cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
כפר שמריהו
היסטוריה
תחילה היה ליישוב אופי חקלאי, אך ככל שחלפו השנים וביתר שאת, לאחר הסכם השילומים עם גרמניה ב-1958, התחזק אופייה העירוני של המועצה. זאת משום שרוב תושבי הכפר היו יוצאי יהדות גרמניה שעלו לפני מלחמת העולם השנייה והיו זכאים לרנטה גבוהה יחסית. הסכם השילומים הביא לכך שמרבית תושבי הכפר נשענו על הכנסה קבועה של רנטה מגרמניה ואט אט זנחו את החקלאות לטובת מקצועות חופשיים בעלי אופי עירוני יותר. כיום, כמעט כל בתי כפר שמריהו הם וילות יוקרתיות. למעלה ממחצית מתושבי כפר שמריהו אינם צאצאים של ראשוני היישוב אלא תושבים חדשים.
בשנת 1962 הוקמה בכפר שמריהו קהילה רפורמית, מהראשונות בישראל. הקהילה התקשתה למצוא מקום לתפילה בגלל התנגדות של ועד היישוב להימצאותה בכפר. לקראת שמחת תורה חייב בג"ץ את המועצה להשכיר לקהילה הרפורמית את אולם ההתעמלות לצורך תפילה.
כרבה של המועצה המקומית כיהן עד פטירתו בשנת 2005, הרב שמואל אבידור הכהן, שרבנותו נשאה אופי פלורליסטי. אחרי פטירתו, משך ארבע שנים, מילא את מקומו ברבנות הכפר בנו, הרב יעקב דוד הכהן, ומסר מדי שבוע שיעור ביהדות שמשך אליו קהל משתתפים רב, מכל גוני הציבוריות הישראלית. כיום רב הכפר הוא הרב אורי איינהורן.
בין השנים 1983 ו-1998 כיהן כראש המועצה שרגא מילשטיין. הוא האיץ את הפיתוח הסביבתי, נסללו רחובות חדשים וטופחו השטחים הציבוריים. הוא יזם את הקמת מרכז וייל במימון עזבון ראש המועצה לשעבר ברוך וייל. ביחד עם עמותת תושבים מקומית הביא לביטול הקמת גשר עילי בצומת כפר שמריהו והחלפתו במחלף משוקע.
בין השנים 1998 ו-2005 כיהן כראש המועצה שמואל בן-טובים, לשעבר בכיר במשרד התעשייה והמסחר וקונסול כלכלי בניו יורק, שכיהן לפני כן כסגן ראש המועצה (בהתנדבות). בתקופתו הושם דגש מיוחד על פיתוח חיי הקהילה, התרבות, החינוך והחברה בכפר שמריהו. לראשונה נפתחה תוכנית מנויים לתיאטרון ולמוזיקה במרכז וייל, הוקם "מועדון פלוס" עבור ותיקי הכפר, החלה לפעול סדנת תיאטרון, נפתח מרכז "כלנית" האזורי לטיפול בליקויי למידה, התקיימו תערוכות של אמני היישוב ונחנך אתר האינטרנט הראשון של המועצה המקומית. בן-טובים יזם ועמד בראש מאבק משותף עם הערים השכנות הרצליה ורעננה להפסקת מטרדי הרעש והבטיחות שגרם שדה התעופה הרצליה. הוא הנהיג מאבק ציבורי ממושך למנוע את איחוד היישוב עם הרצליה, כפי שתכננה הממשלה.
ראש המועצה המקומית עד לשנת 2018 היה דרור אלוני, לשעבר מנהל הגימנסיה הרצליה בתל אביב ובנה של שולמית אלוני (שהתגוררה אף היא בכפר שמריהו עד מותה), שנבחר פעם נוספת, כמועמד יחיד, בבחירות 2013.
רב אחא בר אביי
רב אחא בר אביי היה אמורא שחי בדור השישי לאמוראי בבל.
הוא דן בהלכה עם רבינא. הרב אהרן היימן טוען, שרב אחא לא היה בנו של אַבַּיֵּי האמורא מהדור הרביעי, מכיוון שהוא מזכיר את שמו כ"אביי", ולא התייחס אליו כאביו.
ניוגטי פאייאודבר
ניוגטי פאייאודבר (בהונגרית: Nyugati pályaudvar, מילולית: תחנת הרכבת המערבית) היא תחנת רכבת מרכזית בבודפשט, לצד תחנת הרכבת המזרחית (קלטי; Keleti pályaudvar) ותחנת הרכבת הדרומית (דלי; Déli pályaudvar).
פעילות
התחנה נמצאת בצפון פשט, על "השדרה הגדולה" (Nagykörút), בכיכר הנושאת את שמה. התחנה, שהוקמה ב-1875 על ידי חברת אייפל הצרפתית (מקימת מגדל אייפל), ניצבת על מקומה של תחנת הרכבת הראשונה בבירה ההונגרית. התחנה ההיסטורית הוקמה ב-1846 ושירתה את קו הרכבת בודפשט-ואץ. היא נהרסה לצורך הרחבת השדרה והקמת התחנה הנוכחית. התחנה נחנכה ב-28 באוקטובר 1877, שמה "המערבית" נגזר משמה של חברת הרכבות האוסטרו הונגרית ולא ממיקומה הגאוגרפי.
התחנה בנויה באופן סימטרי משני מבני אבן שביניהם מתנשא מבנה ברזל וזכוכית בצורת גג משולש. הכניסה מן הרחוב נעשית מבעד לאכסדרת עמודים מפורזלים. מעל למרכז הכניסה הראשית מוצב שעון גדול.
התחנה משרתת רכבות פנים, בקווי "כיפוף הדנובה" (סנטאנדרה-וישגראד-אסטרגום) ופנים המדינה (ואץ; סולנוק-סגד; קצ'קמט). כן משרתת התחנה את קו הרכבת ממרכז הבירה אל נמל התעופה פרנץ ליסט (לשעבר פריהייד').
איירוספסיאל SA 321 סופר פרלון
איירוספסיאל SA 321 סופר פרלון (צרפתית: Aérospatiale SA 321 Super Frelon, "סופר צרעה") הוא מסוק תובלה כבד, תלת מנועי, שיוצר על ידי חברת סוד אוויאסיון (לימים חברת איירוספסיאל) הצרפתית. בשעתו נשא הסופר פרלון בתואר המסוק העוצמתי ביותר באירופה והמסוק המהיר ביותר בעולם. חברת סוד אוויאסיון פיתחה את הסופר פרלון מדגם קודם, SNCASE SE.3200 פרלון, שהיה דגם כושל ולא נכנס לשירות. אב הטיפוס של הסופר פרלון המריא לראשונה ב־7 בדצמבר 1962, וב־23 ביולי 1963 ביצע סופר פרלון משופר טיסה שוברת שיאים בה נקבע שיא מהירות עולמי למסוקים – 217.7 מייל לשעה (350 קמ"ש). הסופר פרלון יוצר בגרסאות צבאיות ואזרחיות, אך רוב המשתמשים היו גופים צבאיים. ב־1981, לאחר שלא היו בידיה הזמנות חדשות, החליטה חברת איירוספסיאל (אליה התמזגה חברת סוד אוויאסיון ב־1970) על הפסקת ייצור המסוק.
השימוש העיקרי במסוק היה על ידי זרועות האוויר של כוחות ימיים כמו הזרוע האווירית של הצי הצרפתי והזרוע האווירית של חיל הים של צבא השחרור העממי הסיני. המסוק יצא משירות בזרוע האוויר של הצי הצרפתי ב־30 באפריל 2010, והוחלף במסוקים מדגם יורוקופטר EC225 כמענה זמני עד כניסתם לשירות של מסוקים מדגם NH אינדסטריס NH90. בסין היה המסוק בשימוש במשך זמון רב, וגם יוצר בה ברישיון תחת הסימול Z-8. קבוצת תעשיות מטוסים חרבין, שייצרה את הדגם ברישיון, השיקה גרסה משודרגת של המסוק שסומלה אוויקופטר AC313. טיסת הבכורה לדגם זה התקיימה ב־18 במרץ 2010. המסוק היה בשימוש חיל האוויר הישראלי, ובו כונה "צרעה". המסוק נמכר גם לצבאות של דרום אפריקה, לוב ועיראק. לגרסה הצבאית היו שלוש תת־גרסאות: תובלה, לוחמה נגד צוללות ולוחמה נגד ספינות. בגרסת התובלה יכול היה המסוק לשאת 38 לוחמים על ציודם או 15 אלונקות בתצורת חילוץ והצלה. הגרסה הימית נגד צוללות ונגד ספינות צוידה בדרך כלל במכ"ם חיפוש (ORB-42) וכבל חילוץ באורך 50 מטר וכן בתותח 20 מ"מ, אמצעי שיבוש ולוחמה אלקטרונית, אמצעי ראיית לילה, מציין לייזר ומערכת איתור, ואפשרות לתדלוק אווירי. חימוש נגד ספינות כלל ארבעה טילי טורפדו או שני טילי אקסוסט.
פיתוח
כאמור, חברת סוד אוויאסיון פיתחה את הסופר פרלון מדגם קודם, SNCASE SE.3200 פרלון. במהלך הפיתוח הפכה סוד אוויסאסיון לחברה האירופית המובילה בתחום, וייצרה יותר מסוקים מכל חברה מתחרה אירופית אחרת. לאחר ייצורם של המסוקים הקלים אלואט II ואלואט III, החליטה החברה לפתח קשת רחבה של מסוקים, מבחינת ייעודיהם וממדיהם. שניים מן המסוקים שפותחו במסגרת מגמה זו היו הסופר פרלון ודגם שבהמשך יהפוך למסוק ארוספטיאל SA 300 פומה. הסופר פרלון היה המסוק הגדול ביותר שפותח בחברה, והיה גדול באופן משמעותי מן המסוק שממנו פותח. תכנון המסוק נחשב שאפתני, במושגי אותה תקופה.
הדגם שקדם לסופר פרלון, הפרלון, פותח על פי אפיונים שגובשו בצי הצרפתי ובדויטשה מרינה, שהציגו דרישות למסוק כבד. עם הזמן שונו הדרישות, ובהתאם עודכן תכנון המסוק והפך לסופר פרלון. השינויים כללו את החלפת המנועים בשלושה מנועי טורבו ציר חזקים יותר מדגם טורבומקה טורמו IIIC, שהניעו רוטור בעל שישה להבים בקוטר 18.90 מטרים (במקום הרוטור של הפרלון, שהיה בקוטר 15.24 מטרים) ורוטור זנב בעל חמישה להבים (במקום רוטור בעל ארבעה להבים במסוק הפרלון). התכנון המשודרג איפשר הגדלה משמעותית של משקל ההמראה, מ־8,000 ק"ג (17,650 ליברות) ל־12,000 ק"ג (26,450 ליברות), ובמקביל שופרו היעילות האווירודינמית ותכונות הטיסה.
השדרוג מדגם הפרלון לדגם הסופר פרלון כלל שינויים נוספים, ובהם שינוי מנור הזנב, מתצורה קצרה ועבה שהייתה בפרלון לתצורה קונבנציונלית יותר בסופר פרלון, כולל ארכובה שנועדה להגביה את מנור הזנב בעת העמסת המסוק דרך כבש ההטענה בזנב. מתכנני המסוק בצרפת עקבו אחרי הניסיון המצטבר בארצות הברית בתכנון מסוקים אמפיביים ובעקבות זאת תוכנן מחדש גוף המסוק כך שיתאים לנחיתה על מים. מספר חברות זרות שימשו כקבלניות בייצור המסוק: חברת סיקורסקי ייצרה את הרוטור הראשי ורטור הזנב, וחברת פיאט ייצרה את מכלול התמסורת.
אב הטיפוס של המסוק המריא לטיסתו הראשונה ב־7 בדצמבר 1962 ואב הטיפוס השני המריא לראשונה ב־28 במאי 1963. אב הטיפוס הראשון הותאם לדרישות חיל האוויר הצרפתי ואילו השני היה גרסה ימית מלאה, כולל מצופים שחוברו לכני הנסע. ב־23 ביולי 1963 שבר דגם משודרג של המסוק את שיא המהירות העולמי למסוקים של הפדרציה הבינלאומית לאווירונאוטיקה, כאשר טס במהירות של 350.4 קמ"ש.
עד אפריל 1964 השלימו שני אבות הטיפוס 388 שעות טיסה, מתוכן 30 שעות ניסויי התאמה להפעלה ימית. בינואר 1964 המריא אב הטיפוס השלישי, ואב טיפוס רביעי טס לראשונה במאי ושני דגמי קדם ייצור הושלמו במחצית השנייה של השנה. אב הטיפוס השלישי נועד לניסויי שחיקה ובלאי שנועדו לקבוע את משך חייהם של רכיבי המסוק ואת מועדי סבבי הטיולים שיידרשו למסוק. ביולי 1964 הגישה ממשלת צרפת הזמנה ראשונה לרכישת המסוק, אך במקביל דעכה ההתעניינות מצד גרמניה המערבית, שהחליטה להעדיף מסוק מתחרה – סיקורסקי SH-3 סי קינג.
תכנון ומבנה
איירוספטייל SA 321 סופר פרלון הוא מסוק תובלה כבד בעל רוטור אחד. למסוק שלושה מנועי טורבו־ציר טורבומקה טורמו IIIC הממוקמים מעל גוף המסוק, שניים מהם זה בצד זה בחלקו הקדמי ואחד מאחורי מכלול הרוטור. הגרסאות ללוחמה נגד צוללות ונגד אוניות מצוידות בדרך כלל במכ"ם חיפוש מדגם ORB-42 ובכבל חילוץ באורך 50 מטרים. רבים מן המסוקים מצוידים בתותח 20 מ"מ, מערכות לוחמה אלקטרונית, אמצעי ראיית לילה, מציין לייזר ומערכות ניווט. ניתן להתאים את המסוק גם לתדלוק אווירי.
לכל אחד משני המנועים הקדמיים כונס אוויר משלו, בתצורת מגח סילון פשוטה. כונסי האוויר של המנוע השלישי מעוצבים כחצאי עיגול וממוקמים משני צידי גג המסוק. צינורות הפליטה של שלושת המנועים נמצא סמוך לראש הרוטור. שלושת המנועים ותיבת ההילוכים מותקנים על מחיצה אופקית וחציץ אטום אש היוצרים את תקרת תא הנוסעים ואת המרכיב המבני העליון של גוף המסוק. המנועים עצמם מוגנים על ידי כמה שכבות של חומות אש, כולל מחיצות רוחביות המפרידות בין המנועים הקדמיים והמנוע האחורי לבין תיבת ההילוכים ומחיצות בין המנועים. צוותי תחזוקה יכולים לבצע טיפולים במנועים באמצעות שמונה דלתות הנפתחות על צירים, ומותירות מקום נוח לעבודה על המנועים ללא צורך בפלטפורמות חיצוניות.
גוף המטוס עשוי מסגסוגת קלה ונבנה במבנה מונוקוק למחצה. לגוף המסוק תצורה של כלי שיט, ועל פי מגזין פלייט אינטרנשיונל תכנון גוף המסוק מזכיר הנדסת מטוסים ימיים. בתא הנוסעים אין מחיצות רוחביות, למעט מחיצה בודדת המפרידה בין תא הטייס לבין תא המטען והנוסעים. גג המסוק מחובר לקרקעיתו באמצעות צלעות מחוזקות, ותחתית המסוק עצמה מחוזקת בצלעות רוחביות, מתחת לרצפת תא הנוסעים. ברצפה עצמה מורכבים פנלים הניתנים להסרה, ובתאים מתחתיה ממוקמים ארבעה מכלי דלק גמישים. בערך מתחת לציר הרוטור הראשי נמצא פתח, המיועד לשימוש במשימות מתלה מטען, בהן נושא המסוק מטען בכבל המשתלשל מפתח זה.
חלקו האחורי של תא הנוסעים הוא מקטע ההולך וצר ובסופו כבש הטענה הנפתח לאורך ציר. כבש זה הוא הפתח הראשי להטענת מטען או ציוד בעל ממדים גדולים. את הכבש ניתן להשליך בעת חירום. בנוסף לכבש ישנה דלת הזזה בצידו הימני של המסוק, ובצידו השמאלי, בחלק האחורי, ישנה דלת חירום קטנה. מנור הזנב הגבוה בנוי גם הוא במבנה מונוקוק למחצה קונוונציונלי, ללא חיזוקים אורכיים. חלק זה נתמך במקטע מחוזק, בינו לבין גוף המסוק. החיבור בין מנור הזנב למקטע זה הוא באמצעות צירים, המאפשרים את קיפול מנור הזנב בעת הצורך וקיצור אורכו של המסוק ל־17.7 מטרים. ציר ההינע לרוטור הזנב עובר בחלקו העליון של מנור הזנב, ומוכסה על ידי כיסוי אווירודינמי.
שלושת כני הנסע של המסוק אינם מתכנסים. בכל אחד מהשלושה צמד גלגלים, המורכבים על תמוכות אנכיות המצוידות בבולמי זעזועים. שתי יחידות כונסי הנסע הראשיים מורכבות על מבנים צינוריים משולשים, ואילו כן הנסע שבחרטום נתמך על ידי מחיצת תא הטייס באמצעות אטם המונע כניסת מים הנמצא בתחתית המסוק, הבנויה, כאמור, בעיצוב הידרודינמי. בכני הנסע הראשיים ישנם בלמים הידראוליים המופעלים על ידי דוושות מתא הטייס. מערכת הבלמים כוללת גם בלם חנייה ידני. כן הנסע בחרטום סובב באופן חופשי. חרטום המסוק מורכב מפנלים שקופים גדולים, ותחתיתו מעוצבת בתצורה הידרודינמית המתמזגת עם החרטום וגבוהה מחלקה האחורי של קרקעית המסוק; גם תא הטייס גבוה יותר מתא הנוסעים.
צרפת
הסופר פרלון היה בשימוש זרוע האוויר של הצי הצרפתי בין השנים 1966–2010. שני אבות טיפוס ראשונים הועברו ב־1965 לטייסת הניסוי 10S (CEPA/10S). טייסת 20S הייתה אמורה להכין את הכשרת צוותי המסוקים, ולצורך זה סופקו לה 4 מסוקים בין אוגוסט לנובמבר 1966. ב־1 בדצמבר 1967 הוקמה טייסת הסופר פרלון הראשונה, טייסת 27S. ב־8 במרץ 1968 הוצבה טייסת זו, שהייתה בשלב זה עם ארבעה מסוקים, על סיפון נושאת המטוסים קלמנסו (Clemenceau). הטייסת ביצעה משימות שונות, ובעיקר משימות תובלת ציוד ונוסעים, פינוי רפואי ועוד. מסוק חמישי נמסר ב־1970, אך מסוק אחד הוחזר לצרפת ב־1971 ושניים נוספים הוחזרו ב־1974. ביולי 1978 הועברו שני המסוקים האחרונים לאוניית הסער האמפיבית אוראגן (Ouragan).
הסופר פרלון הראשון בגרסת לוחמה נגד צוללות נמסר לטייסת 20S בדצמבר 1967. לאחר 1,000 שעות של ניסויים ובדיקות, בין אוקטובר 1968 ליולי 1969, הוקמו הצוותים הראשונים של שייטת 32F, בין ספטמבר 1969 לינואר 1970. מסוקי הסופר פרלון נועדו להחליף מסוקי סיקורסקי S-58, ומשימתם הייתה הגנת בסיס הצוללות באיל לונג (Île Longue), ליד ברסט. לצורך ביצוע המשימה היו המסוקים מצוידים בארבעה טילי טורפדו מדגם Mk 44 וארבעה רימונים נגד צוללות. בנוסף למשימתם העיקרית הופעלו המסוקים בגיחות חילוץ והצלה ובמשימות למניעת זיהום מים כתוצאה מאסונות ימיים. בשנת 1980 החליפו מסוקי ווסטלנד לינקס את מסוקי הסופר פרלון במשימות לוחמה נגד צוללות, ושייטת 32F הוסבה למשימות תובלה והצלה. החל מספטמבר 1993 צומצמו משימות הטייסת למשימות תמיכה ספציפיות בחבל ברטאן.
ביוני 1979 נמסר מסוק סופר פרלון ראשון לשייטת 33F, שהפעילה עד אז מסוקי סיקורסקי S-58. משימותיה של שייטת זו היו תובלה ותקיפה, והיא הייתה משויכת ליחידת הקומנדו הימי של חיל הנחתים הצרפתי. המסוקים הופעלו במשימות שונות, בין השאר במבצעים בלבנון בשנים 1982–1983, כחלק ממלחמת המפרץ ב־1990 וכחלק מפעולות כוח האכיפה מנושאת המטוסים קלמנסו בים האדריאטי בין דצמבר 1995 לדצמבר 1996. ב־1 באוקטובר 1999 פורקה שייטת 33F ומוזגה עם טייסת 23S. השייטת החדשה סומלה 35F וכללה חמישה מסוקים מדגם סופר פרלון SA 321G, 3 מסוקים מדגם סוד אוויאסיון SA365 דופין ו־6 מסוקים מדגם סוד אוויאסיון SA 316 אלואט III. ב־1 ביוני 2001 הוחלט על העברת מסוקי הסופר פרלון לשייטת 32 F.
ב 1 בינואר 2008 נותרו בשירות שייטת 32F שבעה מסוקי סופר פרלון. המסוקים דרשו תחזוקה רבה, וההערכה הייתה כי דרושות 30 שעות תחזוקה לכל שעת טיסה בודדת. ב־2010 הוצאו מסוקי הסופר פרלון משירות, והוחלפו במסוקי יורוקופטר EC225 סופר פומה.
סין
סין רכשה 12 מסוקי SA 321 סופר פרלון, מן הדגם הימי. המסוקים הגיעו לסין בין דצמבר 1975 לאפריל 1977, והיו משתי גרסאות: גרסה ללוחמה נגד צוללות וגרסה לחיפוש והצלה. הסופר פרלון היה המסוק הראשון בשירות צבא השחרור העממי של סין שהיה בעל כשירות להפעלה מסיפוני טיסה של אוניות שטח. כמה מסוקי סופר פרלון יוצרו בסין עצמה בתהליך של הנדסה הפוכה על ידי תאגיד התעשייה האווירית צ'אנג'ה, שם סומלו Z-8. המסוק נותר בשימוש לפחות עד 2014.
החל משנות ה־80 של המאה ה־20 מפעיל חיל הים של צבא השחרור העממי את מסוקי הסופר פרלון למשימות לוחמה נגד צוללות ומשימות חילוץ והצלה. במשימות לוחמה נגד צוללות נושא המסוק מכ"ם לסריקת שטח וסונאר טובל מתוצרת צרפת. במשימות אלה חמוש המסוק בטורפדו אחד הנישא מתחת לצידו הימני של המסוק. הסופר פרלון מופעל גם במשימות תובלת אספקה מאוניות לכוחות יבשה, ותובלת נחתים מאוניות אל החוף. גרסת חילוץ והצלה ימית המסומלת Z-8S מצוידת באוויוניקה משופרת, זרקור, צריח FLIR ומנוף חילוץ. אב הטיפוס של גרסה זו המריא לראשונה בדצמבר 2004. גרסת חילוץ נוספת, שסימולה Z-8JH, מצוידת בציוד רפואי ייחודי למשימות חילוץ, פותחה אף היא לצורכי הצי.
דגם Z-8A פותח כגרסת תובלה עבור צבא השחרור העממי ואושר לשימוש בפברואר 1999. שני מסוקים מדגם זה נמסר לצבא לניסויי הערכה ב־2001, אך הצבא החליט בסופו של דבר לרכוש מסוקים מדגם מיל מי־17 מגרסה V5, מתוצרת רוסיה. הצבא רכש שישה מסוקי סופר פרלון בלבד, מגרסה Z-8A, ואלה סופקו בנובמבר 2002. מסוקים אלה נותרו בתצורה ימית, עם מכ"ם מזג אוויר בחרטום ומצופים בצידי הגוף. חיל האוויר של צבא השחרור העממי רכש תריסרי מסוקים משודרגים בגרסאות Z-8K ו־Z-8KA למשימות חילוץ והצלה. מסוקים אלה צוידו בצריחי FLIR ובזרקור שמוקמו מתחת לתא הנוסעים, וכן במנוף חילוץ ומשגר נורים.
מסוקי Z-8 זכו לפרסום רב לאחר רעידת האדמה בסצ'ואן ב־2008, שם הוכיחו את יכולתם הרבה בביצוע משימות הומניטריות. המשטרה העממית החמושה הזמינה 18 מסוקים מדגם Z-8, ורובם הוצבו ביחידות כיבוי אווירי ללוחמה בשרפות יער. במהלך רעידות אדמה נוספות שאירעו בסין ביצעו המסוקים משימות חילוץ ולוגיסטיקה.
ב־2018 הודיעה הזרוע האווירית של צבא השחרור העממי על תוכנית להוצאתם משירות של המסוקים, בשל ביצועים ירודים והוצאות תחזוקה גבוהות, אף על פי שחלק מן המסוקים נמצאים בשירות 6 שנים בלבד. מסוקי Z-8 יוחלפו כנראה על ידי מסוקים בינוניים מדגם חרבין Z-20.
עיראק
חיל האוויר העיראקי קיבל 16 מסוקי סופר פרלון החל מ־1977. המסוקים היו מצוידים במכ"ם ובטילי אקסוסט, וסומלו SA 321H. המסוקים הופעלו במהלך מלחמת איראן–עיראק ובמהלך מלחמת המפרץ, במהלכן הופלו כמה מהם.
דרום אפריקה
דרום אפריקה הזמינה 16 מסוקים מדגם SA 321L ב־1965. המסוקים סופקו לחיל האוויר הדרום-אפריקאי ב־1967, והופעלו בטייסת 15. לפחות שניים פעלו במוזמביק במהלך הפעילות הצבאית של צבא רודזיה כנגד מורדים מצבא השחרור הלאומי האפריקאי של זימבאבווה (Zimbabwe African National Liberation Army), בין 1978 ל־1979. מסוקים אחרים הופעלו בפינוי צנחנים של דרום אפריקה משטח אנגולה לאחר מבצע ריינדיר (Operation Reindeer). באוגוסט 1978 ירו לוחמי גרילה מארגון SWAPO (South West African People's Organisation – הארגון העממי של דרום מערב אפריקה) על מסוק סופר פרלון שנחת בקאטימה מולילו לאחר פשיטה בזמביה. דרום אפריקה הגיבה בירי ארטילרי, ממנו נפגעה עמדה של צבא זמביה.
סוריה
באוקטובר 1975 דווח בהרחבה כי סוריה הזמינה מצרפת 15 מסוקי סופר פרלון, מדגם שלא פורט. ההזמנה הייתה חלק מעסקת נשק במימון ערב הסעודית. חיל האוויר הסורי אכן הגדיר דרישה ל־15 מסוקים מסוג זה והמליץ על רכישת 50 מסוקים, אך העסקה לא יצאה אל הפועל.
ישראל
בינואר 1966 הוקמה טייסת חדשה, טייסת 114, שנקראה "טייסת הסופר פרלון" (מאוחר יותר הוחלף שמה ל"טייסת מובילי הלילה"). מפקד הטייסת הראשון היה רס"ן חיים נווה, שהיה לפני כן מפקד טייסת מסוקי סיקורסקי S-58. ב־20 באפריל 1966 נקלט בטייסת המסוק הראשון, ועד ה־18 במאי 1967 כבר היו בטייסת ארבעה מסוקים, שכולם הגיעו בדרך האוויר. קצב אספקת המסוקים היה מהיר בשל העדיפות שניתנה בצרפת להזמנה הישראלית. המסוק החמישי נמסר לישראל לאחר מלחמת ששת הימים. ביוני 1967 הציע מפקד חיל האוויר, אלוף מוטי הוד, להגדיל את מספר המסוקים ל־12, והצעתו נתקבלה. מסוק שישי נמסר עד סוף 1967, שלושה נוספים נמסרו ב־1968, ואספקתם של שלושה נוספים הייתה מתוכננת ל־1970. קצב האספקה הואט לאחר הטלת האמברגו על ידי נשיא צרפת, שארל דה גול, בעקבות פשיטת צה"ל על נמל התעופה בביירות בסוף דצמבר 1968. אספקתם של שלושת המסוקים האחרונים התעכבה, והושלמה רק בסיוע מדינה שלישית, ובדרך הים. המסוקים שהגיעו לארץ היו מצוידים במנועי טורבומקה III E-3, שהתבררו כחלשים מדי לתנאי היובש והחום בישראל. בשל כך שודרגו המנועים לאחר זמן מה לדגם חזק יותר, III E-6 אך גם שדרוג זה לא היה מספק, ולכן הוחלפו המנועים בשנים 1974–1975 למנועים מתוצרת ג'נרל אלקטריק T58-GE-T5D, בעלי הספק של 1,475 כוח סוס כל אחד. חיל האוויר שקל רכישת מסוקי סופר פרלון נוספים, אך האמברגו הצרפתי מנע אפשרות זו. בנוסף, לקחי מלחמת ששת הימים לימדו שיש צורך במסוק כבד יותר, ולאור ההתחממות ביחסי ישראל־ארצות הברית פנה חיל האוויר לרכישת מסוקי סיקורסקי CH-53 סי סטאליון, שכונו בחיל האוויר "יסעור".
המסוקים פעלו רבות בתקריות שקדמו למלחמת ההתשה ובמלחמת ההתשה עצמה. בין המבצעים הרבים בהם השתתפו (לעיתים במשותף עם מסוקים מדגמים אחרים): חילוץ ניצולי המשחתת אח"י אילת, ב־21 באוקטובר 1967; מבצע תופת, ב־21 במרץ 1968; מרדפים בבקעת הירדן וביהודה ושומרון אחרי מחבלים שהסתננו מירדן, בין יולי לדצמבר 1968; מבצע הלם, הובלת צנחנים למבצעים בעומק השטח המצרי: חבלה בתחנת שנאים בנגע חמאדי והובלת פצצות לחבלה בסכר נגע חמאדי ובגשר קינא ב־31 באוקטובר 1968; מבצע תשורה, הפשיטה על שדה התעופה של ביירות, ב־28 בדצמבר 1968; סדרת מבצעי בוסתן, פשיטות בעומק מצרים, בחודשים אפריל עד אוגוסט 1969; מבצע תרנגול 53, בו נלקח מכ"ם מצרי לישראל, ב־26 בדצמבר 1969; מבצע רודוס, כיבוש האי המצרי שדואן, ב־22 בינואר 1970; מבצע ששת, מיקוש כביש צפונית לספאגה (سفاجا) במצרים ופיצוץ חמישה עמודי טלפון בסמוך, ב־21 במאי 1970; ועוד.
במלחמת יום כיפור פעלו המסוקים כגיבוי למסוקי היסעור וביצעו משימות ממסר ותובלה, אך גם הנחיתו כוחות על פסגת הר החרמון במבצע קינוח. המסוקים השתתפו בלחימה גם במסגרת מלחמת לבנון הראשונה.
המסוקים יצאו משירות פעיל בחיל האוויר בשנת 1991, ומסוק אחד (מספר 20) נשאר במצב כשיר לטיסה במוזיאון חיל האוויר בחצרים, אך כשירותו לא נשתמרה עם השנים, ובימינו המסוק מקורקע.
הערות שוליים
直-8
מזרקת מי פאולוס
מזרקת מי פאולוס או מזרקת פאולוס (באיטלקית: Fontana dell'Acqua Paola - "פוטנטנה דל'אקווה פאולה", הידועה גם כ"פונטאנה פאולה" Fontana Paola או "איל פונטאנונה" Il Fontanone- "המזרקה הגדולה", היא מזרקה מונומנטלית בסגנון בארוק ברומא, על גבעת ג'אניקולו, על יד כנסיית פטר הקדוש במונטוריו (סן פייטרו אין מונטוריו). היא נמצאת בנקודה שבה מגיע רחוב גריבלדי לפסגת הג'אניקולו, במרחק קטן לפני שער סן פנקרציו. נבנתה בשנים 1611- 1612 בסיום עבודות השיפוץ של מוביל המים "אקווה פאולה" שנערכו בשנים 1608–1610 על ידי האפיפיור פאולוס החמישי וקיבלה ממנו את שמה. היא הייתה המזרקה הראשונה שקמה בטרסטוורה, על הגדה הימנית של נהר טיבר (טוורה).
היסטוריה
מזרקת מי פאולה קיבלה השראה מהפופולריות של "מזרקת המים המאושרים -(Fontana dell' Acqua Felice) שנבנתה על ידי האפיפיור סיקסטוס החמישי. האפיפיור פאולוס החמישי החליט לשקם ולהרחיב את מוביל המים ההרוס אקווה טראיאנה שנבנה בימי הקיסר הרומי טראיאנוס במטרה ליצור מקור מים נקיים עבור תושבי גבעת ג'אניקולו שנאלצו עד אז לשתות מי מעיינות מלוחים משהו או מהטיבר המזוהם. את מימון העבודות השיג באמצעות הטלת מס על היין, החלטה שעוררה תרעומת בקרב חלק מהתושבים. לשם הגשמת הפרויקט רכש האפיפיור את הזכויות על מי מעין בהרי סבטיני על-יד אגם ברצ'אנו, לא רחוק מרומא כשהם נועדו להוות מקור למי המזרקה. את עבודות שיקום מוביל המים הוא הטיל על ג'ובאני פונטאנה שאחיו, דומניקו, בנה הרבה שנים קודם לכן את מזרקת המים המאושרים ועל קרלו מדרנו.
המזרקה עוצבה על ידי ג'ובאני פונטאנה ועל ידי האדריכל פלמיניו פונציו. הם השתמשו בשיש מתוך החורבות הסמוכות של המקדש הרומי של מינרווה בפורום של נרווה ובנו בפתח לזרימת המים דרך שער מסיבי בעל חמש קשתות. בראש המבנה העמידו את הסמלים האפיפיוריים - הטיארה והמפתחות - מעל סמל משפחת בורגזה עם העיט והדרקון, הנשענים על ידי מלאכים. הכתובת בלטינית מעל המזרקה מהללת את פאולוס החמישי בסגנון שירי על הבאת המים לתושבי הרובע.
להבדיל מפונטאנה דלה אקווה פליצ'ה המשופעת בפסלים בנושאים שאובים מכתבי הקודש המוטיב השולט במזרקת מי פאולוס הוא המים עצמם. המים זורמים דרך הקשתות אל חמישה אגמי שיש. ב-1690 הוסיף קרלו פונטאנה בריכה חצי מעגלית עבור המים העולים על גדות אגני השיש. מכשולי שיש הוצבו על מנת למנוע מבעלי עגלות להשקות את בעלי החיים במזרקה, אולם הרבה תושבים התפתו להתרחץ בעצמם במזרקה. בשנת 1707 נאסרה הרחצה בצו. לימים שימשה צורת המזרקה כמקור השראה למזרקת טרווי
סגנון אדריכלי
כמו במזרקת המים המאושרים מזרת מי פאולוס היא התחנה הסופית הייצוגית של מוביל מים. ג'ובאני פונטאנה השתמש בדגם של מזרקת משה שבבאר המים המאושרים וראה בבניית קשת ניצחון את המוטיב האדריכלי המרכזי במזרקתו. גם הארכיטרב עם כתובת ההקדשה הגדולה מעבר למידה וסמל האפיפיור שבראש המבנה מזכירים את הדגם הנ"ל. בשונה מדגם קשת ניצחון המקורי הוסיף ג'ובאני פונטאנה עוד שתי קשתות יותר קטנות בצדדים. גם כן להבדיל ממזרקת משה אין כל פסל מתחת לקשתות. אפקט המים הזורמים חוזק על ידי כך שהם נשפכים קודם לאגנים הקטנים ואחר כך לבריכה הגדולה. לעומת זאת בקשתות החיצוניות עומדים שתי דמויות עיט (סמל בית בורגזה) המשמשים כגרגוילים..
כתובת ההקדשה
כתובת ההקדשה שבארכיטרב שעל מבנה המזרקה היא כדלהלן:
בתרגום:
הכתובת מזהה באופן שגוי את מוביל המים המשוקם עם מוביל המים אלסייטינה שנבנה על ידי הקיסר אוגוסטוס בשנת 2 לפנה"ס עבור מאגר המים המלאכותי נאומכיה ששימש לאימונים לקרבות ימיים. איכות המים מאלסייטינה הייתה גרועה ולכן שיקם האפיפיור פאולוס את מוביל המים טראיאנה שנבנה על ידי הקיסר טראירנוס בסביבות שנת 109.
קולנוע
כסמל רומאי המזרקה מופיעה בסרטי קולנוע רבים:
טלוויזיה
1987 *Un'australiana a Roma (איטליה) בבימוי סרג'ו מרטינו
לקריאה נוספת
ָ ָָ* Mario Sanfilippo, Fountains of Rome, Milan, 1996
פטי ורדו
פטי ורדו (Petit verdot) הוא זן ענבים אדומים ממשפחת בורדו, זן זה בעל צבע סגול כהה משמש בעיקר ליין ממסך (בלנד) כתוספת צבע כהה וטעם ארומטי. חלקו של הפטי ורדו אינו עולה על 15% בממסך. בשנים האחרונות החלו ייננים להשתמש בזן זה כמרכיב עיקרי בממסכים, וישנם שאף עושים אותו כיין זני (יש המרככים אותו באחוזים בודדים של מרלו). זן זה גדל במספר רב של אזורים בעולם כולל את צרפת, ארצות הברית, ארגנטינה, אוסטרליה וגם בישראל.
מאפייני הזן
תרגום השם פטי ורדו מצרפתית הוא ירוק קטן. הכינוי מתייחס לבעייתיות הקיימת בגידול זן ענבים זה: לעיתים הענבים לא מתפתחים יפה בגלל תנאי מזג אוויר, ונשארים ירוקים וקטנים. כמו כן ההבשלה של הענבים מתרחשת באיחור, בעיקר במקומות עם תנאי מזג אוויר כמו בורדו. בישראל הניסיונות לגידול ענבי פטי ורדו הראו תוצאות טובות, בעיקר בשל תנאי מזג האוויר בארץ. מניחים שפטי ורדו הוא זן קדום יותר מקברנה סוביניון.
The Man and The Journey Tour
סיבוב ההופעות The Man and The Journey, היה סיבוב הופעות לא רשמי של להקת פינק פלויד שהתרחש בעיקר באנגליה במהלכו נוגנה המוזיקה הקונספטואלית שנקראה "The Man and The Journey" (בתרגום חופשי: האדם והמסע), כשני חלקים נפרדים שמהווים מעין אלבום כפול אשר כל אחד מחלקיו מתקשר לקודמו בתכנים. "The Man", מתייחס לייצוג של יום בחייו של אדם ו-"The Journey" מתייחס למסעו של האדם במשך חייו. ההופעה כללה חומרים מרוב האלבומים של הלהקה, וכמו כן חומרים חדשים אותם פיתחה באותה תקופה. סיבוב ההופעות התחיל ב-14 באפריל 1969 והסתיים ב-17 בספטמבר 1969. במהלך הסיבוב, הקליטו פינק פלויד חלק מהשירים מרשימת השירים שנוגנה בהופעות במסגרת העבודה על אלבומם השלישי More שיצא ביולי 1969, והיה הפסקול של סרט צרפתי באותו השם. בסוף הסיבוב, הקליטה הלהקה את רוב השירים שנותרו מרשימת השירים שלהם לאלבומם הרביעי Ummagumma שיצא באוקטובר של אותה שנה.
סיבוב ההופעות, המשיך את שינוי הגישה המוזיקלית של הלהקה, שהתחיל להתבטא עוד בסיבוב ההופעות הקודם שלהם Pink Floyd World Tour, ממוזיקת אוונגרד פסיכדלית שמבוטאת בשירים קצרים של 4 דקות בממוצע, לעבר מבנה שירים ארוכים יותר המשלבים קטעי סולו מורכבים. כמו כן, המשיכה הלהקה להתנסות בשינוי שמות שיריהם והמשך גיבושן של יצירות מוקדמות יותר, לעבר הסגנון החדש אותו החלו לעצב. כמו כן, במהלך סיבוב הופעות זה, הלהקה העמיקה את התעסקותה בעיצוב חוויית ההופעה, דוגמת מהלך השיר "Afternoon" בו הוגש תה לנגנים, על גבי שולחן שהוצב במהלך ההופעה.
The Man
החלק הראשון מייצג יום בחייו של אדם. בהתאם למוטיב זה, שונו שמותיהם של שירי הלהקה:
The Journey
החלק השני של ההופעה, מתמודד עם המסע של חיי אדם. בדומה לחלק הקודם של ההופעה, שונו שמותיהם של שירי הלהקה:
מאיר אברהם הלוי
הוא נודע כרב בעל השכלה רחבה, פרשן של התורה וכהיסטוריון, בעיקר של הרפואה היהודית ושל יהדות רומניה, מחבר מונוגרפיות שהפכו לקלאסיות על קהילות יהודיות חשובות ברומניה, במיוחד בוקרשט ויאש. הרב הלוי נמנה עם תומכיה הנלהבים של תרבות היידיש.
משפחתו ולימודיו
מאיר אברהם הלוי נולד ב-4 באפריל 1900 בפיאטרה ניאמץ שברומניה. אביו, אברהם הלוי (אברם יוסוּב חכמוּ), היה בעל השכלה רבנית, ואמו, סימה דסקלו, הייתה בת למשפחה של תלמידי חכמים.
פעילותו כרב ברומניה
הרב הלוי התחיל לכהן ברבנות ביאשי בשנת 1925, בבתי הכנסת "לופו שוורץ" ו"ראשית דעת". שנה מאוחר יותר התבקש לשרת לזמן קצר את קהילת היהודים הספרדים בבוקרשט, למרות היותו אשכנזי. בהמשך שימש כרב בבתי הכנסת הגדולים של בוקרשט, קודם בבית הכנסת הגדול והחל משנת 1936 היה לרב של בית הכנסת אחדות הקודש. אחרי שבפברואר 1940 נכשל מול הרב ד"ר אלכסנדר שפרן בבחירות לתפקיד הרב הראשי של רומניה, שימש הרב הלוי בין השנים 1940–1941 כרבו של בית הכנסת הכוראלי של בוקרשט, מרכז חיי היהדות הדתית של בירת רומניה. בתקופת הדיכוי הפאשיסטי נעצר הרב הלוי כמה פעמים בידי השלטונות מפני שסייע לאסירים פוליטיים. בשנים 1946–1963 חזר לכהן כרב בבית הכנסת "אחדות הקודש".
כרב בעל השקפות ליברליות, ד"ר הלוי העריץ את הגותו של יום-טוב ליפמן צונץ, אחד מאבות מדעי היהדות (חכמת ישראל). הוא ראה את גירוש המלבי"ם, ראש הפלג השמרני בקהילת בוקרשט באמצע המאה ה-19, אירוע חיובי. הוא תקף את האורתודוקסיה המסורתית ושיבח את הרפורמה ביהדות ובאופן חלקי גם את הנאו-אורתודוקסיה. בחייו הפרטיים הקפיד על שמירת מצוות. לדברי אחד מקרובי משפחתו הוא עשה זאת בשל כבוד חמיו, הרב אפרים לנדאו. הרב הלוי וחמיו כתבו מאמרים בחלק העברי של כתב העת "סיני" שהלוי הקים לקידום חקר היהדות ברומניה.
פעילותו כאיש תרבות והיסטוריון בין שתי מלחמות העולם
ד"ר הלוי שיחק תפקיד חשוב ביותר בכתיבת תולדות יהודי רומניה ותולדות הרפואה היהודית, כמו כן. הוא כתב ברומנית, בצרפתית, בעברית וביידיש וכתביו הופיעו ברומניה, בצרפת, בפולין, בארצות הברית ובישראל. בכך הוא המשיך מסורת של כתיבה היסטורית שכללה את תרומותיהם של יוליו באראש, יעקב פסנתיר, הרב משה גסטר, האחים שוורצפלד ואחרים.
הלוי שימש כעורך של מספר כתבי עת יהודים חשובים ביאשי ובבוקרשט. הוא היה בין מייסדי החברה ללימודים יהודיים ברומניה, מייסד ומנהל המכון להיסטוריה היהודית-רומנית ואוצר של ספריית המוזיאון והארכיון ההיסטורי של בית הכנסת הכוראלי של בוקרשט. כמו כן ייסד וניהל את השנתון "סיני", אחד מכתבי העת ליהדות בעלי רמה גבוהה באירופה, שהתפרסם בשנים 1926–1927 ביאשי וב-1936–1939 בבוקרשט. יחד עם הרבנים הוותיקים גסטר, בק ונימירובר, והרב אלכסנדרו שפרן, בן דורו, היה פעיל בהרצאות ובכינוסים במכון התרבות של הבית הכנסת הכוראלי בבוקרשט ופרסם ב"עלון ספריית המוזיאון והארכיון ההיסטורי של בית הכנסת הכוראלי" (1936-1939). הלוי היה בנוסף חסיד נלהב של תרבות היידיש והשתתף בכינוסים של יידישיסטים, למשל במסגרת הארגון ייווא, על יד ההיסטוריון שמעון דובנוב, יעקב לשצ'ינסקי ואחרים.
פעילותו הציבורית והמחקרית בשנים שלאחרי מלחמת העולם השנייה
כאמור, בשנת 1940 הציג הרב הלוי את מועמדותו לתפקיד הרב הראשי של רומניה. הוא זכה בכ-50 קולות בלבד, מול 76 שזכה בהם הרב אלכסנדר שפרן. אחרי 1944, בשנים הראשונות לכיבוש הסובייטי ברומניה ובתקופת המעבר אל השלטון קומוניסטי, עלה מחדש נושא מועמדותו מול הרב שפרן ומאוחר יותר מול הרב דוד משה רוזן.
בגלל שאיפותיו התפתה הרב הלוי לשתף פעולה בהקמת ארגון אופוזיציוני שנקרא "איחוד היהודים הדמוקרטים" בראשות זלצר סרציאנו שלמעשה היה יכול לשמש כלי בידי השלטון החדש על מנת לחסל את האיחוד הוותיק והפופולרי יותר של היהודים הרומנים בהנהגתו של ד"ר וילהלם פילדרמן, שהואשם באופי "בורגני" ו"ריאקציוני". כחבר בועד הדמוקרטי היהודי, ארגון-בובה שהוקם בעידוד הקומוניסטים, הרב הלוי עשה עוד כמה צעדים שנויים במחלוקת כשהציע, לפי עדותו של הרב אלכסנדר שפרן בזכרונותיו, את ביטול תפקיד הרב הראשי של יהודי רומניה והקמת מעין "איגוד מקצועי של משרתי הדת". ככל הנראה היה מדובר ב"הסתדרות הרבנים ומחזיקי התורה" שקמה באוגוסט 1947. צעדים אלה, שביקשו ככל הנראה למצוא חן בעיני השלטונות ולהצר את צעדיו של הרב הראשי שפרן, לא הועילו לאיש, אף לרב הלוי עצמו. בהמשך לא חסכו ממנו השלטונות הקומוניסטים הטרדות ואי נעימויות. עם זאת, בין השנים 1950–1963 התאפשרה עבודתו כחוקר בתחום המזרחנות, בלימודים הקלאסיים והנומיסמטיקה במסגרת מוסדות האקדמיה הרומנית, שאז נקראה אקדמיית הרפובליקה העממית הרומנית. יתרה מזו בין השנים 1955–1963 היה הרב הלוי גם מרצה לתולדות הרפואה ופעל במסגרת החברה הרומנית לתולדות הרפואה. הוא נמנה עם מייסדי החברה הרומנית למזרחנות.
בגלות צרפת
בשנת 1963, לאחר קשיים רבים ובעקבות התערבויות לטובתו של אישים רבים (ביניהם הכומר הפרוטסטנסטי הגרמני הידוע מרטין נימלר), התאפשר לרב הלוי להגר מרומניה לצרפת תמורת פדיון כספי. בהגיעו לשם מונה לפרופסור לתולדות עם ישראל בבית המדרש לרבנים של צרפת, שהוא נמנה עם בוגריה. כמו כן מונה כרב ראשי (רב גדול) (grand rabbin) ("קונסיסטורי") בבית כנסת פריזאי של יהודים יוצאי צפון אפריקה, בו הונהג הריטואל של יהדות ספרד. מדובר בבית הכנסת ברחוב טורנל, שלפי ממדיו היה בית הכנסת השני בעיר. במקור אשכנזי, בית כנסת זה שרת כבר בעיקר יהודים שבאו מצפון אפריקה, ונוסח התפילה היה ספרדי. הרב הלוי נפטר בפריז ב-15 באפריל 1972. הובא לקבורה בבית הקברות באנייה בפריז (Bagneux).
חייו הפרטיים
הרב הלוי ואשתו, רבקה הלוי, בת לבית הרב לנדאו, הולידו שני בנים: סיימון הלוי (יליד רומניה 1929),רופא מרדים, פרופסור ב אוניברסיטה הממלכתית של ניו יורק וז'וזף הלוי, החי בבריסל, ששמר את ארכיון אביו. יש לו נכד דניאל אברהם הלוי, רופא פנימאי ונפרולוג בניו יורק.
כתביו
א.מחקרים ראשונים: ("Catalogue des Manuscrits et Incunables de l'École Rabbinique de France"), 1924 (Légendes juives apocryphes sur la vie de Moïse, 1925 (Moïse dans l'histoire et dans la légende ,1927
ב.בתחום תולדות יהודי רומניה (פורסמו בשנתון "סיני" ובכתבי עת אחרים) vol .1 Communităţile Evreilor din Iaşi şi Bucureşti Pietrele funerare din Iaşi Din arhiva iudaismului românesc Problema khazarilor Apocrife în istoriografia evreo-română Franz Iosef Sulzer - primul istoriograf al evreilor din România Haşdeu ca istoric al judaismului român, Despre Evreii Lehi (polonezi Contribuţiuni la Istoria Evreilor în România 1935 Monografia Templului Coral Templul Unirea Sfântă din Bucureşti, Iacob Eraclitul şi evreii -בגרמנית Comunitatea din Kronstadt-Braşov Les Juifs du Comitat Venaissin
ג.בתחום תולדות הרפואה: Science et Conscience dans l'Histoire de la Médecine juive au XVe Siècle 1957 La Médecine des Rabbins-thaumaturges au XVIIIe Siècle
קישורים חיצוניים
Măriuca Stanciu - Meyer Abraham Halevy - in The YIVO Encyclopedia of Jews in Eastern Europe, 2010
תיאטרון סנג'ורג'י
תיאטרון סנג'ורג'י (באיטלקית: Teatro Sangiorgi) הוא בית אופרה ותיאטרון בקטניה. המבנה נבנה בהזמנת משפחת סנג'ורג'י ופרסקו שצייר סלווטורה דה גרגוריו. הוא תוכנן על ידי האדריכל סלווטורה ג'ופרידה (באיטלקית: Salvatore Giuffrida) בסגנון אר-נובו.
המבנה האדריכלי שכן ברחוב אנטונינו די סנג'וליאנו (באיטלקית: via Antonino di Sangiuliano) בקטניה.
האווי מנדל
האוורד מייקל מנדל (באנגלית: Howard Michael Mandel; נולד ב-29 בנובמבר 1955) הוא קומיקאי, שחקן ומגיש טלוויזיה יהודי-קנדי.
משנת 1982 עד שנת 1988 כיכב בסדרת הדרמה האמריקאית "St. Elsewhere". מינואר 2010 משמש שופט בתוכנית המציאות America's Got Talent. ומאז 2022 הוא הנחה את  Canada's Got Talent.
הוא הנחה את תוכנית המשחקים Deal or No Deal של רשת NBC האמריקאית ומאוחר יותר CNBC, כמו גם את מקביליתה של התוכנית הקנדית-אנגלית. ובשנת 2022, הוא החל להנחות את העונה הראשונה של תוכנית המשחק Bullsh*t the Game Show של נטפליקס.
ראשית חייו
מנדל נולד וגדל בשכונת ווילודייל שבטורונטו, אונטריו. אבותיו היגרו ממזרח אירופה. אביו היה יצרן תאורה וסוכן נדל"ן. בנעוריו סולק מהתיכון בו למד בעקבות חיקוי של אחד מאנשי הצוות והעסקת חברת בנייה על מנת להרחיב חלק מהתיכון. לאחר מכן, הוא עבד במכירת שטיחים. מנדל החל את קריירת הסטנד-אפ שלו במועדון הקומדיה יוק יוק בטורונטו, שם זכה להצלחה גדולה.
קריירה
ב-2004 שיחק בסרט הקנדי "קראון הייטס" המביים את המהומות שפרצו בשכונת קראון הייטס ב-19 באוגוסט 1991.
המשרד (סדרת טלוויזיה ישראלית)
המשרד היא סדרת טלוויזיה ישראלית מוקומנטרית המבוססת על סדרה בריטית באותו השם. הסדרה הישראלית עלתה לשידור בערוץ yes Comedy החל מ-10 באוגוסט 2010, והיא בת 15 פרקים בעונתה הראשונה. העונה השנייה עלתה ב-13 בדצמבר 2012.
עלילה
הסדרה מתמקדת במשרד אפור ומשמים, השוכן באזור התעשייה של יהוד. המשרד הוא סניף כושל של חברה לאספקת ציוד משרדי הנושאת את השם "פייפר אופיס".
את הסניף מנהל גיבור הסדרה, אבי משולם - לוזר בן 40, בעל עודף משקל ובעיות דימוי עצמי, שגורמות לו להיות שקרן, חנפן, ובאופן כללי אדם בלתי נסבל. הוא בטוח שהוא סטנדאפיסט נפלא (ומביך לעיתים קרובות את הסובבים אותו בהומור שחור ובדיחות גזעניות וסקסיסטיות), שרק במקרה נקלע למשרד עלוב ולמשרה שאין לאן להתקדם ממנה. ההנהלה שמעליו כל הזמן רוצה לפטר אותו, העובדים שלו מתעבים אותו, אך הוא ממשיך להיות אופטימי ולדבר בסיסמאות שנלקחו מספרי הניהול השבלוניים ביותר.
פרנץ סאלאשי
פֶרֶנץ סאלאשי (בהונגרית: Szálasi Ferenc; 6 בינואר 1897 – 12 במרץ 1946) היה ראש ממשלת הונגריה בשלהי מלחמת העולם השנייה. הנהיג את מפלגת "צלב החץ" ואת התנועה ה"הונגריסטית". היה פשיסט ואנטישמי, עושה-דברם של הנאצים, ובין האחראים לשואת יהודי הונגריה.
ביוגרפיה
סאלאשי היה בנו של איש צבא בעיר קאשה (כיום קושיצה, העיר השנייה בגודלה בסלובקיה). אביו היה ממשפחה הונגרית רומית-קתולית בעלת שורשים ארמנים, משפחת סלושיאן, מבין הארמנים שהתיישבו במאה ה-17 בנסיכות טרנסילבניה, בתקופת השליט מיכאי אפאפי. אמו הייתה בת למשפחה ממוצא סלובקי ורוטני, שהשתייכה לדת הנוצרית יוונית-קתולית. בצעירותו החליט סאלאשי ללכת בדרכי אביו, והתגייס לצבא. הוא הוסמך לקצונה ושירת בצבא האוסטרו-הונגרי במלחמת העולם הראשונה. לאחר התפרקות האימפריה האוסטרו-הונגרית ב-1918 הצטרף לצבא ההונגרי שזה עתה הוקם. ב-1925 צורף למטה הכללי, והגיע ב-1933 לדרגת מאיור (המקבילה לרב-סרן בצה"ל). ב-1930 הצטרף לארגון הגזעני הקיצוני "ליגת החיים ההונגריים". עיסוקו בפוליטיקה הפך מאז למרכז חייו; ב-1935 עזב את הצבא, והקדיש לפוליטיקה את כל זמנו.
על בסיס תורות הגזע של הפאשיזם והנאציזם הגה תאוריה גזענית ופשיסטית, לפיה על הונגריה להרחיב שטחה, להתפשט ולהפיץ את התרבות והעוצמה ההונגרית באירופה כולה.
ב-1935 ייסד את מפלגת "רצון העם", שהטיפה לעקרונות "תורתו". המפלגה לא זכתה להצלחה, ולאחר זמן נאסרה פעילותה על ידי השליט השמרן בעל תואר "העוצר" - מיקלוש הורטי, שאסר על כל פעילות פוליטית קיצונית, הן מימין והן משמאל. ב-1937 שב לפעילות וייסד את "המפלגה הנציונל-סוציאליסטית של הונגריה", שאף פעילותה נאסרה. בשלב זה הצליח סאלאשי לגייס תמיכה מסוימת בקרב המעמדות הנמוכים והפועלים.
ב-1938, לאחר האנשלוס (כיבושה של אוסטריה על ידי גרמניה), הפך סאלאשי לקולני יותר והחל מטיף לאלימות ולפעולות רדיקליות. הוא נעצר על ידי המשטרה החשאית ההונגרית, ונכלא. מתוך כותלי הכלא המשיך להיות דמות בעלת כוח בפוליטיקה ההונגרית, והוכרז כמנהיגה של מפלגת "צלב החץ" - איגוד של תנועות גזעניות, ימניות-קיצוניות, שקמו באותה העת. המפלגה זכתה להישג משמעותי בבחירות ב-1939, וקיבלה יותר מרבע מהקולות, ושלושים מושבים בפרלמנט, אם כי נותרה באופוזיציה. חנינה כללית שהוענקה בשנת 1939 בעקבות הצלחתה של הונגריה לקבל בחזרה (בעקבות הסכמה עם היטלר) מעט מן השטח שנקרע ממנה בחוזה טריאנון, הביאה אף לשחרורו של סאלאשי, אך פעילות מפלגת צלב החץ נאסרה על ידי ראש הממשלה פאל טלקי, שחשש מהשפעתה ובכלל מהתקרבותה של גרמניה להונגריה. ואכן, עם שחרורו מן הכלא החל סאלאשי בקשרים ובמגעים עם הגרמנים, דבר ממנו נמנעו הצדדים קודם לכן, בשל תמיכתו של סאלאשי ב"הונגריה הגדולה". טלקי התאבד בשנת 1941, שכן התנגד לפלישה הגרמנית ליוגוסלביה שנעשתה דרך שטחה של הונגריה. יורשיו בתפקיד ראש הממשלה דרדרו את הונגריה במורד, אל עבר מעורבות פעילה במלחמתם של הנאצים.
ב-19 במרץ 1944 נכנסו הגרמנים לשטחה של הונגריה, והקימו ממשלה בראשותו של דמה סטויואי, אשר היה זמן רב שגריר הונגריה בברלין. ממשלה זו אישרה את פעילות צלב החץ. כאשר הסתבר כי מעורבותה במלחמה לצד גרמניה מובילה את הונגריה לתבוסה ולאסון, באוגוסט 1944 הדיח הורטי את סטויואי, ומינה במקומו את הגנרל גזה לקאטוש. הורטי ולקטוש החלו לחפש דרכים להוציא את הונגריה מן המלחמה, אשר הגיעה עתה אל גבולות הונגריה. כאשר עמד הורטי על סף ההודעה כי הונגריה פורשת מן המלחמה לצד גרמניה, ותומכת בצדן של בעלות הברית, הדיחו הנאצים את הורטי ב-15 באוקטובר 1944, ומינו את סאלאשי לראש הממשלה, ולמעשה לשליט הבלעדי במדינה.
בחודשים מרץ עד יולי 1944 גורשו רוב יהודי הונגריה אל מחנה המוות אושוויץ. הונגריה כולה התרוקנה מיהודיה, פרט לעיר בודפשט, שם חיו למעלה ממאה וחמישים אלף יהודים בבטחה יחסית, תחת חסותו של הורטי, שראה בהם ובגורלם קלף מיקוח אל מול בעלות הברית. עם עלייתו של סאלאשי לשלטון תמה הגנת השלטונות ליהודים אלו. כנופיות צלב החץ השתוללו ברחובות בודפשט. אלפי יהודים נרצחו ברחוב והושלכו אל נהר הדנובה, אשר האדים מדם. אלפים נשלחו למסעות מוות ולעבודת כפייה. היהודים שנותרו רוכזו בגטו בתנאים קשים. אומנם את עיקרה של שואת יהודי הונגריה ביצעו הגרמנים ועושי דברם בהונגריה בתקופה שקדמה לשלטונו, אולם סאלאשי אחראי לרציחתם במקום הימצאם, באכזריות שאינה פחותה מאכזריותם של הנאצים, של אלפי יהודים.
ממשלתו של סאלאשי הייתה כושלת וקצרת ימים. האזרח ההונגרי איבד את מעט הביטחון האישי שנותר, כאשר כנופיות צלב החץ עסקו בביזה וברצח. ככל שהתקדמו צבאות רוסיה לתוככי הונגריה כן גבר ההרס והחורבן שהמיטו הכנופיות, אשר נקטו בשיטת "האדמה החרוכה", דהיינו שוד כל העומד בדרכם, פירוקו ומשלוחו בעקבותיהם אל תוככי הארץ ואל גרמניה. משפטים מהירים והוצאות להורג ניסו למנוע את המרידה האזרחית של ההונגרים כנגד משטר פושע זה, אך הפעילות הפרטיזנית הייתה רבה וההתנגדות העממית גברה והלכה.
עמק המלכים
העמק מחולק בחלוקה פנימית לעמק מזרחי ועמק מערבי, כאשר מרבית הקברים המפורסמים ממוקמים בזה המזרחי. בעמק המערבי ישנו קבר אחד בלבד הפתוח לציבור הרחב והוא קברו של הפרעה איי, יורשו של תות ענח' אמון.
ב 1979 הוכרז העמק על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
צורת הקבורה בתקופת טרום הממלכה החדשה
מנהגי הקבורה במצרים העתיקה, עברו התפתחות שיטתית ורציפה במשך אלפי השנים של קיום השושלות השולטות. שנויים אלו נבעו בין היתר מהצורך להתגונן משודדי קברים, מהסבת מרכז כובד השלטון מאזור גאוגרפי אחד למשנהו וממודלי ריכוזיות שהתפתחו בעקבות שגשוג הממלכה. כבר בתקופת השושלות הראשונות, נחצבו קברים חשובים באבן ועליהם הקימו מבנים דמויי שולחן שנקראו מסטבה. מבנים אלו התפתחו ברבות הימים לפירמידות המצויות עד היום בסקארה בתקופה בה העיר ממפיס הייתה בירת הממלכה. לאחר מכן, אתר הקבורה הראשי עבר לגיזה ששימשה כנקרופוליס בעידן הממלכות הראשונות. בתקופה הבאה, נכרו הקברים בתבאי. בנוסף לקברים המלכותיים, נבנו כאן גם מקדשים ששימשו להכנת המת לקבורה ולהבאת מנחות שישמשו אותו בעולם הבא לאחר מותו. לקראת סיום תקופת הביניים הראשונה, בימי השושלת ה-11, כאשר מצרים הייתה עדיין מחולקת לנסיכויות מחוזיות, שורה של מלכים בשם אנטפ שמלכו בתבאי, נקברו בקברי שורה בשם סף-אל-וואבה ב- הנמצא דרומית מזרחית לעמק המלכים. בסמוך אליהם נמצאו מקדשי מוות ששירתו את בית הקברות הזה.
בסיום תקופת הביניים הראשונה ותחילת הממלכה התיכונה (שושלות 11 ו-12), עם ההבנה שקברים מפוארים מחטיאים את מטרתם ושוכניהם אינם זוכים למנוחת עולמים, כי אם להפך, הם מושכים שודדים ומטרידים לא קרואים, חלו שנויים במנהגי הקבורה של שכבת השלטון המצרית. , יצר לעצמו במערב דיר-אל בחרי, אזור קבורה עם מקדש, מזבח ומעבר תת-קרקעי שהוביל לתוך קבר חצוב בעומק הסלע. בהמשך, אנשי המפתח של תבאי התחילו לקבור את בני משפחתם במבנים חצובים בצלעות הגבעות עם רמפות גישה, חצרות וחדרי פולחן מעוטרים שהובילו לפירי קבורה, בגדה המערבית של הנילוס על יד מערכת הקבורה הזו, בדיר-אל בחרי, ובבתי קברות נוספים.
בסוף תקופת הביניים השנייה, מלכי השושלת ה-17 נהגו להיקבר ב. קברים אלו כמעט לא נחקרו אולם אוזכרו ב (Abbott Papyrus), שתיעד משפטים של שודדי קברים עתיקים שנערכו בזמן השושלת ה-20.
תקופת הממלכה החדשה
כאן, לראשונה, בוצעה הפרדה של מיקום הקבר ומיקום המקדש של המלך. ישנה סברה שהעמק נבחר למטרתו, בגלל מבנה הגבעה הגבוהה ביותר, המדמה פירמידה החולשת עליו. כמו כן נקשרו למקום שמות של אלים כמגניו. העמק נודע בכינויו בפי המצרים העתיקים כ"השדה הגדול" ("Ta sekhet Maat") או בשמו הארוך "בית הקברות המלכותי הכביר של מיליון שנות חיים עצמה ובריאות של פרעה, במערב תבאי".
הקברים עצמם מוקמו בתחילה על הצוקים, מתחת למפלי מים שהתהוו בזמן שיטפון, כנראה משקולי קלות העיבוד של הסלע. ייתכן שהייתה גם מחשבה שהסחף שייווצר יסתיר היטב את מקום הקבר. בהחלטה על מיקום הקבר השתתף,, הפקיד הגבוה ביותר ששירת את המלך.
בתקופת השושלת ה-19 והלאה, הקברים נחצבו קרוב יותר לבסיס הגבעות.
תכנון ההסתרה של הקברים בעמק מיוחסת ל (Ineni), שהיה האדריכל של כ-4 מלכים (אמנחותפ הראשון, תחותמס הראשון, תחותמס השני, חתשפסות במשותף עם אמנחותפ השלישי). בקברו נמצאה כתובת המתארת כיצד ראה את חציבת הקבר של תחותמס הראשון כמקום ש"איש לא ראה איש לא שמע". עם זאת, לא ברור אם הקבר המדובר הוא KV20 או KV38 או שניהם.
בתחילת דרכו שימש העמק גם כמקום קבורתם של אצילים נבחרים כמו גם של נשותיהם וילדיהם של הפרעונים. העובדים שחצבו את הקברים גרו בדיר אל-מדינה ובקברם נמצא תיעוד רב של אורחות חייהם.
תקופת אל-עמארנה
עם העברת בירת הממלכה, אמנחותפ הרביעי שינה את שמו לאחנתון. באל-עמארנה נבנה עבורו קבר מלכותי והתחילה עבודת בניה של קברים לנשותיו וילדיו. ב שנמצא באל-עמארנה, מצאו את סרקופג הקבורה המנותץ שלו. הוא נהרס כאשר הבירה נהרסה והוסטה חזרה לתבאי בימי מלכותו של תות ענח אמון. בימינו, הסרקופג שוחזר והוא נמצא במוזיאון הארכאולוגי בקהיר. סוברים שיחד עם הריסת העיר, הועברו הגופות המלכותיות מאל-עמארנה לתבאי. ייתכן שאחנאתון נקבר בעמק המלכים בתבאי בקבר שנקרא KV55. בקבר זה נמצאה מומיה שפניה הושחתו. יורשו, תות ענח אמון, שעלה לשלטון כשהיה בן 9 בלבד, ביצע בהשפעת יועצים רבי השפעה מהפכה שהחזירה את האמונה הישנה וניסתה למחוק כל זכר למהפכה של קודמו. עקב כך הוא שינה את שמו מתות ענח אתון, הוא נקבר בעמק המלכים. קברו, KV62, הוא הקבר השלם היחידי שנמצא על כל אוצרותיו על ידי הוארד קארטר ב 1922.
תקופת השושלות ה-19 וה-20
מלכי השושלות הבאות, ה-19 וה-20, ובני ביתם המשיכו להיקבר בעמק. במיוחד גדול ומעוטר הוא קברו של סתי הראשון, הקבר הוא העמוק ביותר שנמצא מכל מלכי הממלכה החדשה. ניתן לבקר בו כיום. המומיה שלו נמצאה בקבר בדיר-אל בחרי ומוצגת במוזיאון הארכאולוגי בקהיר. בתקופת מלכותו של רעמסס הראשון החלה קבורת הנשים בעמק המלכות, אתר אשר הפך למקום קבורתן הקבוע של הנשים החשובות בממלכה.
הקברים היוו מטרת לשודדים כבר מתקופת השושלת ה-18. תחילה, ההגנה על הקברים הייתה אי ידיעת מיקומם והסתרת הפתח שלהם. בסוף השושלת ה-18, בוצעו פטרולי שמירה בעמק. בתקופת השושלת ה-20 מעשי השוד היו תכופים ולעיתים נגרם נזק ממשי גם למומיות.
לקראת סיום תקופת הממלכה החדשה (השושלת ה 21), התחילה תקופה לא יציבה במצרים. מעשי הביזה התגברו מאוד וכהני אמון, פתחו את הקברים וקבצו את המומיות בשלשה קברים כדי להגן עליהם. מאותן סיבות, הם גם סילקו את כל האוצרות. לאחר מכן העבירו את המומיות שוב למחבוא חדש, בדיר-אל בחרי, שם הן קובצו באי סדר דבר שהקשה על זיהויים העתידי. בד בבד, חלק מהקברים עברו שימוש חוזר (KV 19, KV 22 KV 24, KV 25, KV 34, KV 44, KV 45, KV 47) לקבורת אצילים לא מלכותיים.
תקופות מאוחרות יותר
למשך מאות שנים, העמק ננטש, עד להגעת התקופה היוונית-רומאית במאה השלישית לפנה"ס. בתקופה זו, התעוררה סקרנות תיירותית ביחס למצרים העתיקה. נמצאו כ-2000 כתובות קיר מהתקופה הזו ב-10 קברים שונים בעמק (KV1, KV2, KV4, KV6, KV7, KV8, KV9, KV10, KV11, KV15).
תולדת המחקר בעמק
ראשית המחקר הארכאולוגי הקדום במצרים התמקד בניסיון להבין את הסימנים שהופיעו על כרטושים, אובליסקים וכיוצא בזה.
עמק המלכים עמד במרכז העניין של המחקר הארכאולוגי במצרים במשך 200 השנים הקודמות. לאור הביקוש הרב שהיה לעתיקות ומזכרות עתיקות במערב, התפתחה בו פעילות רבה של ציידי עתיקות, שיטות החפירה הראשונות היו הרסניות לקברים ולסביבתם. האירופאים רכשו לעיתים את המוצגים מאנשים מקומיים שחפרו בעמק ובסביבתו כשמטרתם להשיג ולמכור את הממצאים לכל המרבה במחיר. ב-1799 התלוותה לצבאו של נפוליאון שפלשה למצרים, משלחת מדעית מתוך כוונה לחקור את מצרים העתיקה. אז עלתה ההשערה שסמני החרטומים הם כתב (הכתב פוענח עם חקירת אבן רוזטה שנמצאה ב-1798 ופוענחה כ-20 שנה מאוחר יותר). המשלחת הפיקה ספר בן 24 כרכים, (Description de l'Egypte), שניים מהם הוקדשו לעמק המלכים. בוצע מיפוי של העמק ואוזכר לראשונה גם העמק המערבי (ראה כרך 2 שם). תרומה נוספת למחקר בעמק הייתה של הגרמני קארל ריכרד לפסיוס, שהתמנה על ידי מלך פרוסיה להוביל משלחת מדעית למצרים, סיני וסודאן. לעמק המלכים הוא הגיע ב-1844 וב־1858 הסתיים פרסום הספר המתאר את ממצאי המשלחת, "Denkmäler aus Aegypten und Aethiopien" . הספר משמש גם כיום חוקרים של המקומות הללו.
בשנים הראשונות הגיעו אירופאים רבים לאזור בהם אמנים וחוקרים (הבלשן אדוארד ליין, האמנים דייוויד וילקי, ג'ון פרדריק לואיס ו-דייוויד רוברטס, והארכאולוג ג'ון גארדנר וילקינסון) שתרמו גילויים חשובים. חלק חשוב בעבודת המחקר היה תיעוד ותיאור הציורים על הקירות של הקברים. אז, בוצע התיעוד בעזרת ציורים. לפעמים על מנת לתעד את הממצאים, גירדו את הציורים המקוריים ובכך גרמו להם נזק (למשל, בקברו של סתי הראשון). תיעוד זה הוא רב ערך כיום, כי חלק מהמקומות ניזוקו וזה המקור היחידי למראה שלהם.
במחצית השנייה של המאה ה-19, התפתחה והתחזקה הגישה של שימור בניגוד לאיסוף. המשלחות נשאו אופי מחקרי מדעי. איש העסקים האמריקאי,, מימן משלחת של ארכאולוגיים לאזור. בין החוקרים במשלחת: הוארד קארטר שגילה את קברו של תות-ענח' עמון, KV62, אדוארד ראסל איארטון שגילה את KV55 (אולי אחנתון, אביו של המלך תות ענח' עמון?) ו עיתונאי וסופר שתיעד תגליות חשובות.
משלחות ממדינות נוספות הגיעו לאזור ותרמו רבות לגילויים חשובים. בין היתר:
ג'ובאני בטיסטה בלזוני שגילה את קברו של סתי הראשון KV17 ב-1817, גילוי המחבוא של המומיות המלכותיות ב-KV35 (קברו של אמנוחתפ השני) ב-1898, שגילה את הקברים של יויה ו ההורים של אשתו של אמנחותפ השלישי ובעצם הסבים של תות-ענח' עמון, ב-KV46. זה נחשב לקבר בעל הממצאים החשובים ביותר עד לגילויו של KV62 על ידי הוארד קארטר. ב-1995, התגלו מספר רב של מסדרונות וחדרים ב KV5, קברם של בניו של רעמסס השני.
כיום מתבצעות עבודות תיעוד הקברים על ידי צילום. עם זאת, רק 11 קברים תועדו באופן מלא.
מספור
בעמק המזרחי, היכן שהתגלו רוב הקברים, נוהגים לציין את הקברים באותיות KV ומספר. המספר מסמל את סדר גילוי הקבר. (למשל, קבר תות ענח' אמון הוא KV62. הקברים בעמק המערבי (4 במספר) מצוינים באותיות WV.
שיטת מספור זו נקבעה ב-1827 על ידי ג'ון גארדנר וילקינסון. וילקינסון כתב מספרים על הכניסה של 21 הקברים שהיו ידועים בתקופתו על פי מיקומם בעמק החל מהכניסה לעמק לכוון דרום ומערב.
תיאור כללי
הקברים אינם אחידים במבנם. קיימים מספר טיפוסי קברים:
בסוג הראשון, השייך למלכים, ניתן להבחין במסדרון יורד כלפי מטה נחצה על ידי פירים עמוקים, מסדרונות אופקיים או מסדרונות הפונים ב-90 מעלות אחד כלפי השני, עם עמודים, שנועדו להטעות שודדים פוטנציאליים. בקצה המסדרון לעיתים בחדר דמוי כרטוש (בתקופת השושלת ה-18), הונח הסרקופג שבו שכנה המומיה המלכותית. מסביב היו חדרי אכסון שהכילו רהיטים וציוד לשימושו העתידי בחיי הנצח של המלך. המבנה התפתח במשך השנים. החדרים והמסדרונות היו מעוטרים בציורים המתארים שלבים שונים בדרכו של המת לחיי נצח וגם תמונות מחייו הארציים.
סוג אחר הוא "קברי פיר" שבהם הכניסה לקבר היא באמצעות פיר עמוק ולאחר מכן, יש לשכה אחת או מספר חדרים. אלו הם קברים של לא-מלכים ומאפיין אותם חוסר עטור מוחלט של הקירות.
הרכיבים הארכיטקטוניים של הקברים
הכניסה
בדרך כלל הכניסה לקבר מתחילה במסדרון ארוך ומשופע או במדרגות או בפיר, חצובים בסלע, תלולים, פתוחים לשמיים עד לשער הראשון. בתקופה המאוחרת של השושלת ה20, התלילות נעלמה והכניסה הייתה מישורית ורחבה יותר. הבונים התכוונו למלא את דרכי הגישה העיליים בעפר ולהסתיר את הפתח לאחר הנחת המומיה בקבר. לרוב הכניסה לא הייתה מעוטרת.
מסדרונות הגישה