראשית התקופה העות'מאנית קיבלה משפחת דג'אני את הבעלות על מבנה קבר דוד וחדר הסעודה האחרונה שמעליו. במקום פעלה זאווייה סופית. בחדר הסעודה האחרונה אף הוצב שלט ובו פקודה המצווה על הפיכת המקום למסגד בשנת 1524. מאז ועד 1948 כניסת לא מוסלמים למקום הייתה מוגבלת ביותר. משפחת דג'אני בנתה את בתיה סביב המקום הקדוש במהלך התקופה העות'מאנית ולאחריה, והתגוררה במקום על אף שבתקופה זו הר ציון לא נכלל בתחום חומת העיר. סולטאני האימפריה העות'מאנית בנו אמנם, באמצעות מהנדסיהם, את חומות ירושלים, אך הותירו את הר ציון מחוץ לתחומי העיר (החומה נבנתה על שרידי החומה המוסלמית הקדומה). בעקבות כך הפך הר ציון לאתר קבורה נוח ליושבי העיר הנוצרים, המוסלמים והיהודים. השער שהוביל את יושבי העיר אל הר ציון נקרא בערבית "באב צַהְיוּן" (باب صهيون - שער ציון.) או "בּאבּ א-נֶבּי דָאוּד" (باب النبي داود - שער הנביא דוד, על-שם דוד המלך), או בָּאבּ חָארַת אל-יַהוּד (باب حارة اليهود - שער הרובע היהודי, ממנו היה המעבר לרובע היהודי).
סמוך לחודש מאי 1560, העביר הסולטן סלימאן את הר ציון והגנים שסביבו לשיח' אחמד דג'אני ולצאצאיו, והוא הפך להקדש.
במאה ה-19, עם שיפור היחס כלפי בני הדתות שאינן מוסלמיות והחלת חוקי הקפיטולציות, שבו הנוצרים להר ציון ובנו בו מבני דת רבים. הסנונית הראשונה הייתה סמואל גובאט, הבישוף הפרוטסטנטי של ירושלים, אשר כבר ב-1853 הקים את מבנה בית הספר הקרוי על שמו (שם בית הספר ושנת ההקמה חרוטים מעל שער הכניסה). בית הספר על שם גובאט היה אחד המבנים הראשונים שסימנו את תהליך היציאה מהחומות. בעשור הראשון של המאה העשרים הוקמה על ההר על ידי מוסדות קתוליים גרמניים כנסיית הדורמיציון.
מלחמת העצמאות
אחת הסיבות לנחיתות האסטרטגית של ירושלים היהודית במלחמת העצמאות הייתה העדר רצף טריטוריאלי בין האזורים בשליטה יהודית ברחבי העיר, ביניהם גם הרובע היהודי. בימי המלחמה אספקת מזון ותרופות לרובע היהודי עברה דרך שער ציון.
מפקדת ארגון ההגנה הכינה תוכנית להשתלטות על ירושלים עם תום המנדט הבריטי. מטרת התוכנית, שנקראה מבצע קלשון הייתה ליצור רצף טריטוריאלי יהודי בירושלים, ועל ביצועה הופקדה חטיבת עציוני (היא חטיבת ירושלים). בתוכנית זו שולב גם מבצע שפיפון, שנועד להרחיב ולבסס את גבולות הרובע היהודי על ידי הכוחות המוצבים במקום. שער ציון ומספר נקודות אסטרטגיות היו להלכה בידי הצבא הבריטי, עד ל-13 במאי 1948. כאשר יצאו החיילים הבריטים האחרונים דרך שער ציון, הם מסרו את "מפתחות השער" לידי הרב ויינגרטן, ראש ועד יהודי העיר העתיקה שכונה "המוכתר של הרובע". הבריטים עזבו את ירושלים העתיקה והחדשה לקראת יציאתם את הארץ עד ה-15 במאי 1948. באותו היום הוכרז על הקמת מדינת ישראל בתל אביב.
ב-16 במאי 1948 פתחו הכוחות הערביים הבלתי סדירים במתקפה על הרובע היהודי ובבוקר 18 במאי התברר כי ללא תגבורת הוא עלול ליפול לידי התוקפים. דוד שאלתיאל, מפקד חטיבת עציוני ומרחב ירושלים, הכין תוכנית לפריצה אל הרובע היהודי. הכוח העיקרי של חטיבת עציוני אמור היה להיכנס דרך שער יפו, ומחלקה מן הגדוד הרביעי, גדוד "הפורצים" בחטיבת הראל של הפלמ"ח, בפיקודו של דוד אלעזר (דדו), אמורה הייתה לערוך התקפת הסחה על הר ציון. בשעה 23:00 בלילה, בין ה-18 ל-19 במאי 1948, החלה הפעולה המשולבת. הפריצה הגדולה דרך שער יפו נבלמה, עקב הגנה עזה מצד הערבים, אשר ישבו בעמדות מבוצרות בחומות העיר וסביבתן. כוח ההסחה, לעומת זאת, הצליח לחצות את גיא בן הינום סמוך לבריכת הסולטאן ולטפס ללא הפרעה כמעט במעלה הר ציון בעזרת דוידקה, תותח ומרגמות. הכוח התמהמה אמנם בלחימה, כאשר עבר מחדר אל חדר במתחם כנסיית דורמיציון, אך בתוך שעות ספורות היה הר ציון כולו בידי הפלמ"ח ומחלקה מפלוגת יהונתן בראשות מפקד הפלוגה עודד חי. בשל כך, הוחלט לנסות ולפרוץ אל הרובע היהודי דרך שער ציון, במקום התוכנית המקורית לפרוץ דרך שער יפו.
הודעה על הפריצה הועברה למטה הרובע, וכן נערכו תיאומים עם מפקדת חטיבת עציוני. סוכם כי כוח של עציוני יכנס בעקבות הכוח של הראל, ויתָגבר את מגיני הרובע. פיצוץ השער היה בשעה 02:00 לפנות בוקר, ודדו וחבריו שעטו פנימה. אך במהרה התברר כי חלק מן הלוחמים מותשים מימי לחימה ארוכים ללא מנוח. הם נרדמו בעת ההמתנה לפיצוץ, ואפילו הרעש הנורא לא הצליח להעירם. בעדות שנמסרה לאחר מכן סיפר יצחק רבין:
לאחר שהתעוררו, נכנסו לוחמי הפלמ"ח בשער ציון, וחברו לכוחות ההגנה והאצ"ל ברובע היהודי. המחלוקת מי ימשיך להחזיק בשער ציון, עוררה סכסוך בין מפקדת עציוני לבין מפקדת הפלמ"ח. הסכסוך גרם לנטישת שער ציון ללא שמירה והגנה. וכך אירע, שבאותו לילה עצמו, כאשר נכנס כוח של הלגיון הירדני לתוך העיר העתיקה, הוא תפס ללא התנגדות את שער ציון. ב 28 במאי נכנע הרובע.
בליל ה-16–17 ביולי 1948 נעשה ניסיון נוסף לפרוץ לעיר העתיקה ממספר כיוונים. על פי התוכנית, אחד מראשי חוד הכוח היה אמור לפרוץ את החומה בסמוך לשער ציון, במבצע שקיבל את השם מבצע קדם. עתה הוכנה תוכנית לפרוץ את החומה על ידי פיצוצה. מדעני חיל המדע פיתחו פצצות מיוחדות, שצורתן קונוס, על פי התצורה והמנגנון של הפצצות ששמשו את פורצי הסכרים במלחמת העולם השנייה (על בסיס מטען חלול). כיוון ששער ציון היה מבוצר ומוגן בידי כוחות הלגיון הירדני, הוחלט לבצע את הפריצה במרחק מה מערבה ממנו. קשיים רבים בהעלאת ה"קונוס" אל הר ציון על ידי הכוח, גרמו לכך שהוא הופעל לבסוף מעט לפני 05:00 לפנות בוקר. רעם הפיצוץ החריד את כל העיר, ודוד שאלתיאל ראה את ניצוצות הנפץ ממפקדתו בימין משה והיה משוכנע שהחומה נפרצה. הקונוס פגע בחומה, אך לא הצליח לפעור בה פתח, ולא התאפשרה פריצה לתוך העיר העתיקה.
תקופת העיר החצויה
בתקופת "הקו העירוני" בה ירושלים הייתה מחולקת בין ישראל לירדן הר ציון היה המקום הקרוב ביותר לעיר העתיקה בשטחי מדינת ישראל הצעירה. צידו הירדני של קו הגבול, "הקו העירוני", עבר על חומת העיר העתיקה ושער ציון היה בתחומי ירדן. באותן השנים עלתה קרנו של הר ציון מאוד. הן מכיוון שזה היה האתר הקדוש העיקרי שנותר בידי מדינת ישראל לאחר שנחסמה הגישה למקומות קדושים מסורתיים יותר, והן מכיוון שמפסגתו הייתה תצפית יפה לכיוון הר הזיתים והעיר העתיקה.
בשנת 1950, הוקם בהר ציון סניף של האקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל, בבנין בית הספר גובאט שנשכר מהכנסייה הפרוטסטנטית. בסניף לימדו בין השאר ליטוגרפיה, תחריט ופיסול הצייר דוד בן-שאול, הצייר והפסל אברהם אופק והפסל והצייר דוד פלומבו שעבר להתגורר בהר בשנת 1961.
באותן השנים פעל רבות בהר ציון שמואל זנוויל כהנא (שז"כ), מנכ"ל משרד הדתות, על מנת לבסס את הר ציון כמקום קדוש וכמקום ממלכתי. לראשונה בהיסטוריה קבר דוד היה נתון תחת שלטון יהודי והתקיימו בו טקסים דתיים שונים בניצוחו ובעידודו של שז"כ. כמו כן, באותן השנים קם בהר ציון מרתף השואה, האתר הראשון להנצחת השואה, ביוזמתו ובעידודו של שז"כ. גג קבר דוד זכה לכינוי "מצפה הר הבית" ומדי שנה בתשעה באב ובחגים מרכזיים נהגו יהודים לעלות לשם כדי לצפות לעבר הר הבית והר הזיתים, מקומות אשר היו תחת שלטון ירדני ולא היו נגישים באותה תקופה. בשנת 1962, הציע שמואל זנוויל כהנא להקים רכבל להר, אך ראש עיריית ירושלים, מרדכי איש שלום, התנגד לרעיון מחשש לפגיעה בנוף ההר.
העלייה להר ציון הייתה אז דרך שביל עפר תלול, שטיפס מתחתית גיא בן הינום, וההולכים בו היו נתונים לסכנת ירי מידי חיילי הלגיון הירדני שעמדו על החומות. בשנת 1964 נסלל כביש גישה אל ההר, "כביש האפיפיור". הכביש, שעבר בשטחי ההפקר, נסלל בהסכמת הירדנים, לקראת ביקור האפיפיור פאולוס השישי בהר ציון. הכביש שימש לאחר הביקור לתנועת ישראלים.
במוצאי שבת, 13 באוגוסט 1966, נהרג הפסל והצייר דוד פלומבו, שהתגורר בהר ציון, בעקבות תאונת דרכים כאשר הקטנוע שעליו רכב נתקל בשרשרת למניעת מעבר כלי רכב בשבת, שהוצבה מטעם משרד הדתות במורד כביש האפיפיור. הוא הועבר לבית החולים ביקור חולים ומשם לבית החולים הדסה, שם נפטר. חודשים ספורים לאחר מותו נפתח "מוזיאון דוד פלומבו" הממוקם בסדנת עבודתו בהר ציון.
לאחר איחוד העיר
בדצמבר 1967 עברה ישיבת התפוצות להר ציון, ביוזמת שמואל זנוויל כהנא. הישיבה השתכנה במספר מבנים, ביניהם מבנה ששימש כבית כנסת ספרדי, ומבנה בו ממוקם גם מרתף השואה.
קברו של דוד המלך
המסורת היהודית העיקרית הקשורה בהר ציון קשורה בקבר המזוהה עם קברו של דוד המלך, שעל פסגתו. בתנ"ך נכתב עיר דוד היא חלק מהגבעה המזרחית של ירושלים המקראית, לעומת ההר הנקרא כיום 'הר ציון' שנמצא בגבעה המערבית. ועל פי זה טען הרב טיקוצ'ינסקי שקבר דוד מצוי בעיר דוד ולא ב'הר ציון'. המקורות הכתובים הראשונים הקושרים את ההר לדוד המלך הם מן התקופה המוסלמית הקדומה. בחפירות ארכאולוגיות שנערכו באתר בשנות ה-80 על ידי גבריאל ברקאי, התגלתה במרחק מה מערת קבורה המתוארכת לימי מלכי יהודה, אך לא ניתן לזהותה בוודאות כקברו של דוד המלך.
המוסלמים מכנים את המקום "קבר הנביא דוד" (قبر النبي داود "קבּר א-נבּי דאוד"), ואת המתחם שסביבו, שבו נמצא כיום בית כנסת, "מקאם נבי דאוד" (مقام نبي داود), כיוון שדוד המלך נחשב באסלאם כנביא.
הסעודה האחרונה
מסורת ששורשיה בתקופה הביזנטית הצביעה על הר ציון כמקום בו התקיימה הסעודה האחרונה, כמתואר בברית החדשה. בעקבות השתרשותה של מסורת זו, הקימו הצלבנים כנסייה על קברו של דוד המלך הקיימת עד היום ונושאת שם זה. מבחינה גאוגרפית אין היגיון בקביעה זו, ונראה כי ביטאה את הרצון לקשור את דוד לדמותו של ישו, שמזוהה בברית החדשה כצאצא של דוד המלך, ונתפס כ"משיח בן דוד".
ירידת רוח הקודש על השליחים
לפי המסורת הנוצרית שליחיו של ישו התכנסו באותו חדר בו התקיימה הסעודה האחרונה לחגוג את חג השבועות שחל חמישים יום לאחר חג הפסח. במעמד זה ירדה רוח הקודש בצורת לשונות של אש על השליחים והם התחילו לדבר בלשונות שונות על מנת להפיץ את תורתו של ישו. אירוע זה מסמל את לידת הכנסייה ומצוין בחג הפנטקוסט.
תרדמתה של מרים
מסורת מהתקופה הביזנטית שהתעצמה בתקופה הצלבנית קושרת את תרדמתה של מרים להר ציון. על פי מסורת זו, מותה של מרים אם ישו לאחר שנרדמה. המסורת הנוצרית מזהה את הר ציון כמקום שבו נרדמה מרים לנצח, ולאחר מכן הועברה לקבורה בקבר מרים שבתחתית נחל קדרון (מסורת אחרת מצביעה על קברה באפסוס שבטורקיה). כנסיית דורמיציון הבנדיקטינית-גרמנית מציינת היום את המסורת זו.
קבר דוד המלך
קבר דוד המלך הוא האתר היחיד בהר ציון הקדוש ליהדות, לנצרות ולאסלאם. המקום פועל כאתר פולחן יהודי, אשר בקצהו המזרחי חדר לא גדול ובו סרקופג ענק עטוף בפרוכת רקומה. הסרקופג נסמך אל קיר המתוארך על פי מרבית החוקרים לתקופה הביזנטית, אשר במרכזו גומחה הפונה צפונה.על דעת רוב הארכאולוגים הגומחה היא חלק מכנסיית האגיה ציון. אך לדעת יעקב פינקרפלד הגומחה היא היכל (ארון הקודש) של בית כנסת עתיק ששכן במקום.
חדר הסעודה האחרונה
חדר הסעודה האחרונה שוכן בקומה השנייה, מעל קבר דוד המלך (הכניסה מסביב, מול כנסיית דורמיציון). על פי מסורת ימי־ביניימית, זהו המקום בו סעד ישו את סעודתו האחרונה. המבנה אופייני לכנסיות צלבניות וכולל קמרונות צולבים וכותרות עמודים בסגנונות שונים. בפינה הדרום-מערבית ישנו גרם מדרגות המוביל אל קומת הקריפטה, בה נמצא קבר דוד.
חדר הנשיא מצפה הר הבית
על גג חדר הסעודה האחרונה נמצא חדר קטן אשר מיוחס לנשיא יצחק בן צבי. במקור המקום תוכנן עבור הנשיא הראשון, חיים ויצמן אולם רק יצחק בן צבי, הנשיא השני הגיע למקום. מספרים שיצחק בן צבי נהג להגיע במיוחד בחגים ולברך את העולים להר ציון. בתקופת העיר החצויה הגג שימש כתצפית להר הבית ולהר הזיתים אשר לא היו נגישים אז ליהודים ולכן זכה לכינוי מצפה הר הבית. על הגג מוצבת מצבת זיכרון לזכר לוחמי הרובע היהודי שנהרגו בתש"ח.
החומה הראשונה
החומה הראשונה (מכונה גם החומה הישנה) היא אחת מתוך שלוש חומות חזקות ומבוצרות שנבנו להגנתה של ירושלים. חומה זאת נבנתה בתקופת החשמונאים, אך יסודותיה קדומים יותר והונחו כבר בתקופת בית ראשון. בזמן שיבת ציון שוקמה החומה על ידי נחמיה, ובימי החשמונאים חוזקו ואף נבנו חלקים נוספים ממנה. החומות הנוספות הן: החומה השנייה - נבנתה בסוף תקופת החשמונאים או בימי הורדוס, והחומה השלישית - החלה להיבנות בימי אגריפס הראשון, ובנייתה הושלמה בראשית המרד הגדול.
מרתף השואה
מרתף השואה השוכן מול קבר דוד מצד מזרח הוא המוזיאון להנצחת השואה הראשון בעולם. המוזיאון הצנוע נחנך בשנת 1948 על ידי הרב שמואל זנוויל כהנא, ששימש כ"מושל הר ציון" באותה עת. הדגש במוזיאון הוא על הנצחת קהילות, ותכניו בעלי אופי חרדי. מרתף השואה מנוהל היום על ידי ישיבת התפוצות.
ישיבת התפוצות
ישיבת התפוצות (מכונה לעיתים גם ישיבת הר ציון), ישיבה חרדית לבני חוץ לארץ, על הר ציון בירושלים, ליד מתחם קבר דוד.
המרכז הבין-תרבותי לירושלים
המרכז הבין-תרבותי לירושלים, מוסד המקדם את החזון של ירושלים כעיר כשירה תרבותית ומותאמת לכל התרבויות והזהויות שבה. המוסד נמצא באחד הבתים ההיסטוריים והציוריים שבהר ציון, שהוקם בשלהי המאה ה-19 על ידי משפחת דג'אני, ושבשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 גרה בו פאולין רוז (Pauline Rose) שאף כתבה ספר על חייה בבית זה ועל החיים בהר ציון לפני ואחרי מלחמת ששת הימים ("Window on Mount Zion"). המרכז הבין-תרבותי לירושלים אחראי על תוכנית ואתר אינטרנט בשם "חלון להר ציון" שמקדם את הר ציון ביחד עם כל המוסדות, הארגונים והפרטים השוכנים בהר.
מעלה השלום
מעלה השלום הוא רחוב בירושלים שמחבר את כביש 60 עם רחוב מעלות עיר דוד. הרחוב עובר בצד הדרומי של העיר העתיקה, בין החומה לגיא בן הינום. הוא מתחיל בפינה הדרום-מערבית של העיר העתיקה, ממשיך לשער ציון ומסתיים בשער האשפות.
כנסיית דורמיציון
כנסיית דורמיציון נבנתה בשנת 1906 על ידי הקיסר הפרוסי וילהלם השני, והיא כוללת מבנה עגול בעל גג חרוט אפור ומגדל פעמונים. הקרקע נמסרה לקיסר במתנה מאת סולטאן הטורקי. הוא העניק אותה כמחווה של רצון טוב לקהילה הגרמנית-קתולית בירושלים, (אף כי הגרמנים בעיקרם פרוטסטנטים-לותרנים). האגדה הירושלמית מספרת כי הגרמנים-הקתולים הגיבו במחווה משלהם ועיצבו את מגדל הפעמונים של הכנסייה בדמותו של וילהלם. הכנסייה הוקדשה להנצחת הירדמותה של מריה (לעיל), ולכן המיצג המרכזי בקריפטה הוא פסל של "מריה הישנה", ומעליה פסיפס של נשים הלבושות בסגנון "מקראי", המלוות אותה בדרכה האחרונה. לכנסייה צמוד מנזר ובו חיה קהילת נזירים דוברי גרמנית. הנזירים מפעילים במקום סמינר ללימודי דת בשפה הגרמנית וכן קפיטריה וחנות מזכרות.
תעלת הקשר והרכבל להר ציון
במורדות המערביים של הר ציון נמצאים שרידים של תעלת קשר ושל רכבל אשר נבנו בעיצומה של המלחמה ב 1948. אמצעים אילו שימשו לשמירת הקשר בין הכוחות הנמצאים על הר ציון למערב העיר. תעלת הקשר הובילה מתחתית גרם המדרגות שבין משכנות שאננים לימין משה ועד לכניסה לבית הספר גובאט - ברובה הייתה התעלה מכוסה בפחים גליים ובשכבת אדמה. בניית הרכבל הייתה מבצע הנדסי מורכב בהובלתו של אוריאל חפץ. הרכבל יצא ממלון הר ציון והגיע סמוך למתחם בי"ס גובאט. הרכבל נשמר כסוד צבאי בין השנים 1948 ל 1967. הכבל שעליו נתלתה הקרונית הורד לקרקעית גיא בן הינום ונמתח באוויר רק בעת הצורך בשעות החשכה. אחרי 1967 הסוד יצא לאור וכיום יש מוזיאון קטן המספר את תולדות הרכבל.
כנסיית פטרוס אין גליקנטו
כנסיית פטרוס אין גליקנטו ("פטרוס של קריאת התרנגול") מציינת את התכחשותו של פטרוס לישו לפני שהספיק התרנגול לקרוא שלוש פעמים. הכנסייה נבנתה בשנים 1924–1931 בסגנון נאו-ביזנטי בצורת צלב וכיפה גדולה במרכזה. חפירות ארכאולוגיות שנערכו במקום חשפו וילה מפוארת מימי הורדוס, הכוללת מערכת מערות ששימשו באופן חלקי למגורים במשך מאות שנים. כן נתגלו שרידי מנזר וכנסייה מן התקופה הביזנטית, ונראה שזוהי כנסיית "ההתכחשות של פטרוס", שחודשה בתקופה הצלבנית והפכה ל"פטרוס אין גלינקנטו". המקום שייך לצרפתים-קתולים ממסדר האסומפסיוניסטים.
בתי קברות בהר
בתחום ההר קיימים מספר בתי קברות, השייכים לעדות השונות שחיו בעיר. בשנת 2017 הוקם אתר אינטרנט המרכז את המידע על בתי הקברות בהר ועל מיפוי הקברים שבהם.
בית קברות יהודי ("סמבוסקי")
בית קברות יהודי שמשתרע על מורדותיו התלולים של הר ציון. עקב השיפוע החד, רוב המצבות נעתקו ממקומן, ונשמטו לתחתית ההר. יהודים קברו בבית קברות זה את מתיהם במשך מאות שנים, עד 1945. בבית קברות זה נהגו גם לקבור גניזות שנאספו בבתי כנסת בעיר בעתיקה, וכן חלקי אבנים שנשרו מן הכותל המערבי. מקור השם סמבוסקי אינו ברור ויש הסוברים כי הוא כשם משפחה שהקימה את בית הקברות. לעומתם סוברים אחרים כי בית הקברות שהיה מיועד לעניי ירושלים, קיבל את שם הפת שנהגו לאכול - סמבוסק. השד"ר ר' גדליה שהגיע לירושלים בשנת 1700 מספר על שני בתי קברות האחד - הישן על מדרוני הר ציון, והשני - החדש על מדרוני הר הזיתים.
בית קברות נוצרי ארמני אורתודוקסי
בית הקברות נמצא ליד שער ציון בחומת העיר הדרומית בקרבת הרובע הארמני. במתחם בית הקברות נמצאת כנסיית קיפא, ובצידה מבנה ובו קבורים מנהיגי הקהילה הארמנית בירושלים והפטריארכים הארמנים. בבית הקברות ניצבת אנדרטה לחיילים ארמנים מתנדבים ששירתו בחטיבה הצרפתית בצבא הבריטי במלחמת העולם הראשונה, שנפלו בנחל עירון בקרב עם הטורקים, הידוע כקרב בנחל תרצה.
בתחום בית הקברות הארמני נמצאת חלקה קטנה ששימשה לקבורת קתולים. בין היתר, נטמן כאן ב-1835 כריסטופר קוסטיגן. לאחר מלחמת ששת הימים, נמצאה המצבה על ידי זאב וילנאי שאף קבע אותה בקיר הפנימי של גדר בית הקברות. על המצבה כתוב (מתורגם מאנגלית):
בית קברות נוצרי יווני קתולי
בית קברות קטן, נמצא בסמוך לכניסה ל"מכון האמריקאי" (ממוקם במבנה הקולג' של סמואל גובאט). הקברים חפורים בקיר ובמקום כתובת בערבית: "מקבּרת טאיפַת אלרום אלקתולים" משמעות הכתוב: "בית קברות של עדת היוונים הקתולים".
בית קברות נוצרי קתולי (לטיני)
נמצא סמוך לחומה הדרומית של העיר בקרבת שער ציון (בעקבות רציחתו של השומר הנוצרי נסגר בית הקברות, ורק לעיתים רחוקות, בעת לוויה או ביקור, ניתן להציץ פנימה).
בבית הקברות קבור אוסקר שינדלר, חסיד אומות העולם, שביקר בישראל 16 פעמים, עד שנפטר בשנת 1974 ונקבר לבקשתו בירושלים. הסצנה האחרונה בסרט רשימת שינדלר על תקופת השואה מציגה את שחקני הסרט, מלווים בניצולים האמיתיים שגילמו, צועדים יד ביד בבית הקברות בהר ציון ומניחים אבן על מצבתו.
בית קברות נוצרי פרוטסטנטי
בית הקברות משתרע במורד ההר בסמוך אל "המכון האמריקני", והכניסה אליו היא דרך חצר המכון. קבורים בו מיסיונרים פרוטסטנטים שגרו בירושלים ויהודים שהתנצרו בהשפעתם, חיילים גרמנים שהוצבו בארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה, שוטרים וחיילים בריטים שנפטרו בתקופת המנדט הבריטי, ואף אלה שמצאו את מותם בידי מחתרות עבריות בארץ ישראל.
בית הקברות נמצא מצידו האחד של גיא בן הינום, ומן העבר השני נמצאת שכונת אבו תור. בקרבות שהתחוללו בסביבה במלחמת ששת הימים נהרסו מקצת מן המצבות, אך שוקמו לאחר המלחמה.
בבית הקברות קבורים אישים מפורסמים בקורותיה של ירושלים, בהם: הוריישו ספאפורד מייסד המושבה האמריקאית בירושלים, סמואל גובאט מהנודעים שבמיסיונרי ירושלים ובונה המבנה בו נמצא המכון האמריקני, מיכאל שלמה אלכסנדר יהודי מומר וראש הכנסייה הפרוטסטנטית הראשון בירושלים, קונרד שיק גרמני, ארכאולוג וחוקר ארץ ישראל, פלינדרס פיטרי, חוקר ארץ ישראל ומנסח עקרונות הארכאולוגיה המודרנית, הבריטי ג'יימס לסלי סטרקי מנהל החפירות בתל לכיש שנהרג על ידי ערבים בדרכו לפתיחת מוזיאון רוקפלר, ארנסט מסטרמן, רופא בבית החולים של המסיון האנגלי, מזכיר הקרן לחקר ארץ ישראל וראש ה-PEF בפלשתינה (מוכר כמי שמדד את מפלס ים המלח, סמוך לעין פשח'ה) ויוהאן לודוויג שנלר מקים בתי היתומים. בשנת 2013 ארבעה מתפרעים יהודים ביצעו במקום פשע שנאה, השחיתו מציבות ופגעו בסממני דת נוצריים. ב-1 בינואר 2023 שני צעירים בעלי חזות יהודית פרצו למקום והשחיתו יותר משלושים מציבות.
בבית הקברות אירעו מספר חיכוכים בין אנשי המושבה האמריקאית בירושלים והקונסול האמריקאי, בעקבות חיכוכים אלו הוצאו ארונותיהם מן הקברים והועברו מספר פעמים, ב-1897 עקב העברת חלק מהשטח לקיסר וילהלם השני לשם בניית הדורמיציון, וב-1905 במקרה נוסף שהונצח בתמונותיו של הצלם ג'ון ויטינג. חלק מהקברים הועברו סופית אל ביה"ק הבינלאומי השוכן בעמק רפאים בצמוד לביה"ק הטמפלרי.
בית קברות מוסלמי - משפחת דג'אני
בית קברות קטן (שטחו כדונם אחד), נמצא בצמוד לקיר המזרחי של מבנה קבר דוד. במקום קבורים בעיקר בני משפחת דג'אני, ובהם קבר המיוחס לשיח’ מחמד אל-מנסי (מאנשיו של צלאח א-דין), שנחשב לאבי השושלת המשפחתית.
לוקיוס הראשון
לוקיוס הראשון (בלטינית: Lucius I; מת ב-5 במרץ 254) היה אפיפיור בין השנים 253 ו-254.
חייו
לוקיוס עלה לכס האפיפיור בקיץ שנת 253, אחרי הגלייתו ומותו של האפיפיור הקודם, קורנליוס. דבר לא ידוע על חייו עד בחירתו. לפי "ספר האפיפיורים" הוא נולד ברומא ושם אביו היה פורפיריוס, אך לא ידוע מאין נשאב מידע זה. בעת עלותו לכס האפיפיור עדיין נרדפו הנוצרים וגם לוקיוס עצמו גורש מרומא, אך עם עלות הקיסר ולריאנוס לשלטון הותר לו לשוב לעיר, אירוע שקיפריאנוס מתאר כהתרחשות פלאית ומעודד את לוקיוס להמשיך בהתמודדות מול הנובטינים ונובטיוס, האפיפיור הנמשח השני בעיר. לוקיוס, כקודמו, נקט אף הוא גישה מתונה ביחס לנוצרים שהמירו דתם בעת הרדיפות ועתה שאפו לחזור לנצרות.
לפי "ספר האפיפיורים" מת לוקיוס מות קדושים כאשר ראשו נערף בתקופת הרדיפות של הקיסר ולריאנוס, אך אגדה זו מקורה בטעות. ידוע גם כי ולריאנוס גילה בתחילת כהונתו יחס אוהד לנוצרים והצו הראשון שלו נגד הנוצרים הופיע רק בשנת 257, הרבה אחרי מותו של לוקיוס. גם הסיפור כאילו הסמיך לוקיוס בדרך אל מותו את יורשו, סטפנוס הראשון הוא זיוף מאוחר יותר.
משחק ילדים
במשחק ילדים יש לכל משתתף סיבה לבצע את תפקידו היטב. השילוב הכולל של ילדים בתפקידים שונים, המבצעים את תפקידיהם היטב, מביא לידי מנגנון משומן ומאוזן, אשר גורם סיפוק לילדים המשחקים בו, ובדרך אגב מפתח בהם כישורים מוטוריים, שכליים וחברתיים.
גבולות הגדרת משחק הילדים
עיסוק כזה, בצעצועים מורכבים, אינו משחק במובן החברתי של המילה, אף אם הוא יכול לפתח כישורים מוטוריים ושכליים, כישורי שיתוף פעולה ועבודה בצוות. צעצועים שהשימוש בהם אינו מהווה משחק הם למשל רכבת צעצוע, מלאכת יד, תצרף.
אביזרי משחק
משחק עשוי לכלול אביזרים.
משחק ב"נדמה לי"
חפצים המשמשים במשחק ה"נדמה לי" מתפקדים כצעצועים, אף אם לא יוצרו כדי להיות צעצועים. גם שבר רהיט, ענפים, כלי בישול וכלי מיטה משמשים בה במידה כצעצועים במשחק ה"נדמה לי".
המשחק ב"נדמה לי" הוא המשחק הקרוב ביותר למשחק בצעצועים קנויים, ואכן צעצועים קנויים משמשים בו לעיתים, גם אם לא בשימושם המקורי. הורים עשויים לגלות כי אף שמנעו מילדם צעצועים בדמות כלי נשק, הוא משתמש בצעצועים אחרים (למשל מקל מטאטא או בובה) ומעמיד פנים כי הם כלי נשק.
למשחק ב"נדמה לי" (או "נגיד ש...") אין חוקים מוגדרים, אף כי עשויה להתפתח דינמיקה חברתית במהלך המשחק בהם: מכיוון שחוקי המשחק אינם כתובים, המשחק המשותף ב"נדמה לי" מגדיר בסופו של דבר דמויות דומיננטיות יותר ופחות.
הדמויות הדומיננטיות יותר הן אלה המכתיבות את חוקי העולם הבדיוני. האם האבא בא לביקור עכשיו? האם הסבתא כועסת על האמא כי היא לא טיפלה בתינוק כראוי? האם השוטר הצליח לפגוע בגנבת כשירה לעברה, או שהיא התחמקה? לאמיתו של דבר, המשחק ב"נגיד ש.." הוא משחק בהגדרת חוקי המשחק - בתכנון מנגנונים. משחק מבוגרים קרוב למשחק זה הוא המשחק מאו. משחק זה בדרך כלל מסווג כמשחק הנפוץ בקרב הבנים.
ביזור לעומת ריכוזיות
משחקי הילדים נחלקים למשחקים מבוזרים וריכוזיים. משחקים ריכוזיים הם משחקים בהם שחקן אחד שונה מהותית בתפקידו מיתר השחקנים. הוא מנהל את המשחק, ואינו נהנה כמו יתר השחקנים. למשל, השחקן הקורא הוראות במשחק ים יבשה, או השחקן המכריז מספרים במשחק שקית. זאת בניגוד למשל למשחקים מבוזרים בהם לכל השחקנים תפקיד שווה כדוגמת שבע בום או איש תלוי.
ביזורם של משחקי השכונה אינו עדות לכך שהם הוגנים או סימטריים. משחקים אלה יפלו פעמים רבות לטובה את הילדים החזקים יותר, בכך שיקצינו את הפער המוטורי בין ילדים: ילדים שקופצים טוב יותר בחבל קפיצה, למשל, יזכו לזמן תרגול רב יותר, בעוד שילדים שהתחילו בפיגור קטן מבחינה מוטורית יישארו מאחור.
הדבר היחיד שביזורם של משחקי השכונה מעיד עליו הוא עמידותם והתהליך האבולוציוני שעברו. משחק שאינו יכול להימשך לאחר שאחד הילדים נקרא לעלות הביתה אינו משחק עמיד. השוו למשל למשחק הקופסה דיפלומטיה, אשר מחייב נוכחות של שבעה שחקנים בדיוק במהלך כל המשחק הממושך. משחק התלוי בבחירה קשיחה של חלוקת תפקידים אף הוא אינו משחק עמיד, מכיוון שעל אף חוסר ההוגנות כתלות בנתוני ההתחלה המוטוריים של משחקי הילדים, הרי שהחוקים שווים לכל נפש. בחוקי המשחק לא מצוין כי ילד מסוים חייב תמיד להיות התופס במשחק התופסת: הכרעת גורל משמשת לקבלת ההחלטה הראשונית. ילדים לא יסכימו לקבל על עצמם את דין הפור, אם משמעותו תהיה הוצאתם מן המשחק למשל כל אחר הצהריים. עם זאת, שימוש בתפקיד שרות למשך פרק זמן קצר מהווה גזירה סבירה. לעיתים אף עשוי ילד מחונן מוטורית להתנדב לתפקיד הלא רצוי, תוך הפגנת ביטחון עצמי: ילד שרץ מהר יותר מכולם יודע כי ייחלץ מהר מתפקיד התופס. בהתנדבו לתפקיד הוא משיג מספר מטרות נוספות:
העברת חוקים
חוקיהם של משחקים ריכוזיים מועברים לקבוצה בדרך כלל על ידי דמות סמכותית, כגון מורה להתעמלות או מדריכים בתנועת נוער. משחקים המגיעים למיסוד רשמי, מקבלים סט חוקים אשר ועדה סומכת עליו ידיה, וניתן לקרוא את החוקים בספר רשמי. משחקים כאלה, אף אם לא היו ריכוזיים מלכתחילה, הופכים ריכוזיים מכיוון שדרוש שופט אשר יקפיד על קיום כלליהם. במקרים קיצוניים, השופט מהווה חלק ממהלך המשחק, כאשר לא משנה מה באמת קרה, אלא מה השופט אמר שקרה. למשל, האם השופט החליט שנעברה עברה, או את ידו של מי הרים השופט לאות ניצחון.
בחברה המודרנית בה משחקים הילדים עם חבריהם לשכונה זמן מועט, אם בכלל, ומתרכזים סביב חוגים ומשחקי מחשב, נוצר פער בהעברת מידע בנוגע לחוקי משחקי השכונה, אשר הולכים ונשכחים. כתגובה לכך קמים חוגים, קייטנות ויוזמות של הורים, במסגרתם מלמדים מבוגרים את הילדים את חוקיהם של משחקי שכונה. בכך מאריכים אפקטיבית המבוגרים את אורכו של הזיכרון הקבוצתי, ויוצרים באופן מלאכותי קבוצות אחידות-גיל המשחקות משחקי שכונה.
קבלת החלטות
במהלך משחקי ילדים עולה תכופות צורך בקבלת החלטות. לעיתים יש לבחור נציג שימלא תפקיד רצוי, כגון שבוי מדומה במשחק המחניים. לעיתים יש לבחור את מי שימלאו תפקידים רצויים פחות, כמו החמור במשחק חמור חדש, שוער בכדורגל וכיוצא בכך. קביעת התור, סדר המשחקים, אף הוא החלטה שיש לקבל, ואשר לעיתים מכתיבה את מהלך המשחק כולו. לצורך קבלת החלטות כזו נעשה שימוש במשחקי מזל (כגון אבן נייר ומספריים, משלוש יוצא אחד, או זוג או פרט), במלחמת אגודלים או בשירי בחירה כגון אן דן דינו.
משחקי מזל
החלטות נוספות שיש לקבל הן החלטות על חוקי המשחק. בדרך כלל מודעים הילדים למגוון מסוים של חוקים, ופותרים את הבעיה בטרם החל המשחק, על ידי קבלת החלטה באשר למערכת החוקים הנבחרת עבור אותו משחק. בעיות מתעוררות בדרך כלל כאשר ילדים מחברות שונות (למשל, ממקומות שונים) משחקים יחד, אך אינם מודעים לכך שחוקי המשחק המסתתרים מאחורי שם המשחק בו נקבו עשויים להיבדל לפי חברה. במקרים כאלה לא מקובל להיעזר בהגרלה או במשחק דמוי הגרלה, שהרי הילדים אינם מנסים לבצע בחירה אלא להוכיח כי הצדק איתם, ללא עוררין.
מילות קוד
במצב זה קוראים הילדים לעזרתם סמכות חיצונית מלאכותית, המחזקת את ידם, על ידי שימוש במילת קוד מוסכמת המסיימת את הוויכוח. מילת קוד כזו אכן מסיימת את הוויכוח לעיתים קרובות, גם אם אין כל הילדים מכירים אותה מראש, וזאת בשל עצמת השכנוע המתלווה לקולו של ילד הנעזר בסמכות חיצונית שכזו.
מילות קוד כאלה שימושיות גם לצורך הכרעה מהירה בשלב טרום המשחק, לצורך קבלת החלטות א-סימטריות (שמשתתף אחד מרוויח מהן יותר מן האחרים בבירור). לדוגמה, על מנת להכריע מי יעמוד בשער יש הנוהגים לקרוא : "בין הראשונים!". בעקבות קריאה זו על שאר הנוכחים לקרוא גם כן "בין הראשונים!" במהירות האפשרית. האחרון לקרוא את הקריאה יעמוד בשער.
משחקי פגיעה בכדור
משחקי פגיעה בכדור הם משחקי ילדים המבוססים על העיקרון הבא: כדור משחק עובר בין השחקנים. כאשר שחקן אחד זורק את הכדור על שחקן אחר, יש שלוש תוצאות אפשריות:
משחקים אלו מסתיימים בדרך כלל כאשר כל השחקנים נפגעו. הם עשויים לשמש דרך לביטוי של אלימות כלפי ילדים בעלי מעמד חברתי נמוך.
משחקי ילדים אלימים
מצד שני, משחקים אלימים עשויים לפתוח פתח לאלימות טהורה, ואפילו להטפלות מאורגנת לשעיר לעזאזל. משחקים כאלה הם:
במשחקים אחרים, למשל עשרים ואחת, מהווה החלק של הפגיעה הגופנית רק חלק מרתיע, המדרבן את השחקנים שלא להכשל במשימתם, כמו המשחק מעגל כוח. עם זאת, גם במשחקים אלה עלול העונש, אשר אמור להיות סמלי, להפוך להתעללות ביחיד דחוי.
גם אינטראקציה גופנית פשוטה, אשר אינה מוגדרת כעונש אלא כחלק ממהלך המשחק, עלולה להפוך לכלי להתעללות ביחיד או ביחידים דחויים. במשחקי פגיעה בכדור (כדור פגיעה ודומיו) עלולה הפגיעה להפוך לקשה במכוון. גם משחקים בסגנון חמור חדש עלולים לגרום נזק, אף אם קשה יותר לכוון את התאונות במשחק זה.
בחברות מסוימות, גם משחקים תמימים עלולים לקבל נופך אלים. לכן נמצא גרסאות אלימות של משחקים שאין כל סיבה לשלב בהן אלימות:
יום האוריינות הבין-לאומי
מטרת יום זה היא להעלות את המודעות לנושאים הקשורים באוריינות, לקדם שינוי עמדות בנושאים של השכלה ולהגביר את שיתוף הפעולה של כל המדינות, כדי שאנשים יהנו בעתיד מיותר חינוך ותרבות.
כ-775 מיליון בוגרים חסרים מיומנויות בסיסיות של אוריינות. אחד מחמישה בוגרים אינו יודע קרוא וכתוב, וכשני שלישים מהם הן נשים. מעל 60 מיליון ילדים נמצאים מחוץ לכותלי בית הספר ורבים אחרים אינם מבקרים שם באופן סדיר, או שנשרו מבתי הספר. לפי אתר האו"ם שיעור הבערות במדינת ישראל עומד על 2.7 אחוז בקרב הגברים ו-6.6 בקרב הנשים.
יש להדגיש כי, האוריינות אינה מתייחסת רק למיומנות הטכנית של הקריאה והכתיבה, אלא ליכולת של האדם להשתמש במיומנויות אלו לצורך העברה וקליטה של מסרים. כלומר, רכישת מיומנות של הבנת הנקרא והבעה בכתב.
בערות ואנאלפביתיות הן ביטויים שונים של חוסר אוריינות. בערות היא היעדר ידע והשכלה בנושאים חשובים. אנאלפביתיות היא חוסר היכולת לקרוא ולכתוב. ישנם מקרים של אנאלפביתיות תפקודית, בהם אדם רוכש מיומנויות ראשוניות כלשהן של קריאה וכתיבה, אך הן אינן מספיקות לצורך שימוש יעיל בחיי היום יום.
אפקה
אפקה היא שכונה בצפון העיר תל אביב, השוכנת צפונית לנחל הירקון, שהקימו מפקדי ההגנה עבור משפחותיהם.
השכונה גובלת במזרח בשכונת תל ברוך, בדרום באוניברסיטת תל אביב, במערב בשכונת נווה אביבים ובצפון מערב בשכונת רמת אביב ג'.
מקור שם השכונה
בשלבי תכנון השכונה התקבלה הצעה של קק"ל להחליף את אדמת השכונה ולמקם את שיכון מפקדי ההגנה בתל אפק. בעקבות ההצעה שלימים נדחתה שונה שם אגודת מפקדי ההגנה שהקימה את השכונה ל"אפקה שיכון מפקדי ההגנה, אגודה שיתופית בע"מ". השם "אפקה" שמשמעותו "אל אפק". כלומר, "אל תל אפק".
היסטוריה
אפקה נבנתה בשנים 1954–1955 מעבר לירקון צפונית לגרעין הכפר שייח מוניס. ראשיתה באגודה שיתופית שרכשה קרקע עוד בימי המנדט. התארגנות גרעין המתיישבים הראשון הייתה בקיץ 1943 בקורס של מפקדי ההגנה במרחב תל אביב. ההגנה באותם הימים היה ארגון צבאי בלתי ליגאלי, כך שההתארגנות להקמת השיכון נעשתה במנותק מהארגון. בראש האגודה עמד ד"ר צבי "צ'רלי" לוין, מראשי שירות הקשר של ההגנה. אגודה השיתופית היו 140 חברים. רובם מפקדים בהגנה.
כדי לחסוך בעלויות, החליטה האגודה כי 107 הבתים הראשונים יבנו באופן מרוכז. לתושבים ניתנה אפשרות לבחור מבין מספר דגמים של בתים. הבתים הראשונים אוכלסו בשנת 1955 ובאוקטובר 1955 התפרסם בעיתון דבר כי "כבר הוקמו 120 מתוך 250 הבתים של שכונת אפקה (שיכון מפקדי ההגנה). בחודש אפריל נקבעו שמות ל-15 רחובות בשכונה החדשה. רוב השמות קשורים לפעולות ארגון ההגנה.
דמוגרפיה
השכונה נחשבת לאחת מהיקרות והעשירות בישראל ודירוגה במדד חברתי-כלכלי הוא 10 מתוך 10.
תושביה המקימים של השכונה כללו אנשי ציבור, צבא, ומוסד (צבי מלחין, מייק הררי, מוטה גור, שלמה להט, רפי איתן, שמואל ברקאי ועוד) לצד אמנים ואנשי רוח (אברהם דשא (פשנל), אפרים קישון, הצמד "אילקה ואביבה", בתיה עוזיאל, ונוספים).
עד סוף שנות ה-90 גרה בשכונה הפילנתרופית בת שבע דה רוטשילד, בת למשפחת רוטשילד וממקימות להקת בת שבע.
ספורט
בגן שברחוב המתנדב שני מגרשי טניס ומגרש כדורסל.
בגן קרטר שברחוב קוממיות מתקני כושר ציבוריים.
מרכז הספורט של אוניברסיטת תל אביב ממוקם דרומית לשכונה.
בצפון מזרח השכונה ממוקם בית הלוחם שהוא מרכז ספורט-שיקום ופעילות חברתית לנכי צה"ל ובני משפחותיהם, המופעל על ידי ארגון נכי צה"ל.
גנים ציבוריים
בשכונה גנים ציבוריים, בהם "גן קרטר" ברחוב קוממיות הכולל מתקני שעשועים וכרי דשא רחבי ידיים.
חורשת עצים עירונית בשם חורשת דרזנר ששיטחו כ 1500 דונם ממוקמת בצמוד לצפון השכונה ליד מערות אפקה. החורשה משמשת גם לנטיעת עצים שנעקרו ממקומות אחרים בעיר תל אביב-יפו. העצים בחורשה לכן ממוספרים.
אנדרטות
בגן קרטר אנדרטה לרב כבאי שלום שרעבי שנהרג בנפלו לבאר עמוקה בתוך מבנה נטוש שהיה בתחום הגן, ב־5 במרץ 2000.
"כיכר ההגנה" היא אנדרטה להנצחת חברי ההגנה ומפקדיה בתל אביב שיסדו את שכונת אפקה שנת 1943.
חינוך
בשכונה גני ילדים ממלכתיים ברחוב המתנדב.
ילדי השכונה לומדים בבתי ספר בשכונות הסמוכות.
"יד אבנר" הוא בניין המחלקה לגאוגרפיה של אוניברסיטת תל אביב, קרוי על שמו של אלוף אלימלך אבנר. המבנה שתוכנן על ידי האדריכל סם ברקאי, תוכנן במקור כבית הקהילה של השכונה, ומאז שנת 1971 משמש את אוניברסיטת תל אביב.
אוניברסיטת תל אביב ממוקמת דרומית לשכונה.
שיטור
בשכונה מרכז שיטור קהילתי, ברחוב זליג 10, בניין 'יד אבנר' ההיכן שממוקמת גם המחלקה לגאוגרפיה של אוניברסיטת תל אביב.
דת
בית הכנסת "אפקה" הוקם בתחילת שנות ה-70. אבן הפינה הונחה ב-1966. בית הכנסת פעיל עד היום.
בשכונה קיים בית חב"ד המנוהל על ידי שליח חב"ד המקומי.
ארכאולוגיה
בגבולה הצפוני של השכונה קיים אתר ארכאולוגי בשם מערות אפקה. באתר נערכו במשך השנים כמה חפירות ארכאולוגיות. בחפירות שערך יעקב קפלן בשנים 1951–1952 נחשפו שבע מערות קבורה חצובות בסלע כורכר מהמאה הראשונה לספירה ועד למאה הרביעית. באחת המערות התגלו קמעות שומרוניים, ועל כן הסיק קפלן כי הנקברים במערות היו שומרונים. בחפירה שנערכה בשנת 1989 ממזרח לבית הקברות נחשפה מערת קבורה נוספת מהמחצית השנייה של המאה השנייה ומהמאה השלישית. בחודשים יוני–יולי 2015 נערכה חפירת בדיקה לקראת בנייתה של שכונה חדשה נמצאו מבנים ומכלול של מערכת השקיה, המתוארך ברובו לתקופות הרומית המאוחרת והביזנטית.
קאדילק לה מאן
קאדילק לה מאן (באנגלית: Cadillac Le Mans) היא מכונית קונספט של חטיבת קאדילק בקונצרן הרכב האמריקאי ג'נרל מוטורס אשר הוצגה בשנת 1953.
קאדילק לה מאן
דגם ה"קאדילק לה מאן" הוצג בשנת 1953, והיה קרוי על שם "מרוץ 24 השעות של לה מאן", מרוץ שדגם של חטיבת קאדילק, התחרה בו בשנת 1950.
ה"קאדילק לה מאן" היא מכונית בתצורת קבריולה, 2 מושבים, 2 דלתות. גוף הרכב היה עשוי מפיברגלס.
דגם ה"קאדילק לה מאן" הוצג לראשונה בתצוגת ג'נרל מוטורס (General Motors Motorama) בניו יורק.
נבנו 4 דגמי אב טיפוס.
לוקרינוס
לוקרינוס (באנגלית: Locrinus; נפטר בשנת 1081 לפנה"ס לערך) היה מלך אגדי של אנגליה על פי ספרו של ג'פרי ממונמות' "ההיסטוריה של מלכי בריטניה". אין כל ראיות היסטוריות לקיומו של לוקרינוס.
החלטה 1450 של מועצת הביטחון של האו"ם
החלטה 1450 של מועצת הביטחון של האו"ם, שהתקבלה ב-13 בדצמבר 2002, לאחר הפיגועים נגד יעדים ישראליים בקניה.
לוקרינוס
קורות חיים
ג'פרי מציין כי לוקרינוס היה בנו הבכור של ברוטוס, מצאצאי פליטי מלחמת טרויה ונכדו של איניאס. לוקרינוס ירש חלק ממלכת אביו ושלט בלואגריה (כיום אנגליה). על פי ג'פרי, שלטונו של לוקרינוס נמשך 10 שנים.
החלטה 1450 של מועצת הביטחון של האו"ם
ההחלטה
לאחר שאישרה מחדש את עקרונות אמנת האומות המאוחדות והחלטות 1189 (1998), 1269 (1999), 1368 (2001) ו-1373 (2001), גינתה המועצה את תקיפת מטרות ישראליות בקיקמבלה ובמומבסה, קניה ב-28 בנובמבר 2002.
לוקרינוס
קורות חיים
לאחר מות אחיו אלבאנאקטוס בידי האמבר ההוני יצאו לוקרינוס, ואחיו השני קאמבר לנקום את מותו של אלבאנאקטוס, ולחמו על גדת הנהר האמבר (הנקרא על שמו של המפסיד בקרב). בעקבות הקרב נשא לוקרינוס לאישה את בתו של מלך הגרמנים, אסטרילדיס, אשר ההונים החזיקו בשבי, ולוקרינוס שחרר. נישואים אלה היו בניגוד לדעתו של קורינאוס, בן בריתו של ברוטוס (אביו של לוקרינוס) ומלך קורנוול, אשר שאף שלוקרינוס ישא לאישה את בתו, המלכה גוונדולן. לוקרינוס נכנע, ביטל את נישואיו לאסטרילדיס (אולם המשיך לאהוב אותה והחזיק אותה כלואה במערה בטרינוואנטום (כיום בלונדון) במשך שבע שנים).
ללוקרינוס ולאסטרילדיס נולדו בת בשם האברן, וללוקרינוס ולגוונדולן נולד בן בשם מאדאן. לאחר מותו של קורינאוס, עזב לוקרינוס את גוונדלין ושב ונשא את אסטרילדיס כמלכתו. גוונדולן שבה לקורנוול ואספה צבא לתקוף את לוקרינוס. הקרב נערך לעיד הנהר סטור ובו הובס לוקרינוס ונהרג. לאחר תבוסת לוקרינוס הטביעה גוונדולן את אסטרילדיס והאברן.
לאחר מותו משלה רעייתו, גוונדולן, באנגליה.
החלטה 1450 של מועצת הביטחון של האו"ם
ההחלטה
מועצת הביטחון אישרה מחדש את הצורך להילחם באיומים על השלום והביטחון הבינלאומיים הנגרמים מפעולות טרור ובחובה של מדינות לדבוק באמנה הבינלאומית לדיכוי הפצצות טרור ובאמנה לדיכוי פעולות בלתי חוקיות נגד בטיחות התעופה האזרחית. המועצה קיבלה את נטילת האחריות מצד אל-קאעידה לפיגוע בקניה, אישר את התחייבויותיהן של מדינות על פי החלטה 1390 (2002), והביע הזדהות ותנחומים למשפחות הקורבנות, לאומות ולממשלות קניה וישראל.
ההחלטה קראה לכל המדינות להביא את העבריינים לדין בהתאם להתחייבויותיהן על פי החלטה 1373 . לבסוף, סיכמה המועצה בהבעת נחישותה להילחם בכל צורות הטרור.
ההצבעה
ההחלטה התקבלה בתמיכת 14 חברי המועצה, בעוד שסוריה התנגדה לה. הנציגים הסורים הסבירו את עמדתם, ואמרו כי מדינתם גינתה את הפיגועים אך מתנגדת לשימוש חוזר בישראל בטקסט ובשפה החורגים מהמטרה העיקרית של ההחלטה. יתר על כן, סוריה הצהירה כי ישראל ביצעה "זוועות טרור" בעצמה מדי יום נגד האוכלוסייה הפלסטינית.
ההחלטה הייתה הפעם הראשונה שבה הוזכרו או גונו תקיפות על יעדים ישראליים בהחלטה של המועצה; מועצת הביטחון לא הזכירה את האבדות הישראליות לאחר הפיגוע בשגרירות ישראל בארגנטינה ב-1994.
קאדילק לה מאן
קאדילק לה מאן
בשנת 1987 פיתחה חברת "קאדילק" דגם קבריולה, ה"Cadillac Allanté" אשר דמה בתכונותיו לדגם ה"קאדילק לה מאן".
היסטוריה של הדתות
ההיסטוריה של הדתות מתייחסת לרישומים כתובים של חוויות ורעיונות אנושיים דתיים. תקופה זו של ההיסטוריה של הדת מתחילה עם המצאת הכתב לפני כ-5,200 שנה (3500 לפנה"ס) במזרח הקרוב. התקופה הפרהיסטורית של הדתות מתייחסת למחקר אודות אמונות דתיות שקדמו להמצאת הכתב. ציר הזמן של הדתות הוא כרונולוגיה השוואתית של הדתות.
היסטוריית המחקר
המאה ה-19 התאפיינה בגידול דרמטי בידע אודות תרבויות ודתות, וביסוס ההיסטוריה של ההתקדמות החברתית והכלכלית. לימודי היסטוריית הדתות, ביקשו להסביר את גיוון הדתות כתופעה המקושרת למצבים כלכליים וחברתיים בקבוצה מסוימת.
לימודי היסטוריית הדתות נקרא בגרמנית Religionsgeschichtliche Schule. שם זה הוא שמו של בית ספר גרמני בן המאה ה-19, אשר לימד לראשונה באופן מערכתי לימודי דתות, כתופעה חברתית תרבותית. הדת תוארה כהשתלשלות והמשך ישיר לתרבות האנושית מפוליתאיזם "פרימיטיבי" למונותאיזם "מוסרי".
ה-Religionsgeschichtliche Schule הופיע בו בזמן שבגרמניה ובמקומות נוספים, פרחה האקדמיזציה של לימודי היסטוריית הביבליה והנצרות. לימודי היסטוריית הדתות חשובים משום שהדת עיצבה לעיתים קרובות את החוקים וקודי ההתנהגות המקובלים בתרבויות שונות, את המבנים החברתיים, האומנות והמוזיקה.
מבט כולל
באופן כללי הדתות נחלקות בתהליך התפתחותן לשלבים, מחברות פשוטות למורכבות, ובמיוחד מפוליתאיזם למונותאיזם, וממאולתרות למאורגנות. עם זאת קיימות דעות, כי הטיעון אודות השתלשלות הדתות מפוליתאיזם למונותאיזם מוטל בספק. את הדתות ניתן לחלק לנימולות ושאינן כאלו, וכן למסיונריות ושאינן כאלו. דתות רבות חולקות אמונות משותפות.
מקור
הממצאים הקדומים ביותר לרעיונות דתיים מתוארכים לתקופה הפלאוליתית התיכונה. רוב הארכאולוגים מסכימים שחלק מאוכלוסיות האדם הניאנדרטלי והאדם הנבון קברו את מתיהם בתקופה זאת, כממצא המראה על רעיונות דתיים לפני כ-100,000 שנים. בנוסף נמצאו חפצים סמליים (כחרוזים ופריטים עם חריתות) בישראל ובדרום אפריקה, באתרים מאותה תקופה. עם זאת הפרשנות אודות הממצאים מהתקופה הפלאוליתית התיכונה נותרה במחלוקת, בהקשר של כיצד הם קשורים לרעיונות דתיים. בתקופה העוקבת, התקופה הפלאוליתית העליונה, קיימת הסכמה רחבה כי ממצאי קבורה ואמנות מייצגים רעיונות דתיים. דוגמאות בולטות מתקופה זו הם, ארי-אדם ממערת שטאדל, צלמיות ונוס, ציורי מערות ממערת לאסקו בצרפת, והקבורה המפוארת מסונג'יר ברוסיה.
במאה ה-19 פותחו תאוריות שונות בהקשר למוצא הדתות, ואשר החליפו את טענות הנצרות הקודמות על urreligion. תאורטיקנים מוקדמים כאדוארד טיילור והרברט ספנסר הציעו את תפיסת האנימיזם, בעוד הארכאולוג ג'ון לובוק השתמש במושג פטישיזם. בינתיים מקס מילר טען כי הדת התחילה בהדוניזם, והפולקלוריסט ויליאם מנהרדט הניח שהדת החלה מתוך מתן פרשנויות מיתולוגיות לאירועים טבעיים. כל תאוריות אלו בוקרו באופן רחב, ואין הסכמה גורפת אודות מקורות הדת.
דת במהפכה הנאוליתית
במשך רוב תולדותיו המין האנושי חי כציידים-לקטים בקבוצות נוודים קטנות. ניתן לזהות את מקור ההופעה של דתות מורכבות ומאורגנות בתקופה הנאוליתית בה נטשו האנשים את אורח החיים הנוודי ויצרו כפרי קבע המתפרנסים מחקלאות, שהתפתחו לאחר מכן לערים ומדינות. המעבר מקבוצות המחפשות מזון למדינות ואימפריות, הביא לתוצאה של דתות ייחודיות יותר, ופיתח תצורות של דתות שהיוו השתקפות של הסביבה החברתית והפוליטית החדשה. קבוצות ושבטים קטנים, החזיקו באמונות על-טבעיות, ואלו הותאמו לאוכלוסיות קטנות.
דתות נאוליתיות
דתות אנשי התקופה הנאוליתית, מהוות את הממצאים הקדומים ביותר לדתות מאורגנות. ההתיישבות הנאוליתית בצ'טלהויוק שבטורקיה, הייתה מקום מגוריהם של כ-8000 אנשים, והיא ההתיישבות הגדולה ביותר שנמצאה מהתקופה. ג'יימס מלארט, ארכאולוג שחפר באתר, טוען כי צ'טלהויוק הייתה המרכז הרוחני של מרכז אנטוליה. בין הממצאים שנמצאו בצ'טלהויוק הן צלמיות נשיות. בנוסף טוען מלארט, כי הצלמיות שניכר שנעשו בזהירות, ופוסלו משיש, גיר חום וכחול, צפחה, קלציט, בזלת, אלבסטר וחימר, מייצגות את האלה מסוג אלת אם. אף על פי שנמצאו גם אלים גבריים, "...פסלים של אלות נשיות עלו במספרם בהרבה על פני האלים הגבריים, ויתרה מכך הם אינם מופיעים כלל אחרי רמת VI". נכון להיום שמונה עשרה רמות כבר זוהו. הצלמיות העדינות התגלו לראשונה באזורים שמלהרט מאמין שהיו בעבר מקדשים. למרות זאת צלמית אחת מפוארת, בדמות אלה היושבת על כס מלכות כששני אריות משני צידיה, נמצאה בתיבת תבואה, ומלהרט מניח שמשמעות ההנחה במקום זה הייתה להצלחת הקציר, או באופן כללי שתשרה הברכה במזון.
כתבי הפירמידות ממצרים העתיקה נחשבים לאחד מהטקסטים העתיקים ביותר הידועים, והם מתוארכים ל-2400-2300 לפנה"ס. הכתיבה שיחקה תפקיד חשוב בעיצוב דתות מאורגנות על ידי קביעת כעין תקן לרעיונות הדתיים בהתייחס למקום ולזמן.
ערכי דתות
דתות מאורגנות הופיעו כאמצעי לספק ביטחון כלכלי וחברתי לאוכלוסיות גדולות בדרכים הבאות:
עידן הציר
התקופה בין 900 ל-200 לפני הספירה תוארה על ידי היסטוריונים כעידן הציר, מונח שנטבע על ידי הפילוסוף הגרמני קרל יאספרס. על פי ג'ספרס, זוהי התקופה בהיסטוריה בה "היסודות הרוחניים האנושיים נבנו באופן מקביל ועצמאי... ויסודות אלו מהווים גם כיום את בסיס הדתות". ההיסטוריון האינטלקטואל פטר ווטסון, סיכם את התקופה ככזו שבה יוסדו רבות ממסורות הפילוסופיות המשפיעות ביותר, הכוללות את המונותאיזם בפרס וכנען, הפלאטוניזם ביוון, הבודהיזם והג'ייניזם בהודו, והקונפוציאניזם והטאואיזם בסין. רעיונות אלו הפכו לממוסדים במהלך הזמן, ודוגמאות לכך הם תפקידו של אשוקה בהפצת הבודהיזם או הנאופלטוניזם הנוצרי בעת היווסדות הנצרות.
ימי הביניים
דתות העולם דהיום ביססו עצמן בימי הביניים באירואסיה על ידי התהליכים הבאים: המיסיון הנוצרי באירופה, המסיון הבודהיסטי במזרח אסיה, שקיעת הבודהיזם בתת-היבשת ההודית, והתפשטות האסלאם במזרח התיכון, מרכז אסיה, צפון אפריקה, וחלקים מאירופה והודו.
במהלך ימי הביניים המוסלמים היו בסכסוך עם הזורואסטרים במהלך הכיבוש המוסלמי של פרס; הנוצרים היו בסכסוך עם המוסלמים במהלך המלחמות ערביות-ביזנטית, מסעי הצלב, הרקונקיסטה, המלחמות העות'מאניות באירופה והאינקויזיציה; השמאנים היו בסכסוך עם הבודהיסטים, הטאואיסטים, המוסלמים והנוצרים במהלך הפלישות המונגוליות; ושוב המוסלמים היו בסכסוך עם ההינדואיסטים והסיקים במהלך הכיבושים המוסלמיים ביבשת ההודית.
תנועות דתיות בנות ימי הביניים הדגישו במידה רבה את המיסטיקה, כמו הקתרים ותנועות דומות במערב, היהדות בספרד תנועת הבהקטי בהודו, והסופיזם באסלאם. המונותאיזם לבש צורה מוחלטת בכריסטולוגיה הנוצרית, ובתווחיד באסלאם. רעיונות מונותאיסטים הינדואיסטים של ברהמן, גם כן גיבשו את צורתם הקלאסית לאחר פרשנותו של שנקרה.
התקופה המודרנית
הקולוניאליזם האירופאי במהלך המאות ה-14 עד 19 לספירה, הביא להתפשטות הנצרות לאפריקה שמדרום לסהרה, לאמריקות, לאוסטרליה, ולפיליפינים. המצאת מכבש הדפוס במאה ה-15 שיחקה תפקיד משמעותי, בהתפשטות המהירה של הרפורמציה הפרוטסטנטית, תחת מנהיגים כמרטין לותר וג'ון קלווין. מלחמות הדת המשיכו, והגיעו לשיאן במלחמת 30 השנים, אשר הרסה את התרבות האירופית בשנים 1618–1648. במאה ה-18 החל תהליך חילון באירופה, וצבר תאוצה לאחר המהפיכה הצרפתית.
חוסר דת
הוגים רבים מתחומים שונים כמו קארל מרקס, מקס וובר או אמיל דורקהיים העריכו שעם התחזקות המדע והתעשייה, המדע והטכנולוגיה יהפכו לנפוצים במדינות העולם וידחקו את מקומה של הדת, מכיוון שהדת יוחסה על ידם לפתרון שנועד לתקופה בה החיים היו מלאי סכנות, אובדן וחוסר וודאות, והדת אפשרה לאנשים לחוש שיש להם דרך להשפיע על המציאות. גם אם אכן התחולל תהליך של חילון במדינות אליהן הגיעה הקידמה המדעית, בפועל התוצאה הייתה מורכבת יותר, ובוודאי שלא התממשה התחזית במהירות שהעריכו, בין היתר מכיוון שהיחס לדת רגשי יותר מאשר קוגניטיבי. במקביל, מנהיגים רוחניים שונים הביעו חשש שאם תחלש מידת הדתיות בחברה, הדבר יוביל לאבדן היציבות בחברה ולעלייה בפשיעה ובשחיתות. כאשר נחלשה מידת הדתיות במדינות רבות התברר שהקורולציה הפוכה, ובדרך כלל המדינות הפחות דתיות היו אלו בהן שיעורי השחיתות והפשיעה נמוכים משמעותית, ככל הנראה מכיוון שהמדיניות העניות יותר נוטות להיות גם דתיות יותר וגם מושחתות ומסוכנות יותר.
במאה ה-20 משטרי הגוש המזרחי הקומוניסטי, וסין הקומוניסטית, היו אנטי-דתיים. התפרקות ברית המועצות לקראת סוף המאה גרמה לעליה מסוימת במידת הדתיות במדינות שהיו חלק מהגוש הסובייטי בשנים לאחר ההתפרקות, עליה שמיוחסת במידה מסוימת לירידה בביטחון הכלכלי והפסיכולוגי שלווה לנפילת המשטר הקומוניסטי. מגמה זו, ועלייתו של האסלאם הפוליטי - שהגיע לשיא השיח העולמי באסון התאומים בשנת 2001 - הובילו לתפיסה מקובלת שצפתה את התחזקות הדת במאה ה-21. ניתוח סקרים שבוצעו בין השנים 2007-1981 ב-49 מדינות המאכלסות כ-60% מאוכלוסיית העולם, ובדק את מידת החשיבות שמייחסים תושבים לדת ולאלוהים, אמנם לא מצא התחדשות אוניברסלית של עליית הדתיות, אך העלה ממצאים מורכבים לפיהם ב-33 מבין המדינות הייתה עליה יחסית במידת הדתיות - במיוחד במדינות המתפתחות ובמדינות קומוניסטיות לשעבר. במקביל, מרבית המדינות בעלות הכנסה גבוהה יותר לנפש חוו ירידה במידת הדתיות, אם כי לא כולן - ממצא שהחליש את התפיסה לפיה התפשטות התיעוש והידע המדעי בהכרח מובילים לירידת מידת הדתיות.
בהמשך המחקר, בו נותחו סקרים בשנים 2019-2007 באותן 49 המדינות הראה תמונה שונה, לפיה תושביהם של 43 מבין המדינות שנסקרו הפכו לפחות דתיים בממוצע. בשנים אלו היחלשות הדתיות נצפתה גם במדינות מתפתחות רבות וגם בחלק מהמדינות הקומוניסטיות לשעבר. השינוי הגדול ביותר בהיחלשות הדת נמדד בקרב הציבור של ארצות הברית - מדינה שמתייחסים אליה בדרך כלל בתור הדוגמה המובהקת לכך שניתן לקיים מדינה מפותחת עם אוכלוסייה דתית. בין הסיבות שמציעים לשינוי המגמה הוא הגעתם של כמות הלא-דתיים למסה קריטית בקרב קבוצות מסוימות של האוכלוסייה שיוצרת נטייה קונפורמית להתרחקות מהדת, וכן עלייה משמעותית שנמדדה במחקר לגבי עוצמתן של תפיסות ליברליות שקוראות תגר על התפיסות הדתיות השמרניות.
קייסוקה הונדה
קייסוקה הונדה (ביפנית: 本田 圭佑; נולד ב-13 ביוני 1986 בסצו, אוסקה, יפן) הוא כדורגלן יפני, המשחק בעמדות הקשר ההתקפי והחלוץ. הונדה הוא גם מאמנה של נבחרת קמבודיה. הונדה נחשב לשחקן התקפה מצטיין ולאחד השחקנים המובילים בתולדות הכדורגל היפני.
ראשית הקריירה
קייסוקה הונדה נולד בסטסו שבאוסקה ובכיתה ב' החל לשחק במועדון כדורגל מקומי. בשנת 1999 הצטרף לקבוצת הנערים של גמבה אוסקה, אך לא קיבל דקות משחק רבות ולא קודם לקבוצת הנוער של המועדון. לאחר מכן עבר לשחק בנבחרת בית הספר התיכון סיירו שבמחוז אישיקווה, אותה הוביל לחצי גמר אליפות בתי הספר הארצית לראשונה בתולדותיה. בזכות יכולתו בסיירו הוא סומן בשנת 2004 על ידי הליגה היפנית והתאחדות הכדורגל היפנית כאחד השחקנים המבטיחים בכדורגל היפני שלימים יובילו את נבחרת יפן. בעקבות כך, עם סיום לימודיו התיכונים הוחתם בקבוצת הבוגרים נגויה גראמפוס וכבר בעונת 2004 ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק גביע הליגה היפנית.
המעבר לאירופה
ב-16 בינואר 2008 חתם הונדה בקבוצת פנלו מליגת העל ההולנדית. כבר במשחקיו הראשונים באירופה הפגין יכולת טובה ועד סיום העונה כבש שני שערים ב-14 משחקי ליגה, אך לא סייע רבות לקבוצתו שירדה לליגת המשנה. עם זאת, בעונה הבאה פנלו שלטה בליגת המשנה ביד רמה ובהובלתם של הונדה שנבחר לשחקן המצטיין בליגה וסנדרו קלאבו שזכה בתואר מלך השערים, זכתה הקבוצה באליפות ושבה לליגת העל לאחר עונה את בלבד. הונדה סיים במקום השישי בטבלת מלך השערים של הליגה עם מאזן מצוין של 16 שערים ב-36 משחקים.
עם תחילת עונת הפגין הונדה יכולת שיא ובארבעת המשחקים הראשונים של העונה נגד HVV דן האג, פ.ס.וו. איינדהובן, אוטרכט וחרונינגן כבש חמישה שערים ובישל אחד נוסף. בעקבות הצלחתו הרבה בפנלו, הונדה זכה להערכה רבה לא רק מאוהדי הקבוצה שקינו אותו "קייזר קייסוקה" אלא גם מראשיה שהחליטו למנות אותו לקפטן הקבוצה. אף על פי כן, הונדה החליט לעזוב את פנלו ובדצמבר 2009 עבר לצסק"א מוסקבה הרוסית תמורת 6 מיליון אירו. בסך הכל סיים הונדה את שלוש שנותיו בפנלו עם 26 שערים ב-71 משחקים בכל המסגרות מתוכם 24 שערים ב-68 משחקי ליגה.
הונדה ערך את הופעת הבכורה שלו בצסק"א במשחק הראשון של שמינית גמר ליגת האלופות נגד סביליה שנגמר בתיקו 1-1. במשחק הגומלין באצטדיון רמון סאנצ'ס פיחואן הפגין את אחד ממשחקי השיא שלו בקריירה, כאשר בישל את שער היתרון של צסק"א לתומאש נסיד ולאחר שער שוויון של דייגו פרוטי הבקיע את שערו הראשון במדי צסק"א שהיה גם שער הניצחון שהעלה את הקבוצה לרבע הגמר לראשונה בתולדותיה. ב-12 במרץ 2010 כבש את שער הליגה הראשון שלו, כאשר בדקה השלישית של תוספת הזמן הבקיע את השער היחיד במשחק והעניק לקבוצתו ניצחון 0–1 על אמקאר פרם. בהמשך הודחה צסק"א מליגת האלופות לאחר הפסד כפול (0–1, 0-1) בצמד המשחקים נגד אינטר מילאנו ברבע הגמר.
ב-11 בדצמבר 2013 הודיעה קבוצת הכדורגל מילאן כי הונדה יעבור אליה בחלון ההעברות האירופי של חורף 2014 וילבש את החולצה מספר "10".
ב-14 ביולי 2017 חתם הונדה בפצ'וקה המקסיקנית.
באוגוסט 2018 חתם במלבורן ויקטורי מהליגה האוסטרלית שם שיחק עד תום עונת 2018/2019. ב-9 בנובמבר 2019 חתם בויטסה ארנהם ההולנדית אך שוחרר מהקבוצה לאחר ארבעה משחקי ליגה. ב-31 בינואר 2020 חתם בבוטפוגו הברזילאית. ב-4 בפברואר 2021 חתם בפורטימוננסה הפורטוגזית אך לא נרשם לליגה מכיוון שלפי חוקי הליגה ניתן להחתים שחקנים חופשיים שלפחות 3 חודשים ללא קבוצה והונדה חתם כאשר היה שחקן חופשי כאשר הוא חודש ללא קבוצה, לכן שוחרר לאחר כמה ימים. ב-13 במרץ 2021 חתם בנפטצ'י באקו עד לסוף העונה. ב-14 בספטמבר 2021 חתם בסודובה מריאמפולה הליטאית עד לסיום העונה.
נבחרת לאומית
הונדה היה חלק מנבחרת הנוער של יפן (עד גיל 20) באליפות העולם 2005, בו הגיע הנבחרת לשמינית הגמר, אך הפסידה 0–1 ל משער של מוחסין איג'ור בדקה ה-92. לאחר מכן שיחק בנבחרת יפן הצעירה (עד גיל 23) והיה גורם מרכזי בהעפלתה לאולימפיאדת בייג'ינג 2008, לאחר שכבש ארבעה שערים ב-10 משחקי מוקדמות. עם זאת, בטורניר עצמו הפגינה יפן יכולת חלשה והודחה כבר בשלב הבתים לאחר שהפסידה בכל שלושת משחקיה וסיימה עם שער זכות אחד בלבד.
ב-22 ביוני 2008 הונדה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת יפן הבוגרת במשחק נגד במסגרת מוקדמות מונדיאל 2010. את שערו הראשון במדי הנבחרת הבקיע בניצחון 0–4 על במשחק הפתיחה של גביע קירין, בו זכתה יפן לאחר ניצחון בתוצאה דומה על. לאחר מכן הבקיע שלושה שערים נוספים במשחקי הידידות נגד ו ובמשחק נגד בחריין במוקדמות אליפות אסיה 2011.
במונדיאל 2010 הגיע הונדה לשיאו ופרץ לראשונה לתודעה בכדורגל העולמי. הוא הוביל את יפן לניצחון 0–1 מפתיע על כבר במחזור הפתיחה של שלב הבתים, לאחר שכבש את השער היחיד במשחק בדקה ה-39 ונבחר לשחקן המצטיין. במשחק השני הנבחרת אומנם הפסידה 0–1 ל, אך במשחק השלישי והמכריע נגד, הונדה שוב הצטיין והבקיע את השער הראשון של יפן בבעיטה חופשית נהדרת ולאחר שער נוסף בבעיטה חופשית של יסוהיטו אנדו, גם בישל לשינג'י אוקזאקי את השער השלישי שקבע ניצחון 1–3 והעלה את יפן לשמינית הגמר, הישג השיא של הנבחרת במונדיאל. בשלב הבא פגשו יפן והונדה את  במה שהיה לאחד המשחקים הרעים בטורניר ובתום ההארכה שהסתיימה ב-0-0, נגשו הקבוצות לדו-קרב בעיטות עונשין. הונדה הבקיע את בעיטת העונשין שלו, הרביעית במספר, אך החטאה מוקדמת של יואיצ'י קומאנו קבעה ניצחון 3–5 של פרגוואי. יפן הודחה מהטורניר, אך עם זאת הונדה נבחר על ידי רבים לאחת התגליות הגדולות של המונדיאל.
השתתף גם במשחקי הנבחרת במוקדמות מונדיאל 2014, מהם העפילה יפן למונדיאל 2014 מהמקום הראשון בבית. במונדיאל עצמו לא הצליחה הנבחרת והודחה בשלב הבתים לאחר שצברה נקודה אחת בלבד. הונדה הבקיע שער אחד מול חוף השנהב בהפסד 2:1.