cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המודל הגאוצנטרי
דחיקתו של המודל הגאוצנטרי וקבלת המודל ההליוצנטרי כמועדף
ב-1610, תשע שנים לאחר מותו של טיכו ברהה, סיים תלמידו יוהאנס קפלר לנתח את הנתונים שאסף טיכו. נתונים אלה הביאו את קפלר להציע שהכוכבים נעים במסלולים אליפטיים, ולא מעגליים. חיזוייו של קפלר שהיו המדויקים ביותר ביחס לנתונים של טיכו חיזקו את האמונה שהמודל שלו מתאר את מצב העניינים האמיתי בטבע ולא רק מודל מתמטי נוח, ולמעשה מדויקים די הצורך גם בימינו לרוב המטרות. למרות שאינו שגוי באופן תאורטי, מודל גיאוצנטרי מדויק מסורבל עד כדי שלא ניתן לתאר אותו בתרשים, ולמעשה אין בו תועלת למעט הדגמה של תקפות עקרון גלילאו שבחירת נקודת הייחוס אינה משנה את התנהגות המערכת.
באותה שנה גילה גלילאו, בעזרת הטלסקופ ששכלל, את ארבעת ירחיו הגדולים של צדק, ובכך טען באופן משכנע שתנועה שאינה סביב כדור הארץ היא בגדר האפשר. גילוי ההרים והגיאיות על פני הירח וגילוי כתמי השמש, החלישו באופן משמעותי את הדוֹגמה של השמים שאינם משתנים. העובדה שהטלסקופ לא הגדיל את הכוכבים כפי שהגדיל עצמים קרובים יותר הצביעה על כך שהם רחוקים הרבה יותר ממה שחשבו עד אז. מרחקם העצום של הכוכבים הסביר את היעדרה של תופעת הפרלקסה, שחוסר היכולת להסבירה עד אז היווה את אחד המכשולים לקבלת המודל ההליוצנטרי.
בספרו "מכתבים על כתמי השמש" (1613) הצהיר גלילאו כי המודל ההליוצנטרי הוא היחיד התואם את הנתונים האמפיריים. ב-1632 כתב גלילאו את "דיאלוג על שתי מערכות העולם המרכזיות" (השיטה התלמאית והשיטה הקופרניקאית). במסווה של דיאלוג אובייקטיבי בין שלושה דוברים, ששניים מהם מייצגים את שתי השיטות והשלישי הוא מאזין נייטרלי, שם גלילאו לחוכא ואטלולא את השקפת הכנסייה על מיקומה של הארץ במרכז היקום. גלילאו הציג תאוריה משכנעת של פיזיקה ארצית, ובה העיקרון של תנועה יחסית, שמסביר מדוע העצמים על כדור הארץ אינם ניתקים ממנו במעופו סביב השמש - התנגדות נפוצה של מצדדי המודל הגאוצנטרי שבו הארץ במנוחה.
הספר נכתב איטלקית ולכן היה נגיש לכל שכבות העם. הוא הוכנס כמעט מיד לרשימת הספרים האסורים (ממנו הוצא רק ב-1835). מאחר שהיה מיודד עם האפיפיור, הפריז גלילאו בהערכתו את הסובלנות שתגלה הכנסייה הקתולית כלפי השקפותיו. עמדת האפיפיור הייתה שהמודל ההליוצנטרי מקובל כל עוד מתייחסים אליו כמכשיר מתמטי בלבד, שאינו משקף את המציאות כפי שהיא. אולם, גלילאו תקף בספרו את העמדה הזו וטען בזכות אימוץ גישה ריאליסטית כלפי המודל ההליוצנטרי. גלילאו הגדיל לעשות וייחס את עמדת האפיפיור לדמות בדיונית בשם "סימפליציו", שנתפשה ככינוי גנאי שממנו משתמע שלאפיפיור מחשבה פשוטה. בתקופה שבה מעמדה של הכנסייה הקתולית באירופה התערער באופן כללי, ערעור על עמדת הכנסייה והתייחסות גנאי אישית לאפיפיור היו יותר משהכנסייה יכלה לסבול. גלילאו הועמד למשפט בעוון כפירה, הורשע ונידון למאסר בית. עם זאת, עונשו היה קל יחסית ביחס לעברה החמורה.
משפטו ומאסרו של גלילאו לא בלמו את התפשטות המודל ההליוצנטרי, ועד אמצע המאה ה-17 כבר הייתה ההשקפה הגאוצנטרית נחלת העבר. ניתן לייחס את התפשטות התאוריה ההליוצנטרית לירידה הכללית במעמד הכנסייה הקתולית, אולם ניתן גם לייחס את הירידה במעמד הכנסייה, בין היתר, לטיעונים המשכנעים שהוצגו בזכות המודל ההליוצנטרי. ניסוי המטוטלת של פוקו, שהראה לכאורה במוחש, כמאתיים שנים אחר-כך, את תנועת כדור-הארץ סביב צירו, נתן למודל את מכת החסד.
לימים, כתב פרויד כי "במרוצת הדורות ניטל על האנושות לסבול מידי המדע שלוש פגיעות קשות באהבתה העצמית התמימה". בראש הרשימה, הכוללת את המעבר מאמונה כי האדם נברא בצלם להשקפה אבולוציונית ואת גילוי התת מודע השולט במעשי הנפש המודעת, מנה פרויד את אובדן המודל הגאוצנטרי.
המודל הגאוצנטרי מנקודת מבט מודרנית
בשל חוק שימור התנע, מרכז הכובד של המערכת אינו יכול לנוע, אלא בקו ישר; מכאן שבתאור הנוח השמש היא המקיפה אותו, ולא להפך. כך גם כל שאר הגופים: כולם סובבים את מרכז הכובד המשותף. נקודה זו מצויה בתנאים רגילים בתוככי השמש שקוטרה 1.5 מיליון קילומטרים (כוכבי הלכת הכבדים מאזנים זה את זה, כמשקולות התלויות סביב), גם אם לא במרכזה של השמש. בשפה מעט פחות מדויקת, מקובל לתאר את המערכת כאילו כוכבי הלכת מקיפים את השמש.
על-פי עקרון היחסות של גלילאו, שעליו מבוססות תורת היחסות הפרטית ותורת היחסות הכללית, אין הבדל פיזיקלי בין מערכת צירים שבה כדור-הארץ נייח למערכת צירים שבה השמש נייחת. על פי עיקרון זה כל שנותר למדענים לקבוע הוא מי סובב את מי מנקודת ייחוס קבועה חיצונית למערכת השמש, כמו למשל מרכז שביל החלב. בחירת המרכז, כאמור, היא כזו שהמודל המתקבל יהיה קל לחישוב ותיאור ככל האפשר.
במשך כאלף שנים היה המודל הגאוצנטרי המודל הנאות ביותר ביחס למדידות, לתצפיות האמפיריות ולשאר התאוריות המדעיות של התקופה. הוא גם עלה בקנה אחד עם ההשקפה שהאדם הוא מרכז היקום. עם התפתחות אמצעי המדידה, שיפור התצפיות וההתפחות שאר ענפי המדע הוכיחו שזהו תיאור מסורבל במידה לא-סבירה, וכך נאלצו בני האדם להעדיף את המודל ההליוצנטרי על פניו.
סירת נפץ
סירת נפץ היא סירה עמוסה בחומר נפץ, המשמשת לתקיפה של נמלים וכלי שיט. הסירה מופעלת על ידי ספן הנוטש אותה זמן קצר לפני הפיצוץ או על ידי ספן מתאבד.
במלחמת העולם השנייה הופעלו סירות הנפץ על ידי הצי המלכותי האיטלקי נגד הצי המלכותי הבריטי, ועל ידי הצי הקיסרי היפני נגד צי ארצות הברית.
סירות הנפץ הופעלו בחיל הים הישראלי מהקמת המדינה ועד מלחמת יום הכיפורים. יחידת הסירות היוותה בסיס לשייטת 13. הפעילות המפורסמת ביותר שלה הייתה טיבוע אל-אמיר פארוק בקרבת חוף עזה, שהיווה הצלחה קרבית משמעותית בזירה הימית במלחמת העצמאות.
במלחמת העולם השנייה
הצי המלכותי האיטלקי - במהלך מלחמת העולם השנייה הופעלו סירות הנפץ על ידי 'השייטת העשירית' האיטלקית נגד כלי שיט של הצי המלכותי הבריטי. המבצע המוצלח הראשון היה במפרץ סודה בכרתים ב-25 במרץ 1941. שש סירות נפץ הובלו על משחתת והורדו במרחק 10 מיל מהנמל. המפרץ היה חסום בשלושה מחסומי רשתות ועם אור ראשון תקפו. הסיירת HMS York נפגעה קשות.
ב-26 ביולי 1941 תקפה השייטת העשירית את נמל ואלטה עם חזירים ו-8 סירות נפץ. הכניסה הייתה חסומה ברשת מתחת לגשר. המכ"ם שהותקן במלטה גילה את התוקפים מתחילת הפעולה. סירת נפץ ראשונה התקיפה את הרשת מתחת לגשר על מנת לפרוץ דרך לאחרות. מהפיצוץ נפל הגשר כולו וחסם את הכניסה. לכוח האיטלקי התוקף נגרמו אבדות רבות ומעט ניצולים נפלו בשבי.
הצי הקיסרי היפני הפעיל סירות נפץ כנגד צי ארצות הברית. הסירות היפניות תוכננו ללא נטישה לפני הפגיעה.
רכישה והפעלה
כמות ראשונית של 6 סירות נרכשה באיטליה ביזמת רב החובל זאב הים. הגיעו במשלוח מוסווה לנמל יפו והועברו לכנרת, שם הופעלו תחת הכותרת "יחידת סירות הצלה". מפקד היחידה היה יוחאי בן-נון. זאב הים איתר באיטליה את פיורנצו קאפריוטי ממפעילי הסירות של 'השייטת העשירית', שהשתתף בתקיפת נמל ולטה במלטה ונשבה. קאפריוטי הגיע לאמן את אנשי היחידה בכנרת. בתום האימונים הועברה היחידה לנמל יפו.
סירת איסוף - מאחת הסירות הוסרה חבית חומר הנפץ והיא נעשתה סירת איסוף. היה זה חידוש לעומת 'השייטת העשירית' שבכל מבצעיה לא תוכננה פעולת איסוף התוקפים.
אוניית אם - נחוצה אונייה שתישא את הסירות בצורה מוסתרת תקרב אותן למטרה ועם מנופים תוריד אותן למים. לכך נבחרה בן הכט שהיו לה ירכתיים רחבים. האונייה "אח"י מעוז" בפיקוד מילה ברנר נעשתה בסיס צף ליחידת ההסתערות.
פעילות מבצעית בחיל הים
במלחמת העצמאות הותקפו אוניית תובלה מצרית "אל-אמיר פארוק" ומקשת שאבטחה אותה. שלוש סירות חמושות תקפו, התפוצצו והטביעו את "אל-אמיר פארוק" ופגעו קשה במקשת. סירה רביעית ללא חומר נפץ אספה את שלושת התוקפים. לאחר מתקפה מוצלחת זאת הרחיקו המצרים את אוניותיהם מחופי ישראל.
דור חדש
בתקופת מלחמת יום הכיפורים הסירות מהדגם האיטלקי כבר יצאו מכשירות. במקומן נמצאו בפיתוח סירות מדגם סנונית שחומשו והותקנו כסירת נפץ. שתי סירות שנקראו "פצחן" הועברו לשארם א-שייח' והופעלו בליל 19–20 באוקטובר כנגד ספינות קומאר מצריות במעגן ע'רדקה. הפעולה בפיקוד גדי שפי נקראה מבצע מגבית 15 וזכתה להצלחה חלקית. הסירות נדרשו לעבור מרחק רב מאוד בים גלי ומפעיליהן ספגו מי מלח בעיניהם. פצצות תאורה שנורו ממרגמה 52 כדי להאיר את המטרות נפתחו בגובה נמוך. מובילי הסירות סונוורו ולא ראו היטב את המטרה. סירה ראשונה שנהג יאיר מיכאלי פגעה ברציף בקרבת מקום העגינה של הקומאר והפיצוץ גרם לו נזק מועט. הסירה השנייה נהוגה על ידי ידידיה יערי לא שמרה נתיב למטרה הסתובבה במעגן וסיכנה את סירת האיסוף. שני המפעילים נאספו והכוח יצא מהמעגן.
סירות נפץ במקומות אחרים
ב-12 באוקטובר 2000 הפעילו מחבלים מתאבדים סירת נפץ ליד המשחתת USS Cole שהתקרבה לתדלוק בנמל עדן בדרום הים האדום. נהרגו 17 ימאים ונגרם נזק רב.
מחבלים פלסטינים בחופי רצועת עזה ובדרום לבנון משלחים מדי פעם סירות נפץ כנגד ספינות חיל הים המסיירות בגזרה.
איראן - קיימות ידיעות שהצי ומשמרות המהפכה האיראנים מכינים סירות נפץ בכמות גדולה למתקפה כנגד יחידות צי ארצות הברית במפרץ הפרסי.
29 ביולי
29 ביולי הוא היום ה-210 בשנה (211 בשנה מעוברת). עד לסיום השנה, נשארו עוד 155 ימים.
BMP-1
BMP-1 הוא סימולו של נגמ"ש לחימה אמפיבי מתוצרת ברית המועצות שהוצג בשנות השישים, והיה הכלי הראשון בעולם שהציג את תפיסת נגמ"ש הלחימה ככלי נושא גייסות בעל כח אש רב המשתווה לזה של טנק קל.
פירוש ראשי התיבות BMP ברוסית הוא Боевая Машина Пехоты, "בוייבייה משינה פחוטי" ("רכב קרבי של חיל הרגלים"). הנגמ"ש הוחלף בדגם ה-BMP-2, בעל מיגון עמיד יותר.
היסטוריית ייצור
ה-BMP-1 נצפה לראשונה במערב בצילומים ממצעד ה-7 בנובמבר 1967 במוסקבה, ועורר תדהמה בחדשנותו כרכב לחימת חיל רגלים בעל עבירות וכח אש רבים יחסית למקובל באותו זמן. למעשה היה ה BMP-1 נגמ"ש הלחימה המודרני הראשון. נגמש זה ונגמשי הלחימה שהופיעו בעקבותיו החליפו, במידה רבה, את הדור הקודם של הנגמשים שהיו מוגבלים לתובלת לוחמים ממוגנת (כפי שמעיד שמו - נושא גייסות). שריונו של ה BMP-1 משופע בתלילות בחזיתו ועמיד כנגד קליעי מקלעים כבדים בקוטר 0.5 אינץ' של נגמש"י נאט"ו, בעוד תותח 73 המ"מ חלק הקדח שלו מהווה איום משמעותי על אלו האחרונים, כמו גם על רכב קל ועמדות רגלים, ויכולתו לשגר טילי "סאגר" עושה אותו יריב מסוכן גם לטנקי מערכה. הניסיון המבצעי שרכשו הסובייטים במלחמת אפגניסטן הביא לפיתוח ה BMP-2 המשופר שהוצג בראשית שנות ה-80 של המאה ה-20. זה התאפיין בצריח לשני לוחמים עם תותח 30 מ"מ ומשגרים חיצוניים לטילי נ"ט AT-4 "ספיגוט" או AT-5 "ספנדרל".
השפעה
הופעת ה-BMP-1 סימנה מפנה בגישה לגבי תפקיד הנגמ"ש בשדה הקרב, ובישרה את עידן נגמ"שי הלחימה. ברית המועצות פיתחה נגמשי לחימה נוספים, כמו ה-BTR-50, שהיה למעשה הסבה של הטנק הקל PT-76 לנשיאת גייסות, ובהמשך הדורות הבאים במשפחת BMP - ה-BMP-2, ואחריו BMP-3.
ארצות הברית פיתחה את הבראדלי, פרויקט שהתעכב מספר פעמים, ובסופו של דבר נכנס לשירות ב-1981, ומהווה כיום את הנגמ"ש העיקרי של צבאותיה. מדינות נוספות פיתחו ומפתחות נגמשי לחימה, ומשדרגות נגמשים קיימים על ידי הוספת חימוש, כמו טילי נ"ט, תותחים, מרגמות, מקלעים כבדים וכן הלאה, במקביל לשיפור המיגון, כדי להעניק לכלים יכולות לחימה, מעבר לחימושה של יחידת הרגלים שהכלי נושא.
רבים הולכים בעקבות ה-BTR, והסבו טנקים קלים וטנקי מערכה שיצאו מהשירות לנגמשי לחימה. צבא הגנה לישראל והתעשיות הצבאיות בישראל הסבו ומסבים את יחידת הנשיאה (תובה, מזקו"ם, מנוע ותמסורות) של טנקי שו"ט ומרכבה לנושאי גייסות ייעודיים שונים, ובהם גם נגמש"י לחימה, ובעולם פותחו ונכנסו לשימוש עשרות דגמי נגמשי לחימה המבוססים על טנקים.
תיאור
סדרת ה-BMP מיועדת לתעבורת חיל רגלים מהירה בשדה הקרב, תוך הגנתם מנשק קטן קליבר ומתן חיפוי אש בעת פריקתם מהנגמ"ש. חימושו של ה-BMP-1 הכולל תותח וטילי נ"ט הופכים אותו לכלי לחימה חשוב בדיוויזיה הממוכנת. תותח ה-73 מ"מ שלו יורה פגזי מטען חלול (HEAT) איטיים ומעליו מותקן משגר לטיל סאגר. הטיל נטה ליפול לעיתים מעל המשגר, ולכן אוחסן בדרך כלל בבטן הנגמ"ש בעתות שגרה. טיל חדש הוטען על המשגר ידנית, דרך פתח הטענה קטן בצריח.
בעת שהוצג היה ה-BMP-1 כלי מאיים היכול להביס אף טנקי מערכה בחימושו. כיום הוא נחשב נחות אל מול נגמש"י חי"ר מודרניים כבראדלי האמריקאי או הווריור הבריטי ואינו יכול לאיים באופן משמעותי על טנקי מערכה חדישים. התותח שלו אינו בעל מערכת בקרת אש מתקדמת, וסיכויי הפגיעה בעת שה-BMP-1 בתנועה קטנים למדי. כמו כן טיל הסאגר איטי מאוד, קשה לשליטה ודורש ניהוג מתמיד עד הפגיעה. גם ראש הקרב שלו אינו מסוגל לחדור טנקים חדישים. ציוד נפוץ נוסף שהונפק לצוותי BMP-1 היה מטולי RPG-7, טילי כתף "סטרלה"/"איגלה" נגד מטוסים ורובי צלפים "דרגונוב".
ה-BMP-1 אמפיבי ללא כל הכנה מוקדמת. הוראות ברית ורשה לעתות שגרה היו שכל BMP הנכנס למים חייב להיות מצויד במשדר רדיו פועל למקרה של היסחפות בזרם בגמר הדלק. ה-BMP לא צויד בעוגן.
שריונו של ה-BMP-1 בחזית ובצדדים עמיד לקליעי 0.5 אינץ' ואש תותחים קלים, למשל האורליקון 20 מ"מ. הדלתות האחוריות של הנגמ"ש הן גם מכלי דלק, מה שמהווה סיכון מסוים של התלקחות. בעת קרב מכלים אלו ניתנים לניתוק ממערכת הדלק הראשית של ה-BMP-1.
לנגמ"ש זה קיימת גם גרסה יבילת אוויר בציון BMD-1 שרובה בנויה מאלומיניום, בעלת מזקו"ם הידראולי שגובהו ניתן לכיוון ושינויים הנדסיים נוספים.
בעיות מיגון
בנוסף לכך, התקלות במוקשים מיושנים נגד טנקים מסוג "tilt rod", שבהם מראש המוקש בולט מוט קצר שהטייתו יוזמת את פיצוץ המוקש, הייתה קטלנית במיוחד. הסיבה לכך הייתה ששיפועו החד של השריון בחזית הכלי הטה את מוט המוקש עד למקסימום וזה התפוצץ כאשר המוקש כבר היה מתחת מרכז הכלי, מה שהרג בדרך כלל מידית את שני אנשי הצוות.
חיסרון משמעותי נוסף היה קשור לתפיסה הסובייטית שלפיה כח האש של נגמ"ש החי"ר מספיק כשלעצמו ואין צורך שהחיילים המוסעים בו יירו ממנו תוך כדי תנועה. רוב מגויסי החי"ר לא הוכשרו כלל בירי מתוך נגמ"ש נוסע וממילא בטן הכלי הייתה צפופה מאוד ופתחי הירי קטנים ובלתי נוחים.
שריונו הבסיסי של ה-BMP נחדר בקלות על ידי רקטות נגד טנקים, לכן נהגו חיילים סובייטים רבים באפגניסטן לנסוע על נגמש"י BMP כשהם יושבים על הסיפון החיצוני ולא בבטן הנגמ"ש, כך הם יכלו להגיב באש במהירות ולא להסתכן שפגז RPG אחד יהרוג את כל נוסעי הכלי.
חסרונות אלו, יחד עם עלות האחזקה הגבוהה ביחס לנגמ"שים גלגליים כ BTR-80, הביאו לזניחתו של ה BMP בחלק מצבאות ברית ורשה לאחר התפרקות ברית המועצות.
בישראל
במלחמת יום הכיפורים תפסה ישראל מספר נגמ"שי BMP-1 והסבה חלק מהם ככלי רכב משוריינים נושאי מרגמות.
אנגולה-גייט
אנגולה-גייט (צרפתית: L'Angolagate) היא פרשת מכירת נשק בלתי חוקית לממשלת אנגולה בסוף תקופת מלחמת האזרחים שהתחוללה במדינה, בין השנים 1993 ל-2000. על פי חשדות המשטרה הצרפתית, שווי העסקות שבוצעו היה כ-790 מיליון דולר. העסקות כללו מכירת טנקים, מוקשים, להביורים, מסוקים, ספינות מלחמה ועוד.
בפרשה היו מעורבים רבים, בהם: ז'אן כריסטוף מיטראן - בנו של נשיא צרפת לשעבר פרנסואה מיטראן, שארל פסקואה, שכיהן בעבר כשר הפנים בצרפת, ואנשי העסקים פייר פאלקון וארקדי גאידמק. נגד פאלקון וגאידמק, הנחשבים שני החשודים העיקריים בפרשה, הוצאו צווי מעצר בינלאומיים.
רקע היסטורי
נשיא אנגולה ז'וזה אדוארדו דוש סנטוש נפגש עם מנהיג תנועת המורדים ז'ונאס סאווימבי מארגון UNITA בביססה שליד ליסבון בפורטוגל, וחתם, ב-31 במאי 1991, על "הסכם ביססיה", הסכם שלום שניסה ללא הצלחה לסיים את מלחמת האזרחים באנגולה, בתיווך ממשלת פורטוגל. ההסכמים קבעו מעבר לדמוקרטיה רב-מפלגתית בפיקוח משלחת של ארגון האומות המאוחדות, ועריכת בחירות לנשיאות ב-1992.
ההסכמים ניסו לפרק את 152,000 הלוחמים הפעילים של הכוחות השונים, ולשלב את חיילי הממשלה הנותרים ומורדי UNITA בצבא אנגולה, כוח צבא לאומי חדש עם 40,000 חיילים בכוחות היבשה, צי עם 6,000 חיילים וחיל אוויר עם 4,000 חיילים. בעוד ש-UNITA ברובה לא התפרקה מנשקה, כוחות הנשיא (אנשי התנועה העממית לשחרור אנגולה - MPLA) צייתו להסכם והתפרקו, והותירה את הממשלה מקופחת. במקביל, החיילים הקובנים שסייעו לכוחות MPLA לדחוק את צבא דרום אפריקה ואת מורדי UNITA במהלך קרב Cuito Cuanavale, השלימו את נסיגתם מאנגולה. המשמעות הייתה חיסרון גדול עוד יותר לכוחות הנשיא.
על פי ההסכם, אנגולה ערכה בחירות לנשיאות בשנת 1992. בסיבוב הראשון קיבל דוש סנטוש רשמית 49.57% מהקולות סאווימבי זכה ב-40.6%. סאווימבי אמר שהבחירות לא היו חופשיות ולא הוגנות וסירב להשתתף בסיבוב השני. עם זאת, משקיפים בינלאומיים אישרו כי הבחירות היו ברובן חופשיות והוגנות. סאווימבי, יחד עם שמונה מפלגות אופוזיציה ומשקיפים רבים אחרים בבחירות, אמרו שהבחירות לא היו חופשיות ולא הוגנות. ה-MPLA טבח יותר מעשרת אלפים מצביעי UNITA ברחבי המדינה, תוך מספר ימים, במה שהיה ידוע בשם טבח ליל כל הקדושים. UNITA חידשה את מלחמת הגרילה שלה, וכבשה חמש מתוך שמונה עשרה בירות המחוז של אנגולה.
עסקאות הנשק
ה-MPLA היה על סף תבוסה, ודוש סנטוש יצר קשר עם ז'אן-ברנרד קוריאל, יועץ לשעבר של המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית לדרום אפריקה, וביקש ממנו לבוא ללואנדה. כשחזר, קוריאל, שתמך בדוש סנטוש, יצר קשר עם חברי הממשלה, יועצו של הנשיא לענייני אפריקה, ברונו דלה וז'אן כריסטוף מיטראן, בנו של הנשיא פרנסואה מיטראן. ז'אן-כריסטוף הפנה את קוריאל לפייר פלקון, מנהל חברת "ברנקו אינטרנשיונל" ויועץ לשר הפנים שארל פסקואה, איש הימין ממפלגת "ההתלכדות למען הרפובליקה". פסקואה האמין שבתחילת שנות ה-90 התמיכה של ממשלת ארצות הברית ב-UNITA פחתה, בעוד התמיכה השקטה ב-MPLA גדלה, מכיוון שהשלום יגדיל את תפוקת הנפט בסיוע חברות נפט מארצות הברית. הוא טען שאם עמדתו של מיטראן לגבי אנגולה לא תשתנה במהירות, חברות הנפט הצרפתיות יחמיצו הזדמנות להיכנס לשוק האנגולי.
עורך דינו של ז'אן כריסטוף מיטראן אמר שהוא פגש לראשונה את פלקון, לאחר שהפסיק לעבוד כמומחה לאפריקה עבור הנשיא. פלקון וז'אן כריסטוף מיטראן נפגשו לראשונה ביולי 1992 בפיניקס, אריזונה, לאחר שעזב את תפקידו כיועץ הנשיא לענייני אפריקה. באותו זמן הוא היה עם משפחתו, בחופשה, בארצות הברית, עם קרוב משפחה שהיה עובד של Thomson CSF (שהפכה אחר כך לחלק מקבוצת תאלס), חברת נשק ואלקטרוניקה צרפתית. קרוב המשפחה הכיר את ז'אן-כריסטוף מיטראן לחברו פייר פלקון במהלך ארוחת ערב בביתו בסקוטסדייל ביולי 1992.
לאחר הבחירות באנגולה, פגש קוריאל את פלקון, שנסע לאנגולה בפעם הראשונה וארגן עבור ממשלת אנגולה משלוח נשק בתשלום מראש תמורת נפט. מאוחר יותר העניקה לו ממשלת אנגולה משימה רשמית לפקח על אספקת נשק לצבאה מסלובקיה ואספקת מזון ותרופות לאוכלוסייה. ממשלת אנגולה קנתה ב-7 בנובמבר 1993 תחמושת, מרגמות וארטילריה בשווי של 47 מיליון דולר מחברת ZTS-OZOS הסלובקית. באפריל 1994 קנתה הממשלה מטוסי קרב וטנקים בשווי 463 מיליון דולר. עד סוף 1994 ממשלת אנגולה רכשה נשק בשווי 633 מיליון דולר.
חשיפת הפרשה
ז'אן-שארל מרציאני, עוזרו של שארל פסקואה, נסע ללואנדה וחתם על הסכם עם הנשיא דוש סנטוש ב-29 בנובמבר 1994, שהבטיח ליישם מערכת יחסים טובה יותר עם ממשלת צרפת, שבה היו כמה שרים, כולל פרנסואה לאוארד (שר ההגנה), ואלן מדלין (שר האוצר), שתמכו בגלוי בז'ונאס סאווימבי במשך שנים רבות. בתמורה, נראה שהם קיבלו תמיכה כספית עבור מפלגתו של פסקואה, שהתמודדה לבחירות באירופה. לאחר מכן, ז'אק שיראק, תכנן להתמודד לנשיאות בבחירות 1995, כאשר פסקואה תמך באדוארד בלדור, יריבו של שיראק. תומכיו של שיראק סיפרו למשרד המס הצרפתי על משלוחי הנשק של פלקון ועל העלמת מס הכנסה לכאורה. אף על פי שקיימת הסכמה שאף נשק מעולם לא עבר דרך צרפת, משרד המס חקר אנשים הקשורים לשערורייה מכיוון שההסכמים נחתמו לכאורה בפריז. עורך הדין של "ברנקו אינטרנשיונל" בצרפת, אמר אחר כך כי ממשלת אנגולה חתמה על העסקה של מרצ'אני בלואנדה, לא בפריז.
ב-1996 החרימו הרשויות הפיננסיות הצרפתיות 50,000 מסמכים ממשרדיהם של פלקון וארקדי גאידמק, שהיה שותף של פלקון. גאידמק תיווך בשורה של עסקאות נשק מרוסיה ומצ'כוסלובקיה לאנגולה, ואף קנה את החוב ההיסטורי של אנגולה לברית המועצות (חוב שעבר לרוסיה). אנגולה שילמה לו בנפט וביהלומים אותם שיווק בעולם, בסיוע איש העסקים לב לבייב. לבייב עצמו קיבל זיכיון בלעדי לשיווק רוב ייצוא היהלומים של אנגולה, בהיקף כמיליארד דולר בשנה. הוא הקים חברה בשיתוף ממשלת אנגולה ששיוקה את המותג "יהלומי אנגולה", שכמתחרה בתאגיד דה בירס. בנוסף, הקים באנגולה את מלטשת היהלומים הגדולה ביותר באפריקה. בשנת 2012 תבע גאידמק את לבייב בלונדון, בטענה כי גנב את החצי שלו במיזם היהלומים. אחר כך טען כי שוכנע לחתום על הסכם פשרה עם לבייב במרמה, ולבסוף באפריל 2014, הפסיד בתביעה.
מעצר ומשפט
המשטרה הצרפתית עצרה את פלקון ב-1 בדצמבר 2000, באשמת הונאת מס. שבעה ימים לאחר מכן הוציאה ממשלת צרפת צו מעצר נגד גאידמק. המשטרה הצרפתית עצרה את ז'אן-כריסטוף מיטראן ב-21 בדצמבר, על תפקידו לכאורה בעסקת הנשק, אך שחררה אותו ב-11 בינואר לאחר שאמו שילמה ערבות של 725,000 דולר. שופט מצא את מיטראן אשם ב-2004 בהונאת מס, והוא נידון למאסר על תנאי של 30 חודש. במקביל מונה צוות חקירה, בראשות שופט חוקר, לחוקר את ההיבטים הפליליים בפרשה.
בינואר 2006, חשף לראשונה גאידמק את גרסתו לפרשה, במסגרת תביעה לא קשורה שהוגשה נגדו בישראל, על ידי איש העסקים יוסף טרוים. בתצהיר לבית המשפט הודה במעורבות בעסקאות נשק באנגולה, אך טען שהדבר נעשה בצורה חוקית, והחקירה בצרפת נערכת מסיבות פוליטיות.
במרץ 2007, המליץ צוות החקירה להעמיד לדין 42 אנשים במעורבות בפרשה, בהם: ז'אן-כריסטוף מיטראן, ז'אק אטאלי, שארל פסקווה וז'אן-שארל מרציאני, בגין קבלת תשלומים בלתי חוקיים מפייר פלקון. גם נגד ארקאדי גאידמק ופלקון הוגש כתב אישום. גם הסופר פול-לופ סוליצר הועמד לדין, והואשם בקבלת 380,000 אירו מפלקון. סגן האיחוד לתנועה עממית, ז'ורז' פנק, הואשם בכך שקיבל 15,200 אירו ב-1997 מחברת ברנקו. המשפט החל בשנת 2008, בהיעדרו של גאידמק שעזב לישראל. סוליצר הודה שלקח 300,000 אירו בתמורה למידע בדצמבר 2008 והעיד נגד פלקון. הוא האשים את התובעים ב"ניסיון להרוג יתוש באמצעות פצצה גרעינית". לעומת זאת, ז'אן כריסטוף מיטראן זוכה מאשמה של סחר בנשק.
על שר הפנים לשעבר של צרפת, שארל פאסקווה, נגזרה שנת מאסר וקנס של מיליון אירו בשל חלקו בפרשה. מיד אחר כך אמר בריאיון לעיתון לה פיגארו כי גאידמק, היה סוכן של ה-DST, שירות הביטחון הצרפתי. פאסקווה, שמתוקף תפקידו כשר הפנים היה אחראי על ה-DST וגם על החברה הממשלתית לסחר בנשק, אישר את טענותיו של גאידמק כי עבד בשירות הביון הצרפתי. גאידמק טוען כי סייע בחילוצם של טייסים צרפתים שנפלו בשבי בשנות ה-90 של המאה ה-20 במלחמות יוגוסלביה, ושל קציני מודיעין צרפתים שנשבו על די מורדים בקווקז.
אדם נוסף שנחקר במסגרת הפרשה היה סמואל מנדלספט, אזרח צרפת ממוצא יהודי-פולני, שנאשם ששימש בלדר כספים של ארקדי גאידמק ושותפו פייר פלקון בפרשה, נמלט לישראל ב-2001 ועברת את שמו לשמואל שקד. באוגוסט 2005 הוציאה נגדו צרפת צו מעצר בינלאומי, וביקשה מישראל להסגירו. ישראל לא נענתה לבקשה, בטענה שהעבירות שבגינן הוא מבוקש אינן בנות הסגרה.
ב-26 באוקטובר 2009 בית המשפט בצרפת גזר עונש של שש שנות מאסר וקנס של חמישה מיליון אירו על גאידמק. יחד עם 41 הנאשמים הנוספים, הורשע גאידמק בסחר בלתי חוקי בנשק, ובמעורבות בהלבנת הון בסכומים של מאות מיליוני דולרים. בהחלטתו תקף השופט הצרפתי, ז'אן באטיסט פרלו, בחריפות את גאידמק והאשים אותו שפעל לקידום עסקאות נשק "תוך זלזול בגבולות, חוקים ומשפט". הנאשמים הגישו מיד ערעור על פסק הדין. גאידמק היה באותה עת ברוסיה שאין לה הסכם הסגרה עם צרפת, כך שהוא התחמק ממאסר. במקביל היה אמור להתייצב למשפט בישראל על הלבנת הון בסך כ-650 מיליון שקלים בנק הפועלים, אך חשש להגיע למשפט בישראל, שלה הסכם הסגרה עם צרפת. בפבאור חתמה הפרקליטות על הסדר טיעון עם עם גאידמק, בו בוטל האישום נגדו בהלבנת הון, הוא הודה בקבלת דבר בתחבולה, ושילם קנס.
הערעור על פסק הדין
החלטת בית המשפט לערעורים בפריז ניתנה ב-29 באפריל 2011, וממצאיו היו שונים בתכלית. בית המשפט ביטל את הרשעותיהם של שר הפנים לשעבר שארל פסקואה ושל ז'אן-שארל מרציאני. גם האישומים נגד פייר פלקון וארקדי גאידמק באשמת סחר בנשק, שוחד והלבנת הון בוטלו, אך הוא הותיר את הרשעתם בהעלמת מס. עונשו של גאידמק הופחת משש שנות מאסר לשלוש, והוטל עליו קנס של כ-120 אלף יורו. בית המשפט לערעורים הכיר במיוחד בכך שהם פעלו בסמכותו של "מנדט ממלכתי" שהוצא על ידי ממשלת אנגולה, אשר ביקשה "להבטיח את הישרדותה" של המדינה. וכי הסחר בנשק נעשנה בהקשר של מצב ביטחוני מחמיר, לפיכך ביקשה ממשלת אנגולה מפייר פלקון ומארקאדי גאידמק לרכוש נשק, מזון ותרופות.
הסגרה ומאסר
בשנת 2013, נעצר גאידמק בשווייץ, בשל מעורבות בפרשה אחרת, וצרפת ביקשה את הסגרתו. עם זאת, גאידמק התחמק מהסגרה, ונמנע מהגעה לצרפת. ב-24 בנובמבר 2015, גאידמק הסגיר את עצמו לצרפת, נעצר מיד על ידי המשטרה, ונשלח לרצות את עונשו בכלא. אולם אחרי 4 חודשים בלבד שוחרר ממאסר בתנאים מגבילים, כולל ענידת אזיקים אלקטרוניים, למשך יתרת תקופת המאסר לה נדון.
פיליפ ברת'רטון
פיליפ ברת'רטון (באנגלית: Philip Bretherton; נולד ב-30 במאי 1955) הוא שחקן אנגלי הידוע בעיקר מתפקידו בדמות אליסטר דיקון בסדרת הטלוויזיה הבריטית "בחלוף השנים".
קריירה
ברת'רטון הופיע בסדרה "חדר מיון" בתפקיד אנדרו באוור, בסדרה "נשות הכדורגלנים" גילם את סטפן האוזר, ובסדרה "תחבולות חדשות שיחק בתפקיד דאג סטנדאיבן. עוד הופיע בפרק "פרשת גשר תור" בסדרה "ספר הפרשיות של שרלוק הולמס" מ-1990 בתפקיד מר ג'ויס קאמינגס QC. בעונה הראשונה של הסדרה "Murder in Suburbia" גילם את פיליפ ויטמור. הוא שיחק בפרק "Last Seen Wearing" של הסדרה "המפקח מורס" בתפקיד המורה לצרפתית דייוויד אקום. בסדרה "דרקולה הצעיר" שיחק ברת'רטון בעונה החמישית והאחרונה בתפקיד רוקוולייר. ב-1987 השתתף ברת'רטון בפרק "At Bertram's Hotel" בסדרה "מיס מארפל" בתפקיד מפקח בילוש קמפבל.
בתיאטרון שיחק ברת'רטון בהפקה של המחזה "פיגמליון" בתיאטרון קלויד קמרי (Clwyd Theatr Cymru) במולד שבפלינטשייר.
ב-2013 הופיע ברת'רטון בסרט "The Fifth Estate" בתפקיד ביל קלר.
חיים אישיים
ב-1988 התחתן ברת'רטון עם שרי ביינס.
פרשת סוקל
פרשת סוקל או תרמית סוקל (באנגלית: The Sokal Hoax או The Sokal affair) הוא כינוי שניתן לתעלול אקדמי שבו פורסם מאמר מופרך מיסודו בכתב עת פוסטמודרני נחשב העוסק בלימודי תרבות.
בשנת 1996 פרסם הפיזיקאי אלן סוקל את מאמרו "פורצים גבולות: לקראת הרמנויטיקה טרנספורמטיבית של כבידה קוונטית" ( Transgressing the Boundaries: Toward a Transformative Hermeneutics of Quantum Gravity) בכתב העת האקדמאי Social Text היוצא על ידי אוניברסיטת דיוק. שלושה שבועות לאחר פרסום המאמר, במאי 1996, חשף המחבר בכתב העת לינגואה פרנקה כי המאמר הארוך ועמוס הערות השוליים מופרך מיסודו ומורכב מבליל שטויות, הבלים וטעויות בחשבון בסיסי. אחת הטענות המופרכות במאמר הייתה ש־\pi (פאי – היחס בין קוטר המעגל להיקפו) ו־G (קבוע הכבידה) הם תלויי הקשר היסטורי, כמו כן טוען המאמר בין השאר שבדיוק כמו המציאות החברתית גם המציאות הפיזיקאלית היא הבניה חברתית ולשונית ושתורת הכבידה הקוונטית מראה שמרחב הזמן איננו מציאות פיזיקלית אובייקטיבית.
ורנגים
וַרַנגים (בנורדית עתיקה: Væringjar; ברוסית: Варяги, "וַרְיַאגִי") הוא השם שבו כונו הוויקינגים השוודים על ידי הסלאבים והיוונים הביזנטיים. הוורנגים היו לוחמים וסוחרים ממזרח סקנדינביה שחצו את הים הבלטי והפליגו במעלה נהרות מזרח אירופה לסחור עם האימפריה הביזנטית ועם מזרח אירופה כאשר במקביל בני מערב ארצם פשטו על מערב אירופה, מרכז אירופה, ארצות הים התיכון וצפון אמריקה והנורמנים שפלשו לנורמנדיה בצרפת ולאי הבריטי שהיה תחת שליטה אנגלו-סקסונית לפני כן.
פרשת סוקל
ביקורת נמתחה על עורכי Social Text וגרסה כי הסיבה העיקרית לכך שהסכימו לקבל את המאמר לדפוס היא עובדת היותו רווי במינוחים פוסטמודרניים אשר החמיאו לדעתם הפרטית של העורכים. להגנתם טענו עורכי כתב העת כי התייחסו לתוכן הפילוסופי של המאמר כניסיון ראשוני ולא מוצלח במיוחד של פיזיקאי להתמודד עם תאוריות ביקורתיות מורכבות, ושלא הייתה להם סיבה לחשוד בתוכן הפיזיקלי של המאמר בגלל המוניטין המכובד של הכותב. עוד טענו כי המאמר לא עמד אמנם בסטנדרטים הרגילים לפרסום, אולם הם חשבו שיש לו מקום בגיליון המיוחד שהוקדש למלחמות המדע.
ורנגים
מקור השם ורנגים הוא ככל הנראה מ-"Várar" אשר בנורדית עתיקה משמעותו המושבעים, במובן של אנשים שנשבעו לחלק ביניהם את השלל או אנשים שנשבעו לשירות צבאי מסוים. אפשרות נוספת היא המילה "Vara" שפירושה סחורות, והיא מתארת את תפקידם כסוחרים.
הוורנגים נחתו על החופים המזרחיים של הים הבלטי ובמהלך המאה התשיעית לספירה חדרו באמצעות סירות המיועדות למים רדודים לעומק מזרח אירופה תוך שימוש בנהרותיה הגדולים, נהר הנייבה, נהר הוולגה, נהר הדון, נהר הדווינה ונהר וולחוב. בגיחות אלו הרחיקו הוורנגים עד קונסטנטינופול, הים הכספי ואף עד בגדאד שהייתה בירת הח'ליפות העבסית.
הוורנגים הקימו את קו המסחר שבין קייב לקונסטנטינופול וביססו מערכת ענפה של מאחזים ומוצבי מסחר.
ידוע כי הוורנגים כבשו את נובגורוד ואת קייב שעל נהר הדניפר ובכך הקימו את היסודות לנסיכות רוס של קייב (מהמאה התשיעית ועד המאה השלוש-עשרה), מדינה שכללה כמעט את כל אוקראינה בלארוס ורוסיה האירופית של היום ואשר שפתה הרשמית הייתה הסלבונית העתיקה.
הוורנגים כונו גם רוס (Rhos/Rus), שם שניתן מאוחר יותר לארץ רוסיה כולה על שמם. ככל הנראה מקורו מ-Ruotsi, השם הפיני לשוודיה אשר נובע מהמילה Róðsmenn שפירושה "אנשי חתירה", על שם המקום Roslagen היכן שנפגשו הפינים והשוודים לראשונה. ישנן תאוריות נוספות למקור המילה, כמו השורש ההודו-אירופי לצבע אדום במשמעות של שיער אדום. עד היום שיער בלונדיני-כהה נקרא בפי הסלאבים המזרחיים בשם שיער רוסי (Rusi volas).
ולדימיר הראשון, יורשו של סביאטוסלאב, אימץ את הנצרות המזרחית מהאימפריה הביזנטית יחד עם האלפבית הקירילי ומאפיינים תרבותיים נוספים, לאחר שהתחתן עם אחות הקיסר הביזנטי.
הוורנגים נטמעו בסופו של דבר בסלאבים, קיבלו את מנהגיהם וסלאבים רבים הפכו חברים באליטה השלטונית. נסיכות קייב-רוס רוסקה סופית עם פלישת המונגולים לאירופה בשנים 1237–1240.
יאשה הורנשטיין
יאשה הורנשטיין (גרמנית: Jascha Horenstein; 6 במאי 1898, קייב - 2 באפריל 1973, לונדון) היה מנצח יהודי יליד אוקראינה. ביאטה סירוטה גורדון הייתה האחיינית שלו.
חייו
הורנשטיין נולד בקייב לאברהם הורנשטיין. יאשה היה הילד ה-13 מתוך 16 ילדי אברהם הורנשטיין; אמו הייתה מריה אטינגר בת לרב מפורסם מאוסטריה. משפחתו היגרה לווינה ב-1911 והוא למד שם אצל יוזף מרקס (תאוריה של המוזיקה) ופרנץ שרקר (קומפוזיציה). לאחר סיום לימודיו עבר לברלין, שם עבד כעוזר למנצח וילהלם פורטוונגלר וארגן את מקהלות הדיבור של האגודות המקצועיות בגרמניה. במשך שנות ה-20' ניצח על התזמורת הסימפונית של וינה ועל הפילהרמונית של ברלין. בשנת 1940, בעקבות עליית הנאצים לשלטון, הוא היגר לארצות הברית ועם הזמן קיבל אזרחות אמריקאית.
קריירה
הורנשטיין תמך במוזיקה מודרנית וכמנצח מאהלרי, אם כי הרפרטואר שלו, כפי שהוא משתקף ברשימת הקלטותיו, היה רחב ומגוון. בשנת 1929 ניצח על ביצוע הבכורה של שלושה פרקים מן "הסוויטה הלירית" של אלבן ברג בעיבוד לתזמורת מיתרים ובשנת 1950 ניצח על הביצוע הקונצרטנטי הראשון של האופרה "ווצק" של ברג. הוא ניצח על יצירותיהם של אנטון ברוקנר וגוסטב מאהלר במשך כל הקריירה שלו, וכן הפגין עניין מתמשך בקרל נילסן בתקופה שהמלחינים הללו לא היו באופנה; ההקלטה שלו משנת 1951 לסימפוניה התשיעית של מהלר, בחברת פוקס, הייתה ההקלטה המסחרית הראשונה של יצירה זו. הוא ניצח על הקלטות אולפן של כמה מן הסימפוניות של מהלר בזמנים שונים בקריירה שלו; כמה ארכיבי רדיו שומרים על הקלטות שידורים של שאר היצירות, ביניהן השיר על הארץ, שחלקן יצאו בתקליטים מסחריים. כן הקליט את הסימפוניה השלישית של רוברט סימפסון ומוזיקה משל פאול הינדמית וריכרד שטראוס בשנות חייו האחרונות.
בשנת 1960 התפרסם באירופה בביצוע יצירות של מאהלר ובטהובן.
הורנשטיין ניצח על התזמורת הפילהרמונית הישראלית בשנת 1938 ושב לנצח עליה בתחילת 1948. הוא שוב ניצח עליה בשנת 1949, בשנת 1952 וגם לאחר מכן.
הפיגוע במאלי (2015)
הפיגוע ברדיסון בלו בבמקו הוא פיגוע טרור שהתרחש ב-20 בנובמבר 2015. במהלך הפיגוע נהרגו 20 אנשים, ונחטפו כ-170 בני ערובה בבית המלון רדיסון בלו בבמקו, בירת מאלי. הפיגוע בוצע במשותף על ידי ארגון הטרור התוניסאי "אל-מוראביטון" ואל-קאעידה במגרב האסלאמי.
בוצ'ה ופמית
בוּצָ'ה ופֶמית (באנגלית: Butch and femme; תעתיק: בוּטש ופֶם, לפעמים "בוץ'/פם") הם מונחים המשמשים לתאר שתי זהויות מגדר בקרב קהילת הלהט"ב, ובקרב לסביות בפרט, על מנת לתאר זהות גברית (בוצ'ה) וזהות נשית (פמית) ולהתנהגות המתלווה לה. שתי זהויות אלו לרוב נתפסות כתלויות אחת בשנייה, בעיקר במערכות יחסים רומנטיות, אם כי הבחנה זו שוללת את חוויותיהן האישיות של נשים רבות המקיימות מערכות יחסים של שתי פמיות או שתי בוצ'ות.
הפיגוע במאלי (2015)
האירוע
בשעה 7:00 בבוקר לערך (שעון UTC) הגיעו 3-4 חמושים בכלי רכב בעלי לוחית רישוי של דיפלומטים, השתלטו על מלון היוקרה רדיסון בלו ולקחו כ-170 בני אדם כבני ערובה, מתוכם 140 אורחי המלון ועוד 30 אנשי צוות. בין בני הערובה היו עשרה אזרחים סיניים, עשרים אזרחים הודיים, שבעה אנשי צוות של חברת טורקיש איירליינס ועוד מספר לא ידוע של אזרחים צרפתים ופעילי או"ם. מבין האנשים שחולצו שנים עשר אנשי צוות של חברת אייר פראנס, ושלושה פעילים מטעם האו"ם.
בוצ'ה ופמית
הביטוי האישי של הזדהות לסבית כפמית או בוצ'ה והיחס של הקהילה הלסבית למונחים אלו השתנה לאורך המאה העשרים. חלק מהפמיניסטיות הלסביות טענו שהדיכוטומיה במונחים היא חיקוי ההטרוסקסואליות, בעוד אחרות טענו שעל אף שהמונחים מתכתבים עם תבניות הטרוסקסואליות, הם גם מאתגרים אותם. מחקר שנעשה בשנת 1990 בארצות הברית הראה כי 95% מהנשים הלסביות מכיר את קוד ההתנהגות ה"בוצ'ה-פם" ויכול לדרג את עצמו או אדם אחר במונחי הקוד, עם זאת אחוז דומה העיד כי המונחים "לא חשובים בחייהן".
אטימולוגיה
המונח "פם" נלקח מצרפתית ("femme") ומשמעותו בשפה זו היא אישה. המונח "בוצ'ה", מקורו בסלנג האמריקאי לתיאור "ילד קשוח", שהתפתח מקיצור של המילה butcher, קצב, ונטבע לראשונה ככינוי לבוץ' קסידי.
היסטוריה
חברות הומוסקסואליות במערב היו ברובן סודיות ומחתרתיות עד החצי השני של המאה העשרים, עובדה שמקשה על היסטוריונים לגלות כמה זמן זהויות אלו נמצאות במרחב הלסבי.
תחילת המאה העשרים
ידוע כי קידוד לבוש של פמיות ובוצ'ות התחיל ככל המאוחר בתחילת המאה העשרים מכיוון שקיימות שתמונות ותיעוד נוסף של זוגות בוצ'-פם בארצות הברית משנות העשרים ואף מוקדם יותר, אם כי אז הן נקראו "טרנסווסטיט".
אמצע המאה העשרים ואילך
בשנות הארבעים בארצות הברית נשים בוצ'ות היו מוכרחות ללבוש בגוד נשי טיפוסי על מנת להחזיק בעבודה, ולבשו ביגוד גברי כגון עניבות רק בסופי שבוע בהולכן לאתרי הקהילה. שנות החמישים ראו עליה בבוצ'ות מדור חדש, שסירבו לחיות חיים כפולים ולבשו לבוש בוצ'י כל זמן שהתאפשר להן. זה לרוב הגביל אותן למספר עבודות, כגון נהיגה במונית ועבודה במפעל, בהן לא הונהג קוד לבוש לנשים. נראותן המתגברת, בשילוב עם בהלת הלבנדר של תקופת מקארת'י, הובילה לעליה במספר התקיפות של נשים להט"ביות. באותו הזמן שגשגה גם תרבות הברים, ונעשתה נוחה יותר להגיב באלימות. אף-על-פי שגם פמיות הגיבו, היה זה בעיקר תפקידן של הבוצ'ות להגן על המרחב הקווירי מפני תקיפות. דימוי הבוצ'ה כאגרסיבית וחזקה גבר ככל שגברו העימותים והאלימות כלפי להט"בים נעשתה עובדת חיים.
אף-על-פי שמערכות יחסים ברוח הבוצ'/פם לא היו העיקרון המארגן היחידי בקרב הקהילה הלסבית, מערכות יחסים מעורבות, כגון בוצ'/בוצ' או פם/פם, נתפשו כטאבו בעיקר בקרב המעמד העובד בשנות הארבעים, בשנות החמישים, ובשנות השישים.
רונלד דבורקין
רונלד דבורקין (באנגלית: Ronald Myles Dworkin; 11 בדצמבר 1931 – 14 בפברואר 2013) היה תאורטיקן ופילוסוף של המשפט, יהודי-אמריקאי וחתן פרס הולברג לשנת 2007.
קורות חיים
רונלד דבורקין נולד למשפחה יהודית במסצ'וסטס שבארצות הברית. את תחילת דרכו האקדמית עשה באוניברסיטת אוקספורד במסגרת מלגת רודז היוקרתית, והיה פרופסור לתורת המשפט בקולג' האוניברסיטאי של לונדון וכן בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ניו יורק (New York University School of Law). נבחר לחבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים בשנת 1979. מקובל לומר שהיה יורשו של ה.ל.א. הארט כתאורטיקן המשפטי המוביל של ימיו. נודע בשל תרומתו הרבה לפילוסופיה המשפטית, ובמיוחד לחקר אופיו של המשפט וטבעו בחברה דמוקרטית.
דבורקין הציע תאוריה משפטית אלטרנטיבית שמהווה את אמצע הדרך בין המשפט הפוזיטיביסטי למשפט הטבע. לגישתו, סוגיות משפטיות מחייבות פסיקה פרשנית – זו מחייבת שימוש בשיקולים מהעבר (פסיקה קודמת, תקדימים משפטיים) ופרשנות שופטים (היבט "עתידי"). לטענתו, יש צורך לחפש אחר עקרונות של המערכת המשפטית הנתונה כדי לזהות האם ניתן לתת תוקף משפטי לנורמה מסוימת.
חשיבותה של התאוריה של דבורקין היא רבה, גם משום שהוויכוח בינו לבין הארט מתנהל למעלה מיובל. אף בישראל ניתן לראות שימוש בתאוריה זו. אהרן ברק (לימים נשיא בית המשפט העליון) היה תלמידו של דבורקין, ובהשפעת דבריו טען ש"הכל שפיט".
נקודות המוצא של התאוריה
דבורקין מבקר את גישת קלזן-הארט, הפוזיטיביסטית, בשלושה טיעונים:
מושגי יסוד בתאוריה
ה"עקרונות":
מבחן זה דן בתוקפו של העיקרון המשפטי והחלתו על נורמה או על כלל; כאשר דנים בתוקפו של כלל והפיכתו לנורמה משפטית מחייבת, למעשה דנים ב"ייחוסו המשפחתי" (Pedigree). אותו מבחן ייחוס נותן תוקף משפטי לעיקרון, ובכך מסייע למילוי הלקונה. "ייחוס משפחתי" מתקבל על ידי פסיקה של שופטים, חקיקה או כל מקור רשמי אחר.
מקורות רשמיים:
יש להתבסס על מקורות רשמיים. השופט יגלה את העקרונות מתוך המקורות, ודרך הגילוי היא שתאפשר את האובייקטיביות. הכללים, בשילוב עם העקרונות האובייקטיביים, יביאו לתוצר המשפטי הטוב ביותר אליו ניתן להגיע.
פרשנות קונסטרוקטיבית (בונה):
שולל שימוש בעובדות חברתיות בלבד ומקורות חוץ-משפטיים כדי להגיע להכרעה. שלושת הקריטריונים לפרשנות נכונה הם: זיהוי, כלל ההתאמה ושיפוט ערכי (ר' על-כך הרחבה בהמשך).
צדק, יושר ואובייקטיביות:
גישתו מנסה להוביל למערכת משפטית שלמה המבוססת על צדק, יושר ואובייקטיביות. המוסר יכול להיות צמוד לפרשנויות במערכת זו, אך אין הוא יכול להיות "מיובא" ממקורות חוץ-משפטיים. המערכת המשפטית לא חייבת להתבסס על מוסר.
עיקרי התאוריה
דבורקין פסל את כלל הזיהוי של הארט הן מבחינה פוליטית אידאולוגית, כיוון שחקיקה שיפוטית נתפסה בעיניו כאקט אנטי-דמוקרטי; והן מבחינה מושגית, שכן כלל הזיהוי של הארט משאיר מחוץ למערכת המשפט עקרונות רבים שהם חלק מההנחיות השיפוטיות.
בשונה מהפוזיטיביסטים המנסים להציג את החוק כמות שהוא (as is) – מבחינת דבורקין אין תשובה פשוטה לשאלה "מהו חוק?". תהליך הפרשנות של השופט הוא תהליך של ברירה. בחירה וברירה של העובדות החברתיות. במקום שבו מסתיימים הכללים והעקרונות המשפטיים יפעילו השופטים קני מידה הנובעים מהאופי של המערכת המשפטית הנתונה (המדינה ומוסדותיה).
המערכת המשפטית מספקת מקורות וקני מידה להכרעות בסכסוכים הבאים בפני בתי-המשפט גם אם לא ניתן לזהותם על ידי כלל-אב כלשהו. כלומר, שופט לא צריך לצאת מחוץ למערכת המשפטית על מנת לחפש אמות-מידה הולמות כדי לפתור סוגיה שבאה לפתחו. הצדק והתשובה לסוגיה נמצאים בתוך המערכת עצמה. הם מגולמים בתוך העקרונות של השיטה הנחשפים מתוך המקורות הרשמיים-משפטיים. ולכן – לכל בעיה קיימת תשובה נכונה אחת מתוך המערכת.
השיטה הדבורקיאנית מבוססת על הנקודות הבאות: למרות זאת, דבורקין הציג עצמו כפוזיטיביסט, שכן לא דבק במשפט הטבעי. אך הוא איננו פוזיטיביסט קלאסי מאידך. ולכן, מקובל לסווג את התאוריה שלו כגישה אמצעית שבין המשפט הטבעי לבין הפוזיטיביזם המשפטי.
ביקורת מאוחרת על התאוריה שלו
השופטים לא מנסים לראות את המשפט באור המוסרי הטוב ביותר כפי שדבורקין טוען. הארט טוען שדבורקין מכניס את המשפט הטבעי לתאוריה שלו. כמו כן נטען כי השופטים אינם פועלים לפי פרשנות קונסטרוקטיבית – אלא שבפועל הם עושים שימוש בעובדות חברתיות חוץ-משפטיות. כמו כן, הארט טוען כי דבורקין מתמקד במערכת משפטית אנגלו-אמריקנית, ולא מספק מענה למערכות משפטיות כלליות.
לקריאה נוספת
R. Dworkin, Taking Rights Seriously (Harvard University Press, 1978)
חיים אמסלם
הרב חיים (אמיל) אמסלם (נולד בי' בתשרי ה'תש"ך, 12 באוקטובר 1959; אוראן, אלג'יריה) הוא ראש תנועת עם שלם, לשעבר חבר הכנסת מטעם מפלגת ש"ס בשנים 2006–2013.
בבחירות לכנסת ה-19 התמודד לכנסת מטעם מפלגת עם שלם, ולקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת הוצב במקום השני ברשימת מפלגת זהות. בשתי הפעמים לא עברו המפלגות את אחוז החסימה.
ביוגרפיה
נולד באוראן שבאלג'יריה לדוד ופרחה אמסלם, שהיגרו לשם ממרוקו. כשהיה בן שישה חודשים עברה משפחתו לליון שבצרפת שם גדל עד גיל 11. בשנת 1970 עלתה המשפחה לישראל. הוא בוגר ישיבת כיסא רחמים, שם הוסמך לרבנות בשנת 1980 ושימש כר"מ. בשנת 1990 קיבל תעודת טוען רבני ובשנת תשנ"ג הוסמך לרב עיר.
בשנת 1982 נשא לאישה את חנה, נכדת הרב נסים כהן, אב בית דין בג'רבה. לאחר נישואיו שימש כרב המושב שרשרת במשך כשבע שנים. בהמשך שימש כרב שכונה בנתיבות וכראש מוסדות משפחת אבוחצירא בעיר. משם עבר לשכונת הר נוף שבירושלים והקים בה כולל להוראה "שירי דוד" על שם אביו. לאחר מכן נתמנה לרב הקהילה הספרדית "היכל הנס" בז'נבה שבשווייץ, משרה שבה כיהן עד לכניסתו לכנסת.
הרב אמסלם חיבר ספרים במגוון נושאים תורניים ופרסם מאמרים ומחקרים תורניים בכתבי העת התורניים "אור תורה", "אור ישראל", "בית הלל" ועוד. עסק בפענוח כתבי יד והוציא לאור כתבים של חכמי צפון אפריקה, בהם "פני משה" לרבי כלפון משה הכהן ו"ויעמוד פנחס" לרבי פנחס אביטבול.
פעילות פרלמנטרית
בשנת 2006 נבחר הרב אמסלם לכנסת מטעם מפלגת ש"ס, כנציגם של הרב מאיר מאזוז, ראש ישיבת כיסא רחמים, ושל הרב ברוך אבוחצירא. בבחירות לכנסת ה-18 הוצב במקום העשירי ברשימת ש"ס ונבחר שנית.
בתקופת כהונתו בכנסת פרסם את הקובץ "החוק לאור ההלכה". הרב אמסלם תומך בהקלת הליך הגיור של ישראלים שאינם יהודים על פי ההלכה, אך הם צאצאי יהודים, ובייחוד את גיורו של מי ששירת בצה"ל, משום שלדבריו הוא הוכיח בכך את רצונו האמיתי לדבוק בעם ישראל. בעניין זה כתב: "כמה גדולה מעלתם של אלו שנלחמים וכוונתם לקדש את השם ואלו שכוונתם לשמור על העם היהודי בארץ ישראל מפני הקמים עלינו לכלותנו... ולכל הפחות גדולה זכות זו להיות סיבה מספקת לקבלתם לגיור". את משנתו בעניין הציג בספרים "זרע ישראל" ו"מקור ישראל" שהוציא לאור בשנת 2010. בעקבות דעותיו בתחום זה הותקף מספר פעמים בעיתון החרדי "יתד נאמן". רבנים בולטים, כמו הרב יוסף שלום אלישיב, הרב עובדיה יוסף והרב שמואל וואזנר, תקפו בחריפות את ספרו "זרע ישראל". הרב דב ליאור, שנתן הסכמה לספר, כתב מאוחר יותר שהוא חולק על מסקנותיו, והרבנים זלמן נחמיה גולדברג ושלמה דיכובסקי, שנתנו גם הם הסכמות לספר, ביקשו שלא להדפיס את הסכמתם.
נמנה עם יוזמי תיקון לחוק דמי מחלה (היעדרות בשל מחלת ילד), המאפשר להורה לילד עם לקות להיעדר עד 15 ימים בשנה, על חשבון ימי מחלה או ימי חופשה שנתית העומדים לזכותו, לשם טיפול בילדו. אמסלם יזם, יחד עם אברהם מיכאלי, תיקון לחוק התכנון והבניה, המקל על קבלת היתרים לצורכי הנגשת דירת מגורים לבעל מוגבלות המתגורר בה. כן היה שותף לתיקון חוק הסדרת העיסוק במקצועות הבריאות, כך שיסדיר גם את העיסוק בקרימינולוגיה קלינית, פודיאטריה, פודיאטריה ניתוחית וכירופרקטיקה (יחד עם אריה אלדד ואחמד טיבי).
בדצמבר 2011 קיבל את "אות אביר איכות השלטון". בנימוקי הבחירה כתבה הוועדה: "חבר הכנסת הרב חיים אמסלם הוא דוגמה ומופת לשליח ציבור הפועל בנחישות, בעקביות ובלא מורא למען אחדות, סובלנות ומתינות, ולהחדרת ערכי שוויון וקידמה".
השקפת עולמו
הרב אמסלם מתנגד לחברת הלומדים בחברה החרדית, שהינה לימוד תורה בכולל ללא עבודה לפרנסתם. הוא סבור כי רק מעטים שמתאימים ללימוד אינטנסיבי צריכים ללמוד בכולל ועל כולם להשתלב בשוק העבודה. הרב אמסלם, שלא שירת בצה"ל אך ארבעת בניו התגייסו לשירות מלא וקרבי, תומך בהשתלבות החברה החרדית בשירות בצבא ובשירות לאומי.
את שיטתו הוא מתאר כחזרה לגישה המתונה והסובלנית שהוא מייחס לחכמי יהדות ספרד. הוא מתנגד להקצנה ולהחמרה הקיימות לדעתו בציבור החרדי, לדבריו הדבר נעשה בין היתר כדי לבצר את החומות מול הנעשה בעולם החילוני, אולם זוהי התמודדות שגויה, משום שלא ניתן ליצור ניתוק מהעולם החיצוני. הוא סובר כי חלק ניכר מתופעת הנשירה בציבור החרדי נובעת מתפיסה של "הכל או כלום". הרב אמסלם טוען כי ההקצנה הדתית האשכנזית גרמה להיווצרותן של התנועות הרפורמיות והקונסרבטיביות, דבר שלא היה קיים בקרב עדות המזרח.
הרב אמסלם ממעט לנקוט בעמדות נחרצות בנושאים ביטחוניים ומדיניים, והוא מגדיר את עצמו כאיש שפועל בנושאים אלה על פי "שכל ישר".
בנובמבר 2012 יצא לאור הספר "בשם התבונה" מאת ארי איתן, הכולל שיחות עם הרב אמסלם שבהן הוא פורס את השקפת עולמו.
לאחר פרישתו מהכנסת עסק הרב אמסלם בנושא הגיור של אנשים ממוצא יהודי באופן חלקי המעוניינים בהצטרפות לעם היהודי והשבה לחיק היהדות של בני אנוסים, בפרט כאלה שמוצאם מיהדות חצי האי האיברי או אישים שדתם הומרה בעודם צעירים. הוא רואה בכך יישום חזון הנביאים על קיבוץ נדחי ישראל. היה מיוזמי ומייסדי פרויקט 'גיור כהלכה' שהתחיל בחסות עמותת "עתים" וכיום היא עמותה עצמאית. הרב אמסלם משמש בו דיין ואב בית דין בהרכבים מסוימים.
המחלוקת עם תנועת ש"ס ופעילותו הפוליטית לאחר מכן
בנובמבר 2010 החריף העימות בינו למפלגת ש"ס, לאחר שהעניק ראיונות לתקשורת שבהם התבטא נגד עמדת ש"ס בנושא בג"ץ בית הספר בעמנואל. באותו חודש פורסם כי בכוונתו להקים מפלגה חדשה שמצעה יכלול שילוב לימודי ליבה בכל מוסדות החינוך החרדיים ללא יוצא מן הכלל, השתלבות רוב אברכי הכולל בשוק העבודה ושירותם בצה"ל. בעקבות זאת גברה המחאה בש"ס נגדו והרב עובדיה יוסף יצא בפומבי כנגד עמדותיו. גם פטרונו הרב מאיר מאזוז כתב כי בריאיון יש "כמה משפטים בסגנון של המשכילים מהמאה הקודמת". לאחר מכן פורסם מכתב מאת מועצת חכמי התורה נגדו, הקורא "לכל מי שהתורה יקרה בעיניו להתרחק מן האיש הזה הרחק כמטחווי קשת, ומדעותיו המוזרות והכפרניות", ודורש מ"מר חיים אמסלם" להתפטר מתפקידו כחבר הכנסת תוך קביעה שאם לא יעשה כך אינו אלא גזלן. למכתב הצטרפו גם הרבנים מאיר מאזוז וברוך אבוחצירא.
אמסלם סירב לדרישה זו באומרו שעמדתו זוכה לתמיכה בקרב מצביעי ש"ס. על הטענה כי הוא גזלן, הגיב: "אני גזלן, או מי שלוקח 11 מנדטים וגוזל אותם מהספרדים ונותן אותם פעם אחר פעם לליטאים?". עוד אמר כי מגרונו של הרב עובדיה יוסף מדברים למעשה "אלי ישי והחבורה המסובבת את הרב שמסיתה ומדיחה כנגד כל מי שחושב אחרת. אלה שיטות של מאפיה, של הפחדה". לאחר שביטאון ש"ס, "יום ליום", תקף את אמסלם וכינה אותו "עמלק" ו"אותו האיש", הוצמדה לו אבטחה מטעם הכנסת למשך שישה חדשים.
בספר "בשם התבונה" טען אמסלם כי ההערצה ארוכת השנים שגילה כלפי מנהיג ש"ס הרב עובדיה יוסף נבעה מכך ש"לא שמתי לנגד עיני את דברי חז"ל בשלל מקומות המפרטים את רשימת התכונות שנדרשות ממנהיג רוחני... קשה לי לסלוח על כך שהוא הלבין את פניי והוציא אותי מחוץ למחנה ללא משפט. ועל שניפץ את חלום נעוריי – חלום שראה בו את גדול הדור הספרדי שירומם באמת ובתמים את קרן הספרדים".
לעומת הביקורת שספג בציבור החרדי, זכה הרב אמסלם לתומכים מחוץ לציבור החרדי. במאמר ב"הארץ" כתב העיתונאי נחמיה שטרסלר: "אמסלם הוא קול השפיות. הוא התקווה של כולנו, חילונים וחרדים כאחד, לחיים נורמליים יותר". אביעד הכהן תיאר את מעשיו כ"אומץ לב, נדיר מסוגו בפוליטיקה הישראלית" וציין כי "הגיעה העת שעוד רבים וטובים יצטרפו לח"כ הרב אמסלם".
ב-3 בדצמבר 2012 אישרה ועדת הכנסת את פרישתו מסיעת ש"ס.
בשנת תשע"א ייסד הרב אמסלם את תנועת עם שלם. התנועה התמודדה בבחירות לכנסת ה-19 אך לא עברה את אחוז החסימה.
ב-2014 הצטרף למפלגת הליכוד. באוקטובר 2014 התמודד בבחירות למשרת הרב הראשי הספרדי של ירושלים, אך קיבל רק שני קולות (מתוך 48). ביולי 2016 הצטרף הרב אמסלם למפלגת הבית היהודי והודיע על כוונתו להתמודד בבחירות המקדימות לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת, אך לאחר כשנה פרש מהמפלגה. בבחירות לכנסת ה-21 הוצב במקום השני ברשימת מפלגת זהות, שלא עברה את אחוז החסימה. לקראת הבחירות לכנסת ה-22 עזב את המפלגה. בבחירות לכנסת העשרים וארבע התמודד שוב בראשות מפלגת עם שלם שקיבלה 592 קולות ולא עברה את אחוז החסימה.
בסוף אוגוסט 2022 הודיע כי יתמודד במפלגת הבית היהודי בבחירות הקרובות אולם בפועל הוא לא נכלל ברשימת המועמדים שהוגשה לוועדת הבחירות המרכזית.
חיים אישיים
מתגורר בשכונת הר נוף בירושלים. נשוי ואב לשמונה ילדים.
מסילת הירקון
מסילת הירקון היא מסילת רכבת של רכבת ישראל, המסתעפת ממסילת החוף בצומת תל ברוך מצפון לתחנת הרכבת תל אביב אוניברסיטה ומתחברת למסילה המזרחית בסמוך לתחנת הרכבת ראש העין דרום. אורכה כ-15 ק"מ.
שימוש
החל מסוף שנות ה-60 (עם פירוק מקטע המסילה המזרחית ההיסטורית בין תחנת הרכבת חדרה מזרח וכפר סבא) ועד תחילת שנות ה-90 (עם פתיחת מסילת איילון), היוותה מסילה זו חלק מהקו הראשי של רכבת ישראל והחיבור המסילתי היחידי בין צפון ישראל לדרומה. מדי פעם שימשה גם רכבות נוסעים לתחנת הרכבת ההיסטורית של פתח תקווה. כיום המסילה היא חלק מ"לולאת השרון" והיא מקבילה למסילת השרון אשר נמצאת מצפון לה.
כיום במסילה עובר קו רכבת נוסעים, רכבות משא הנעות בין דרום ישראל ונמל חיפה וגם רכבת משא היוצאת פעם ביום מתחנת הרכבת בני ברק ומפנה זבל של גוש דן אל אזור הטמנה בדרום הארץ.
מקור השם
המסילה נקראת על שם נחל הירקון שהמסילה לכל אורכה עוברת בסמוך אליו ואף חוצה אותו פעמיים.
מהקמתה ועד שנות ה-90 של המאה ה-20
בשנת 1921 נבנתה שלוחת רכבת מתחנת הרכבת ראש העין דרום לתחנת הרכבת הישנה פתח תקווה לשם הובלת פרי הדר מפרדסי האזור לנמלי יפו (דרך לוד) וחיפה (דרך חדרה). שלוחה זו הסתעפה מתחנת ראש העין לכיוון צפון והתעקלה מערבה. כתוצאה מכך, רכבות מפתח תקווה לכיוון צפון היו צריכות לבצע חיוג בתחנת ראש העין. שלוחה קצרה הסתעפה מהמסילה צפונה, באזור הכפר אל-מיר.
עם קום המדינה הוחלט על חיבור צפון תל אביב לרשת המסילות וכפתרון מהיר, הוארכה שלוחה זו עד לבני ברק שם הוקמה תחנה שנקראה תל אביב צפון. ב-20 בספטמבר 1949 נחנך קו הרכבת חיפה - תל אביב. מכיוון שלא היה חיבור מסילתי ממסילת הירקון למסילה המזרחית לכיוון צפון, הרכבות בקו זה היו נוסעות עד תחנת הרכבת ראש העין דרום ושם מחליפות את כיוון נסיעתן לכיוון חדרה וחיפה. כתוצאה מהארכת המסילה, תחנת הרכבת הישנה פתח תקווה, שהייתה תחנת הקצה של המסילה, נשארה בקצה של שלוחה מחוץ לקו החדש ושירות הנוסעים אליה הופסק, אך המסילה והתחנה המשיכו לשמש רכבות משא.
עם הקמת מסילת החוף בתחילת שנות ה-50, הוארכה מסילת הירקון לכיוון מערב עד לצומת תל ברוך שם התחברו שתי המסילות במשולש מסילות, ובזאת הושלם תוואי מסילת הירקון כפי שהוא כיום (אך עם מסילה בודדת ולא מסילה כפולה כפי שהוא היום).
בנובמבר 1954 נחנכה תחנת הרכבת תל אביב מרכז פחת השימוש במסילה לרכבות נוסעים, למעט הרכבות בקו חיפה - ירושלים, והוא שימש בעיקר לתנועת משאות בין דרום ישראל, מסוף המטענים בתחנת הרכבת תל אביב צפון ונמל חיפה. ב-1958 נבנתה ממזרח לתחנת בני ברק שלוחה אל אזור התעשייה קריית אריה שבצפון מערב פתח תקווה עבור מפעל "עץ הזית" (נקראה "שלוחת עץ הזית") ששימשה רכבות משא בלבד. שירות הנוסעים במסילה הופסק לחלוטין בשנות ה-90 עם פתיחת מסילת איילון, אז גם פורקה הקשת המסילתית ממסילת הירקון אל מסילת החוף לכיוון תחנת הרכבת תל אביב מרכז.
בשנת 1987, קודמה תוכנית לחידוש תחנת הרכבת של פתח תקווה, במסגרת תוכנית להקמת קו שירות של רכבת פרוורית לתל אביב. התחנה החדשה תוכננה להבנות מעט מזרחה מהתחנה הישנה על תוואי חדש, בצמוד ל. תוכנית זו בוטלה אחר כך.
בשנות ה-2000
בשנת 1999 החל שדרוג המסילה על מנת לחדש את הפעלת רכבות הנוסעים עליה. השדרוג כלל את הקמתה מחדש של הקשת המסילתית לכיוון תל אביב, את בנייתה מחדש של תחנת הרכבת בני ברק (ושינוי שמה מ"תחנת הרכבת תל אביב צפון"), את הקמת תחנת הרכבת פתח תקווה סגולה ואת ניתוק שתי השלוחות שנכנסו אל תוך פתח תקווה.
ב-3 ביוני 2000 נפתח קו הנוסעים תל אביב - ראש העין.
בשנת 2003 קו הנוסעים הוארך אל הוד השרון (דרך מסילת השרון), לשם כך נסללה קשת מסילתית נוספת המחברת את מסילת הירקון אל המסילה המזרחית לכיוון צפון תוך יצירת משולש מסילות נוסף, ונבנתה תחנת הרכבת ראש העין צפון על המסילה המזרחית במקום התחנה הקודמת שהקו המוארך לא עבר דרכה יותר.
ב-2006 הקו הוארך אל כפר סבא, ב-2018 אל רעננה ובעתיד ייחנך קו רכבת טבעתי העובר הן במסילת הירקון והן במסילת השרון.
במאי 2008 נפתחה גם תחנת הרכבת פתח תקווה - קריית אריה, אשר נותנת שירות לעובדי אזורי ההייטק והתעשייה באזור אם המושבות ופארק עופר וכן לתושבי פתח תקווה המתגוררים בשכונות הסמוכות אליה.
באוגוסט 2020 החלו להתבצע במסילה עבודות להתקנת מערכת הזנה חשמלית עילית על ידי חברת SEMI הספרדית, העבודות הסתיימו ב-19 בנובמבר 2021. המערכת מספקת מתח חילופין של 25 אלף וולט בתדירות של 50 הרץ ומאפשרת לציוד נייד רכבתי בעל פנטוגרף לפעול בתחנה. כיום יש לרכבת ישראל קטרי בומברדייה טראקס הגוררים קרונות דאבל דק מאותו יצרן וקרונועים חשמליים מדגם Desiro HC תוצרת סימנס.
כביש 491, הצפוי לתת מענה חדש לבאים לתל אביב מכיוון מזרח, אמור לעבור משני צדדיה של מרבית מסילת הירקון.