cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יחסי גרמניה–סורינאם
סקירה כללית
למרות העובדה שהסחר הדו-צדדי גדל ברציפות בשנים האחרונות, הפוטנציאל שלו עדיין לא מומש במלואו. גרמניה היא הספקית השנייה בגודלה לסורינאם אחרי הולנד, עם נתח שוק של 1.8%. בשנת 2013 רכשה RWE זכויות חיפושי נפט במימי החוף של סורינאם. במשך תקופה ארוכה לא נעשה שימוש בעושר משאבי הטבע במדינה (נפט, זהב, בוקסיט) לשיפור תנאי המחיה של חלקים גדולים באוכלוסייה. כמו כן, ירידת מחירי הסחורות הביאה לירידה משמעותית בייצור. למרות התפתחות כלכלית חיובית, ההכנסה השנתית לנפש היא בסביבות 6,500 דולר בלבד ואחוז העוני מוערך בכ-30 אחוזים.
הסכמי שיתוף פעולה וסחר מתקיימים במסגרת ההסכמים בין אירופה ומדינות ה-ACP (אפריקה, הקריביים והפסיפיק) וכן בין מדינות אירופה ו-CARIFORUM (מדינות חברות ב-CARICOM בתוספת הרפובליקה הדומיניקנית). סורינאם והאזור כולו עוקבים מקרוב אחר התפתחות נוספת של יחסי הסחר עם אירופה ובאזור כולו על רקע המשא ומתן המתמשך של האיחוד האירופי לגבי הסכם שותפות חדש עם מדינות אפריקה, האוקיינוס השקט והאיים הקריביים (בתקופה שלאחר הסכם קוטונו ).
אל סייד נוסייר
אל סייד נוסייר (נולד ב-16 בנובמבר 1955) הוא אזרח אמריקני יליד מצרים, שהורשע במעורבות בפיגוע במרכז הסחר העולמי בשנת 1993. כמו כן, בנובמבר 1990 הוא הואשם ברצח מאיר כהנא, אך לא הורשע.
יחסי גרמניה–סורינאם
סקירה כללית
סורינאם אינה חברה במועדון פריז ולכן מנסה להשיג ביטול חוב מנושיה על בסיס דו-צדדי.
אל סייד נוסייר
בשנת 1994 הורשע נוסייר בבית המשפט הפדרלי של ארצות הברית בתשעה סעיפים, ביניהם קשירת קשר לביצוע פשע, החזקת נשק בלתי חוקית, סחיטה ורצח. מספר שנים לאחר הפיגוע במגדלי התאומים, במהלך תכתובת עם אנשי הפקה של סרט דוקומנטרי אודות רצח מאיר כהנא, שלח נוסייר מכתב מפתיע, שבו הודה ברצח.
יחסי גרמניה–סורינאם
סקירה כללית
בשיתוף הפעולה בפיתוח, לסורינאם קשרים עקיפים עם גרמניה באמצעות הסכמים גרמניים עם הקהילה הקריבית (CARICOM), תוך שיתוף פעולה המתמקד בפיתוח כלכלי בר-קיימא, קידום אנרגיה מתחדשת והתאמת שינויי אקלים. בנוסף, גרמניה מעניקה סיוע באזור באמצעות מיקרו-פרויקטים.
אל סייד נוסייר
רקע
אל סייד נוסייר נולד בפורט סעיד, מצרים, שם עבד כמהנדס. בשנת 1981 היגר לארצות הברית, ובשנת 1989 הפך לאזרח אמריקאי, התחתן ונולדו לו שני ילדים (אחד מהם, זאק אברהים, חשף את סיפורו של אביו בנאום TED) בפיטסבורג, פנסילבניה. נוסייר התגורר בניו ג'רזי ועבד בעבודות שונות בניו ג'רזי ובניו יורק. בין השאר הועסק נוסייר על ידי עיריית ניו יורק בתיקון מזגנים בבית המשפט הפלילי בעיר.
נוסייר הביע סלידה מהתרבות האמריקאית ומה שנתפס בעיניו כשחיתות מוסרית. הוא החל לפקוד את מסגד אל פארוק בברוקלין, שהיה ממומן באותה עת בידי הארגון הפקיסטני "מקטב אל חידמת", שנוסד על ידי אוסאמה בן לאדן ועבדאללה עזאם. מטרת הארגון הייתה גיוס כספים ופעילים עבור המוג'אהדין במלחמת ברית המועצות-אפגניסטן. פעילי הארגון קיבלו מעלי מוחמד, סמל בצבא ארצות הברית, מפות ומידע על בסיסי צבא בארצות הברית, וכן עברו הכשרת ירי. הם הדפיסו חולצות שבהן נכתב: "עוזרים אחד לשני בטוב לב ובאמונה... מוסלמי למוסלמי הוא כמו חומה." במרכז החולצה הוטבעה מפה של אפגניסטן.
האשמתו ברצח כהנא
בשנת 1990, נוסייר הואשם בביצוע הרצח של מאיר כהנא, מייסד תנועת כ"ך. על פי כתב האישום, נוסייר החליט לרצוח את כהנא לאחר שנחשף לעמדותיו הקיצוניות. הוא עקב אחריו תקופה ארוכה, ואף נכח במספר הרצאות שלו בניו יורק, כשהוא חובש כיפה ומתחזה ליהודי. הוא ביצע את הרצח לאחר נאום של כהנא ב-5 בנובמבר 1990 במלון מריוט בצד המזרחי של מנהטן, זמן קצר לאחר השעה 9 בערב. קבוצה של חסידים מברוקלין הקיפה את כהנא לאחר הנאום, ואז נוסייר ירה בו, וניסה להתערבב בקהל. איש משטרה רדף אחריו וירה בו. לאחר שנלכד, הוא נלקח לבית חולים, לטיפול בפצעיו.
המשפט
במהלך ההליכים המשפטיים, הכחיש נוסייר את כל ההאשמות נגדו, והתעלם בדרך כלל מדיוני בית המשפט. אף על פי שהיו עדי הראיה שהצביעו על נוסייר כרוצח, לא הצליחה התביעה להביא להרשעתו ברצח כהנא, בין השאר עקב התנגדותה של משפחת כהנא לבצע נתיחה שלאחר המוות ולשלוף את קליעי האקדח.
חברי חבר המושבעים נחלקו בדעותיהם, ולאחר דיון בדצמבר 1991 החליט חבר המושבעים כי לא ניתן להוכיח שהוא האדם שירה ברב כהנא, ולכן נוסייר זוכה מאשמת רצח. עם זאת, הוחלט להרשיעו בהחזקת נשק בלתי חוקית, ירי על קצין משטרה, תקיפה, ועוד הרשעות דומות. סניגורו, ויליאם קונסטלר, יעץ לו לטעון להגנת אי שפיות. נוסייר דחה את ההצעה, וקונסטלר ביסס את קו ההגנה על טענה שלפיה כהנא נרצח על ידי אדם אחר, כנראה אחד מחסידיו, ומכיוון שנוסייר נוכח במקום, הוחלט להפלילו. קונסטלר חשב, במידה רבה של צדק, שהרכב חבר המושבעים יאשר את הטענה (חבר המושבעים היה מורכב, כלשונו, מ"אנשי העולם השלישי" ו"אנשים שהם לא יאפים או אנשי הממסד.")
אלווין שלזינגר, השופט במשפט, העיר כי זיכויו של נוסייר מאשמת רצח "הוא נגד המשקל המכריע של הראיות, והוא מנוגד להגיון ולשכל הישר." השופט הוסיף: "אני מאמין שהנאשם אנס את ארצות הברית, אנס את החוקה שלנו ואת החוקים שלנו, ואת האנשים המחפשים דרך להתקיים יחד בשלום." הוא גזר על נוסייר 22 שנים בכלא, העונש המקסימלי על העבירות בהן הורשע. לעומת שלזינגר, קונסטלר סבר שהמחלוקת בקרב חבר המושבעים עשויה דווקא להצדיק הפחתה בעונש, ושקל להגיש ערעור.
מספר שנים לאחר הפיגוע במגדלי התאומים, במהלך תכתובת עם אנשי הפקה של סרט דוקומנטרי אודות כהנא, שלח נוסייר מכתב מפתיע, שבו הודה ברצח.
הניסיון לשחרר את נוסייר מהכלא
נוסייר היה אמור לרצות את עונשו בכלא אטיקה שבמדינת ניו יורק. בשנת 1993 נעצר בניו יורק השייח עומאר עבדל רחמן ("השייח העיוור") ונודע כי חוליית טרור בראשותו ביצעה מעקב מפורט אחר מתקני הכלא ותכננה תכננו לשחרר את נוסייר באמצעות התקפה משולבת של משאית נפץ והתקפה חמושה.
הרשעתו בפעילות טרור
בחקירתו של "השייח העיוור" הסתבר כי נוסייר היה חלק מחוליית הטרור של השייח, שניסתה בשנת 1993 לפוצץ את מגדלי התאומים באמצעות מכונית תופת שהוטמנה בחניון המגדלים. במשפטו של רחמן, נגזר על השייח מאסר עולם ללא חנינה, ועל נוסייר נגזר מאסר עולם ללא חנינה בתוספת 15 שנות מאסר. השופט קבע שרצח כהנא היה חלק מ"תוכנית ההסתה" של החוליה
נוסייר מרצה את עונשו בכלא "ADX Florence" שבמדינת קולורדו.
כמאל (ספר)
כמאל (בערבית: قصر الشوق - תעתיק לעברית - קצר אלשוק, תרגום לעברית - ארמון התשוקה) הוא רומן מאת הסופר המצרי נגיב מחפוז, שיצא לאור בשנת 1957. רומן זה הוא הכרך השני מבין שלושת הכרכים, אשר מהווים את הטרילוגיה הקהירית של נגיב מחפוז, אשר נחשבת בידי רבים ליצירתו הספרותית הגדולה והחשובה ביותר של הסופר.
עלילת הספר
עלילת הספר מתרחשת כ-8 שנים לאחר סופו של הספר הראשון בסדרה, בית בקהיר, ומותו של הבן האמצעי, פהמי. חרף חלוף הזמן, ניכר כי משפחתו של עבד אל-ג'ואד, לרבות הוא עצמו, לא התאוששו לחלוטין מהמהלומה הקשה שנחתה עליהם, ורושמה של זו ממשיך ומלווה את בני המשפחה לאורך העלילה.
הספר מתמקד בעיקר בסיפורו של כמאל, הבן הצעיר של המשפחה, אשר מגיע לבגרות במהלך הספר. העלילה עוקבת מחד אחר התמודדותו של כמאל למול אביו, המבקש לשמור על שליטתו המוחלטת בבני משפחתו, כאשר למולו עומד כמאל, המבקש למצוא את דרכו שלו בעולם, דרך אשר אביו אינה תומך בה. בו זמנית מפתח כמאל קשרים ידידותיים עם צעירים אחרים, בני מעמדות שונים משלו, וכן זוכה לטעום לראשונה את טעמה של אהבת נעורים, ואת שברון הלב אליה היא מביאה לבסוף
עלילת הספר נמשכת כשלוש שנים ומסתיימת בשנת 1927, עם מותו של סעד זע'לול, מנהיג התנועה הלאומית המצרית. כמו כן הספר מסתיים בסימן קודר, כאשר על המשפחה המורחבת נוחת פעם נוספת אסון כבד מאין כמוהו, אשר עתיד לשנות פעם נוספת את חייהם של כלל בני המשפחה.
תרגום לעברית
הספר תורגם לעברית בידי סמי מיכאל, ויצא לאור בהוצאת "ספרית הפועלים" בשנת 1984.
קבר ליי צ'נג אוק מתקופת האן
קבר לאי צ'נג אוק מתקופת שושלת האן (באנגלית: Lei Cheng Uk Han Tomb Museum, בסינית: 李鄭屋古墓) הוא מוזיאון ארכאולוגי בו מוצג קבר לבנים שהתגלה מתקופת שושלת האן. המוזיאון ממוקם ברחוב טונקין, שבמחוז שאם שוי פו, בצפון מערב חצי האי קאולון שבהונג קונג.
הקבר
הקבר נבנה בתקופת שושלת האן המזרחית (בין 25 - 220 לספירה), אף שיש הסוברים כי הקבר נבנה בתקופת השושלות הדרומיות.
הקבר בנוי לבנים (גודל כל לבנה 40 על 20 על 5 ס"מ), ובו ארבעה חדרים בצורת צלב. החדר המרכזי מקורה בכיפה ספירלית, ואילו החדרים הצדדיים מקורים בתקרה כיפתית.
ככל הנראה החדר הפנימי היה חדר הקבורה, החדרים הצידיים שימשו לאחסון, והחדר הקדמי לטקסים דתיים.
בקבר התגלו ממצאים רבים הדומים לקברים אחרים מתקופת שושלת האן שהתגלו בדרום סין. ממצאים אלה מעידים על הקשר התרבותי והמסחרי בין אזור הונג קונג לדרום סין.
גילוי הקבר
הקבר התגלה במקרה באוגוסט 1955 עת שממשלת הונג קונג ביצעה עבודות עפר באזור במטרה להקים במקום את שכונת ליי צ'נג אוק. הקבר נחפר על ידי אוניברסיטת הונג קונג. בתום החפירות, בשנת 1957 הקבר נפתח לקהל. בנובמבר 1988 הוכרז הקבר כאתר מורשת תרבותית של הונג קונג.
על מנת להגן על הקבר, לא מותרת כניסת מבקרים לקבר עצמו, ונשמרת בו טמפרטורה ולחות קבועים.
המוזיאון
בשנת 1969 עבר המוזיאון במקום לשליטת המועצה העירונית, ובשנת 1975 הפך לסניף של המוזיאון להיסטוריה של הונג קונג, המנוהל על ידי מחלקת הפנאי והתרבות של ממשלת הונג קונג.
בשנת 1988 נבנה אולם תצוגה חדש. אולם זה והתצוגות שבו שופצו בשנת 2005.
במוזיאון מתואר גיליו הקבר וכן ממצאי ברונזה וכלי חרס שהתגלו בקבר.
דימוי מחשב מתאר באנימציה תלת־ממדית את פנים הקבר למבקרים.
הממצאים שהתגלו בקבר מאפשרים להציג תערוכה של כלי אוכל ושל סוגי המזון והמשקאות שהיו נהוגים בתקופת שושלת האן.
באולם התצוגה השני מוצגים שלבי החפירה וכן דגמים של האתר ותוכניות שלו.
באולם התצוגה השלישי מוצגים ממצאים שהתגלו בקבר, ובהם כלי בישול, כלי אוכל, כלי אחסון מזון, וכן דגמים של מבנים (דגמים של בית, של באר, של תנור אוכל, ושל ממגורה) עשויים חרס אשר התגלו בקבר. כמו כן מוצגים קערות, מראות ופעמונים העשויים ברונזה שהתגלו באתר.
בסמוך למוזיאון הוקם גן סיני בסגנון שושלת האן, ובו ביתן סיני, מגדלי שמירה, בריכת דגים ופסלי סלעים.
דינג (כלי)
דינג (בסינית: 鼎) הוא כלי אשר שימש בסין הקדומה. כלי זה היה קערה עמוקה, דמוית יורה, ולו רגליות, מכסה ושתי ידיות, אחת למול השנייה. כלים אלה היו בצורה עגולה (עם שלוש רגליות) או מלבנית (עם ארבע רגליות).
בתחילה כלים אלה היו עשויים מחרס, אולם החל מתקופת שושלת שאנג (1600 לפנה"ס - 1046 לפנה"ס) החלו לצקת אותם מברונזה.
בתרבות הסינית, הדינג סימל בעלות או שליטה על שטח אדמה, והבעלות בדינג הייתה סמל סטטוס. מסיבה זו יצק יו הגדול מייסד שושלת שיה את תשעת הדינגים (לכל אחד שלושה רגלים) על מנת לסמל את שליטתו בתשעה מחוזות סין, ולימים השליטה בכל תשעת הדינגים סימל את השליטה החוקית בסין.
אזכורים תרבותיים
מבנה מוזיאון שנגחאי נועד לדמות צורת דינג עשוי ברונזה.
דינג
{{פירושונים|
ראו גם
}}
נשות הטייסים
נשות הטייסים היא סדרת אופרת סבון יומית ששודרה בערוץ 10. שודרה לראשונה ב-27 בדצמבר 2009 והסדרה הסתיימה לאחר 2 עונות ו-125 פרקים ב-11 ביולי 2010. העלילה סובבת סביב נשות טייסים, התמודדותן עם המקצוע של בעליהן ועם בעיות נוספות.
קישורים חיצוניים
ביקורות
ספרד באירוויזיון לרוקדים צעירים
ספרד נטלה חלק באירוויזיון לרוקדים צעירים שמונה פעמים, מאז הופעת הבכורה שלה בשנת 1985 עד לפרישתה בשנת 1999. ספרד ניצחה בתחרות חמש פעמים, מספר הניצחונות הכי גבוהה בתחרות עד כה.
הישגים
ספרד נטלה חלק בתחרות 8 פעמים מתוכם ניצחה 5 פעמים. כיום נמצאת ספרד במקום הראשון בטבלת הזכויות לבדה, שבמקום השני מאחוריה נמצאת פולין. נכון להיום, ספרד ביחד עם פולין הם המדינות היחידות שניצחו בתחרות פעמיים ברצף. בנוסף ספרד היא המדינה היחידה שניצחה שלושה וארבע פעמים ברצף בתחרות.
הישג מרשים נוסף של ספרד הוא שהיא המדינה הראשונה שזכתה באירוויזיון לרוקדים צעירים
ספרד זכתה במקום הראשון 5 פעמים: בפעם הראשונה ב-1985, בפעם השנייה ב-1991, בפעם השלישית ב-1993, בפעם הרביעית ב-1995 והפעם החמישית ב-1997.
ספרד זכתה גם במקום השלישי פעם אחת ב-1999.
תל גיבורים (חולון)
תל גיבורים היא שכונת מגורים בצפון חולון הגובלת בשכונת נווה עופר (תל כביר) שבדרום תל אביב.
היסטוריה
בשכונה נתגלו קברי פיר מתקופת הברונזה התיכונה.
השכונה נבנתה בשנות ה-50 ונקראה כך לזכר לוחמי חטיבת גבעתי שנפלו במלחמת העצמאות בקרב לשחרור תל א-ריש והפילבוקס שבראשו (קרב שנערך במסגרת מבצע חמץ). בהמשך ניטע פארק הפילבוקס שמהווה את הפארק השני בגודלו בעיר ואחד היפים בה. קבוצת צפרירים חולון הוותיקה הוקמה בשכונה ואימוניה התקיימו ב"מגרש הפחים" שבמרכז השכונה, במשך שנים רבות. במהלך השנים התרכזה בשכונה אוכלוסייה דלת אמצעים. עיריית חולון בראשותו של חיים קוגל החליטה על פתיחת בית הספר "המגינים" בשנת 1950. שם בית הספר ניתן לכבוד חברי ההגנה תושבי העיר וסביבתה שנלחמו באזור ב- מלחמת העצמאות. בשנות ה-90 התקיים ניסיון מוצלח לשקמה באמצעות מיזמי מגורים "חולון הירוקה", "חולון הצעירה", ועוד מיזמי נדל"ן נוספים שבמסגרתם נבנו בשכונה מספר רב של בניינים חדשים עם פתרונות דיור משתלמים ולא יקרים.
השכונה בשנות האלפיים
שכונת תל גיבורים מוכרת בזכות משרד הרישוי אשר נמצא מזרחית לפילבוקס. במזרח השכונה, בסמיכות לנתיבי איילון ומשרד הרישוי נמצא ה"קאנטרי קלאב" של חולון. כמו כן, המרכז הרפואי וולפסון נמצא בגבולה המערבי של השכונה עם העיר בת ים. על פי השנתון הסטטיסטי של עיריית חולון לשנת 2014, התגוררו בשנת 2013 בתל גיבורים 14,140 נפש.
בשכונת המגורים ממוקמים חטיבת הביניים והתיכון למדעים ולאומניות על שם חיים הרצוג (לשעבר מת"ג- מקיף תל גיבורים).
בשכונה ישנם עוד שני בתי ספר יסודיים, "המגינים" הישן יותר ו"עלומים" החדש יותר ויחד עם בית הספר היסודי כצנלסון משכונת גרין הסמוכה, אלו הם בתי הספר היסודיים המזינים את התיכון על שם חיים הרצוג.
השכונה נודעה בעבר כשכונת פשע אך כיום השתקמה ומעמדה נחשב כשכונה בעלת מעמד סוציו-אקונומי בינוני-נמוך.
בשכונה נמצא גם מתנ"ס קליין הכולל בתוכו אולם קטן.
שטח השכונה מתחלק לשניים - חולון הירוקה שהוא חלק חדש בעל רבי קומות של 10-13 קומות וחלק ישן של שיכונים ישנים.
משה יוסף אולגין
משה יוסף אולגין, בשמו האמיתי משה יוסף נובומיסקי (ביידיש משה יוסף אָלגין, ברוסית:Ольгин , ובהתאמה -Новомейский או Моше Иосеф Новомисский, באנגלית: Moissaye Joseph Olgin 24 במרץ 1878 - 22 בנובמבר 1939 היה סופר, מבקר ספרות, עורך ועיתונאי יהודי בשפת היידיש, יליד אוקראינה, פעיל בתנועת הפועלים והקומוניסטית ברוסיה והחל משנת 1915 בארצות הברית. השתמש לתקופה גם בשם העט "יוסף נוימן". אולגין נמנה עם מייסדיהם של "מפלגת הפועלים" של ארצות הברית ושל העיתון ביידיש "מאָרגן פרייהייט" ("The Morning Freiheit"), שאותו ערך בשנים 1939-1922.
שנותיו המוקדמות ברוסיה ובגרמניה
משה יוסף אולגין נולד בשנת 1878 בשם משה יוסף נובומיסקי או נובומייסקי, בכפר בוקי שבאזור אומן, במרכז אוקראינה, אז באימפריה הרוסית. אביו היה חיים אהרן נובומיסקי, שעבד בתעשיית העצים, ואמו - ציפה לבית גלמן. בבית הוריו למד תנ"ך ותלמוד, אך קרא כאוטודידקט גם ספרים שמחוץ לעולם הדת. בגיל 15 עזב את בית הוריו והתפרנס ממתן שיעורים פרטיים. אחרי סיום בחינות הבגרות כתלמיד אקסטרני, נרשם בשנת 1900 ללימודי משפטים באוניברסיטת קייב. שם פעל במסגרת החוג של הסטודנטים המהפכנים היהודים "פרייהייט", שהיה קשור לתנועת הבונד. בשנת 1901 נבחר אולגין ליושב ראש ועד מרכזי של סטודנטים ובגלל פעילותו המהפכנית גויס כעונש לצבא. לבסוף קיבל חנינה באוגוסט אותה שנה. בשנת 1903, שנת פרעות קישינב, נעצר שוב, הפעם בגלל ניסיון לארגן "הגנה עצמית" בקרב היהודים. הצליח עם זאת לסיים את לימודיו באוניברסיטה בשנת 1904 ונסע לאחר מכן לוילנה ומשם לדבינסק. בשנת 1905, בימי מהפכת 1905, חיבר משה אולגין את כרוזי הוועד המרכזי של הבונד והשתתף בעריכת העיתון הבונדיסטי הבלתי חוקי "די ארבעטער שטימע". בהמשך ערך את המדור לספרות של העיתון החוקי של ה"בונד" בווילנה, "דער ועקער" (1905-1906) (שהפך ב-1906-1907ל "פאלקסצייטונג"), פרסם גם ספרים סיפורים קצרים ומסות.
בשנת 1907 נסע אולגין לגרמניה, שם למד עד שנת 1909 פילוסופיה ומדעי החברה באוניברסיטת היידלברג. באותה תקופה פעל במסגרת השלוחה של הבונד בגרמניה. בשנת 1910 חזר לרוסיה. בעת נסיעה לגרמניה בתחילת מלחמת העולם הראשונה נתקע שם ובסופו של דבר, בשנת 1915 החליט להגר לארצות הברית.
פעילותו בארצות הברית
זמן קצר אחרי הגעתו לארצות הברית התחיל אולגין לכתוב באופן סדיר ביומון ביידיש פֿאָרווערטס באפריל 1920 זכה לאזרחות האמריקאית. הוא הצטרף לפדרציה הסוציאליסטית היהודית של המפלגה הסוציאליסטית של אמריקה והשפיע במהלך של היציאה של הפדרציה הזאת מהמפלגה הסוציאליסטית בכנס מיוחד התנהל בספטמבר 1921. יחד עם עריקים נוספים מן המפלגה אולגין הצטרף לאחר מכן לארגון הקרוי "מועצת הפועלים", קבוצה קטנה של סוציאליסטים מהפכנים" שדחתה את הקו הפוליטי של התנועה הסוציאליסטית. באותה תקופה הוא הפסיק לשתף פעולה עם "פֿאָרווערטס".
באפריל 1922 נמנה אולגין עם מייסדי היומון היידי החדש "די פרייהייט", ששינה בהמשך את שמו ל"מאָרגן פרייהייט", ושנודע גם כ-"Morning Freiheit". אולגין הפך לעורך הראשי של העיתון, תפקיד שהוא מילא למשך 17 שנה עד יום מותו. הוא כתב תכופות גם ב"דיילי וורקר", הביטאון של המפלגה הקומוניסטית האמריקאית ושימש ככתב מיוחד בארצות הברית של עיתון המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, "פראבדה. בסוף שנת 1922 "מועצת הפועלים" נמנה עם הארגונים שתאחדו כדי להקים את מפלגת הפועלים של אמריקה, "מפלגה פוליטית חוקית", על בסיס המפלגה הקומוניסטית האמריקאית המחתרתית. זאת הייתה לראשונה שאולגין נכנס לארגון קומוניסטי במפורש. הוא נבחר לחבר בלשכה של הפדרציה היהודית במסגרת מפלגת הפועלים. כמו כן היה חבר בוועד הפועל המרכזי של המפלגה עצמה ושל המועצה הפועלת שלה.
הוא נבחר מספר פעמים כמועמד של מפלגת הפועלים בבחירות לפורומים פוליטיים שונים. לראשונה בשנת 1924 הוא רץ לאספת הנבחרים של מדינת ניו יורק מטעם מפלגת הפועלים. הוא רץ לקונגרס של ארצות הברית בשנים 1926, 1930 ו -1934, ושוב לאספה של מדינת ניו יורק בשנים 1927, 1929,1933 ו-1936. בהתחלה יריב מושבע של אלכסנדר ביטלמן בעיצומם של המאבקים הפנימיים הלהוטים בתוך הפדרציה היהודית ב שנות ה-20 המוקדמות, באמצה העשור תמך לבסוף בסיעה שנציגיה היו ויליאם פוסטר, ארל באודר וביטלמן עצמו.
אולגין ערך מספר ביקורים בברית המועצות. בשנת 1937 השתתף במשלחת האמריקאית בקונגרס הבינלאומי לתרבות יידיש בפריז, שבו הוקם הארגון "איקו"ף (יידישער קולטור פאַרבאַנד - YKUF) (הברית העולמית לתרבות יהודית). הוא נשא נאום בפני באי הכנס.
בשובו מן הכנס מצב בריאותו התחיל להידרדר. היה חולה כמעט שנתיים, אך המשיך את עבודתו העיתונאית ב"פרייהייט", "דיילי וורקר" ו"פראבדה". בלשלב מסוים נראה שמצבו השתפר ונאם שוב בפומבי במדיסון סקוור גארדן ב-13 בנובמבר 1939. אולם אחרי מאמץ זה חלה החמרה בבריאותו והוא נפטר בניו יורק מאוטם שריר הלב ב-22 בנובמבר 1939.
פעילותו בתחום הספרות, התרגום והתעמולה הקומוניסטית
ספרים ומאמרים שלו פורסמו לא רק ביידיש ואנגלית, אלא תורגמו גם בשפות גרמנית, רוסית, צרפתית, פולנית ועברית. הוא כתב גם שירים, מסות, בקורת ספרותית ומחקרים סוציולוגיים. כמה מהם - "נשמת המהפכה הרוסית", "המדריך לספרות הרוסית" והפמפלט "למה קומוניזם?" היו בזמנם לרבי-מכר בכמה שפות.
אולגין תרגם כמה מן הספרים הקלסיים של האידאולוגיה הקומוניסטית והסוציאליסטית: מרוסית לאנגלית - כמה כרכים מתוך "כתביו המובחרים" של לנין, מגרמנית ליידיש - את "מלחמת האיכרים בגרמניה" מאת פרידריך אנגלס, מאנגלית ליידיש את עשרת הימים שזעזעו את העולם של ג'ון ריד. הוא תרגם גם יצירות של ספרות יפה, למשל, תרגם ליידיש קובץ ספורים קצרים ממחברים פולנים, שני כרכים של סיפורי מנדלה מוכר ספרים, את ספרו של ג'ק לונדון "קול מיער" (Call of the Wild) וכו'.
מבחר כתביו
The Soul of the Russian Revolution. New York: Henry Holt, 1917.
פדורה (כובע)
פדורה (Fedora) הוא סוג של כובע, אשר בדרך כלל עשוי לבד, שזכה להצלחה רבה במיוחד במחצית הראשונה של המאה ה-20, למרות שהוא הומצא עוד באמצע העשור הקודם. פדורה יכול להיות עשוי מצמר, קשמיר, או מעור ארנב או בונה.
הפופולריות של הכובע הרקיעה שחקים במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20, ובסופו של דבר הוא הפך פופולרי יותר אף מכובע ההומבורג.
הפדורה בתרבות הפופולרית
בתרבות הפופולריות, בשל התקופה בה הפדורה הפך לפריט אופנתי (שנות ה-20 עד שנות ה-50), הכובע הפך מזוהה עם גנגסטרים ועם תקופת היובש בארצות הברית. במחצית השנייה של שנות ה-50 הפדורה חדל להיות אופנתי כאשר סגנונות לבוש פחות פורמליים הפכו פופולריים.
התחנה האקולוגית טמואיאוס
התחנה האקולוגית טמואיאוס (בפורטוגזית: Estação Ecológica de Tamoios) היא תחנה אקולוגית ימית במדינת ריו דה ז'ניירו, ברזיל. התחנה מוגנת ברמת "la" - שמורת טבע קפדנית. המטרה של התחנה האקולוגית היא שמירה על הטבע ותמיכה במחקר מדעי. התחנה הוכרזה כאזור מוגן ב-23 בינואר 1990 ומנוהלת מאז על ידי מכון צ'יקו מנדס לשימור המגוון הביולוגי.
מיקום
התחנה נמצאת בשטח עיריית פאראטי, מדינת ריו דה ז'ניירו. התחנה ממוקמת במפרץ אילהה גרנדה, ומכילה 29 איים. הנקודה הגבוהה ביותר בה נמצאת בגטבה של. התחנה מתפרשת על שטח המהווה 4% משטח מפרץ אילהה גרנדה. 96.64% משטח התחנה האקולוגית הוא ימי.
אקלים
המשקעים השנתיים הממוצעים בתחנה האקולוגית הם 2,500 מילימטרים מים. טווח הטמפרטורות בטמואיאוס הוא 19 עד 27 מעלות צלזיוס. המקור העיקרי למים מתוקים בשמורה הוא מפרץ ספטיבה. רכס הרים הנמצא קרוב לשטח הימי של השמורה גורם ללחות גבוהה באוויר ולאקלים לח מאוד בשטחי התחנה האקולוגית. רכס ההרים גורם גם לשיטפונות פתאומיים באזור השמורה.
אקולוגיה
השחף הדרום אמריקאי (South American tern) נודד לאיי השמורה בחודשים יוני-אוגוסט. הצמחייה באיים היא חלק מהיער האטלנטי, ומשתנה במידה ניכרת בהתאם לגודל האי, תנאי הקרקע ומידת התערבות בני האדם. הצמחייה עשירה בעצי דקל, עשבים וקקטוסים. ישנם איים הסובלים מכריתת יערות, שריפות, או דייג המשפיעים לרעה על המערכות האקולוגית.
דב נתן ברינקר
דב נתן ברינקר (בסוף ימיו: בר-יקר; ב' בשבט ה'תרנ"ג, 19 בינואר 1893 - כ' באלול ה'תשי"א, 21 בספטמבר 1951) היה עסקן, עורך ועיתונאי ארצישראלי יליד דווינסק, שפעל בתקופת היישוב ובשנותיה הראשונות של מדינת ישראל.
ברינקר היה עורך כתב העת "הדביר" יחד עם חברו הרב יצחק אביגדור אורנשטיין, והאלמנך "לוח ירושלים" שנועד להמשיך את האלמנך "לוח ארץ ישראל" של אברהם משה לונץ שברינקר היה עוזרו ומזכירו הספרותי.
ביוגרפיה
נולד לגיטל ויעקב בדווינסק שבלטביה, הוא למד בתלמוד תורה ובישיבות מקומיות, בהיותו בן 11 עקרה משפחתו לליברפול שבאנגליה והוא עבר ללמוד בבית הספר המקומי. שנתיים לאחר מכן, ימים ספורים לפני ראש השנה של שנת ה'תרס"ז (1906) עלתה המשפחה לארץ ישראל והשתקעה בירושלים, בשכונת מאה שערים. בירושלים למד דב נתן בישיבת עץ חיים, שבה לימד אביו. ב-1914 נישא לחיה רחל בתו של הסופר הירושלמי אליהו יוסף ריבלין והם התגוררו בשכונת כנסת ישראל. כדי לחמוק מגיוס לצבא העות'מאני במלחמת העולם הראשונה, ברח מירושלים והסתתר בפרדסים של פתח תקווה וכפר סבא.
בשנותיו האחרונות עיברת ברינקר את שם משפחתו לבר-יקר. הוא חלה בסכרת ונפטר מהיפוגליקמיה סמוך למשרדו ברחוב בן-יהודה, ביום שישי כ' באלול ה'תשי"א, 21 בספטמבר 1951, בגיל 58.
בתו חנה נישאה לשופט בית המשפט העליון צבי טל.
רחוב בשכונת נווה יעקב בירושלים נקרא על שמו.
עבודתו הספרותית
ברינקר עבד כמזכירו הספרותי וכעוזרו של אברהם משה לונץ בשנים 1913–1916, בשנים אלו סייע בידי לונץ שהיה עיוור להוציא לאור את האלמנך "לוח ארץ ישראל" ואת השנתון "ירושלים", שעסק במחקרים סביב העיר ירושלים. כעבור 20 שנה ביקש ברינקר להמשיך מפעלים ספרותיים אלו באמצעות האלמנך החדש "לוח ירושלים", אותו החל להוציא לאור.
הלוח נדפס במשך שתים עשרה שנים ברציפות (1952-1940), וחדל לצאת לאור בעקבות פטירתו של ברינקר.
רחל רבין
רחל רבין יעקב (נולדה ב-1 בפברואר 1925) היא אשת חינוך ישראלית ואחותו היחידה של יצחק רבין.
ביוגרפיה
רחל רבין-יעקב נולדה בתל אביב לרוזה כהן ולנחמיה רבין, אחות ליצחק. אביה עבד בחברת החשמל ואמה (רוזה האדומה) הייתה מנהלת סניף בנק הלוואה וחסכון ופעילה ציבורית.
את שנות בית הספר עשתה רבין-יעקב בבית החינוך לילדי עובדים א' בתל אביב (היום בית הספר יוסף הגלילי), תחת ידו של המחנך אליעזר שמאלי, ובבית הספר התיכון המחוזי בגבעת השלושה (אז בתחום פתח תקווה).
בשנת 1942, עם סיום לימודיה, יצאה עם גרעין הנוער העובד להכשרה בכפר גלעדי תל-חי וב-1943 הם עלו להקים את קיבוץ מנרה, היישוב היהודי הראשון בהרי נפתלי, על הר סלעים קירח וללא דרך, ובו היא חברה עד היום. היא מילאה מספר תפקידים בקיבוץ, לרבות מחנכת, מזכירה וחברת הנהלה.
עם פרוץ מלחמת העצמאות נמצא מנרה, המשיק לגבול לבנון, חשוף לצליפות צבא קאוקג'י. הילדים ומרבית האימהות פונו לכפר גלעדי, ורבין-יעקב עם חבריה הגנו על היישוב וטיפלו בנפגעים הרבים שלא הייתה דרך לפנותם מן ההר.
בסוף שנות ה-40 הייתה נשיאת הנוער העובד, ורכזת ההכשרה.
בשנות ה-50 וה-60 הייתה חברת מרכז מפלגת אחדות העבודה - פועלי ציון. בבחירות לכנסת הרביעית, ב־3 בנובמבר 1959, הוצבה במקום ה-48 ברשימת המפלגה בבחירות לכנסת השישית, ב-19 במאי 1965, הוצבה במקום ה-90 ברשימת המערך לאחדות פועלי ארץ ישראל.
במשך עשרות שנים עסקה בחינוך. הייתה המורה של הכיתה הראשונה במנרה. לאחר מכן לימדה בבית הספר היסודי שנוסד במקום, וכעבור זמן הייתה ממקימי בית הספר האזורי הר וגיא בקיבוץ דפנה. בין השנים 1981 ל-1986 שימשה מרכזת הפיקוח באגף לחינוך התיישבותי במשרד החינוך, אגף המופקד על כל בתי הספר התיכוניים של ההתיישבות העובדת. עם סיום עבודתה במשרד החינוך שבה לביתה להיות שוב למזכירת הקיבוץ. ב-1994 מונתה ליושבת הראש של עמותת המכללות האקדמיות לחינוך של התנועות הקיבוציות אורנים וסמינר הקיבוצים.
חיים אישיים
בהפוגה הראשונה, בזמן מלחמת העצמאות, נישאה לרפי יעקב (נפטר ב-2012), עולה מגרמניה, איש החלוץ. לשניים נולדו במנרה ילדיהם תרצה (מתגוררת בקריית טבעון), יפתח (מתגורר בירושלים) וגדי (גד) (מתגורר במעיין ברוך, התמודד בעבר לראשות המועצה האזורית גליל עליון). הם גם אימצו לביתם את בינייה (בנימין) ג'דידי, שנפל לימים במלחמת יום הכיפורים.
רבין היא חברת קיבוץ מנרה עד היום.
פרסים
על פועלה, קיבלה רבין-יעקב, בין השאר: פרס עליית הנוער והחינוך ההתיישבותי, פרס מחנכת למופת של המכללות האקדמיות לחינוך, פרס החינוך של האוניברסיטה העברית, פרס החינוך של הגליל העליון ויקירת מכללת אורנים והייתה גם יקירת מכללת תל חי. בשנת 2017 המליצה עליה התנועה הקיבוצית לקבלת פרס ישראל בשנת ה-70 למדינה. בסוף הוחלט להעניקו ליהודה הראל (שהיה חבר מנרה בעבר וגר היום בקיבוץ מרום גולן).
יחסי המלדיביים–צ'ילה
יחסי המלדיביים–צ'ילה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת המלדיביים לבין הרפובליקה של צ'ילה.
היסטוריה
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת המלדיביים לבין הרפובליקה של צ'ילה הם יחסים דיפלומטיים שקטים - הם אינם מתוחים ומתקיימים במסגרתם שיתופי פעולה אחדים בלבד במסגרת ארגונים מולטילטרליים בהן חברות המדינות כגון האומות המאוחדות. היחסים הדיפלומטיים שבין המלדיביים לצ'ילה כוננו באופן רשמי ב-1 במרץ 1987.
אזרחי צ'ילה שרוצים להיכנס, לבקר ולשהות במלדיביים אינם זקוקים לאשרה מראש על מנת לעשות כן, אלא מקבלים אחת עם הכניסה למדינה. לעומת זאת, אזרחי המלדיביים שרוצים להיכנס, לבקר ולשהות בצ'ילה זקוקים לאשרה על מנת לעשות כן.
ג'ון קר
סר ג'ון רוברט קר (באנגלית: John Robert Kerr; 24 בספטמבר 1914 – 24 במרץ 1991) היה המושל הכללי ה-18 של אוסטרליה. ב-11 בנובמבר 1975 היה קר המושל שפיטר את ממשלתו של גוף ויטלם בשיאו של המשבר החוקתי המשמעותי ביותר בהיסטוריה של אוסטרליה. קודם לכן הוא כיהן כנשיא בית המשפט העליון של ניו סאות' ויילס.
ראשית חייו
ג'ון קר נולד בבלמיין, פרבר של מעמד העובדים של סידני. אביו היה פועל דוודים. הוא למד בבית ספר תיכון בסידני ומאוחר יותר זכה במלגת לימוד באוניברסיטת סידני, שם סיים בהצטיינות תואר במשפטים לפני שעבר את בחינות ההסמכה ללשכת עורכי הדין של ניו סאות' ויילס ב-1938. באותה שנה הוא נשא לאישה את אליסון (פגי) וורסטיד ויחד אתה הוא הביא לעולם שלושה ילדים. במלחמת העולם השנייה הוא עבד בשירות המודיעין האוסטרלי, עובדה שעוררה שנים לאחר מכן השערות בנוגע לחלקו של המודיעין האוסטרלי בפרשת פיטוריה של ממשלת ויטלם. ב-1946 הוא מונה להיות מנהל בית הספר להכשרה מנהלית והמזכיר הכללי הראשון של הנציבות הדרום-פסיפית.
קריירה משפטית
ב-1948 שב קר לעסוק בעריכת דין, כשהוא מייצג בעיקר את האיגודים המקצועיים ואת חברי מפלגת הלייבור האוסטרלית. הוא ביקש לקבל את תמיכת המפלגה כדי להתמודד על מושב בפרלמנט בבחירות של 1951 אך ויתר לטובת מועמד אחר. בעקבות הפילוג במפלגת הלייבור ב-1955 הוא התאכזב מפעילות פוליטית מפלגתית. הוא סלד ממה שלדעתו הייתה הנטייה השמאלית של מפלגת הלייבור תחת מנהיגותו של ה.ו. אבט, אך לא נמשך לקבוצת הפורשים שהקימה את מפלגת הלייבור הדמוקרטית. במהלך שנות החמישים הוא הצטרף לקבוצת עורכי דין אנטי-קומוניסטית שהוקמה על ידי ה-CIA וב-1957 הוא הצטרף למועצת המנהלים שלה.
בשנות השישים היה קר לאחד מעורכי הדין המובילים בסידני בתחום יחסי העבודה. ב-1964 הוא היה אחד מעורכי הדין שהגנו על המוציאים לאור של המגזין הסאטירי, Oz, שהועמדו לדין על פרסום דברי תועבה.
ב-1966 מונה קר להיות שופט בבית הדין הפדרלי לעבודה ובהמשך שימש בתפקידי שיפוט אחרים. בתקופה זו נעשו דעותיו הפוליטיות שמרניות יותר. הוא התיידד עם סר גרפילד ברוויק, התובע הכללי הליברלי של אוסטרליה שב-1964 מונה להיות נשיא בית המשפט העליון של אוסטרליה. קר היה היושב ראש הראשון של האגודה המשפטית של אסיה ומערב האוקיינוס השקט (LawAsia) ושימש בתפקיד זה בין השנים 1966 – 1970.
ב-1972 מונה קר להיות נשיא בית המשפט העליון של ניו סאות' ויילס. ביולי 1974 עמד המושל הכללי של אוסטרליה, סר פול הזלק, לפני סיום תפקידו, וראש ממשלת אוסטרליה, גוף ויטלם, חיפש מחליף מתאים. בחירתו הראשונה, קן מייר, דחה את ההצעה. לאחר מכן הוא פנה לקר, שקיבל את ההצעה בתנאי שהוא יכהן בתפקיד עשר שנים ושהוא יוכל לייצג את אוסטרליה מעבר לים כראש המדינה. הדיונים על כך החלו בספטמבר 1973 וב-27 בפברואר 1974 הוא הוכרז כמושל הכללי המיועד. ההיכרות בין קר לויטלם הייתה שטחית, אף על פי שלשניים היו צומתי דרכים משותפים בקריירות המשפטיות שלהם, אך קר היה מיודד עם כמה משרי ממשלתו של ויטלם. נשותיהם של השניים היו חברות לספסל הלימודים בשנותיהן באוניברסיטה. נראה היה שויטלם סבר שבשל עברו של קר במפלגת הלייבור, ניתן לסמוך עליו מבחינה פוליטית, זאת מבלי לדעת שקר שינה את עמדותיו ושהוא ראה את תפקיד המושל הכללי בצורה שונה מראייתו של ויטלם.
המושל הכללי של אוסטרליה
במאי 1974 התקיימו בחירות כלליות בעקבות פיזור של שני בתי הפרלמנט. ממשלת ויטלם נצחה בבחירות, אך לא הצליחה להשיג שליטה בסנאט, בו מאזן הכוחות נשמר בידיהם של שני סנאטורים עצמאיים. ב-9 ביולי נפתח הפרלמנט החדש על ידי המושל הכללי פול הזלק ויומיים לאחר מכן הושב קר לתפקיד המושל הכללי. הצעות החוק השנויות במחלוקת, שבעטיין פוזר הפרלמנט הקודם, הונחו שוב על שולחנו של הפרלמנט החדש, וכצפוי נדחו שוב. כעת בשלו התנאים לקיום ישיבה משותפת של שני בתי הפרלמנט. ב-30 ביולי חתם קר על זימון הישיבה המשותפת ב-6 באוגוסט, שדיוניה נמשכו יומיים ובה אושרו כל הצעות החוק שבמחלוקת.
ב-9 ביולי מתה אשתו של קר, פגי, בגיל 59 לאחר מאבק במחלה קשה. בראשית 1975 הוא נשא לאישה את אן רובסון, שהתגרשה זמן קצר קודם לכן מבעלה הראשון.
במהלך שנת 1975 הסתבכה ממשל ויטלם בשורה של שערוריות, שכתוצאה מהן פוטרו שני שרים בכירים בממשלה. מנהיג האופוזיציה מטעם המפלגה הליברלית, מלקולם פרייזר, החליט להשתמש ברוב שלו בסנאט כדי לחסום את אישורם של חוקי התקציב, ובכך לכפות בחירות מוקדמות.
על הנייר, חוקת אוסטרליה העניקה למושל הכללי מגוון רחב של סמכויות, כולל הסמכות למנות ולפטר שרים ולפזר את הפרלמנט. עם זאת, ב-1975 היה מקובל כבר שתפקיד זה הוא טקסי כמעט לחלוטין והיה ברור שברוב המקרים המושל הכללי מחויב לפעול על פי עצת ראש הממשלה ושריו. ויטלם ואחרים החזיקו בדעה שלמושל הכללי אין שיקול דעת להפעיל את הסמכויות הללו, אלא על פי עצת ראש הממשלה והשרים. לקר ולאחרים הייתה דעת מנוגדת והם טענו שהחוקה הגדירה במפורש את סמכויותיו של המושל הכללי.
בנוסף לסמכויות הרגילות שמופעלות רק על פי עצת ראש הממשלה, קיימות כמה סמכויות שהמושל הכללי יכול להפעיל על דעת עצמו. קר היה מודע לקיומן של סמכויות אלו בעקבות היכרותו עם ה.ו. אבט שחיבר ספר על הנושא וקודם להסכמתו לקבל את תפקיד המושל הכללי הוא קרא את הספר הזה היטב.
המשבר החוקתי של 1975
באוקטובר 1975 ניצלה המפלגה הליברלית את הרוב שלה בסנאט כדי להשהות את ההצבעה על חוקי התקציב עד אשר הממשלה תסכים לעריכת בחירות חדשות. כתוצאה מכך פרץ משבר פוליטי. ויטלם סירב להכריז על בחירות חדשות ופרייזר סירב לתת לחוק התקציב לעבור. במקרה שמבוי סתום היה נמשך, לא הייתה הממשלה מסוגלת להמשיך לתפקד ללא תקציב מאושר מעבר לסוף נובמבר. ויטלם היה משוכנע שלפחות כמה מהסנאטורים מהמפלגה הליברלית יסכימו לשנות את דעתם אם הוא יחזיק מעמד עד אז. הוא גם סבר שדעת הקהל תגרום לשינוי במצב ושהוא יוכל להביא להחלטה לעריכת בחירות לסנאט בלבד, כאמצעי לשבירת המבוי הסתום.
שיקולים אלה היו ידועים גם לפרייזר. הוא היה מודע לחוסר הנוחות שחשו חלק מהסנאטורים מטעם מפלגתו בנוגע לאי אישור התקציב, ושהוא לא יוכל להסתמך עליהם למשך זמן רב. הוא גם הבין מתוך סקרי דעת הקהל על הדעה השלילית בציבור בנוגע לחסימת חוק התקציב על ידי הסנאט. מסיבה זו, הוא היה נחוש בדעתו להביא את המשבר לידי סיום מהיר. התערבותו של המושל הכללי היה המוצא היחיד למשבר.
באוקטובר כבר החלו להישמע קריאות מכיוון הספסלים האחוריים של האופוזיציה שהמושל הכללי יפטר את ויטלם. ב-16 באוקטובר, פרסם אחד מראשי המפלגה הליברלית, רוברט אליקוט, לשעבר התובע הכללי של אוסטרליה, על דעתו של פרייזר, חוות דעת משפטית שאותה הוא הכין לעיונה של ממשלת הצללים, ושעל פיה זכותו וחובתו של המושל הכללי לפטר את הממשלה במידה והיא לא מצליחה להעביר את חוק התקציב. למחרת היום, אמר ויטלם בריאיון עיתונאי כי המושל הכללי לא יכול להתערב במשבר, שכן הוא חייב להישמע לעצתו של ראש הממשלה. קר ראה באמירות אלו איום על סמכותו.
קר ראה את עצמו כשחקן פעיל בדרמה הפוליטית המתגלגלת. בכמה שיחות עם השרים הוא הבהיר שהוא לא יכול לקבל את הדעה שהמושל הכללי יעמוד מנגד עד אשר הממשלה תישאר ללא מקורות כספיים. הוא ראה זאת כחובתו למנוע מצב כזה. ב-30 באוקטובר הוא הציע פשרה, על פיה הסנאט יאשר את התקציב ובתמורה ויטלם ימשוך את בקשתו לעריכת בחירות מוקדמות לסנאט, אך פרייזר סירב להצעה. ב-2 בנובמבר הציע פרייזר לאשר את התקציב בתנאי שויטלם יסכים לעריכת בחירות כלליות לפני אמצע שנת 1976, אך ויטלם סירב להצעה זו. על פי שיטת וסטמינסטר זכותו של ראש הממשלה המכהן להחליט על העיתוי לבחירות. היה ברור שקר קיים דיונים עם פרייזר בניגוד לעצתו המפורשת של ויטלם. כאשר ויטלם דחה את הצעתו של פרייזר, נראה היה שקר הבין שאין יציאה מהמבוי הסתום.
בשלב זה היו היחסים האישיים בן קר לבין ויטלם די מתוחים. קר לא היה שבע רצון מהרמיזות שהמועצה המייעצת למושל הכללי פעלה באופן בלתי ראוי במהלך פרשת ההלוואות, ויותר מכך, הוא חשד שאם ויטלם היה מעלה על דעתו שהוא שוקל לפטר את הממשלה, הוא (ויטלם) היה נוקט בצעד מנע ומייעץ למלכה לפטר תחת זאת את קר. ויטלם מצדו הניח, בביטחון האופייני לו, שקר יפעל כצפוי על פי גישתם של קודמיו בתפקיד מתוך סימפתיה לעמדתה של הממשלה ולא יעשה כל צעד כנגדה. לפיכך הוא לא עשה כל מאמץ כדי להשיג את הסכמתו של קר לגישתו ולא התייעץ איתו כראוי במהלך המשבר.
הפיטורין
ב-6 בנובמבר קיים קר פגישה נוספת עם פרייזר (באישורו של ויטלם). בפגישה זו הגביר פרייזר את הלחץ על קר, הבהיר לו שהאופוזיציה לא תיסוג מעמדתה ולא תקבל שום פשרה והזהיר אותו שאם הוא לא ינקוט בשום צעד כלפי ויטלם, תחל האופוזיציה למתוח עליו ביקורת ישירה בפומבי על כישלונו במילוי תפקידו. פרייזר דחק בקר לגרום לעריכן של בחירות לפני סוף השנה. על פי הוראות חוק הבחירות, התאריך המוקדם ביותר שניתן היה להכריז על עריכת בחירות לפני סוף השנה היה ה-11 בנובמבר.
ב-9 בנובמבר נועץ קר בנשיא בית המשפט העליון, סר גרפילד ברוויק. קר ביקש ממנו לאשר לו אם בידו הסמכות החוקתית לפטר את ויטלם וברוויק אישר לו זאת בכתב. הוא גם אישר לקר שלפחות אחד משופטי בית המשפט העליון, סר אנתוני מסון, היה שותף לדעתו.
נראה היה שקר הגיע לידי החלטה לפטר את ויטלם כבר באותו יום. הוא חש שמין הראוי לא לחשוף את כוונתו זו בפני ויטלם או בפני שרי הממשלה בשל חששו שויטלם ייעץ למלכה להפעיל את סמכותה החוקתית לסיים את כהונתו של קר כמושל הכללי. בעשותו זאת, היה קר מודע לתקדים שנקבע ב-1932, כאשר מושל ניו סאות' ויילס, סר פיליפ גיים, פיטר את ממשלת המדינה בראשותו של ג'ק לאנג. גיים הזהיר את לאנג מראש על כוונתו לפטר אותו במידה והוא לא יענה על תנאים מסוימים שהוצבו בפניו על ידי גיים. במצב זה יכול היה לאנג להעז ולדרוש את פיטוריו של גיים, אך הוא לא עשה כן.
בבוקרו של ה-11 בנובמבר, התקשר ויטלם לקר בטלפון וקבע איתו פגישה לשעה 12:45 בצהריים, לאחר טקסי יום שביתת הנשק. במקביל, התבקש פרייזר להגיע לפגישה עם קר רבע שעה מאוחר יותר מבלי שנאמרה לו סיבת הפגישה. מאוחר יותר טען פרייזר שבשיחת טלפון שאל אותו המושל הכללי אם במידה והוא ימנה אותו כראש הממשלה, הוא יעביר את חוק התקציב, יבקש מידית פיזור של שני בתי הפרלמנט, לא יבצע מינויים חדשים, לא ייזום מדיניות חדשה כלשהי ולא יבצע שום חקירה בנוגע למעשיה של הממשלה הקודמת.
בשעה 12:55 הופסקו דיוני הפרלמנט להפסקת צהרים. ויטלם הגיע למעון המושל בשעה 13:00, באיחור של רבע שעה. פרייזר הגיע לשם כבר מוקדם יותר והתבקש להמתין בחדר אחר. ויטלם וקר נפגשו ביחידות בחדר העבודה. קר ידע שבכוונתו של ויטלם לבקש עריכת בחירות לסנאט, צעד שהתבקש עקב אי אישור חוק התקציב. לאחר שהיה ברור לקר מעל לכל ספק שויטלם מתכוון להמשיך לכהן בלי תקציב מאושר, הוא הגיש לו את מכתב ההתפטרות. מאוחר יותר טען קר שויטלם רצה לטלפן באותו רגע לארמון בקינגהאם ולהמליץ למלכה על פיטוריו של קר, אך ויטלם הכחיש זאת. במסיבת העיתונאים שהתקיימה באותו יום הוא אמר: "המושל הכללי מנע ממני ליצור קשר עם המלכה על ידי פיטורי". במאמר שפורסם ב-2005 על ידי המזכיר הרשמי של קר, דייוויד סמית, נטען שויטלם היה מודע לכוונותיו של קר, שכוונתה של המלכה לא להתערב בעניין הייתה ידועה הן לקר והן לויטלם ושקר הציע את האפשרות של פיזור כפול של הפרלמנט כדי להיות הוגן עם שני המועמדים, מתוך אמונה כנה שויטלם יצליח להשיג רוב בשני בתי הפרלמנט ולהמשיך לכהן כראש הממשלה.
לאחר שויטלם יצא ממעון המושל, קרא קר לפרייזר שהמתין בחדר סמוך ושאל אותו את השאלות שפרייזר טען שנשאל כבר באותו בוקר. כאשר השיב פרייזר בחיוב, מינה אותו קר לתפקיד ראש הממשלה.
מאוחר יותר הסביר קר את המניעים לצעדו בחמישה סעיפים:
לאחר הפיטורין
החדשות על פיטוריו של ויטלם נפוצו ברחבי אוסטרליה במהלך אחר הצהריים וכתוצאה מכך התקיימו הפגנות מחאה נזעמות של תומכיו של ויטלם. מכאן ועד לבחירות שנקבעו ל-13 בדצמבר 1975, השמיצו ויטלם ותומכי מפלגת הלייבור בעוצמה ובהתמדה את קר, כשלא היה ספק בליבם שציבור הבוחרים ירחש אהדה לממשלה המפוטרת. במערכת הבחירות התמקדה מפלגת הלייבור בעיקר בחוסר הלגיטימיות של הפיטורין, כשסיסמתם הייתה "בושה פרייזר, בושה" (Shame Fraser, Shame), בעוד שהקואליציה התמקדה בביקורת על כישלון המדיניות הכלכלית של הלייבור. רבים ציפו למעבר של קולות מפרייזר לויטלם, שבמעמד השקת מערכת הבחירות שלו הוא קרא לתומכיו "לכבוש את זעמם" ושהתבסס על סקרי דעת קהל מאוקטובר ומראשית נובמבר שהצביעו על אי שביעות רצון מהתכסיסים של פרייזר. אבל משעה שהוכרזו הבחירות, רוב ציבור הבוחרים התמקד בנושאים הכלכליים והגיב לסיסמת הליברלים "הדליקו את האורות" (Turn on the lights). למרות התלהבותם של תומכי הלייבור, שזעמו על מה שהם ראו כמזימה להפיל את הממשלה, נחלה המפלגה את התבוסה הגדולה בתולדותיה כשהיא מאבדת 7.4% מהקולות בהשוואה לבחירות של 1974. הקואליציה בראשות המפלגה הליברלית המשיכה למשול עד 1983.
תומכי הלייבור המשיכו להפגין נגד קר. הוא נפגע קשות מההתקפות האישיות עליו ועל אשתו, שאותה האשימו ויטלם ואחרים בבחישה מאחורי הקלעים של מהלך הפיטורין. עד תום תקופת כהונתו כמושל הכללי, לא היה קר מסוגל כמעט להופיע בציבור מבלי להיתקל בהפגנות זועמות. בהזדמנות אחת היה חשש אפילו לחייו כאשר הוא לא היה יכול לצאת מפגישה במלבורן, אלא רק על ידי מעבר של רכבו דרך המון זועם. חברי הפרלמנט מטעם הלייבור, ברמה הארצית וברמה המדינתית, סירבו להכיר בלגיטימיות שלו כמושל הכללי, ונעדרו בהפגנתיות מאירועים בהם הוא נכח. לקראת סוף כהונתו, בטקס הענקת גביע מלבורן (מרוץ סוסים מרכזי באוסטרליה) ב-1977, היה קר שתוי.
התפטרותו
מתוך דאגה לבריאותו החליט קר לסיים את כהונתו כמושל הכללי בדצמבר 1977, זמן רב לפני תום חמש השנים המקובלות. למעשה, הרעיון שקר יתפטר עלה כבר במרץ אותה שנה, במהלך ביקורה של המלכה באוסטרליה. פרייזר כינה את אלו שהלעיזו על קר "מיעוט עוין ומריר", שאין להצדיק את מעשיהם. לקר הוצע להיות שגריר אוסטרליה לאונסק"ו, תפקיד שהוא חש שהוא לא יהיה מסוגל לקבל בשל המתקפות עליו בפרלמנט ומחוצה לו. ביל היידן, מנהיג הלייבור החדש ומנהיג האופוזיציה, היה אחד מהמבקרים הראשיים נגד מינוי זה. בדיון בפרלמנט הוא אמר: "מינויו של סר ג'ון קר כשגריר... הוא לא רק תרגיל מגונה של ציניות מובהקת. הוא בכל מובן עלבון למדינה".
לדברי ההיסטוריון, פיליפ נייטלי, "שנותיו האחרונות של סר ג'ון קר היו אומללות. הוא היה נתון להטרדות בלתי פוסקות בכל פעם כשהוא הופיע בציבור". לפיכך הוא עבר להתגורר בלונדון, "שם הוא היה יכול להראות בציבור, לבוש בדרך כלל באופן לא הולם במיוחד, במועדון גברים זה או אחר".
סר ג'ון קר מת בסידני ב-1991. הוא הותיר אחריו את שלושת ילדיו ואת אשתו השנייה. המשפחה השהתה את ההודעה על מותו עד לאחר הקבורה. בכך הובטח שממשלת הלייבור שכיהנה אז לא תעמוד בפני ההחלטה לערוך לו הלוויה ממלכתית, כבוד שניתן באופן אוטומטי לכל מושל כללי לשעבר. אשתו השנייה של קר מתה ב-1997.
פסיתאי (ירח)
פסיתאי (נקרא גם Jupiter XXXVIII) הוא אחד הירחים של כוכב הלכת צדק.
פסיתאי התגלה בשנת 2001 על ידי קבוצת אסטרונומים מאוניברסיטת הוואי שבראשה עמד סקוט שפרד. לאחר הגילוי קוטלג הירח בשם S/2001 J 6.
קוטרו של פסיתאי הוא 2 קילומטרים, והמהירות אשר בה הוא מקיף את צדק היא 2.33 ק"מ לשנייה.
רדיוס מסלולו של פסיתאי סביב צדק הוא 23,307,000 קילומטרים ומשך זמן הקפתו את צדק הוא 727.933 ימים.
ג'וזף ריקסי
ג'וזף "ג'ו" ריקסי (באנגלית: Joseph W. "Joe" Rixey) הוא קצין בדימוס בדרגת תת-אדמירל בצי ארצות הברית. שירת כראש הסוכנות לשיתוף פעולה ביטחוני של מחלקת ההגנה.
פסיתאי (ירח)
פסיתאי בעל אלבדו של 0.04 ואקסצנטריות של 0.3289.
ג'וזף ריקסי
ביוגרפיה
ריקסי נולד במונטריי שבקליפורניה. ב-1983 סיים תואר ראשון בהנדסה מהאקדמיה הימית של ארצות הברית. הוא בעל תואר שני בהנדסת אווירונאוטיקה מבית הספר של הצי ללימודים מתקדמים.
פסיתאי (ירח)
פסיתאי משתייך לקבוצת הירחים קארמה אשר קרויה על שם הירח קארמה. קבוצה זו היא קבוצה של ירחים שהמשותף להם הוא היותם ירחים לא-רגילים שמסלולם סביב צדק הוא בין 23 ל-24 מיליון קילומטר ובנטייה של כ-165°.
ג'וזף ריקסי
ביוגרפיה
באוגוסט 1986 סיים הכשרתו כטייס צי. שירת כטייס מטוסי סיור לוקהיד P-3 אוריון בטייסת הסיור 17 בהוואי, כאחראי המראות ונחיתות בנושאת המטוסים "קונסטלישן" ובטייסת הסיור 40 בוושינגטון.
פיקד על טייסת הסיור השנייה של הצי שהשתתפה תחת פיקודו במלחמת אפגניסטן.
בספטמבר 2013 קודם לדרגת תת-אדמירל ומונה לראש הסוכנות לשיתוף פעולה ביטחוני של מחלקת ההגנה. שירת בתפקיד עד אוגוסט 2017.
קלאוס קונראד (פוליטיקאי אוסטרי)
קלאוס קונראד (בגרמנית: Klaus Konrad; נולד ב-10 בדצמבר 1965) הוא פוליטיקאי אוסטרי מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית (SPÖ). בין השנים 2005–2010 הוא היה חבר בפרלמנט הממלכתי של שטיריה ומשנת 2010 עד 2013 חבר במועצה הפדרלית של אוסטריה.
קונרד למד בחמש שנים בבונדסריאלגימנסיה בפרסטנפלד.
קונרד היה פעיל פוליטית כיו"ר ההנהלה של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית בפרסטנפלד. הוא גם חבר מועצה וגזבר בעיר הולדתו, אילץ. בין השנים 2001–2005 היה חבר במועצה העירונית של עיריית אילץ. קלאוס קונרד ייצג את המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית החל משנת 2005 כחבר בפרלמנט הממלכתי של שטיריה עד לשנת 2010. שם מילא את תפקיד דובר האזור לתיירות.
קונרד נשוי מאז 1998 ויש לו בן ובת. הוא גר באילץ. בנו גם פעיל פוליטית ב-SPÖ.
רבקה (סרט, 1940)
רֶבֶּקָה (Rebecca) הוא סרט מתח אפל משנת 1940 בבימויו של אלפרד היצ'קוק. זהו סרטו הראשון של היצ'קוק שנוצר בארצות הברית והראשון שהופק בידי דייוויד סלזניק. התסריט מבוסס על ספרה של דפנה דה מוריאה באותו שם. הסרט מגולל את סיפורם של המיליונר האריסטוקרטי מקסים דה וינטר (בגילומו של לורנס אוליבייה), בעל אחוזה גדולה ומבודדת בשם "מנדרליי", של אשתו הצעירה (בגילומה של ג'ואן פונטיין), אותה נשא לאישה לאחר מות רעייתו הראשונה, רבּקה, ושל סוכנת הבית גברת דנברס (בגילומה של ג'ודית אנדרסון).
עלילה
הסרט פותח במשפט הנאמר מפי פונטיין ב-voice over (ללא שרואים את שפתי הדובר): "Last night I dreamt I went to Manderley again" ("אמש חלמתי שאני שבה למנדרליי"), על רקע מעבר של המצלמה על בית אחוזה הרוס.
ג'ואן פונטיין מגלמת אישה צעירה, יתומה, העובדת בשירותה של אישה מבוגרת, אדית ואן הופר. שמה של הצעירה אינו ידוע ואינו מוזכר במהלך כל הסרט. בעת שהותן של גברת ואן הופר ובת לווייתה במונטה קרלו נפגשת הצעירה עם האלמן העשיר מקסים דה וינטר. השניים מתאהבים, מתחתנים אחרי זמן קצר וחוזרים לבריטניה לאחוזתו השקטה, הגדולה והמבודדת של דה וינטר.
אף שמר דה וינטר מציג את כלתו החדשה כגברת האחוזה החדשה, היא זוכה לקבלת פנים צוננת מצד המשרתים ובפרט מצידה של סוכנת הבית, גברת דנברס (ג'ודית אנדרסון). זו משווה את הכלה הצעירה כל העת לאשתו המנוחה של דה וינטר, רבּקה, שהייתה מושא הערצתה, השוואה שהיא תמיד לרעת הצעירה. נראה שדנברס עוקבת כל העת כצל אחר הגבירה החדשה, ומתגלה תמיד מתוך הצללית שבה היא מסתתרת כדי להזכיר לגברת החדשה עד כמה היא בבואה חיוורת לעומת רבּקה. מר וינטר נעדר לצורך עסקים והצעירה נותרת מבודדת בבית הגדול בחברת המשרתים וסוכנת הבית העוינים. בעת היעדרותו של בעל הבית מופיע ג'ק (ג'ורג' סנדרס), דודנה כביכול של רבקה.
הכלה הצעירה משוכנעת כי היא נופלת מרבקה המיתולוגית, וכי כולם, כולל בעלה, עדיין מאוהבים למעשה ברבקה. היא מנסה, לפיכך, בכל כוחה ללמוד את אורחותיה של רבקה ולהידמות לה. היא משכנעת את בעלה לארח מסיבה, כפי שנהגה רבקה, ומתכננת בסתר את לבושה לערב המסיבה. בעצת סוכנת הבית היא מתקינה שמלה זהה לזו שבה הופיעה רבקה. כאשר יורדת הכלה הצעירה במדרגות אל הטרקלין, לבושה בשמלתה של רבקה, מושלך הס ומר דה וינטר נתקף בהתקף זעם ומצווה על הצעירה להסיר מיד את השמלה. היא רצה במעלה המדרגות ופוגשת בחדרה בסוכנת הבית, שמשכנעת אותה שלעולם לא תתפוס את מקום המנוחה, ואף כמעט משכנעת אותה לקפוץ מהחלון ולהתאבד.
במקביל, מתרחש על חוף הים הצמוד לבית חילוץ של סירה טבועה. לצעירה נודע כי במהלך החילוץ מתגלה גופתה של רבקה בסירה הטבועה. היא שמה לב כי בבקתה שבחוף דולק אור. היא נכנסת לבקתה ופוגשת במר דה וינטר. הוא מספר לה כי הוא ורבקה שנאו זה את זה כמעט מראשית נישואיהם. ההסכם ביניהם היה כי רבקה תנהג כרעיה מושלמת על מנת שלא לפגוע בכבודו, והוא, מצדו, יעלים עין מיחסיה עם גברים אחרים. אולם ערב אחד היא מודיעה לו שהיא בהריון מג'ק, ומתחולל בניהם ריב שבמהלכו היא נופלת ומתה. דה ווינטר שמבין שיאשימו אותו במותה, מטמין את גופתה בסירה ודואג לכך שהסירה תטבע. הכלה הצעירה, לאחר שנודע לה הדבר, ממהרת לרקום תוכנית כיצד להסתיר את האמת מהרשויות.
פעולת המשטרה עם גילוי הסירה ובה גופת רבקה מכוונת לחקירת התאבדותה, אך ג'ק מראה למר דה וינטר מכתב שכתבה לו רבקה ובו היא קוראת לג'ק להיפגש עמה במהירות האפשרית, ואשר שולל נטייה להתאבדות. ג'ק מנסה לסחוט כספית את מר דה וינטר תמורת אי חשיפת המכתב המפליל. חוקר מקרי מוות מגיע לרופא בלונדון (לאו ג. קרול) אותו ביקרה רבקה, דבר שלפי דעתו של מר דה וינטר רמז על היותה בהיריון, אך הרופא מגלה בחקירתו שרבקה הייתה חולה בסרטן סופני, ולא הייתה בהריון. הגילוי מצביע על האפשרות שרבקה אכן התאבדה, והחשד ברצח מוסר מעל מר דה וינטר. דה וינטר וכלתו הצעירה מבינים את אשר קרה: רבקה, שרצתה לשים קץ לחייה בשל מחלת הסרטן, הביאה את דה וינטר למצב שבו יאמין שהיא בהיריון מגבר אחר, ביודעה שהדבר יעלה את חמתו ויאלץ אותו לרצוח אותה, כיוון שלא יכלה להתאבד בכוחות עצמה.
במקביל, מעלה סוכנת הבית את כל אחוזת מנדרליי באש, והיא עצמה נספית באש.
פרסים ומועמדויות
הסרט זכה בפרסי האוסקר: הסרט היה מועמד לפרסי האוסקר הבאים: מכון הסרטים האמריקאי מנה את הסרט בשנת 2001 במקום 80 מבין 100 סרטי המתח הגדולים של כל הזמנים. גברת דנברס, סוכנת הבית, נמנתה במקום ה-31 בין 100 הנבלים הגדולים בכל הזמנים.
האתר Rotten Tomatoes מציין 100% ביקורות חיוביות לסרט.
טיאנה (דיסני)
טיאנה היא דמות בדיונית בסרט האנימציה ה-49 של אולפני וולט דיסני, הנסיכה והצפרדע שיצא לאור בשנת 2009. נוצרה על ידי הבמאים רון קלמנטס וג'ון מוסקר ואויירה על ידי מארק הן. טיאנה, כמבוגרת, מדובב על ידי אניקה נוני רוז, בעוד אליזבת מ. דמפייר מדבבת את הדמות בעודה ילדה.
טיאנה מתבססת באופן רופף על שתי נסיכות: הנסיכה אמה, גיבורת הרומן "הנסיכה הצפרדע" של אליזבת דוסון בייקר משנת 2002, והנסיכה מהאגדה של האחים גרים, "הנסיך-צפרדע", שהיווה השראה לרומן של בייקר.
טיאנה היא מלצרית חרוצה שחולמת לפתוח מסעדה משלה ונתקלת במכשול כשהיא הופכת לצפרדע לאחר שנשקה לנסיך שהפך לצפרדע על ידי מכשף מרושע. היא הנסיכה התשיעית של דיסני.
טיאנה נסקרה לחיוב על ידי מבקרים ששיבחו את אישיותה וערכיה. עם זאת, הנראות של טיאנה וקהילתה ספג ביקורת על כך שחסר. ההחלטה לתאר את שתי הדמויות הראשיות, טיאנה ונווין, כצפרדעים ברוב הסרט עוררה גם היא מחלוקת, ויש מי שאמרו שהיא מבזה את זהות הדמויות.
קונספט ואתניות
לדברי הבמאי ג'ון מוסקר, עיבוד האגדה "הנסיך-צפרדע" מאת האחים גרים לסרט אנימציה היה רעיון באולפני ההנפשה של וולט דיסני במשך 18 שנה. הפרויקט נגנז שוב ושוב מכיוון שהאולפנים לא הצליחו ליצור גרסה ממנה היו מרוצים. דיסני קנתה את הזכויות ל"הנסיכה הצפרדע", רומן מאת אליזבת דוסון בייקר שמבוסס על האגדה, בשנת 2006. הבמאים רון קלמנטס ומוסקר נשכרו על מנת להוביל את האולפנים בניסיון נוסף לעבד את האגדה, תוך בחירת שנות העשרים של המאה העשרים בעיר ניו אורלינס כמיקום והזמן בו יתרחש הסרט. אף על פי שהוצג במקור כסרט אנימציה ממוחשב, קלמנטס ומוסקר נלחמו על כך שהנסיכה והצפרדע יהיו מונפשים באופן מסורתי.
טיאנה מבוססת באופן רופף על הנסיכה אמה, גיבורת הרומן של בייקר, ועל הנסיכה המופיעה באגדת האחים גרים. קלמנטס תיאר את "הנסיכה הצפרדע" של בייקר כ"מעין אגדה עם טוויסט" משום שבתוכה "הנסיכה נישקה את הצפרדע ובמקום שהוא יהפוך לנסיך היא הפכה לצפרדע." קלמנטס ומוסקר העלו את הרעיון לסרט בפני מנכ"ל אולפני ההנפשה של וולט דיסני, ג'ון לאסיטר "כסרט מצויר עם גיבורה אפרו-אמריקאית", כשהוא מתאר את טיאנה "כמי שמעולם לא הייתה מעריצה גדולה של אגדות דיסני." הדמות קיבלה השראה מהמסעדנית המפורסמת לאה צ'ייס, שקלמנס ומוסקר הכירו במסע המחקר שלהם לניו אורלינס. קלמנטס פירט,
טיאנה מוכרת בזכות היותה הנסיכה האפרו-אמריקאית הראשונה של דיסני. ככותבי ובמאי הסרט, קלמנטס ומוסקר טוענים כי החלטתם לתאר את טיאנה כצעירה אפרו-אמריקאית באה באופן טבעי כתוצאה מהמיקום בו מתרחש הסיפור. קלמנטס הסביר,, ובמקור העניק לדמות את השם הצרפתי "מדלן" - בקיצור "מאדי". עם זאת, כאשר השם עורר מחלוקת וספקולציות כתוצאה מקונוטציות גזעיות לכאורה - על פי מקורות שונים, השם "מאדי" שימש בדרך כלל כ"שם שפחה" - הם החליטו לשנות אותו לשם היווני "טיאנה", שמתחרז עם "דיאנה" ו"ראנה" (בלטינית 'צפרדע'). אף על פי ש"טיאנה "(Τιάνα) אינה מתורגמת כ"נסיכה" (πριγκίπισσα), ניתן לפענח אותה כהלחם בסיסים, שטבע על ידי מיזוג שמות הנסיכות Τία ו- Νταϊάνα. מכשהיו נחושים להמשיך ולהתמודד עם הדמות ברגישות, קלמנטס ומוסקר ביקשו הדרכה מהתסריטאי רוב אדוארדס, שהוא אפרו אמריקאי. על מנת להוסיף משקל רגשי לסיפור, קלמנטס ומוסקר שמו דגש נוסף על היחסים של טיאנה עם אביה ג'יימס, שבמקור "לא היה כל כך בתמונה".
דיבוב
הבמאים רון קלמנטס וג'ון מוסקר בחרו שלא לשכור "כוכבים גדולים" לדבב את הדמויות הראשיות של הסרט, והסבירו: כמה בדרניות אפרו-אמריקאיות ידועות הביעו עניין לדבב את טיאנה, כולל הזמרות ביונסה, ג'ניפר הדסון ואלישה קיז והשחקנית והדוגמנית טיירה בנקס. לתפקידה של טיאנה לוהקה בסופו של דבר השחקנית והזמרת אניקה נוני רוז, ששיחקה לצד עם נואלס והדסון בסרט "נערות החלומות" בשנת 2006. כשדיסני יצרו קשר אישי עם רוז בנוגע לדיבוב טיאנה, ציפיותיה לא היו גבוהות במיוחד. היא הסבירה, כדי להכין את עצמה לקראת האודישן שלה, רוז דאגה לעבוד על קול השירה שלה. לאחר שקיבלה את התפקיד סיפרה רוז כי היא הייתה "נרגשת ונלהבת" לדבב את הדמות של הנסיכה האפרו-אמריקאית הראשונה של דיסני.