cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דניאל כהן (מנצח)
ביוגרפיה
כמנצח אורח ניצח על התזמורת הפילהרמונית הישראלית, האופרה הישראלית, התזמורת הקאמרית הישראלית, התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, הסינפונייטה הישראלית באר שבע, סימפונט רעננה, התזמורת הסימפונית ירושלים, אנסמבל המאה ה-21, התזמורת הקאמר-פילהרמונית של גראץ, התזמורת הסימפונית של מילווקי, התזמורת הפילהרמונית של טמפרה, התזמורת הקאמרית של לוזאן, תזמורת הארנה של ורונה, האנסמבל הקאמרי של התזמורת הסימפונית של לונדון ונגני מוצרט הלונדונים.
ב-2013 ניצח כהן על פרויקט המלחינים של אקדמיית פסטיבל לוצרן, שם עבד בהדרכתו של פייר בולז. הוא הוביל את אנסמבל סולני תל אביב ושימש ככנר ואסיסטנט של דניאל בארנבוים בתזמורת דיוואן מזרח-מערב.
כהן הוא המנהל המוזיקלי של תזמורת "עדן סינפוניה" בלונדון ובמקביל הוא המנהל המוזיקלי של התזמורת הקאמרית של ג'רזי.
כמו כן הוא הקים את "אנסמבל גרופיוס" בשיתוף עם השחקן והבמאי איתי טיראן ושם הוא שימש כמנהל אמנותי.
כהן נתמך במשך לימודיו על ידי קרן התרבות אמריקה-ישראל.
אוניברסיטת פיונגיאנג למדע ולטכנולוגיה
האוניברסיטה ממוקמת בכפר קטן סמוך לפיונגיאנג, בירת קוריאה הצפונית.
אף שתוכננה במקור להתחיל לפעול בשנת 2003, האוניברסיטה פתחה את שעריה במהלך חודש אוקטובר 2010.
בניגוד ליתר האוניברסיטאות במדינה, הממומנות במלואן על ידי ממשלת קוריאה הצפונית, אוניברסיטת פיונגיאנג למדע ולטכנולוגיה הוקמה, פועלת וממומנת על ידי עמותות וגופים שונים מחוץ לקוריאה הצפונית. מאז הקמתה, המימון העיקרי לפעילות האוניברסיטה מתקבל מצד תנועות נוצריות אוונגליסטיות שונות ברחבי העולם.
בניגוד ליתר תושבי המדינה המסוגרת, לסטודנטים ולצוות האוניברסיטה ישנה גישה לרשת האינטרנט, אך זאת תחת מעקב ובקרה מצד השלטונות הצפון-קוריאנים.
האוניברסיטה מדורגת במקום הראשון מבין כלל האוניברסיטאות בקוריאה הצפונית, ובמקום ה-8,602 בדירוג האקדמי העולמי.
היסטוריה
מיזם הקמת האוניברסיטה החל בשנת 2001 ביוזמתו של פרופסור צפון-קוריאני בשם קים צ'ין קיונג, אשר ביקש לשפר את איכות הלימוד המועבר לסטודנטים במדינה. לאחר פגישה אישית בין קיונג ובין המנהיג העליון של קוריאה הצפונית דאז, קים ג'ונג-איל, קיונג קיבל אור ירוק להתנעת המיזם, אשר הושלם בשנת 2010.
ממשל תאגידי
הממשל התאגידי הוא אמצעי, כלי ניהולי לשמירת חוסנו של התאגיד. יציבות התאגידים במדינה הכרחית לשמירת חוסנה של הכלכלה והחברה. כללי הממשל התאגידי הם כללי התנהגות והתנהלות ראויים, של האורגנים בתאגיד ומחוצה לו, אשר מטרתם להוביל את הארגון, באשר הוא, בדרך של התנהלות, שתמנע ממנו להיקלע למצבים קשים, כולל קשיים עתידיים העלולים לקרות, ו/או הזדמנויות שיכולות להיות לתאגיד במהלך פעילותו (לדוגמה, סקר סיכונים וסיכויים).
אוניברסיטת פיונגיאנג למדע ולטכנולוגיה
היסטוריה
במהלך השנים 2005 ו-2006, בעקבות החשיפה העולמית של תוכנית הגרעין של קוריאה הצפונית, מיזם הקמת האוניברסיטה הואט כתוצאה מלחצים פוליטיים מצד גורמי חוץ. חרף זאת, המיזם הושלם והאוניברסיטה נפתחה במהלך סתיו 2010.
ממשל תאגידי
התנהלות של מדינה בכלל, וכלכלתה בפרט מושתתת על אימון הציבור. הכלכלה נסמכת על אוסף של תאגידים אשר התנהלותם, תוצרתם, תפוקתם, וכו', מהווים את הבסיס לכלכלה יציבה ולמשילות יציבה.
אוניברסיטת פיונגיאנג למדע ולטכנולוגיה
היסטוריה
בתאריך 6 במאי 2017, קים האק סונג, חבר סגל ששימש כמנהל חווה המסונפת לפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה, נעצר על ידי שלטונות קוריאה הצפונית באשמת ביצוע "מעשים פליליים כנגד המדינה״. עובד נוסף באוניברסיטה, קים סאנג-דוק, נעצר בגין האשמות דומות ב-22 באפריל אותה שנה. שניהם שוחררו כשנה לאחר מכן, ב-8 במאי 2018, במסגרת המגעים המקדימים בין ארצות הברית לקוריאה הצפונית לקראת מפגש הפסגה שהתקיים ביוני 2018 בין נשיא ארה״ב דונלד טראמפ, ובין המנהיג העליון של קוריאה הצפונית קים ג'ונג-און.
ממשל תאגידי
מכלול התאגידים במדינה המנוהלים בהתאם לכללי המנהל התקין, מאפשרים לתאגידים להתקיים ולהשיג את מטרותיהם – והתנהלות נכונה ונאותה של מארג התאגידים במדינה, מהווה נדבך חשוב לשמירה על היציבות של כלכלת המדינה והחוסן החברתי שלה.
אוניברסיטת פיונגיאנג למדע ולטכנולוגיה
היסטוריה
בשל החלטת מחלקת המדינה של ארצות הברית מיולי 2017 לאסור על כניסת אמריקאים לקוריאה הצפונית, סמסטר הסתיו של 2017 החל באוניברסיטה ללא נוכחותם של עשרות מחברי הסגל ממוצא אמריקאי.
היי פייב (להקה)
היי פייב (באנגלית: hfive) הייתה להקת בנים ישראלית שפעלה בשנים 1996–2000. הלהקה נוהלה על- ידי טבת סרטים והפקות וחברת התקליטים הד ארצי, בדומה ללהקות רבות אחרות מסוגה. הלהקה מנתה חמישה זמרים: אמיר פיי גוטמן, אייל שחר, מייקל הרפז, עידן יסקין ואייל דסאו, וזכתה לפרסום ולהערצה רבה בקרב בני הנוער באותן השנים.
ממשל תאגידי
התפתחות הממשל התאגידי בישראל
בתחילת ינואר 2006 פרסמה הרשות לניירות ערך את דוח הוועדה, שכלל המלצות בשישה נושאים עיקריים:
היי פייב (להקה)
היסטוריה
בשנת 1996 ערכו יעל לוי וחיים שמש, אנשי המחלקה הישראלית ב"הד ארצי" מבחני במה לצעירים, בשיתוף עם יענקל’ה נעמן ודורון ("קופי") עציוני מ"טבת הפקות" ואנשי מקצוע נוספים מ"הד ארצי". מבין כמה מאות מתמודדים נבחרו חמישה: אמיר פיי גוטמן, אייל שחר, מייקל הרפז, עידן יסקין ואייל דסאו.
ממשל תאגידי
התפתחות הממשל התאגידי בישראל
המלצות הוועדה אומצו על ידי הרשות לניירות ערך.
היי פייב (להקה)
היסטוריה
בשנת 1997, לאחר שנת אימונים אינטנסיבית שכללה עבודה על שירה עם מורה לפיתוח קול, אימונים בחדר כושר ולימוד ריקוד מהיסוד בסטודיו של סיגי ניסן, בעזרת המורות לילך פרידמן ואושי כהן, הודיעה "הד ארצי" על השקת הלהקה. בדומה ללהקות בנים לועזיות, גם במותג הישראלי הפכו את חברי הלהקה למובילי אופנה (מעצבי בגדים ייחודיים, סטיילינג מלוטש). בסיוע מסע יחסי ציבור משומן שכלל ראיון ב"מעריב לנוער" והופעות בתוכניות הבידור של דן שילון ודודו טופז, הפך האלבום הראשון של הלהקה שיצא באותה השנה ושנקרא "היי פייב", להצלחה מסחרית. באלבום זה נכללו הלהיטים "אני", "יום מעונן", "אין לנו מה להפסיד", "אפשר אהבה" וגם קאבר לשירו של ברי סחרוף "לחץ". מספר חודשים לאחר צאתו, קיבל האלבום מעמד של אלבום זהב, לאחר מכירת 20,000 עותקים. בספטמבר באותה השנה הוציאו חברי הלהקה מיני-אלבום בשם "זמן מסיבה", וגם השתתפו בפסטיגל וזכו במקום הראשון עם השיר "עולם אגדה".
ממשל תאגידי
התפתחות הממשל התאגידי בישראל
נמתחה ביקורת על המלצות הוועדה, בעיקר על ידי איגוד החברות הציבוריות, שעיקרה הכבדה וסירבול נוספים, כביכול, על פעילותן של חברות ציבוריות והעדר התאמה בין המבנה והפעילות שלהן בישראל לאלו שבארצות הברית, שם יושמו קודים של ממשל תאגידי.
היי פייב (להקה)
היסטוריה
ביוני 1998 יצא האלבום השני של הלהקה, "כולם רוקדים עכשיו", וזכה להצלחה מסחררת, אף יותר מקודמו. בין השירים הבולטים באלבום היו שיר הנושא, "ילדי התשעים", "מקדש האהבה" ו-"Give Me a High Five". בעקבות האלבום זכתה הלהקה בתואר "להקת השנה" במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג'. באותה שנה השתתפו בסרט "סופר בוי" והשתתפו בשנית בפסטיגל עם השיר "קטן זה הכי כיף בעולם" וזכו שוב במקום הראשון.
ממשל תאגידי
לקריאה נוספת
ד"ר שלומית גלר. הממשל התאגידי - הדירקטור, הדירקטוריון ומה שביניהם. הוצאת ש.י.ג. ספרות ומידע, 2015
היי פייב (להקה)
היסטוריה
ב-15 בינואר 1999 הודיע מייקל הרפז כי הוא עוזב את הלהקה. מכירות הכרטיסים למופע הפרידה ממנו בסינרמה הרקיעו שחקים.
ארבעת חברי הלהקה הנותרים המשיכו בעבודה המשותפת והתקליט השלישי של הלהקה, "טייק 1", יצא ביולי 1999 (בשני חלקים - "טייק 1" ו-"טייק 2", בניסיון להתמודד עם זיופי התקליטורים). גם אלבום זה זכה להצלחה עצומה שליוותה את סיבוב ההופעות הקיצי של הלהקה, ולווה בקליפ מוערך ללהיט "עומד על צוק". באותה שנה חברי הלהקה השתתפו בפעם השלישית בפסטיגל וזכו במקום השני עם השיר "זה כבר כאן".
ב-14 בפברואר 2000 הודיעה הלהקה כי היא מתפרקת סופית, והוציאה את אלבום הפרידה שנקרא "האחרון", שהיה אלבום אוסף שכלל קרוב לארבעים להיטים וגרסאות כיסוי בביצוע הלהקה, ואת קלטת התעודה "היי פייב הרגעים הגדולים".
בין המוזיקאים שיצרו שירים ללהקה: שי להב, חמי רודנר, חנה גולדברג, עובד אפרת, ארקדי דוכין ואיגי וקסמן.
במהלך השנים שווקו מוצרים נלווים רבים ללהקה, בהם יומני בית ספר, קלסרים וחולצות.
ב-19 בפברואר 2013 נודע כי הלהקה תתאחד להקלטת שיר חדש שנקרא ״אחותי סיפרה״ (אשר לעג לעולם הזוהר המקומי), במסגרת פרויקט מוזיקלי של שי להב (מי שהיה המפיק המוזיקלי של הלהקה), אך השיר נגנז לבסוף ולא ראה אור מעולם באף מסגרת.
בפברואר 2016 הודיעה הלהקה כי תתאחד להופעה חד פעמית באפריל, אך בעקבות אשפוזו של חבר הלהקה אמיר פרישר גוטמן נדחה המופע ליוני, ולבסוף במאי 2016 הודיעה הלהקה כי היא מבטלת את מופע האיחוד.
ב-23 ביולי 2017 נפטר חבר הלהקה אמיר פרישר גוטמן.
IEC 60027-2
IEC 60027-2
הליידי בקרוואן
הליידי בקרוואן (באנגלית: The Lady in the Van) הוא סרט דרמה קומית בריטית משנת 2015 בבימויו של ניקולס הייטנר ובכיכובם של מגי סמית' ואלכס ג'נינגס. את התסריט כתב אלן בנט, והוא מספר על היחסים בינו לבין מרי שפרד, אישה מבוגרת שגרה בקרוואן רעוע בחצר ביתו בלונדון במשך 15 שנה. בנט פרסם את הסיפור כמאמר בשנת 1989, כספר ב-1990, כמחזה ב-1999, וכתסכית רדיו ב-2009 ששודר בערוץ BBC Radio 4. סמית' גילמה בעבר את דמותה של מרי שפרד פעמיים. האחת בהצגה בשנת 1999, שעליה הייתה מועמדת לפרס אוליבייה לשחקנית הטובה ביותר, והשנייה בעיבוד הרדיופוני משנת 2009.
הייטנר ביים את המחזה ב-1999 בתיאטרון המלכה בלונדון. הקרנת הבכורה של הסרט היה בשנת 2015 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו, והוא זכה לביקורות חיוביות רבות.
תקציר עלילה
"הליידי בקרוואן" מתאר את סיפור הידידות שנרקמת בין המחזאי אלן בנט ומיס מרי שפרד, חסרת בית תמהונית. בנט מתידד איתה בשנת 1970 כשהוא עובר לגור בביתו החדש בקמדן, והיא גרה בוואן ישן ברחוב. בהמשך הוא מאפשר לה לחנות זמן מה בחצר ביתו, והיא נשארת שם למשך 15 שנה. ככל שהסיפור מתפתח בנט מגלה ששמה האמיתי של מיס שפרד הוא מרגרט פיירצ'יילד, ושהיא הייתה פסנתרנית מחוננת שלמדה אצל הפסנתרן הנודע אלפרד קורטו. עוד מתברר שבעבר היא ניגנה מוזיקה מאת שופן בקונצרט הפרומס, ניסתה להיות נזירה, ואחיה גרם לאשפוזה במוסד. היא נמלטה מהמוסד, צעיר על אופנוע שהתנגש בוואן שלה נהרג, והיא האשימה את עצמה, וכל חייה חששה שהיא תיתפס ותיעצר.
צוות השחקנים
צוות השחקנים ששיחקו במחזה של בנט "נערי ההיסטוריה" הופיעו בתפקידי קמע בסרט, פרט לפרנסס לדה לה טור, ששיחקה בתפקיד משנה, ולריצ'רד גריפית'ס, שנפטר ב-2013. השחקנים הם סמואל ברנט (בתפקיד דונלד), סמואל אנדרסון (עדי יהווה), סטיבן קמפבל מור (רופא), דומיניק קופר (שחקן בתיאטרון), ג'יימס קורדן (מוכר בשוק), סשה דוואן (ד"ר מאליק), אנדרו נוט (נהג אמבולנס), קלייב מריסון (גבר שנכנס לתא הווידוי בכנסייה), ג'יימי פרקר (סוכן נדל"ן), וראסל טובי (גבר עם עגיל).
הפקה
הסרט "הליידי בקרוואן" קיבל אור ירוק ב-3 ביוני 2014. חברות ההפקה TriStar Productions ו-BBC Films שיתפו פעולה ליצור גרסה קולנועית של המחזה של אלן בנט שהיה להיט בווסט אנד. טריסטאר קיבלו את זכויות ההפצה ברחבי העולם, וה-BBC היו הראשונים ששידרו את הסרט בטלוויזיה בממלכה המאוחדת. עם ההכרזה על הסרט, פורסמה גם מעורבותם של מגי סמית' וניקולס הייטנר. שניהם עבדו בעבר עם בנט; הייטנר ב-1994 בסרט "טירופו של המלך ג'ורג'" ובגרסה הקולנועית של "נערי ההיסטוריה", וסמית' גילמה את מיס שפרד בגרסה הבימתית המקורית ב-1999, ושבו בעיבוד הרדיופוני מ-2009 ברדיו ה-BBC.
שלב הצילומים החל בגלוסטר קרסנט 23 שבצפון לונדון באוקטובר 2014. הצילומים נערכו בביתו הישן של בנט בקמדן טאון ובסביבתו, שם מיס שפרד האמיתית חייתה 15 שנים.
מוזיקה
פסקול הסרט כולל קטעי מוזיקה קלאסית מאת שופן ואחרים. חלק מהפסקול הולחן על ידי ג'ורג' פנטון. אלבום עם הפסקול יצא בלייבל Sony Classical Records של סוני מיוזיק אנטרטיינמנט ב-6 בנובמבר 2015 בממלכה המאוחדת, וב-11 בדצמבר בארצות הברית.
יציאה לאקרנים
הקרנת הבכורה של הסרט הייתה ב-12 בספטמבר 2015 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו. ב-13 באוקטובר הוקרן הסרט בפסטיבל הסרטים של לונדון. ב-15 בנובמבר הוקרן בארצות הברית בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של דנבר. הסרט יצא לבתי הקולנוע בממלכה המאוחדת ב-13 בנובמבר 2015, וב-15 בינואר 2016 בארצות הברית.
מס רכישה
מס רכישה הוא מס ישראלי המשולם על רכישת זכות במקרקעין בישראל על פי חוק מיסוי מקרקעין (שבח ורכישה), התשכ"ג-1963. המס נגבה עבור נדל"ן דוגמת בתים פרטיים, דירות מגורים, מגרשים ביעודים שונים (לדוגמה יעוד חקלאי, מסחרי, משרדים, ומגורים) ומבנים ביעודים שונים. הקונה נושא בתשלום מס הרכישה בשיעור קבוע משווי הנכס, ובמקרים מסוימים (לדוגמה דירת מגורים) בשיעורים מדורגים, לרשות המיסים, בנוסף לתשלום למוכר עבור הנכס הנרכש.
גובה המס
מס רכישה משתנה מדי שנה בינואר, בהתאם לעליית המדד ותלוי באופן ישיר בגובה העסקה ובסוג הנכס.
מס רכישה מהווה אחוז מסוים מגובה העסקה ומחושב כיום באופן מדורג.
שיעורי מס הרכישה לרוכש של דירת מגורים יחידה:
שיעורי מס הרכישה לרוכש של דירת מגורים שנייה (כלומר לרוכש שבבעלותו דירה נוספת):
החוק מעניק פטורים והקלות במקרים מסוימים (כגון לנכה, עולה חדש ועוד).
קרן נדל"ן (ריט) שרכשה מקרקעין לצורכי דיור להשכרה, משלמת מס רכישה של 0.5% בלבד.
תיאום מס רכישה בין ישראל למדינות אחרות
בין מדינת ישראל לארצות הברית קיימת אמנת מס המגדירה את ענייניו הפיננסיים של המשקיע הזר במדינה. על פי סעיף 7 לאמנה בין ישראל לארצות הברית, הנהנית הראשית מהמס הצפוי היא המדינה בה מבוצעת ההשקעה. מס ההכנסה של המדינה שממנה הגיע המשקיע יקבל אף הוא דיווח אך עלות המס תחושב לאחר הורדת מס ההכנסה המקומי בגין הרווחים ששולמו.
רסיטל
רסיטל היא הופעה מוזיקלית. ברסיטל יכול להופיע אדם אחד בלבד המהווה את מוקד תשומת הלב, ולעיתים הוא מלווה על ידי פסנתר. ברסיטלים אחרים מנגנים יצירות של מלחין יחיד. כמו כן, ישנם רסיטלים שבהם משתתפים אנשים רבים, כגון רסיטלי ריקוד.
אליס מילר (פסיכולוגית)
אָליס מילר (באנגלית: Alice Miller, נולדה בשם אָליסיה אֶנגלַרד (Alicja Englard); 12 בינואר 1923 – 14 באפריל 2010), הייתה פסיכולוגית, פסיכואנליטיקאית ופילוסופית שווייצרית ממוצא פולני-יהודי. היא ידועה בשל ספריה על השפעת התנהגות ההורים על הילדים, שתורגמו לשפות רבות, בעיקר רב המכר "הדרמה של הילד המחונן" (1979, באנגלית ב-1981), שעורר עניין ציבורי. עמדותיה בעניין השלכותיה של התעללות הורית בילדים היו רבות השפעה, וכך גם ביקורתה על הפסיכואנליזה ועל הגישות המסורתיות לגידול ילדים שהיא תיארה כהרסניות.
קורות חייה
מילר נולדה בפיוטרקוב טריבונלסקי שבפולין למשפחה יהודית, בתם הבכורה של גוט ומיילך אנגלרד, ולה אחות צעירה ממנה בחמש שנים, אירנה. מ-1931 עד 1933 גרה המשפחה בברלין בירת גרמניה, ועם עליית הנאצים לשלטון שבה לעיר הולדתה בפולין. במלחמת העולם השנייה הצליחה לברוח מהגטו בעירה ואף להבריח את אמה ואחותה משם, והיא חיה בוורשה תחת שם אחר, אליסיה רוסטובסקה, כקתולית. אביה נספה בגטו ב-1941.
ב-1946 עברה לשווייץ, שם למדה באוניברסיטת בזל. ב-1949 נישאה לסוציולוג השווייצרי אנדריאס מילר, במקור פולני קתולי, שעבר עמה מפולין לשווייץ כסטודנטים. הם התגרשו ב-1973. נולדו להם שני ילדים, מרטין (1950) ויולקה (1956), שנולדה עם תסמונת דאון. (זמן קצר לאחר מותה של אמו התראיין מרטין מילר ל"דר שפיגל" וסיפר כי בילדותו הוכה שנים רבות על ידי אביו, בנוכחות אמו; תחילה סיפר כי התערבה וניסתה להגן עליו, אך מאוחר יותר טען שהיא לא התערבה, וכך גם כתב בספרו האוטוביוגרפי על חייו בצילה, "הדרמה האמיתית של הילד המחונן", שעורר סערה. אירועים אלה התרחשו עשרות שנים לפני שאליס מילר כתבה על הסכנות שבשיטות גידול ילדים אלו.)
רסיטל
בישראל, תלמיד בכיתה י"ב, שלומד באחד הקונסרבטוריונים או במגמת מוזיקה (לא חובה שיהיה במגמת מוזיקה), רשאי להחליט האם לגשת לבחינת הבגרות במוזיקה המקנה לו 5 יחידות לתעודת הבגרות. ציון המגן לבגרות נקבע על פי ביצועים ברסיטל והתלמיד נשפט על ידי צוות שהנהלת הקונסרבטוריון קבעה מראש. ברסיטל רשאי התלמיד להזמין מספר מסוים של אנשים (בהתאם לגודל האולם בו התלמיד מופיע) על מנת שיהוו עבורו קהל מעודד. ברסיטל, התלמיד ינגן 5 יצירות אשר הוא למד מראש והתאמן עליהן. כל אחת מן היצירות צריכה להיות מתקופה שונה בהיסטוריה המוזיקלית.
אליס מילר (פסיכולוגית)
קורות חייה
בשנת 1953 סיימה מילר דוקטורט בפילוסופיה, פסיכולוגיה וסוציולוגיה. בין השנים 1953–1960 למדה פסיכואנליזה ועבדה עד 1980 בציריך.
ב-1980 הפסיקה לעסוק בפסיכואנליזה הקלאסית, והתעמקה בחקר הילדות. היא ביקרה את אבות הפסיכואנליזה זיגמונד פרויד וקרל גוסטב יונג. בשלושת ספריה הראשונים עסקה בעיקר במה שתיארה כ"כתמים עיוורים" בתחום הפסיכואנליזה, אך בספרה הרביעי היא כבר טענה כי הפסיכואנליזה כלל אינה מעשית. ב-1985 כתבה על מחקרה בתקופת עבודתה כפסיכואנליטיקאית: "במשך עשרים שנה ראיתי אנשים שמכחישים את טראומות הילדות שלהם, עושים אידיאליזציה להוריהם, ומתנגדים לאמת אודות ילדותם בכל דרך".
ב-1985 עזבה מילר את שווייץ ועברה ליישוב סן-רמי-דה-פרובנס שבדרום צרפת. ב-1986 הוענק לה הפרס הספרותי ע"ש יאנוש קורצ'אק על ספרה Thou Shalt Not Be Aware: Society's Betrayal of the Child.
ב-1987 הודיעה מילר בריאיון על דחייתה את הפסיכואנליזה, ובשנה שלאחר מכן ביטלה את חברותה בחברה הפסיכואנליטית השווייצרית ובאגודה הפסיכואנליטית הבינלאומית (IPA). לטענתה, התאוריה הפסיכואנליטית מונעת מקורבנות ההתעללות בילדים לזהות את הפגיעה שנגרמה להם, ולהתמודד עם השלכות ההתעללות, מכיוון שהיא משאירה אותם עם המסורת הישנה של האשמת הילדים והגנה על ההורים (בין השאר באמצעות התייחסות לתלונות הילדים על אלימות הוריהם כפנטזיה).
אחד מספריה האחרונים של מילר, Bilder meines Lebens (תמונות מחיי, 2006), הוא אוטוביוגרפיה לא-רשמית שבה בחנה את התהליך הרגשי שעברה מילדותה העשוקה, דרך פיתוח תאוריות ותובנות. התהליך מתואר דרך הצגה ודיון על 66 ציורים מקוריים שציירה בשנים 1973-2005.
עד מותה ב-2010 עסקה בהעלאת מאמרים וחומרים לאתר האינטרנט שלה ומענה למאות מכתבי קוראים. היא התאבדה בגיל 87 בביתה בדרום צרפת, לאחר שאובחנה בשלב מתקדם של סרטן הלבלב.
שיטתה
ההשפעה הגדולה של מילר על עולם הפסיכותרפיה, היא בתחום הנרקיסיזם.
תמצית יסודותיה של מילר :
1. צורך בסיסי של כל ילד הוא לקבל יחס של כבוד ורצינות, שיראו בו מוקד עצמאי של פעילות: רגשות, תחושות וביטוייהם. אם הילד יקבל תחושה מכבדת זו, הוא יוכל בבוא עת הפרידה, לוותר על הסימביוזה עם אמו ולצעוד את צעדיו אל האינדיבידואציה. צורך זה מכנה מילר 'צורך נרקיסיסטי בריא'.
2. הורים שאינם מסוגלים להעניק יחס זה אלא רוצים שהילדים ישרתו את צורכיהם של ההורים, מאותתים לילדים שהם דורשים מהם דמות מסוימת שתשרת את ההורים.
3. הילדים אשר קיומם תלוי בהוריהם, והם רגישים לאותותיהם של הוריהם, עושים כל אשר ביכולתם כדי למלא את צורכיהם של ההורים. הילדים האלה אינם זוכים ליחס של כבוד לעולמם הפנימי, וכל ישותם משועבדת לשרת את רצון ההורים.
4. הילדים האלה, אשר מעולם לא זכו בקבלה וכבוד לרגשותיהם, גדלים בעולם עם חסך וחסר ענק. המקום היחיד שבו הם מרגישים מוערכים, הוא כשהם מקבלים הערצה מהסביבה. ההערצה היא עבורם תחליף להערכה הטבעית שהם היו זקוקים לה בילדותם והיא נעשקה מהם. זהו לשיטתה של מילר המקור של ההפרעה הנרקיסיסטית.
מונומנטים היסטוריים של דנגפנג
מונומנטים היסטוריים של דנגפנג (באנגלית: Historic Monuments of Dengfeng) הם קבוצה של מבנים היסטוריים בנפה העירונית דנגפנג בנציבות העירונית ג'נגג'ואו במחוז חנאן שבמרכז סין, שהוכרזו על ידי ארגון אונסק"ו בשנת 2010 כאתר מורשת עולמית בשם 'מונומנטים היסטוריים של דנגפנג ב"מרכז השמים והארץ"'.
אתר המורשת כולל שמונה אתרים השוכנים בבקעה שבין שתי הפסגות העיקריות של הר סונג: הר טָאיְשְׁה (太室) והר שָׁאושְׁה (少室). האתרים משתרעים על שטח של 8.25 קמ"ר ומוקפים באזור חיץ ששטחו 35 קמ"ר, וכוללים: שערים, מקדשים, אקדמיה קונפוציאנית ומצפה כוכבים.
היסטוריה
הר סונג, שלמרגלותיו הוקמו המבנים הכלולים באתר המורשת העולמית, נחשב הר קדוש בסין כבר בזמנים קדומים שבהם האמינו שמקור כוחו של השליט בשמים. על פי הקלאסיקה של ההרים והימים "טאישה ושאושה שניהם קברים, ומנחות לשמים ולירקן מובאים אליהם". הסינים הקדומים האמינו שהר סונג הוא האב הקדמון של עשרת אלפי הרים וכי האלים בני האלמוות (仙 - xian שיאן) שוכנים על פסגות ההר. עקב כך נהגו השליטים להקריב קרבן על פסגת ההר במטרה ליצור קשר עם האלים, ולהתפלל לשגשוג מדינתם. על פי המיתוסים נהג הקיסר הצהוב המיתולוגי "לפגוש את האלים" לעיתים קרובות על הר סונג, וכך נהגו גם הקיסרים המיתולוגיים האחרים: יאו, יו ושון. השליט האנושי הראשון שיש לגביו תיעוד היסטורי כי העלה קורבן בהר היה המלך וו משושלת ג'ואו, שעשה זאת לכבוד ניצחונו על שושלת שאנג. מתקופת קיסר זה ועד סופה של תקופת שושלת צ'ינג, שושלת הקיסרים האחרונה בסין, קיים תיעוד על 68 קיסרי סין שביקרו בהר או העלו קורבן על ההר.
הסיבה לכך שההר הפך להר קדוש נעוצה בהיות האזור שסביב ההר ערש הציוויליזציה הסינית. נתגלו עדויות רבות ליישובי קבע סביב ההר המתוארכות לתקופה הפלאוליתית, לדוגמה באתר מערת גְ'ה-גִ'י (Zhiji) שבה נתגלו שימוש באש ושרידים פלאוליתיים רבים. בתקופה הנאוליתית התקיימו באזור התרבויות המתקדמות ביותר בפרהיסטוריה של סין: תרבות פֵּילִיגָאנְג (裴李崗; פין-יין Péilǐgāng) המתוארכת בין 7,000 ל-5000 לפנה"ס ותרבות דָאחֶצוּן (大河村). חשיבות האזור כערש התרבות הסינית קיבלה משנה תוקף משנות ה-70 של המאה ה-20 כאשר נתגלו בו אתרים מתרבות לונגשאן: האתר הארכאולוגי וָאנְגְצֶ'נְגְגָאנְג (王城岗, פין-יין: Wangchenggang) בדנגפנג והאתר שִׂיגָ'אי בסמוך לעיר שִׂינְמִי (新密 פין-יין Xīnmì) הסמוכה. מתרבות זו התפתחו המדינות הראשונות והשושלות הראשונות בסין: שיה, שאנג וג'ואו. כמה מערי הבירה של שושלות אלו הוקמו סביב ההר, כולל יָאנְגְצֶ'נְג (שמה הקודם של דנגפנג) ווָאנְגְצֶ'נְגְגָאנְג, שהייתה אחת משתי ערי הבירה של שושלת שיה. התקופה שבה פעלו שושלות אלו עיצבה את האומה הסינית, תהליך היסטורי שהתרחש למרגלות הר סונג. הר סונג הפך למרכז התרבות הסינית ובמקביל ל"מרכז הארץ" (中国, בפין-יין Zhongguo) בתודעה הסינית, כיום כינויה של סין כולה. מסופר על הדוכס ג'וֹאוּגונְג משושלת ג'ואו שחיפש את מרכז הארץ באמצעות שעון שמש בטקסים שנערכו ביָאנְגְצֶ'נְג (כיום דנגפנג) בירתה המזרחית של השושלת. גם הקמת מצפה הכוכבים בסמוך לדנגפנג בתקופת שושלת טאנג, זמן רב אחר-כך, נובעת מהאמונה כי האזור הוא מרכז העולם.
לאחר שהבודהיזם חדר לסין בתקופת שושלת האן נבנו מקדשים בודהיסטים רבים סביב ההר, כולל מקדש סונְגְיְוֵּ'ה, מנזר שאולין ומקדש חְווֵיְשָׁאן. מנזר שאולין היה גם המקור שממנו התפשט הזן בודהיזם בסין. לאזור היה גם תפקיד חשוב בהתפתחות הטאואיזם. בתקופת שושלת וי הצפונית פיתח הנזיר הטאואיסטי הנודע קוֹאוּ צְ'ייֵנְגְ'ה תוך כדי התבודדות את הכת המכונה בֵּייטְייֵנְשְׁה דָאו. המקום המרכזי שתפס ההר בתודעה, בתרבות ובדתות בסין גרם לכך שבמשך כ-2,000 שנים, החל בתקופת שושלת האן, דרך שושלות וי הצפונית, טאנג, סונג, ג'ין, יואן, מינג, צ'ינג וכלה ברפובליקה העממית של סין נבנו סביב ההר, מבנים דתיים ואזרחיים רבים, בהם שלושת צמדי השערים: טאישה, שאושה וצִ'ימוּ, שנבנו בתקופת שושלת האן, מבני הדת העתיקים ביותר בסין, והפגודה של מקדש סונְגְיְוֵּ'ה, הפגודה הראשונה מלבנים שנבנתה בסין והפגודה העתיקה ביותר בסין.
תקופת שושלת טאנג (907-618) הייתה תקופת שגשוג כלכלי, חברתי ודתי ונבנו בהר מבנים רבים. הקיסרית וו דזה טיין (שלטה 705-690) הכריזה שהאל של הר סונג הוא "הקיסר של מרכז השמים", והקיסר שׂוֵאנְדְזונְג, הקיסר השביעי משושלת טאנג (שלט 756-712) הרחיב מאוד את מקדש ג'ונְגְיְוֵּ'ה. במונומנטים ההיסטוריים הכלולים באתר המורשת העולמית יש שישה מבנים מתקופת שושלת טאנג.
בתקופת שושלות סונג (1279-960), וג'ין (1234-1115) עודדה התמיכה הקיסרית את התפתחות והרחבת מבני הדת בהר. מנזר שאולין הורחב ובסמוך לו נבנה מקדש צ'וּדְזוּ גם מקדש ג'ונְגְיְוֵּ'ה הורחב ונוסף לו אולם ג'וּ'נְגִ'י. כמו כן הוקמה בתקופה זו אקדמיית סונְגְיָאנְג ללימודים קלאסיים. במונומנטים ההיסטוריים הכלולים באתר המורשת העולמית יש שלושה עשר מבנים מתקופת סונג וג'ין, כולם, למעט האולם המרכזי במקדש צ'וּדְזוּ, הם פגודות.
גם בתקופת שושלת יואן (1368-1271) המשיכה תנופת הבנייה באזור ההר ונבנו מצפה הכוכבים, האולם הראשי של מקדש חְווֵיְשָׁאן ומגדל הפעמון של מנזר שאולין ו-44 פגודות ביער הפגודות.
תקופת שושלת מינג (1644-1368) הייתה תקופת השיא בבניית מבני הדת בהר סונג. מנזר שאולין שופץ והורחב, ונוספו 143 פגודות ליער הפגודות. גם מקדש ג'ונְגְיְוֵּ'ה שופץ פעמים רבות בתקופה זו.
גם בתקופת שושלת צ'ינג (1911-1644), בייחוד בתחילתה נמשך תהליך השיפוץ של המקדשים והמנזרים השונים, כמו גם של אקדמיית סונְגְיָאנְג. קבוצת המבנים מתקופה זו מכילה את המספר הגדול ביותר של מבנים מבין המונומנטים ההיסטוריים הכלולים באתר המורשת העולמית בהשוואה לכל תקופה אחרת: 14 פגודות, 34 בניינים שונים במקדשים, 30 מבנים שבה הועלו מנחות ו-26 מבני לימודים. הבנייה פסקה בתקופת הרפובליקה הסינית ובתקופת הרפובליקה העממית של סין, אם כי מחקרים שהחלו בסוף המאה ה-20 שבו והציבו בתודעת הציבור בסין ומחוץ לה את ערכם ההיסטורי של המבנים למרגלות הר סונג.
האתרים הכלולים באתר המורשת העולמית
בתוך שמונה האתרים הכלולים באתר המורשת העולמית יש 367 מבנים היסטוריים. 254 מתוכם עשויים אבן ו-113 בנויים מעץ. חלוקת המבנים על פי תפקידם: 41 מבנים טקסיים, 291 דתיים, 26 מבנים המשמשים לחינוך ו-9 משמשים למדע וטכנולוגיה.
שערי טָאיְשְׁה צ'וֵּה ומקדש ג'ונְגְיְוֵּה
האתר משתרע על 3.72 קמ"ר ומוקף באזור חיץ של 5 קמ"ר.
שני שערי טָאיְשְׁה צ'וֵּה (太室阙, בפין-יין Taishi Que) (34.45189°N, 113.0678°W) ממוקמים על הציר המוביל מדרום לצפון אל מקדש ג'ונְגְיְוֵּה, כ-600 מטרים מביתן טָאיְג'ונְג במקדש. במקור היו אלו זוג מבנים שהובילו אל מקדש טאישה שקדם למקדש ג'ונְגְיְוֵּה. השערים נבנו בשנת 118 בתקופת שלטון הקיסר אן (漢安帝; Hàn Ān Dì, שלט 125-106) משושלת האן. השערים ניצבים במרחק 7 מטרים ביניהם, הם עשויים אבן אפורה וגובהם כ-4 מטרים, אורכם 2.13 מטרים ועוביים 70 סנטימטרים. השערים מעוטרים מכל צדדיהם בכתובות שחלקן שרד. שערים אלו הם מבנה העזר למקדשים העתיק ביותר ששרד בסין.
מקדש ג'ונְגְיְוֵּה (中岳庙, בפין-יין Zhongyue) (34.45875°N, 113.06772°W) הטאואיסטי שוכן למרגלות הר טאישה מזרחית לעיר דנגפנג. המקדש הוא מתחם מגודר של 39 מבנים הבנוי על הציר צפון דרום שאורכו 650, רוחבו 166 מטרים ושטחו 108 דונם. המבנים בקצה הצפוני של המתחם הבנוי על מדרון גבוהים ב-37 מטרים מהמבנים בקצהו הדרומי. המקדש נבנה בתקופת שושלת ג'ין במקום מקדש טאישה שנבנה בתקופת שושלת האן ושאליו הוליכו שערי טָאיְשְׁה צ'וֵּה. המקדש נהרס ונבנה פעמים רבות והמבנים הקיימים בו כיום נבנו בתקופת שושלת צ'ינג, שושלת הקיסרים האחרונה של סין. הסידור הפנימי של המקדש הוא בסגנון האדריכלי הסיני הקלאסי של חצרות פנימיות מסודרות לאורך ציר מרכזי, שלאורכו 11 שורות של מבנים. המבנה הגדול ביותר במקדש, אולם ג'וּ'נְגִ'י (Junji) השוכן במרכז המתחם, הוא גם המבנה הדתי הגדול ביותר בכל חמשת ההרים הקדושים. זהו האתר הראשי להעלאת מנחות לאל ג'ונְגְיְוֵּה. גובהו 23 מטרים ושטחו 920 מ"ר. גג המבנה בנוי משתי מזחילות ומחופה ברעפים צהובים מזוגגים. שאר המבנים משמשים למגורי הנזירים או לביצוע טקסים דתיים. מלבד המבנים פזורים בשטח המתחם 73 אסטלות ו-330 ברושים שניטעו בשטח המתחם מתקופת שושלת האן ועד תקופת שושלת צ'ינג.
שערי שָׁאושְׁה צ'וֵּ'ה
האתר משתרע על 840 דונם ומוקף באזור חיץ של 2.2 קמ"ר.
שני שערי שָׁאושְׁה צ'וֵּה (少室阙, בפין-ייןShaoshi Que) (34.49304°N, 112.977°W) ממוקמים על הציר המוביל מדרום לצפון אל מקדש שָׁאושְׁה (המקדש נהרס ולא שופץ) למרגלות הר שאושה, כ-6 קילומטרים ממרכז העיר דנגפנג. השערים נבנו בשנת 123 בתקופת שלטון הקיסר אן (漢安帝; Hàn Ān Dì, שלט 125-106) משושלת האן. השערים ניצבים במרחק 7.6 מטרים ביניהם, הם עשויים אבן אפורה ודומים במבנה לשערי טָאיְשְׁה צ'וֵּה. גובהו של השער המזרחי 3.37 מטרים ושל השער המערבי 3.75 מטרים, אורכם 2.12 מטרים ועוביים 70 סנטימטרים. השערים מעוטרים מכל צדדיהם בציורים ובכתובות החקוקים בשער שרק חלקם שרד. בין הציורים: מופע קרקס, ומשחק צוּג'וּ', צורה קדומה של משחק כדורגל.
שערי צִ'ימוּ צ'וֵּ'ה
האתר משתרע על 400 דונם ומוקף באזור חיץ של כקילומטר רבוע.
שני שערי צִ'ימוּ צ'וֵּה (启母阙, בפין-יין Qimu Que) (34.49304°N, 112.977°W) ממוקמים על הציר המוביל מדרום לצפון אל מקדש צִ'ימוּ (המקדש נהרס ולא שופץ) למרגלות פסגת וָאנְסְווֵי של הר סונג. השערים נבנו בשנת 123 בתקופת שלטון הקיסר אן (漢安帝; Hàn Ān Dì, שלט 125-106) משושלת האן. השערים ניצבים במרחק 6.8 מטרים ביניהם, הם עשויים אבן אפורה ודומים במבנה לשערי טָאיְשְׁה צ'וֵּה. גובהו של השער המזרחי 3.17 מטרים ושל השער המערבי 3.18 מטרים, אורכם 2.13 מטרים ועוביים 70 סנטימטרים. השערים מעוטרים מכל צדדיהם בציורים ובכתובות חקוקים בשער שרק שחלקם שרד. בין הציורים ששרדו: סיפורם של הקיסר יו, הקיסר הראשון משושלת שיה שהפך לדב ואשתו שהפכה לאבן. הכתובות על שערים אלו הן הכתובות ששרדו בצורה הטובה ביותר מבין השערים הכלולים באתר המורשת העולמית והן כוללות, בין השאר, שיר הלל להצלחות של הקיסר יו בעצירת שיטפון ולענוותנותו.
הפגודה של מקדש סונְגְיְוֵּה
האתר משתרע על 344 דונם ומוקף באזור חיץ של 449 דונם.
הפגודה של מקדש סונְגְיְוֵּה (嵩岳寺塔, בפין-יין Songyue) (34.50162°N, 113.01593°W) היא פגודה מלבנים השוכנת כ-5 קילומטרים צפונית למרכז העיר דנגפנג על מדרון המאפשר צפייה בה ממרחקים. מקדש סונְגְיְוֵּה, שהפגודה, היא חלק ממנו, נבנה בין 508 ל-511 כארמון זמני עבור הקיסר שׂוֵ'אנְווּ (宣武, פין-יין Xuanwu) משושלת וי הצפונית (שלט 515-499), כאשר הפגודה נבנתה לכבוד הבודהה שקיאמוני (הבודהה גאוטמה ההיסטורי). זו הפגודה הראשונה שנבנתה באזור הר סונג, הראשונה בסין שנבנתה מלבנים (קודם לכן נבנו הפגודות מעץ). והעתיקה ביותר ששרדה בסין.
קירותיה החיצוניים של הפגודה הם מצולע בעל שנים עשר צלעות ומהם בולטים 15 מזחילות חופפות. גובה הפגודה 36.78 מטרים והיא בנויה על בסיס שגובהו 85 סנטימטרים. היא בנויה מלבנים אפורות וטיט צהוב ומטויחת מבחוץ בסיד לבן. הפגודה הולכת ונעשית צרה כלפי מעלה ובמקביל המרחק בין המזחילות הולך ונעשה קצר יותר. פנים הפגודה הוא מתומן.
המכלול האדריכלי של מנזר שאולין
האתר משתרע על 1.83 קמ"ר ומוקף באזור חיץ של 19.4 קמ"ר. מנזר שאולין (בסינית: 少林寺, בפין-יין: Shàolín Sì) הוא מקדש צ'אן בודהיסטי שנוסד במאה החמישית לספירה, ונחשב כמקום הולדתו של הזן בודהיזם. הוא ידוע ברחבי העולם בעיקר בשל אמנויות הלחימה הסיניות שפותחו בו במהלך ההיסטוריה, במיוחד אגרוף שאולין (少林拳 – שאולין צ'ואן), המוכר יותר כ"קונג פו שאולין", והוא, ככל הנראה, המנזר הבודהיסטי מזרם המהאיאנה המפורסם ביותר בעולם המערבי.
המכלול האדריכלי של מנזר שאולין (34.50724°N, 112.93551°W) שוכן על המדרון הצפוני של הר שָׁאושְׁה (少室山), אחת משבע הפסגות של רכס הר סונג, כ-13 קילומטרים צפונית-מערבית לדנגפנג. המבנים ההיסטוריים ששרדו עד ימינו כוללים את המתחם המרכזי, את מקדש צ'וּדְזוּ ואת יער הפגודות. מקדש צ'ודזו נבנה לזכר מורה הדת בודהידהרמה ויער הפגודות הוא קבוצה של פגודות שהוצבו על קבריהם של נזירים בולטים.
היסטוריה
מנזר שאולין נבנה על המדרון הצפוני של הר שָׁאושְׁה בשנת 477 בהוראת הקיסר שְׂיָאווֶן (孝文; שלט בשנים 499-471) משושלת וי הצפונית. אב מנזר שאולין הראשון היה בָּטְווֹ (跋陀) או פֿוֹטְווֹ (佛陀) (מכונה גם "בודהאבהדרה"), נזיר בודהיסטי בכיר שהגיע לסין מהודו ב-464 על מנת להפיץ את תורת הבודהיזם. בתמיכת הקיסר ון, מייסד שושלת סווי (שלט 604-581) שגשג המנזר ורבים המירו את דתם לבודהיזם. המנזר נבזז, נחרב ונבנה מחדש במרוצת קיומו כמה פעמים. הפעם הראשונה הייתה בשלהי שלטונו של הקיסר גונג משושלת סווי (שלט 618-617), כאשר צבא איכרים מורדים כבש בסערה את המנזר והעלה אותו באש.
על פי האגדה לימד הנזיר ההודי בודהידהרמה, מייסד הזן בודהיזם (צ'אן) שהגיע למנזר שאולין בשנת 527 את הרעיונות הבסיסיים של אמנות הלחימה של שאולין, שפותחו אחר-כך והועברו בירושה מדור לדור. המנזר קצר את פירות לימוד אומנויות המלחמה במאה השביעית. בשנת 620 תקפו כוחותיו של לִי שְׁמִין, לעתיד הקיסר טאידזונג (唐太宗; שלט 649-626), הקיסר השני משושלת טאנג, את צבאו של המצביא וָאנְג שְׁצ'ונְג (王世充 נרצח ב-621), לעזרתו של לִי שְׁמִין באו 13 נזירים לוחמים ממנזר שאולין וסייעו לו להביס את וָאנְג. הודות לחסות הקיסרית יצא שמעו של מנזר שאולין, כמרכז ללימוד אמנויות לחימה, למרחקים. בשנת 728 הוצבה במנזר אסטלת טאנג הגדולה במקדש סונְגְיְוֵּ'ה במנזר שאולין. האסטלה נשלחה בפקודת הקיסר שׂוֵאנְדְזונְג, הקיסר השביעי משושלת טאנג (שלט 756-712), ובו תוארה העזרה שהגיש המנזר ללי שימין.
בתקופת שושלת סונג (בין המאה העשירית למאה ה-13) התפרסם המנזר כשסיפורו של בודהידהרמה, מייסד הזן בודהיזם שפעל במנזר שאולין במאה השישית, התפשט בין חסידי הבודהיזם. על מנת להנציח את בודהידהרמה הקימו הנזירים את מקדש צ'וּדְזוּ (初祖) במקום בו האמינו כי ביצע מדיטציה.
שושלת יואן המונגולית (1368-1272) תמכה גם היא בבודהיזם, וב-1245 מונה פֿוּיוּ, מנהיג הזן בודהיזם בצפון סין לאב מנזר שאולין והועמד בראש ההיררכיה של הבודהיזם בסין. תחתיו בוצעו שיפוצים נרחבים במנזר שאולין, כל המקדשים בהר סונג סופחו למקדש שאולין, ו-22 מקדשים ברחבי סין הועמדו תחת ניהול מנזר שאולין. מגדל התוף, מגדל הפעמון והיכל דהרמה הוקמו בתקופה זו.
במהלך מרד הטורבן האדום (בין 1351 ל-1368) בזזו שודדים את המנזר בחיפוש אחר חפצי ערך קיימים או משוערים. הם הרסו את רוב מבני המנזר ונזיריו נמלטו. קרוב לוודאי שהמנזר ננטש בין 1351 ל-1356 (התאריכים הסבירים ביותר להתקפה) ועד לפחות 1359, כאשר כוחות הממשלה השתלטו מחדש על חנאן.
מנזר שאולין ואמנויות הלחימה שנלמדו בו שגשגו בתקופת שושלת מינג (בין 1368 ל-1644). כבר בתקופת חונְגְווּ הקיסר הראשון בוצעו שיפוצים במבנים שנפגעו או שמבנים שנהרסו לגמרי נבנו מחדש. היה זה תור הזהב של אמנויות הלחימה בשאולין שהתפתחו למערכת שלמה. בתקופת הקיסר גְ'יָאגִ'ינְג, הקיסר ה-11 בשושלת מינג (שלט 1567-1521) הצטרפו לוחמים מהמנזר לצבא סין בפעילות נגד הפיראטים היפנים. מבנים רבים נבנו ושופצו בתקופה זו. יותר ממחצית ההקדשות החקוקות על אסטלות במנזר הם מתקופת שושלת מינג. מתוך 228 הפגודות ב"יער הפגודות", 143 הם מתקופה זו.
ב-1641 בזזו כוחות המורדים בקיסר שושלת מינג האחרון בפיקודו של לִי דְזְה-צֶ'נְג את המנזר. פעולה זו חיסלה את כוח הלוחמים של המנזר. המקדש נשאר חרב ושימש ביתם של נזירים מועטים עד תחילת המאה ה-18, כאשר ממשל שושלת צ'ינג קיבל החלטה להיות פטרון של המנזר ושיקם את המקדש. שיפוצים בוצעו בשנת 1735 בתקופת הקיסר יוּנְגְגֶ'נְג, הקיסר החמישי בשושלת צ'ינג (שלט 1735-1722), ושיפוצים נרחבים בוצעו בתקופת הקיסר צ'יינלונג, הקיסר השישי (שלט 1796-1735). מאז ועד סוף המאה ה-20 לא בוצעו שיפוצים במנזר ומבניו הוזנחו.
ב-1928 העלה המצביא שְׁה יוּאוּסָאן (石友三 1940-1891) את המנזר באש, והוא נשרף במשך 40 יום, מרבית המנזר ורוב כתבי היד בספריית המנזר עלו באש.
מהפכת התרבות בסין שהחלה ב-1966 כללה בין מטרותיה חיסול המסדרים הדתיים, כולל מנזר שאולין. בזמן שהמשמרות האדומים תקפו את המנזר נותרו בו רק חמישה נזירים מתוך חמישים הנזירים ששהו עד אז במנזר. הם נאסרו, ידיהם הושמו באזיקים, והם אולצו לשאת שלטים שהכריזו על הפשעים שבהם הם נאשמים. הצליפו בהם בפומבי והם הוצעדו ברחובות כשהמון משליך עליהם אשפה. על מנת לשרוד הם קיבצו נדבות ועסקו בסתר בתיקון הנזקים למנזר. הממשל טיהר את המנזר מכל הסממנים הבודהיסטים והותיר אותו שומם במשך שנים.
המתחם המרכזי
המתחם המרכזי משתרע על שטח של 36 דונם על מדרון מתון כשהוא פונה כלפי הר שָׁאושְׁה שמדרום לו, מאחוריו הר ווּז'וּ (Wuru) ולפניו הנהר שָׁאושִׂי (Shaoxi), כששער הכניסה שוכן 65 מטרים מהנהר. אורכו (מצפון לדרום) מעל ל-300 מטרים ורוחבו (ממזרח למערב) 120 מטרים. בשל המדרון עליו בנוי המנזר יש הפרש גובה של 23 מטרים בין השער לחומה בחלקו האחורי של המנזר. לאורך הציר המרכזי של המנזר יש שבעה מבנים: השער, היכל המלך השמימי, היכל שקיאמוני, מגדל הכתבים הבודהיסטים, חדר אב המנזר, היכל לִישׂוֵּ'ה והיכל אלף הבודהות. מרבית המבנים מתקופות שושלת צ'ינג ומינג הם בני קומה אחת כשגגותיהם בנויים בסגנונות שונים, אבל כולם בנויים ממזחילה אחת ומחופים ברעפים מזוגגים. כל המבנים, למעט היכל אלף הבודהות הם צנועים יחסית במידותיהם. היכל אלף הבודהות הוא ברוחב של שבעה פתחים, ובו כ-300 ציורי קיר.
בנוסף, יש ממערב לציר המרכזי חצר פגודות, וממזרח לו אולם מדיטציה ומגורים לנזירים. בחצר הפגודות שרדו פגודת שקיאמוני, ופגודת מאיטריה מתקופת שושלת סונג, וכן 174 אסטלות ועצים עתיקים (כולל גינקגו דו-אונתי שגילו מוערך ב-1,500 שנים). לאסטלות יש חשיבות מיוחדת בכך שהן תורמות למחקר ההיסטוריה, התרבות ואומנויות המלחמה של סין בתקופות השונות.
מקדש צ'ודזו
מקדש צ'ודזו (初祖庵) שוכן על גבעה כשני קילומטרים מצפון-מערב למתחם העיקרי, כשפסגת ווּז'וּ מאחוריו. המקדש שוכן 1,800 מטרים ממערת בודהידהרמה בפסגת ווּז'וּ שמצפון לו, ונבנה לזכר בודהידהרמה. אורכה של החצר מצפון לדרום כ-88 מטרים ורוחבה ממזרח למערב כ-39 מטרים ושטחה 3.4 דונם. לאורך הציר המרכזי יש שלושה מבנים: השער, ההיכל הראשי, וביתן אלף הבודהות. משני צדי הציר המרכזי שוכנים ביתן מְייֵנְבִּי וביתן ההורים הקדושים. ההיכל הראשי, נבנה בתקופת שושלת סונג, על פי כללים שפורטו ביִינְגְדְזָאו פָאשְׁה, ספר נודע ללימוד ארכיטקטורה. בולטים במבנה הקישוטים המגולפים בעץ ובאבן. בנוסף יש חמישה מבנים היסטוריים ובחצר יש מעל ל-50 אסטלות מהתקופה שאחרי שושלת סונג, ועץ ברוש מפורסם המתוארך לתקופת שושלת טאנג.
יער הפגודות
על שטח של כ-20 דונם השוכן על המדרון כ-280 מטרים מערבית למתחם הראשי של המנזר בנויות בצפיפות 241 פגודות עתיקות שקיבלו את השם יער הפגודות (塔林). הפגודות נבנו על קבריהם של נזירים בולטים והן מתוארכות לשנים בין 689 ל-1803, תקופה המשתרעת על שבע שושלות ששלטו בסין: טאנג (שש פגודות), חמש השושלות (פגודה אחת), סונג (שתי פגודות), ג'ין (שמונה פגודות), יואן (44 פגודות), מינג (143 פגודות) וצ'ינג (14 פגודות). תאריך ההקמה של 23 פגודות נוספות אינו ידוע.
מרבית הפגודות הן מבני אבן ולבנים הבנויים בין קומה אחת לשבע קומות, וגובהם פחות מ-15 מטרים. על מרביתן חקוקים שנת בנייתן וכתובות והקדשות נוספות, ובנוסף יש כתובות נוספות על 14 אסטלות. לפגודות סגנונות רבים, אבל הן בעיקר מרובות מזחילות ובצורת היכל סיני. צורתן מגוונת, כולל מרובי צלעות, גליליים, בצורת אגרטל, חרוטיים או בנויים כגוש מונוליתי. מספר השלבים או הקומות בפגודות חייב להיות אי-זוגי (מאחד עד שבעה) ומייצג את הישגיו של המורה הבודהיסטי שהפגודה נבנתה לכבודו. התקופה שבה נבנתה הפגודה משפיעה על צורתה (עגולה או ריבועית) ועל מספר צלעותיה (ארבע או שש).
לפגודות יש תרומה חשובה למחקר ההיסטוריה והתרבות של סין משום שהן משקפות את השינויים שחלו בצורה ובסגנון האמנותי של מצבות הקבורה בצורת הפגודות מתקופת טאנג ואילך. באופיין המשתנה הן משקפות את פעולות הגומלין שבין תרבות הזן בודהיזם לתרבויות אחרות. אין אף מקום אחר בסין שבו יש שפע כזה של פגודות, מה שמצדיק את כינויו של יער הפגודות - "מוזיאון של אומנות הפגודות העתיקות".
מקדש חְווֵיְשָׁאן
האתר משתרע על 680 דונם ומוקף באזור חיץ של 3.73 קמ"ר.
מקדש חְווֵיְשָׁאן (會善寺, בפין-יין Huishan) (34.49339°N, 112.99887°W) שוכן מתחת לפסגת גִ'יצְווֵי (积翠) של הר טאישה כ-6 קילומטרים צפונית-מערבית למרכז העיר דנגפנג. בתקופת שלטונו של הקיסר שְׂיָאווֶן (孝文; שלט בשנים 499-471) משושלת וי הצפונית נבנה במקום זה ארמון זמני שהפך למקדש בודהיסטי לאחר ששושלת וי הצפונית התמוטטה. את השם מקדש חווישאן הוא קיבל בתקופת שושלת סווי. שיא פריחתו היה בתקופת שושלת טאנג, והקיסרית וו דזה טיין (שלטה 705-690) ביקרה בו ונפגשה עם דָאואָן, מלומד בודהיסטי נודע. המקדש חרב חלקית בתקופת שושלת ליאנג ונבנה מחדש בשנת 972, בתקופת שושלת סונג. שיפוצים נוספים בוצעו בתקופת שושלת ג'ין, והאולם הראשי נבנה בתקופת שושלת יואן, אבל המקדש איבד מחשיבותו בשלהי תקופת שושלת מינג והלך והדרדר, ורק בשלהי שושלת צ'ינג נבנה השער הראשי והאולמות הצדדים. בין השנים 2003 ל-2005 עבר המקדש שיפוץ יסודי.
חזית המקדש פונה דרומה, ואורך מתחם המקדש 65 מטרים מצפון לדרום ורוחבו 57.5 מטרים ממזרח למערב, סה"כ שטח של 3,743 מ"ר. לאורך הציר המרכזי שרדו שמונה מבנים היסטוריים, בהם השער הראשי, והאולמות הצדדיים (המערבי והמזרחי) של האולם המרכזי. האולם המרכזי בנוי על בימה גדולה ובוניו השתדלו לצמצם את כמות העמודים הפנימיים על מנת לאפשר מרווח פנים נרחב. זהו מבנה העץ היחיד מתקופת שושלת יואן באזור הר סונג. בנוסף יש בשטח המתחם 23 אסטלות ו-82 עצים עתיקים.
מקדש חְווֵיְשָׁאן, מקדש סונְגְיְוֵּה, מקדש פָאוָאנְג ומנזר שאולין הם ארבעת המקדשים החשובים של הר סונג.
אקדמיית סונְגְיָאנְג ללימודים קלאסיים
האתר משתרע על 278 דונם ומוקף באזור חיץ של 1.15 קמ"ר.
אקדמיית סונְגְיָאנְג ללימודים קלאסיים (嵩陽書院, בפין-יין Songyang) (34.48194°N, 113.0272°W) שוכנת למרגלות פסגת ג'וּ'נְגִ'י (峻极) של הר טאישה, כשהיא מוקפת בהרים משלושה צדדים ופונה לדרום.
האקדמיה החלה את דרכה כמקדש סונְגְיָאנְג הטאואיסטי. מקור שם המקדש בהיותו בצד הדרומי שטוף השמש (יָאנְג) של הר סונג. המקדש נבנה בשנת 484 בתקופת שלטונו של הקיסר שְׂיָאווֶן (שלט בשנים 499-471) משושלת וי הצפונית. הקיסר גָאודְזונְג (שלט 689-643) והקיסרית וו דזה טיין (שלטה 705-690) משושלת טאנג לנו במקום והפכו אותו לארמון זמני. המקום הפך לשׁוּיְוֵּ'אן (אקדמיה ללימודים קלאסיים) בשנת 718 בתקופת שלטונו של הקיסר שׂוֵאנְדְזונְג, הקיסר השביעי משושלת טאנג (שלט 756-712). בתקופה זו היה זה מקום שבו נאספו ספרים, נבדקו ונחקרו. האקדמיה התרחבה בתקופת יורשיו ושמה שונה כמה פעמים עד שב-1035 היא נבנתה מחדש בשם אקדמיית סונְגְיָאנְג ללימודים קלאסיים. בספרו יוּ הָאי שיצא לאור ב-1267 מנה המלומד וָאנְג יִינְגְלִין מתקופת שושלת סונג הדרומי את האקדמיה בין ארבע האקדמיות הטובות ביותר (שלוש האחרות שכנו בג'יאנגשי, בחונאן ובחנאן).
האקדמיה נסגרה בתקופת שושלת ג'ין וחזרה להיות מקדש טאואיסטי. מוסדות לימודים פרטיים נאסרו בתקופת שושלת יואן והמקום היה מכונה מקדש סונגיאנג. בשנת 1528, בתקופת שושלת מינג שיפץ חוֹאוּ טָאי, המושל המקומי את המקום והחזיר את שמו לאקדמיית סונְגְיָאנְג ללימודים קלאסיים.
האקדמיה נהרסה בשלהי תקופת שושלת מינג, ונבנתה מחדש ב-1674 בתקופת שלטונו של הקיסר קאנגשי משושלת צ'ינג. החל משנת 1677 בוצעו במקום עבודות שיפוץ ובנייה נרחבות, והמבנים של האקדמיה כיום הם מתקופה זו. כמו אתרים אחרים עברו המבנים שיפוץ בידי הממשל המקומי בסוף המאה ה-20.
מתחם האקדמיה משתרע על שטח של 9,984 מ"ר. אורכו 128 מטרים מצפון לדרום ו-78 מטרים ממזרח למערב. במתחם כלולים 28 מבנים מתקופת שושלת צ'ינג. לאורך הציר המרכזי יש חמש שורות של חצרות. בין המבנים הבולטים, השער, היכל הקדושים, היכל ההרצאות, מקדש דָאוטונְג וספריית הכתבים הבודהיסטיים. מרבית המבנים בנויים בסגנון מקומי מלבנים אפורות ורעפים. בנוסף יש 15 אסטלות ו-14 עצים עתיקים.
האקדמיה היא העתיקה מסוגה בסין ושמשה ללמוד וחקר הקונפוציוניזם, להעלאת מנחות לקדושים קונפוציאניים ולעריכת בחינות קיסריות. לאקדמיה היה תפקיד חשוב בהפצת הקונפוציוניזם, והיא מקור חשוב לחקר האדריכלות של אקדמיות עתיקות ולמחקר על החינוך בסין הקדומה.
מצפה הכוכבים
האתר משתרע על 163 דונם ומוקף באזור חיץ של 1.34 קמ"ר.
מצפה הכוכבים של דנגפנג (登封观星台) (34.49611°N, 113.09722°W) שוכן בכפר גָאוצֶ'נְג (Gaocheng), בבקעה מתחת למרגלות פסגת גָאוצֶ'נְג, כ-15 קילומטרים דרומית מזרחית לדנגפנג.
מצפה הכוכבים נבנה בין השנים 1276 ל-1279 בתקופת שלטונו של קובלאי חאן (שלט 1294-1260), מייסד שושלת יואן, בסמוך לשעון השמש ג'וֹאוּגונְג מתקופת שושלת טאנג. המתחם עבר כמה פעמים שיפוצים ובנייה מחדש בתקופת שושלות מינג (בשנים 1501, 1520, 1528, 1612) וצ'ינג (בשנים 1676, 1767, 1809 ו-1893). היפנים הפגיזו את האתר ב-1944, וחלקים בו נפגעו עקב כך. המקום עבר שיפוצים בשנים 1975, 1984-1985 ו-2004.
מתחם מצפה הכוכבים משתרע על שטח כ-6 דונם, אורכו 160 מטרים מצפון לדרום ו-37 מטרים ממזרח למערב וכולל שטח בנוי של כ-660 מ"ר. המבנה המרכזי הוא מצפה הכוכבים שנבנה במקור בין השנים 1276 ל-1279 מלבנים אפורות והוא בעצם סוג משוכלל של שעון שמש. שטחו 108.4 מ"ר, גובהו 9.46 מטרים ואורכו 16.55 מטר. מבנים נוספים בשטח המתחם כוללים את השער, את בימת שעון השמש מתקופת שושלת טאנג בגובה כ-4 מטרים, את מקדש ג'וֹאוּגונְג (נבנה 1501) המכיל את פסל ג'וֹאוּגונְג, אל החלומות, ואת היכל הקיסר יאו (נבנה בתקופת שושלת צ'ינג), וכן 12 אסטלות.
מצפה הכוכבים בדנגפנג הוא המצפה האסטרונומי המרכזי מבין 27 שנבנו בהוראת המלומדים גְווֹ שׁוֹאוּגִ'ינְג (郭守敬, בפין-יין: Guō Shǒujìng) ווָאנְג שׂוּן. על סמך מדידות חוזרות ונשנות שבוצעו במצפים אלו הוכן לוח השנה הקרוי "שׁוֹאוּ שְׁה לִי" (יצא לאור ב-1281), שהיה לוח השנה המתקדם ביותר בזמנו בעולם, והיה מדויק כמעט כמו הלוח הגרגוריאני שהונהג באירופה שלוש מאות שנים אחר-כך.
המצפה הוא מצפה הכוכבים העתיק ביותר ששרד בסין, ואחד המבנים האסטרונומיים העתיקים ביותר בעולם.
ויליאם שארפ
ויליאם פורסיית שארפ (באנגלית: William Forsyth Sharpe; נולד ב-16 ביוני 1934) הוא כלכלן אמריקאי, פרופסור אמריטוס למימון בבית הספר למנהל עסקים באוניברסיטת סטנפורד, וזוכה פרס נובל לכלכלה לשנת 1990, יחד עם מרטון מילר והארי מרקוביץ'.
שארפ היה אחד ממפתחיו של CAPM - מודל לתימחור נכסי הון (Capital asset pricing model), פיתח את מדד שארפ לניתוח תשואות תיקי השקעות, תרם לפיתוח המודל הבינומי להערכת אופציות, פיתח שיטות לאופטימיזציה של הקצאת נכסים, ושיטות לניתוח והערכת ביצועי קרנות נאמנות.
ביוגרפיה
שארפ נולד בבוסטון, מסצ'וסטס, ב-1934. מאחר שאביו היה מגויס למשמר הלאומי של ארצות הברית, נדדה המשפחה ממקום למקום, עד שהשתקעה סופית בריברסייד, קליפורניה. ב-1951 הצטרף לאוניברסיטת קליפורניה בברקלי, כדי ללמוד רפואה, אך עוד במהלך השנה הראשונה החליט להתחיל לימודי מנהל עסקים באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
משמצא כי חשבונאות משעממת אותו, החליט ללמוד כלכלה. ב-1955 סיים את לימודי הבוגר, וב-1956 קיבל תואר מוסמך. בעקבות סיום לימודיו החל לעבוד בתאגיד ראנד. במקביל החל בלימודי דוקטורט במימון.
מוריו באוניברסיטה הביאו לידיעתו את עבודתו של הארי מרקוביץ' על התאוריה המודרנית של תיקי השקעות. שארפ חבר למרקוביץ', עובד ראנד בעצמו, ונוצר ביניהם קשר כה מוצלח, עד כי שארפ הגדיר את מרקוביץ כ"יועץ שלו לעבודת הדוקטורט".
ב-1968 עבר שארפ ללמד באוניברסיטת קליפורניה באירווין, וב-1970 חזר לסטנפורד, שם חקר בעיקר הקצאת נכסים בניהול השקעות וקרנות פנסיה. עם הזמן נעשה גם יועץ למריל לינץ' ולוולס פארגו. ב-1986 הקים חברה לייעוץ פיננסי. ב-1989 פרש מהוראה, ונעשה פרופסור אמריטוס באוניברסיטת סטאנפורד. עמד גם בראש האגודה האמריקאית למימון. ב-1990 זכה בפרס נובל לכלכלה.
מורתזא ניי-דאווד
מורתזא ניי-דאווד (בפרסית: مرتضی نی‌داوود; Morteza Neydavoud; 1900 – 31 ביולי 1990) היה מוזיקאי ונגן טאר יהודי-איראני, הנחשב לאחד מגדולי היוצרים של מוזיקה פרסית קלאסית במאה ה-20.
ביוגרפיה
ניי-דאווד פתח בית ספר למוזיקה בטהראן, בשם "מדרסה דרוויש" על שם המורה שלו דרוויש ח'אן. הוא גילה, לימד ושיתף פעולה עם כמה מהמוזיקאים הפרסים הגדולים של המחצית הראשונה של המאה ה-20. הופעתו המשותפת הראשונה בשנת 1924 עם הזמרת קמר אלמלוכ וזירי (قمرالملوک وزیری) נחשבת לציון דרך בהיסטוריה של המוזיקה האיראנית, שכן הייתה זו הפעם הראשונה שבה אישה הופיעה ללא רעלה בפני קהל מעורב של נשים וגברים. משנת 1926 ועד סיום שיתוף הפעולה המוזיקלי ביניהם, ניי-דאווד ווזירי פרסמו למעלה מ-100 אלבומים משותפים בקסטות והיו המוזיקאים האיראנים המוקלטים ביותר בזמנם. בהמשך נידאוויד שיתף פעולה גם עם מספר זמרות ומוזיקאים מפורסמים נוספים.
בשנת 1940, ביחד עם עוד מספר מוזיקאים איראנים מפורסמים, הוא הצטרף לסגל של "רדיו טהראן", שם עבד כשש שנים. לאחר מכן הוא צמצם את פעילותו המוזיקלית ואת הופעותיו מול קהל, ועבר ללמד מוזיקה לקבוצה נבחרת של תלמידים במקביל לניהול חנות קסטות ורדיו בשדרות פירדוסי בטהראן. הופעתו הפומבית האחרונה בפני קהל הייתה בשנת 1959, לזכר תלמידתו ושותפתו לשעבר קמר אלמלוכ וזירי, שנפטרה מעט קודם לכן בגיל צעיר.
סגנונו של ניי-דאווד בנגינה בטאר היה ייחודי. למעשה, הוא יצר סגנון חדש הנקרא על שמו. אחת מיצירותיו הנודעות ביותר היא תסניף (מקביל לבלדה) בשם "ציפור של שחר" (مرغ سحر) עם מילים מאת המשורר הפרסי מוחמד תקי בהאר (محمد تقی بهار), בלדה הנחשבת לקאנונית במוזיקה הפרסית הקלאסית. בתוכנית בטלוויזיה האיראנית ששודרה בשנת 2013 ועסקה בשירים האיראניים האהובים ביותר של כל הזמנים ("ماندگارترین ترانه‌های ایرانی" בערוץ הבידור הפרסי מנוטו), השיר "ציפור של שחר" דורג במקום ה-16.
תרומתו לשימור מסורות המוזיקה הפרסית
ניי-דאווד נחשב לבעל בקיאות עצומה במוזיקה הפרסית הקלאסית. המוזיקה הפרסית מבוססת על מספר מלודיות ("גושה") קלאסיות, שנלמדו ממורה לתלמיד והשתמרו לאורך דורות רבים כמסורת אוראלית. רפרטואר של המלודיות הקלאסיות נקרא רדיף. היות שניי-דאווד נחשב לאחד המוזיקאים הבקיאים ביותר במלודיות הללו, הוא התבקש על ידי משרד החינוך והתרבות של איראן להקליט רדיף המורכב מהמלודיות שהוא מכיר. "רדיף ניי-דאווד" הוא הארוך ביותר שהוקלט עד היום, וכולל 297 מהמלודיות המסורתיות. הוא שודר בהמשכים מדי שבוע במשך 18 חודשים ברדיו האיראני משנת 1969, והקלטה מלאה שלו שמורה בארכיון משרד החינוך האיראני. בכך הוא הרים תרומה משמעותית לשימור המסורת המוזיקלית הפרסית שהשתמרה עד אותה עת רק כמסורת אוראלית ולכן הייתה מצויה בסכנת שכחה. "רדיף ניי-דאווד" אף יותר ארוך ושלם מאלה שחיברו המאסטרים הגדולים של המוזיקה הפרסית במאה ה-19. התמורה היחידה שקיבל ניי-דאווד עבור הקלטת ה"רדיף" היא עותק יחיד שלם משל עצמו של ההקלטות. את העותק הזה החליט לתרום לאוניברסיטה העברית בירושלים בשנות השמונים. בשנת 2005 "מכון מהור" לתרבות ואמנות בטהראן לקח את ההקלטות ולראשונה עשה מהן העתקים להפצה.
לאחר המהפכה האסלאמית באיראן בשנת 1979 היגר לארצות הברית והתיישב בסן פרנסיסקו. הוא נפטר שם בשנת 1990, בגיל 90.
Pink Venom
Pink Venom (בעברית: ארס ורוד) הוא סינגל שהוקלט על ידי להקת בנות הקיי-פופ הדרום קוריאנית בלאקפינק. הוא ייצא לאור ב-19 באוגוסט 2022, על ידי חברות התקליטים אינטרסקופ ט-YG, כסינגל המוביל מתוך אלבום האולפן השני של הלהקה, Born Pink (2022). זהו הסינגל הראשון של הלהקה מאז "Lovesick Girls" (2020).
מגזין התרבות סלייט הכתיר את השיר לאחד מהשירים המובילים לשנת 2022 ברשימת הסיכום המוזיקה שלהם.
רקע וכתיבה
ב-6 ביולי 2022, YG אנטרטיינמנט הודיעה שבלאקפינק נמצאת בתהליך של סיום ההקלטה לאלבומה החדש ומתכוננת לצלם וידאו קליפ באמצע יולי שיועד להוצאה באוגוסט והוקלט לקראת סוף אפריל. חברת התקליטים גם אישרה שהלהקה תצא לסיבוב ההופעות העולמי הגדול ביותר של להקת בנות קיי-פופ בהיסטוריה. ב-31 ביולי 2022, YG אנטרטיינמנט פרסמה באופן רשמי את הטריילר של האלבום דרך חשבונות המדיה החברתית הרשמיים של הלהקה, והכריזה כי סיבוב ההופעות העולמי יתחיל באוקטובר, לאחר יציאת הסינגל באוגוסט והאלבום עצמו בספטמבר.
חברת התקליטים אישרה מאוחר יותר ששני קליפים צולמו כדי לעזור בקידום האלבום, לפי הדיווחים עם תקציבי ההפקה הגבוהים ביותר שהיא השקיעה אי-פעם בקליפ. ב-8 באוגוסט 2022, הוכרז שהשם הרשמי של הסינגל המוביל מ-Born Pink יהיה "Pink Venom" (והאלבום עצמו ייקרא בשם "Pink" גם כן; שם הנגזר משמה של הלהקה).
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם ב-19 באוגוסט 2022.
השיר זכה להצלחה רבה ושבר את שיאן האחרון עם השיר "How You Like That" שצבר 82.6M צפיות תוך 24 שעות.
הווידאו קליפ זכה ל-83M צפיות תוך 24 שעות, ועבר את רף ה-100 מיליון צפיות 5 שעות ו-34 דקות לאחר מכן. הקליפ לשיר הועמד בפרס "הווידאו קליפ לשנת 2022" בטקס פרסי בחירת הקהל לשנת 2022, אך הפסיד לווידאו קליפ לשיר "Anti-Hero" של הזמרת האמריקאית טיילור סוויפט.