cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הלמוט פון פנוויץ
אחריתו
הבריטים הפרו את ההבטחה זמן קצר לאחר מכן, והקוזאקים הועמסו על משאיות בדרך לרוסיה שם היו עתידים להישפט כבוגדים. פנוויץ לא היה אמור להיות מוסגר, כיוון שלא היה אזרח רוסי, אך הוא בחר להמשיך עם חייליו, ונידון על פשעי מלחמה. הוא הוצא להורג במוסקבה ב-16 בינואר 1947 בגיל 48. ב-1996, לאחר עתירת משפחתו, טוהר שמו של פנוויץ, והוא הוכר כקורבן פשעי סטלין. עם זאת, ב-2001 חודשו ההאשמות נגדו בפשעי מלחמה.
בת' אורטון
אליזבת קרוליין אורטון (נולדה ב-14 בדצמבר 1970) היא זמרת-יוצרת אנגלית, הידועה בסאונד הפולקטרוניקה שלה, המשלב אלמנטים של פולק ומוזיקה אלקטרונית. היא זכתה להכרה בתחילה בזכות שיתופי הפעולה שלה עם ויליאם אורביט, אנדרו וות'רול, רד סנאפר והכמיקל בראדרס באמצע שנות ה-90.
אלבום הסולו שלה מ-1996, "Trailer Park" זכה לשבחים רבים. היא צברה קהל נאמן לאחר יציאת האלבום "Central Reservation" ב-1999, שזכה בפרס המוזיקה הבריטית, והאלבום "Daybreaker" (2002) שהגיע למקום השמיני במצעד האלבומים הבריטי. אלבומה משנת 2006, "Comfort of Strangers", יצא לאור לאחר הפסקה שבמהלכה ילדה אורטון את בתה ושיתפה פעולה עם הגיטריסט הבריטי ברט יאנש. אורטון חזרה עם "Sugaring Season" ב-2012, שהציג צליל אקוסטי טהור יותר, ואחריו חזרה למוזיקה אלקטרונית עם "Kidsticks", שיצא ב-2016.
המוזיקה של אורטון הוצגה בסדרות וסרטים שונים כגון פליסיטי, לאהוב או לא לאהוב, מכושפות, דוסון קריק, רוזוול, ונילה סקיי ו-האנטומיה של גריי, ועל ידי כך קיבלה חשיפה לקהל המיינסטרים האמריקאי.
ראשית חייה
אורטון נולד באיסט דרהם, במחוז נורפוק, אך עבר לדלסטון במזרח לונדון, בגיל 14. אביה, יועץ יחסי ציבור ועיתונאי, עזב את אמה כשבת' הייתה בת 11, והיא גרה עם אמה, עיתונאית ופעילה פוליטית, ושני אחיה. אביה מת זמן קצר לאחר מכן. אורטון למדה בקולג' בנוריץ'. אמה נפטרה מסרטן ב-1989, כאשר בת' הייתה בת 19, מה שהוביל לנסיעתה לתאילנד לתקופה קצרה, שם חיה עם נזירות בודהיסטיות. כשחזרה ללונדון, אורטון עבדה בעבודות כמו מלצרית בפיצה האט, ואף הייתה בעלת חברת קייטרינג משלה. אורטון הייתה שחקנית לפני שהפכה למוזיקאית, ובתחילה נרשמה ללימודי תיאטרון. היא הופיעה בעיבוד ניסיוני לבמה של "Une Saison en Enfer", שירו של ארתור רמבו, עם להקת תיאטרון שסיירה ברחבי בריטניה, רוסיה ואוקראינה, בו היא גילמה את אהובתו של רמבו.
SuperPinkyMandy
אורטון החל לעבוד עם ויליאם אורביט בהרכב בשם "Spill", אך בסופו של דבר האלבום "Superpinkymandy" הופיע רק תחת שמה של אורטון. האלבום הנדיר יצא לאור רק ביפן, במספר מוגבל ביותר של כמה אלפי עותקים. הסאונד מאוד אופייני לאורביט, אבל כל השירים (חוץ מ"Don't Wanna Know 'Bout Evil") נכתבו בשיתוף פעולה של אורטון ואורביט, וחלק מהשירים הופיעו בגרסאות שונות באלבומים הבאים של אורטון.
בערך בזמן הזה היא פגשה את אד סימונס וטום רולנדס מהכמיקל בראדרס ושרה בשיר "Alive Alone" באלבום "Exit Planet Dust" משנת 1995. בהמשך היא שרה בשירים "Where Do I Begin" באלבומם "Dig Your Own Hole" משנת 1997 וב-"The State We're In" ב-"Come with Us" שיצא לאור ב-2002.
Trailer Park
סינגל הסולו הראשון של אורטון, גרסת כיסוי ל-"I Wish I Never Saw the Sunshine" של The Ronettes, יצא לאור, שוב במספרים מוגבלים ביותר, באמצע 1996, ואחריו הופיע "She Cries Your Name", זמן קצר לפני שיצא לאור מה שהיא עצמה מחשיבה כאלבום הראשון שלה, "Trailer Park", בלייבל "Heavenly Records" ב-19 באוקטובר 1996. האלבום, בהפקתו של אנדרו וות'רול, זיכה אותה למועמדות לשני פרסי בריטס (האמן החדש הטוב ביותר, הזמרת הבריטית הטובה ביותר) ופרס מרקורי למוזיקה ב-1997,, קיבל ביקורות טובות ממבקרי המוזיקה ומכר ב-300,000 עותקים. בשיאו הגיע למקום ה-68 במצעד האלבומים. האלבום הציג את הסאונד המיוחד של אורטון, שילוב חדשני של כתיבת שירים מבוססת אקוסטית וביטים ואלמנטים אלקטרוניים. היא החלה בסיבוב הופעות, תחילה כהופעת חימום להופעות כמו "The Beautiful South", והופיעה עם רון סקסמית', לפני שעשתה סיבוב הופעות בעצמה. ביוני 1997, היא נכנס הסינגל הראשון שלה למצעד הסינגלים הבריטי עם הוצאה מחודשת של "She Cries Your Name".
Central Reservation
"Central Reservation", אלבומה השני, ששמר על הגוון האלקטרוני של אלבומה הקודם, אך הציג צד יותר אקוסטי עם כמה שירים המורכבים אך ורק מהקולות של אורטון בליווי גיטרה אקוסטית בודדה, ונושאים יותר מופנמים, כולל "Pass in Time", שיר על מותה של אמה. למרות הסגנון הזה, האלבום עדיין סיפק רגעים מהוקצעים יותר כמו הסינגל המוביל "Stolen Car", השיר "Sweetest Decline" בעל גוון הג'אז והמיתרים, ומלנכוליית האלקטרו של "Stars All Seeem to Weep".
האלבום זיכה את אורטון במועמדות שנייה לפרס מרקורי והיא זכתה בפרס האמנית הטובה ביותר בטקס פרסי הבריטס בשנת 2000.
Daybreaker
ביולי 2002 יצא לאור האלבום "Daybreaker", ששוב שילב את סגנון האלקטרוניקה המוקדם, עם שירי פופ ובלדות אקוסטיות. הוא כלל הופעות אורח של מוזיקאים כמו הכמיקל בראדרס, אמילו האריס, ריאן אדמס ופור טט. האלבום זכה להצלחה מסחרית גדולה, הגיע למקום השמיני במצעד האלבומים הבריטי, וקיבל ביקורות חיוביות בעיקר מהעיתונות, החל מ"עבודתה הטובה ביותר עד כה" ממגזין Mojo, ה-NME נתן לו ציון 8/10, רולינג סטון והגרדיאן. מגזין Q הגיב בצורה פושרת יחסית אך למרות זאת, היא הייתה מועמדת לפרס Q עבור האלבום הטוב ביותר. לאחר מכן בשנת 2003 יצא לאור בארצות הברית בלבד, "The Other Side of Daybreak", בלייבל האמריקאי "Astralwerks", אלבום המורכב בעיקר מ-B-sides ורמיקסים של שירים מ-"Daybreaker", שנוצרו על ידי אמנים כמו רוטס מנובה .. היא גם הקליטה שיר לארגון הצדקה "War Child", עבור אלבום האוסף "Hope" שלהם באותה שנה.
"Daybreaker" הופיע לראשונה במקום ה-40 ב-Billboard 200 ומכר 155,000 עותקים בארצות הברית, לפי Nielsen SoundScan.
האלבום הכפול "המיטב של", בשם "Pass in Time", יצא לאור ב-2003. הוא הציג את הקריירה המוזיקלית הענפה והמגוונת של אורטון באמצעות שירים שלא פורסמו בעבר, B-sides וקטעים נדירים (כגון "Where Do You Go" מ-"Superpinkymandy"), כמו גם שיתופי פעולה עם ויליאם אורביט והכמיקל בראדרס. ב-31 במרץ 2003, היא הופיעה ברויאל אלברט הול בלונדון בסיום סיבוב ההופעות העולמי שליווה את האלבום. בנוסף, היא ניגנה בקונצרט מחווה לאליוט סמית' בנובמבר.
Sugaring Season
באוקטובר 2012, יצא לאור "Sugaring Season" כאלבום ההמשך ל-"Comfort of Strangers" בלייבל "-ANTI" – האלבום הראשון שלה בלייבל הזה. האלבום, שהוקלט בפורטלנד, אורגון, המשיך והרחיב את הסאונד האקוסטי הטהור של התקליט הקודם שלה, ורבים מהשירים נכתבו בגיטרה עם כיווני גיטרה חלופיים במיתרים פתוחים שאורטון למדה מברט יאנש בשנים הקודמות. האלבום הוקלט ברובו בהופעה חיה, עם להקה המורכבת מבריאן בלייד בתופים, סבסטיאן שטרנברג בבס ורוב בורגר בקלידים. "Sugaring Season" קיבל תגובות חיוביות באופן נרחב, ומבקרים רבים כינו אותו אלבומה הטוב ביותר עד כה.
Kidsticks
אלבום האולפן השישי של אורטון, "Kidsticks", סימן תפנית ברורה לעבר סאונד אלקטרוני טהור, עם אורטון על קלידים וסינתיסייזרים במקום גיטרה אקוסטית. את האלבום הפיקה אורטון בעצמה לצד אנדרו האנג מלהקת "Fuck Buttons", שסיפק תכנות תופים וסינת'ים. האלבום כלל תרומות של כריס טיילור מגריזלי בר, ג'ורג' לואיס ג'וניור מ-"Twin Shadow", והמלחין דסטין או'הלורן. "Kidsticks" יצא לאור ב-27 במאי 2016, לאחר השמעה נרחבת של הסינגלים "Moon" ו-"1973" ב-BBC 6Music ובמקומות אחרים. הגרדיאן כתב כי "Kidsticks הוא המצאה מחודשת של ממש: לא כל כך חזרה לשורשים האלקטרוניים שלה אלא חקירה נועזת של טריטוריה חדשה".
חיים אישיים
אורטון ילדה בת, ננסי, באמצע דצמבר 2006. היא ביטלה את סיבוב ההופעות שלה בבריטניה בספטמבר 2006 בגלל הריונה. היא נשואה למוזיקאי סם אמידון ולשניים יש בן, ארתור, יליד 2011.
כריסטיאן פארש
כריסטיאן פארש (בהונגרית: Pars Krisztián; נולד ב-18 בפברואר 1982) הוא אתלט הונגרי. הוא האלוף האולימפי (לונדון 2012), פעמיים ברציפות סגן אלוף העולם (טגו 2011 ומוסקבה 2013), פעמיים ברציפות אלוף אירופה (הלסינקי 2012 וציריך 2014) ו-10 פעמים ברציפות אלוף הונגריה (2014-2005) ביידוי פטיש.
ביוגרפיה
פארש נולד במערב הונגריה בקורמנד שבמחוז ואש. הוא מתאמן בהדרכת זולט נמט.
2004
באולימפיאדת אתונה (2004) סיים פארש במקום חמישי ביידוי פטיש בתוצאה של 78.73 מטר. בשלב המוקדמות האו קבע את התוצאה השנייה בטיבה, 80.50 מטר שיכלה להספיק למדליית כסף.
2006
באליפות אירופה שנערכה בגטבורג, שוודיה בשנת 2006 סיים פארש במקום שישי בתוצאה של 78.34 מטר.
2007
באליפות העולם שנערכה באוסקה, יפן בשנת 2007 סיים פארש במקום חמישי ביידוי פטיש בתוצאה של 80.93 מטר.
2008
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) סיים פארש במקום רביעי ביידוי פטיש בתוצאה של 80.96 מטר.
יעל גרוסמן
יעל גרוסמן היא קצינה בצה"ל בדרגת תת-אלוף, המשמשת מפקדת יחידת לוטם.
כריסטיאן פארש
2009
באליפות העולם שנערכה בברלין, גרמניה בשנת 2009 סיים פארש במקום רביעי ביידוי פטיש בתוצאה של 77.45 מטר. בשלב המוקדמות הוא סיים ראשון בתוצאה של 78.68 מטר, שהייתה מספיקה למדליית ארד.
יעל גרוסמן
ביוגרפיה
יעל גרוסמן התגייסה לעתודה האקדמית, ובמסגרתה קיבלה תואר ראשון בהנדסת אלקטרוניקה מאוניברסיטת תל אביב.
כריסטיאן פארש
סגן אלוף עולם
באליפות העולם שנערכה בטגו, קוריאה הדרומית באוגוסט 2011 זכה פארש במדליית כסף ביידוי פטיש בתוצאה של 81.18 מטר, אחרי קוז'י מורופושי מיפן (81.24 מטר) ופרימוז' קוזמוס מסלובניה (79.39 מטר).
אלוף אירופה
באליפות אירופה שנערכה בהלסינקי בשנת 2012 זכה פארש במדליית זהב ביידוי פטיש בתוצאה של 79.72 מטר, לפני אלכסיי זגורניי מרוסיה (77.40 מטר) ושימון ז'ולקובסקי מפולין (76.67 מטר).
יעל גרוסמן
ביוגרפיה
בשנים 2003–2005 שירתה כראש מדור חד-פס וקרקע-אוויר במחלקת פרויקטים בלוטם. בשנים 2005–2007 שירתה כראש מדור תקשורת ארוכת טווח במחלקת מערכות ופרויקטים בלוטם. בשנים 2007–2009 עמדה בראש מדור מערכות לוויין במחלקת אמל"ח של אגף התקשוב. בשנים 2009–2011 הייתה ראש לשכתו של ראש אגף התקשוב, האלוף עמי שפרן. בשנים 2011–2016 הייתה ראש ענף בלוטם ובאגף התקשוב וההגנה בסייבר.
כריסטיאן פארש
אלוף אולימפי
באולימפיאדת לונדון (2012) זכה פארש במדליית זהב ביידוי פטיש בתוצאה של 80.59 מטר, לפני פרימוז' קוזמוס (79.36 מטר) וקוז'י מורופושי (78.71 מטר).
2013
באליפות העולם שנערכת במוסקבה שברוסיה באוגוסט 2013 זכה פארש במדליית כסף ביידוי פטיש בתוצאה של 80.30 מטר אחרי, פאבל פאיידק מפולין (81.97 מטר) ולפני לוקאש מליץ' מצ'כיה (79.36 מטר).
יעל גרוסמן
ביוגרפיה
היא בעלת תואר שני במנהל עסקים בהצטיינות יתרה מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב. בשנים 2016–2017 למדה במכללה לביטחון לאומי, וקיבלה תואר שני בביטחון לאומי מאוניברסיטת חיפה.
כריסטיאן פארש
2014
באליפות אירופה שנערכה בציריך, שווייץ בשנת 2014 זכה פארש במדליית זהב ביידוי פטיש בתוצאה של 82.69 מטר, לפני פאבל פאיידק (82.05 מטר) וסרגיי ליטבינוב מרוסיה (79.35 מטר) ובכך הגן על תוארו.
יעל גרוסמן
ביוגרפיה
מונתה לראש מחלקת עתיד באגף התקשוב וההגנה בסייבר בדרגת אלוף-משנה, וביוני 2020 מונתה למפקדת ממר"ם. ביולי 2022 מונתה למפקדת החטיבה להתעצמות ותקשוב טכנולוגי מבצעי לוטם באגף התקשוב וההגנה בסב"ר והועלתה לדרגת תת אלוף, ובמאי 2023 החלה לשמש כמפקדת לוטם.
כריסטיאן פארש
2015
באליפות העולם שנערכת בבייג'ינג שבסין באוגוסט 2015 סיים פארש במקום רביעי ביידוי פטיש בתוצאה של 77.32 מטר.
יעל גרוסמן
ביוגרפיה
גרוסמן פועלת למען שילוב נשים במסגרות טכנולוגיות בצה"ל ובעולם האזרחי. במסגרת פעילות זו נמנתה עם מובילות She shark - תוכנית מצוינות של צה"ל למנהיגות טכנולוגית נשית, והובילה את כנס Cybergirlz - כנס של יחידה 8200 ואגף התקשוב לחשיפה ולהכרה של מסלולים ותפקידים טכנולוגיים, שמעודד מלש"ביות להתגייס לתפקידים טכנולוגיים בצה"ל.
משה מנשהוף
קורות חיים
משה מנשהוף נולד באספהאן שבאיראן. למד בבית הספר "אתהאד" של אליאנס שבעיר הולדתו ועלה לישראל בשנת 1979, לאחר שירות חובה בצבא איראן כחובש.
בשנה הראשונה לשהותו בארץ התגורר בקיבוץ. בשנת 1986 סיים תואר ראשון בפילוסופיה ובמחשבת ישראל באוניברסיטה העברית שבירושלים. בתקופת לימודיו בירושלים היה בין השאר לתלמידו של פרופ' ישעיהו ליבוביץ' ונמנה עם החוג המצומצם שפקד את ביתו מדי מוצאי שבת.
במהלך לימודיו באוניברסיטה יסד, ערך והוציא לאור עיתון ושמו "דנשג'ו" – ביטאון סטודנטים יוצאי איראן בישראל, שפורסם בקרב כל קהילת יוצאי איראן בישראל. בשנים 1986–1987 כתב ביקורות ספרים אחדות בעיתון "כותרת ראשית". כמו כן עסק בכתיבה עיתונאית במקומון "צומת השרון", ובשנת 2008 ייסד את הוצאת כתב. משנת 2010 הוא עורך את מדור ההגות והפילוסופיה של "יקום תרבות".
כמו כן הגיש מנשהוף פינות מספר בתוכנית הרדיו של קול ישראל, "רגע של עברית".
חיים פרטיים
מנשהוף נשוי לדבורה, אב לשלושה ומתגורר בתל אביב. המשורר אמיר מנשהוף הוא בנו.
יצירתו
יצירותיו של מנשהוף נפרשׂות על פני מנעד רחב של סוגות ושל נושאים מגוּונים. בתחילה היה רוב יצירותיו פרוזה ספרותית, בעיקר בסוגת המדע הבדיוני. לפי הגדרתו, סיפור מדע בדיוני הוא מעין מעבדה להרצת רעיונות פילוסופיים. בהמשך דרכו התמקד בכתיבה פילוסופית עצמאית, שבאמצעותה הציג את התאוריה הפילוסופית שלו.
הגות ופילוסופיה
יצירותיו ההגותיות והפילוסופיות של מנשהוף עוסקות בעיקרן בתחום פילוסופיה של הנפש או פסיכולוגיה פילוסופית. מנשהוף כותב בשפה נהירה, המנגישה לקהל רחב את הנושאים המופשטים והמורכבים שהוא דן בהם. עם זאת, הוא מיטיב לרדת לעומקן של הסוגיות למיניהן ולכסות אספקטים רחבים של הנושאים הללו. הוא מפרק כל נושא עד היסוד ומחבר בחזרה ביסודיות לבנה אחר לבנה, עד ליצירת מבנה מקיף. ככה הוא מצליח לכסות את היבטיו של כל אחד מהנושאים בדרך הטובה ביותר.
סיפורת
בין שני הספרים קיים דיאלוג מובנה. שני הספרים, "עמוס-גואל הגורל" ו"סיפור המטמון באי הוודאות", מתכתבים עם יצירתו של המשורר הסוּפי ג'לאל א-דין רומי.
השקפתו
מנשהוף דוגל בכתיבה פילוסופית יצירתית. כתיבתו שונה מהכתיבה האקדמית המקובלת ואינה מחקרית. את טעמיו הוא מנמק במאמר "ימי הביניים של החשיבה החופשית והיצירתית", שפורסם בשנת 2017. הוא טוען שדרישות הכתיבה האקדמית מעקרות למעשה את היצירתיות, ועל כן הוא דורש לתת לגיטימציה לכתיבה פילוסופית מקורית בצד הכתיבה האקדמית המחקרית. כתיבה כזו מציג מנשהוף בספריו "חלום וזיכרון" ו"רגש והרגשה". עמדותיו המקוריות והביקורתיות מוצגות גם במאמרים: מאמר נגד קיומו של הלא-מודע, מאמר על היצר, מאמר על חופש הבחירה.
לשיטתו, מושגים כגון נשמה, נפש או הרוח (מיינד) טעונים בכל מיני משמעויות, ולכן הוא מציע לדון במושג תודעה ובתהליכים תודעתיים אל מול התהליכים הפיזיולוגיים. התאוריה שלו עשויה להתקבל בקרב בעלי עמדות ואמונות פילוסופיות השונות זו מזו – לא משנה אם מדובר במטריאליסטים, המאמינים שרק החומר (substance) קיים, והתודעה המוכרת לנו היא תופעה השייכת אליו; או בבעלי העמדה הדואליסטית, המאמינים שנוסף על הישות החומרית קיימת ישות אחרת שאינה כפופה לחוקי פיזיקה וכימיה, ולפיכך גם אי-אפשר לחקור אותה באמצעים המדעיים האלה.
בהסתמך על האמור לעיל, מודגשת בכתיבתו הפילוסופית של מנשהוף ההבחנה הברורה בין התהליכים הפיזיולוגיים לתהליכים התודעתיים, בצירוף הסבר על ההשפעות ההדדיות ביניהם. אפשר לראות שכתביו מתמקדים בייחוד בדרישה לערוך מחקר מדעי על התהליכים הפיזיולוגיים, אולם בצידה הוא מציב תמרור אזהרה מפני השלכה בלתי מבוקרת של הממצאים המדעיים האלה על התהליכים התודעתיים. במידה זהה מזהיר מנשהוף מפני ערבוב בלתי מבוקר של ממצאים שאינם מדעיים – מחקרים סטטיסטיים המבוססים על תשאול ועל התרשמות מהתנהגות – עם הממצאים המדעיים (כימיה ופיזיקה). על פי ראיית עולם זו שגיבש לעצמו, יצר מנשהוף תאוריות מקוריות ומקיפות על התודעה האנושית בנושאים האלה: תפיסה, זיכרון, שינה, חלום ורגשות.
בספרו "רגש והרגשה" מציג מנשהוף תיאוריה יסודית ומקיפה של רגשות ובמרכזה הבחנה קטגוריאלית בין רגש והרגשה. מנשהוף דוגל בכתיבה פילוסופית יצירתית ועמדותיו המקורית והביקורתיות מוצגות גם במאמרים שונים, ביניהם "ימי הביניים של החשיבה החופשית והיצירתית", מאמר נגד קיומו של הלא מודע, מאמר על היצר, על הרצון וחופש הבחירה ועוד. מנשהוף יצא תאוריות מקוריות ומקיפות של התודעה האנושית. בכתיבתו הפילוסופית הוא דן בנושאים: תפיסה, זיכרון, שינה וחלום. עמדותיו המקורית והביקורתיות מוצגות גם במאמרים שונים, ביניהם "ימי הביניים של החשיבה החופשית והיצירתית ", מאמר נגד קיומו של הלא מודע,  מאמר על היצר ועוד. נבחרים מהמת'נווי וכן הערות והארות על השירים המתורגמים.
אנדראה ברונו
אנדראה ברונו (באיטלקית: Andrea Bruno; נולד בטורינו ב-11 בינואר 1931) הוא אדריכל איטלקי המתמחה בעיקר בשימור ובשחזור של אתרים היסטוריים ובתכנון מוזיאונים.
ביוגרפיה
סיים את לימודיו בפקולטה לאדריכלות באוניברסיטה הפוליטכנית בטורינו בשנת 1956. ברונו מומחה בתחום שימור ארכיטקטוני של מבנים היסטוריים, מוזיאונים ומבנים ציבוריים. בין הפרויקטים שהוביל כאדריכל נמנים בין השאר טירת ריבולי וקתדרלת בגרטי, המוזיאון לאמנות מודרנית בריבולי והפקולטה לכלכלה של אוניברסיטת טורינו באיטליה, תיאטראות הבריגיטות בבלגיה ופרויקטים רבים ברחבי אירופה והעולם. החל משנת 1974 משמש ברונו כיועץ בכיר של ארגון אונסק"ו ומנהל פרויקטים בשם הארגון במשימות רבות בעולם, במדינות יוגוסלביה לשעבר, בקפריסין, באפגניסטן, במרוקו ובמדינות נוספות, ואף בישראל. בשנים 1976–1990 שימש פרופסור לשימור ארכיטקטוני בפקולטה לאדריכלות באוניברסיטה הפוליטכנית בטורינו, איטליה. בשנים 1991–2002 שימש מרצה לשימור ארכיטקטוני בפקולטה לאדריכלות באוניברסיטה הפוליטכנית במילאנו, איטליה. בשנים 1997–2010 כיהן כנשיא המרכז הבינלאומי לשימור, Raymond Lemaire באוניברסיטת לובן בבלגיה.
ברונו משמש יועץ בכיר של ארגון ICCROM. הוא לימד ב-ICCROM ברומא, במחזורים שנתיים, את הקורס "שימור ארכיטקטוני בינלאומי", ושימש שופט מומחה בתחרויות לאומיות ובינלאומיות. בשנת 2006 ביקר ברונו בירושלים כשליח של אונסק"ו במסגרת תוכנית השימור של המורשת התרבותית של העיר העתיקה בירושלים. ב-2016 מונה ברונו להוביל את פרויקט השימור בתל אביב, 1909TLV.
סטודיו האדריכלות של ברונו ממקום בבניין בן שלוש קומות בעל חלל גבוה ופתוח ברחוב אסטי בטורינו, איטליה.
תוכנית הגרעין הסורית
תוכנית הגרעין הסורית הייתה ניסיון של הממשל הסורי להפקת נשק להשמדה המונית שהחלה ב-1979.
מדיניות הגרעין של סוריה
סוריה חתומה על אמנת אי הפצת נשק גרעיני, לכן, היא נתונה לפיקוח של הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית (סבא"א). למרות הצהרות של סוריה כי היא דוגלת במדיניות "מזרח תיכון נקי מגרעין", ניסתה לאורך כל השנים לרכוש כורים גרעיניים מסין, רוסיה, ארגנטינה ומדינות נוספות כן ניסתה לרכוש מתקן ליצירת נייטרונים מסין. פעולות אלו הוכשלו על ידי סבא"א.
ב-26 בנובמבר 2008 חבר הנאמנים של סבא"א אישר סיוע טכני לסוריה למרות טענות המערב שסוריה מפתחת תוכנית גרעין בחשאי שעוללה להיות גם למטרות צבאיות. סין, רוסיה ומדינות מתפתחות העבירו ביקורת על מדינות המערב על "התערבות פוליטית" כלשונן. הן טענו כי המערב מונע מסוריה לפתח כורים גרעינים לצרכים אזרחיים. ראש סבא"א, מוחמד אל-בראדעי, גינה את מדינות המערב על שניסו לדחות את הבקשה, ואמר שלא היו צריכות לעשות זאת ללא ראיות.
המתקן הגרעיני הצפון קוריאני
בדרך לא ידועה הצליחה סוריה בשיתוף קוריאה הצפונית לפתח מתקן גרעיני. מטרת הכור לא הייתה ידועה, אך גורמי מודיעין אמריקאים טענו, כי יש סבירות נמוכה שהמתקן נועד למטרות צבאיות. כמו כן הנשיא הסורי, בשאר אל-אסד אמר שהאתר היה רק "מתקן צבאי בבנייה", וכי סוריה דוגלת במדיניות "מזרח תיכון נקי מנשק גרעיני". ב-6 בספטמבר 2007, ישראל תקפה מתקן צבאי בסוריה, שהוחשב כמתקן גרעיני בהליכי בנייה. עוד נטען כי הכור הגרעיני היה עדיין לא מבצעי ועדיין לא הוכנסו לשם חומרים גרעיניים. גורמי מודיעין אמריקאים טענו בזמנו כי המתקן היה מיועד לפיתוח נשק. ב-23 ביוני 2008, סוריה התירה לסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית לבקר באתר המופצץ ולקחת דגימות סביבתיות מהאתר. הדגימות איששו את החשש שמדובר במתקן גרעיני. ב-24 במאי 2011, סבא"א, פרסמה דו"ח שבחן את מתקן הצבאי המופגז וקבעה כי המתקן היה כור. בעקבות כך, הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית הצביע ברוב של 6–17 (עם 11 נמנעים) על אי-ציות של סוריה למועצת הביטחון.
העיתונות המערבית פרסמה כי ישראל עקבה אווירית משלוח ימי מצפון קוריאה לסוריה, העברה זאת החשידה את הישראלים בכך שקוריאה הצפונית יכלה לספק כור לסוריה לתוכנית הנשק הגרעיני שלה. ב-24 באוקטובר 2007, המכון למדע וביטחון בינלאומי פרסם דו"ח אשר זיהה את האתר במזרח סוריה בדיר א-זור, נפת המחוז, כחשוד להיות כור. הדו"ח הצביע על קווי דמיון בין המבנה בסוריה לבין הכור הגרעיני של צפון קוריאה, אך גם הביע הסתייגות שעוד מוקדם מידי להעריך זאת. ב-25 באוקטובר 2007, התקשורת במערב מדווחת שהבניין הראשי וכל פסולת ממנה לאחר ההתקפה אווירית פונו לחלוטין על ידי הממשל הסורי.
לאחר התעלמות ממושכת של כחצי שנה, ב-24 באפריל 2008 ממשל בוש הגיב על הדיווחים, ותדרך את הקונגרס ואת סבא"א כי ארצות הברית משוכנעת בכך שסוריה ניסתה לפתח כור גרעיני חשאי שאינו לצורכי שלום. התדרוך כלל תמונות לוויין של האתר המופצץ, ותמונות מודיעיניות מהאוויר ומהקרקע של האתר תחת בנייה, כולל, לכאורה, מעטפת פלדה של כור לפני יציקת בטון וראש המבנה של הכור.
חשדות לפיתוח תוכנית גרעין
בינואר 2015 פרסם העיתון הגרמני דר שפיגל מאמר שטוען שסוריה לא ויתרה על פיתוח תוכנית הגרעין לאחר הפצצת המתקן הגרעיני על ידי ישראל, וייתכן שעסקה בפיתוח מתקן גרעיני באזור קוסייר.
אלכסנדרה החשמונאית (השלישית)
אלכסנדרה החשמונאית (מכונה השלישית כדי להבדילה מן האחרות; ? – 31 לפנה"ס?) הייתה השליטה האחרונה מבית חשמונאי. היא הנהיגה מובלעת מורדת קטנה סביב מבצר הורקניה, שעמדה בפני חילות הורדוס קרוב לשש שנים.
אלכסנדרה הייתה בתו של אריסטובולוס השני, ואחותם של אלכסנדר השני והמלך החשמונאי האחרון ביהודה, מתתיהו אנטיגונוס השני. יוסף בן מתתיהו מזכיר אותה פעמיים בחיבורו "מלחמת היהודים". הוא מספר כי לאחר שאלכסנדר הוצא להורג, לקח תלמי בן מנאיוס, שליט כלקיס, את אחיו של אלכסנדר – אנטיגונוס, אלכסנדרה ואחות נוספת, תחת חסותו. הוא שלח את בנו, פיליפיון, לאשקלון, וזה חטף אותם מאמם והביאם אליו. פיליפיון התאהב באלכסנדרה ונשא אותה לאשה, אולם מאוחר יותר הומת בשל כך על ידי אביו, שאחר כך נשא אותה לאשה בעצמו.
ויני קוליוטה
וינסנט פיטר "ויני" קוליוטה (באנגלית: Vincent Peter "Vinnie" Colaiuta; נולד ב-5 בפברואר 1956) הוא מתופף אמריקאי החי בלוס אנג'לס. קוליוטה נחשב לאחד המתופפים הטובים והידועים בעולם, נבחר לאחד מ-25 המתופפים המשפיעים ביותר בכל הזמנים על ידי מגזין התופים "Modern Drummer". קוליוטה ידוע בעיקר כַּמתופף של פרנק זאפה, סטינג, ג'וני מיטשל, ג'ף בק, הרבי הנקוק וצ'יק קוריאה.
אלכסנדרה החשמונאית (השלישית)
יוסף בן מתתיהו מדווח בקיצור רב על התבצרותה של "אחות אנטיגנוס", אך אינו מציין את שמה ולא ברור במי משתי האחיות מדובר. ישראל שצמן מציין כי "שם אחותו של אנטיגונוס אינו ידוע", בעוד קנת אטקינסון סבור כי מדובר באלכסנדרה. היא גייסה את תומכיו של אחיה אנטיגונוס - שהודח על ידי הורדוס, נלקח בשבי, והוצא להורג באנטיוכיה בפקודת מרקוס אנטוניוס - והשתלטה על הורקניה המרוחקת במדבר. קנת אטקינסון העריך כי הדבר אירע ב-37 לפנה"ס, שנת הוצאתו להורג של אנטיגונוס. היא משלה במקום עד סמוך לקרב אקטיום ב-31 לפנה"ס; באותה עת, נדרש הורדוס לשלוח את צבאו לעזרתם של מרקוס אנטוניוס וקלאופטרה נגד אוקטביאנוס, אך נאלץ לצאת להורקניה במקום, כדי לדכא את המורדת. סביר להניח שאלכסנדרה הוצאה להורג לאחר תבוסתה. כרוב מוחלט של ההיסטוריונים, העריך אטקינסון כי היה מדובר באמתלה בלבד מצד הורדוס, כדי לא להשתתף בעימות ולהסתכן בבחירת צד מפסיד. אך הוא כתב שאם הדבר בכל זאת נכון, הרי שאלכסנדרה אולי שינתה את ההיסטוריה, שכן הורדוס היה עשוי להטות את הכף נגד אוקטביאנוס באקטיום.
לא ידוע עליה דבר מלבד פרטים אלה, ויוסף בן מתתיהו לא כתב דבר אודותיה בחיבורו "קדמוניות היהודים". על אף שלמרותה סרה נחלה קטנה בלבד, הייתה אלכסנדרה המנהיגה העצמאית האחרונה מבין החשמונאים.
ויני קוליוטה
במהלך הקריירה שלו ניגן קליוטה מגוון סגנונות, בהם רוק, פופ, ג'אז, פיוז'ן, בלוז ועוד. קוליוטה ניגן באלבומים רבים ועם אומנים מגוונים, ביניהם ג'וני מיטשל, ברברה סטרייסנד, מגהדת', לאונרד כהן וג'ף בק.
בסקר שנתי בקרב קוראי מגזין התופים "Modern Drummer", בחרו הקוראים בקוליוטה לתואר "מתופף השנה" עשרות פעמים. בשנת 1996 נכנס קוליוטה ל"היכל התהילה" של המגזין, ובגיליון המיוחד "The Drum Gods" נבחר כאחד מ-25 המתופפים המשפיעים ביותר בכל הזמנים. בשנת 2010 זכה בפרס גראמי ביחד עם צ'יק קוריאה, ג'ון מקלפלין, קני גארט וכריסטיאן מקברייד על נגינתם באלבום Five Peace Band.
דיסקוגרפיה חלקית
{{טורים
עם סטינג
}}
אדולף קיפר
אדולף גוסטב קיפר (באנגלית: Adolph Gustav Kiefer; 27 ביוני 1918 – 5 במאי 2017) היה שחיין אמריקאי. אלוף אולימפי (ברלין 1936) ושיאן עולם בכל המשחים בסגנון הגב. החזיק בשיאי העולם כ-13 שנים ונחשב לאחד משחייני הגב הגדולים בכל הזמנים. היה לשחיין הראשון בהיסטוריה ששחה 100 יארד גב מתחת לדקה.
ביוגרפיה
קיפר נולד וגדל בשיקגו אילינוי, בנם של אוטו ואמה. הוא כונה בצעירותו "סאני בוי" ("Sonny Boy"). ניסיון השחייה הראשון שלו היה לאחר שנפל בטעות למימה הקפואים של תעלת ניקוז בעיר מגוריו. הוא התעשת במהרה ושחה על גבו עד שהגיע בבטחה ליבשה. אביו נפטר בשנת 1929 בהיותו בן 11. הוא התאמן במרכז הקהילתי היהודי עם חברים מהשכונה והלך עמם לבית הכנסת.
שיאן עולם
בתחרות שנערכה ב-11 באפריל בשנת 1935 בשיקגו קבע קיפר במשחה ל-200 מטר גב, שיא עולם חדש של 2:24.0 דקות. בתחרות שנערכה בברלין שבגרמניה ב-2 באוקטובר אותה שנה הוא קבע במשחה ל 100 מטר גב שיא עולם חדש של 1:07.0 דקות. יומיים לאחר מכן, בתחרות שנערכה בקרפלד שבגרמניה, הוא שיפר את שיאו והעמידו על 1:06.2 דקות. שבועיים לאחר מכן, בתחרות שנערכה בורוצלב שבפולין הוא שיפר את שיאו שוב והעמידו על 1:04.9 דקות. חודשים לאחר מכן, בתחרות שנערכה בדטרויט הוא שיפר שוב את שיאו והעמידו על 1:04.8 דקות, שיא זה החזיק מעמד 12 שנים ונשבר על ידי בן ארצו אלן סטאק (1:04.0 דקות).
אלוף אולימפי
באולימפיאדת ברלין (1936) זכה קיפר במדליית זהב במשחה ל-100 מטר גב בשיא אולימפי חדש של 1:05.9 דקות, לפני בן ארצו אל ונד וייג (1:07.7 דקות) ומאסג'י קיוקאווה מיפן (1:08.4 דקות).
במשך כ-8 שנים בהן ניצח ביותר מ-2000 תחרויות, הפסיד קיפר רק בשתי תחרויות. הפעם הראשונה התרחשה באליפות ארצות הברית בשחייה שנערכה באפריל 1943, שבה הארי הולידיי ג'וניור ניצח אותו במשחה ל-150 יארד גב.
במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר שהצי האמריקאי הבחין, שיותר חיילים מתים כתוצאה מטביעה מאשר בשדה הקרב, ערך סגן קיפר סקר עולמי, של ספינות טרופות, תיעד את מקרי המוות העצומים והמיותרים שנבעו כתוצאה משחייה לקויה וקבע הנחיות חדשות בבטיחות, הכשרת מדריכים והדרכת שחייה בכל הצי כולו.
בשנת 1947 הקים קיפר חברה לייצור בריכות שחייה ופיתוח ציוד שחייה. בין היתר פיתחה החברה את בגד הים הראשון מניילון ואת קרש השחייה.
קיפר הקדיש עצמו לפעילות התנדבותית בקהילה, בכל הקשור לשחייה. בשנות השישים סייע רבות לראש עיריית שיקגו, ריצ'רד ג'יי דיילי, בבניית בריכות שחייה. תמך ב"לשחות ברחבי אמריקה", עמותה ללא מטרות רווח לגיוס תרומות למאבק במחלת הסרטן.
במהלך המבחנים האמריקאים לאולימפיאדת בייג'ינג (2008) חגג קיפר את יום הולדתו ה-90 והתכבד להעניק את המדליות למנצחים במשחה ל-200 מטר גב וכך עשה גם במבחנים לאולימפיאדת לונדון (2012).
ב-5 במאי 2017 נפטר קיפר בביתו שבוודסוורת' אילינוי. עד למותו היה לאלוף האולימפי האמריקאי הזקן ביותר שהיה בחיים.
פניית קיפר
בישראל נהגו לקרוא לפנייה במשחי החתירה והגב: קיפּר, עם פ' דגושה, שיבוש לשמו של אדולף קיפר, עם פ' לא דגושה. אך מי שהמציא את הסיבוב הוא מאמנו של קיפר, טקס רוברטסון שאימן את קיפר לאולימפיאדת ברלין 1936. הקרדיט על טכניקת הפנייה החדשנית שויך בתחילה לרוברטסון ומאוחר יותר שויך לשחיין האמריקאי אל ונד וייג שזכה במדליית כסף בברלין אחרי קיפר וכנראה השתמש בה לפניו.
דוד מימון (רב חובל)
דוד מימון (וסרמן) (3 במאי 1922 - 26 באוגוסט 2017) היה מפקדן של שלוש ספינות מעפילים, ושירת בצה"ל כמפקד השייטת הגדולה בחיל הים. השתחרר משירות בדרגת אלוף-משנה.
ילדות
מימון נולד בתל אביב, בתאריך ה' באייר ה'תרפ"ב, 3 במאי 1922, בן בכור לשרה ויעקב וסרמן. מימון נולד כשנה לאחר עלייתם לארץ מקמניץ-פודולסקי שבאוקראינה.
בילדותו החליט לעברת את שם משפחתו "וסרמן", ובחר בשם "מימון", בהתייחסות למילה Wasser (בגרמנית: מים), וכן בהתייחסות לרבי משה בן מימון. לאחר קום המדינה שינו גם הוריו את שם משפחתם למימון.
בשנת 1933 עברה המשפחה להתגורר בשכונת הפועלים ג', בחולות בצפון תל אביב (לימים חוף מציצים). שם החל מימון הצעיר לפקוד את צריף "הפועל", בו לימדו הבוגרים אותו ואת חבריו חתירה ופרק בימאות. חלק מהנערים היו חברים בתנועת "השומר הצעיר", ודוד הצטרף איתם לתנועה.
בשנת 1939 נשלחו מימון וחבריו ב"שומר הצעיר" להשלמה בקיבוץ מרחביה. במשך שהותו שם עבד בלול. לאחר שלושה חודשים הגעגועים לים גברו, ומימון החליט להצטרף לקיבוץ שדות ים.
שדות ים
בשנת 1940 הצטרף דוד לקיבוץ שדות ים. בתחילה עבד בנמל חיפה בבניית שובר הגלים, ובהמשך הצטרף לצוות הדייגים של הקיבוץ. באחד הימים, בעת דיג מול חופי תל אביב, פרצה סערה קשה. ציר המנוע של הספינה נשבר, והרוח סחפה את הספינה אל מול חופי ביירות. מימון וחבריו נחשדו כמרגלים, אך הצליחו ליצור קשר עם הקהילה היהודית בעיר ולקבל סיוע ביצירת קשר עם הארץ, שישלחו ציר חדש למנוע. עד שהספינה תוקנה, התארחו הדייגים בבתי היהודים בעיר.
בספינות הדיג היו הדייגים מבריחים נשק על מנת לסייע לחוליית החבלה הימית של הפלי"ם. באחת הפעמים בה העבירו ארגז עם כדורי רובה, נעצרו לבידוק על ידי משמר החוף הבריטי. באותה עת חוקקו הבריטים חוק לפיו אדם שיימצא בכליו כדור רובה - דינו מוות. החיפוש לא העלה דבר, והספינה הגיעה ליעדה בשלום.
פלי"ם
בשנת 1945 החל הפלי"ם להשתתף ב"עלייה ב'". דוד ביקש את אישור הקיבוץ להתגייס, אך נענה בשלילה. למרות זאת, החליט להצטרף לפלי"ם, הוא עזב את העבודה בדיג, והתקבל לעבוד על ספינת משא קטנה שהפליגה בין נמלי הים התיכון, כדי ללמוד את תורת השיט בים הפתוח. במקביל למד בעצמו ניווט. בראשית שנת 1946 התגייס לפלי"ם. במסגרת הכשרתו הצבאית נשלח לקורס מ"כים, ואחריו לאירופה. בעזרת דרכון מזויף טס לפראג, וממנה ברכבת לאיטליה, למחנה הפליטים מטפונטו במפרץ טרנטו.
פיקוד על אוניית המעפילים "שבתאי לוז'ינסקי" (שושנה)
מימון התגורר במחנה הפליטים, שם עסק באימון האנשים לקראת ההפלגה הצפויה. מאחר שאיטליה נשלטה על ידי הבריטים, היה עליהם להסתיר את פעילותם, ואת הפעלת המחנה על החוף הסבירו כחופשה ונופש על שפת הים לפליטים היהודים. לאחר תיקון כל התקלות והקלקולים באונייה, עלו עליה כ-660 אנשים, והמסע ארצה החל. האונייה שנקראה "שבתאי לוז'ינסקי" הפליגה מנמל מטפונטו שבדרום איטליה ב-4 במרץ 1947, ובמקביל, על מנת להקל על צפיפות הנוסעים בימים הראשונים, הפליגו באונייה נוספת (אלברטינה) 173 מעפילים נוספים. כעבור חמישה ימים הועלו נוסעי "אלברטינה" על סיפון "שבתאי לוז'ינסקי", ואז שהו עליה 823 נפש. הבריטים פיטרלו במשחתות ובמטוסים לאורך חופי הארץ, ומימון העריך כי הגעה מדרום, מכיוון מצרים, יכולה להפתיע אותם. ואכן, בארבע לפנות בוקר ב-12 במרץ, הגיעה האונייה לחוף ניצנים. הים היה גלי ולא ניתן היה להוריד את האנשים אל החוף בסירות. מימון העלה את האונייה לחוף, מרחק של כמאה מטרים מהיבשה, אנשי הפלי"ם ניצבו בשתי שורות מהחוף ועד לאונייה, והעבירו את העולים החגורים בחגורות הצלה אל החוף. לפני שהספיקו כולם להגיע לחוף, האונייה התגלתה על ידי משחתת בריטית, וחלק מהעולים נתפסו ונשלחו לקפריסין. המעפילים ובני היישוב שהגיעו לקלוט אותם הזדהו כולם בפני הבריטים כ"יהודי מארץ ישראל", מאות מעפילים וישראלים גורשו לפמגוסטה שבקפריסין. בעקבות האירוע פרסם נתן אלתרמן את השיר 'קומזיץ בקפריסין' המבטא את לעגו למלחמה שניהלו הבריטים בהעפלה. גם השיר 'שושנה שושנה' של חיים חפר, נכתב על אונייה זו, ששמה הלועזי היה 'סוזנה'. האונייה עצמה נשארה תקועה בחוף ניצנים, עד שהגלים כילו אותה.
פיקוד על אוניית המעפילים "שיבת ציון"
מעט לאחר מכן פגש מימון במקרה בחיפה את ראש המוסד לעלייה ב', וזה אמר לו כי אוניית נוסעים יוונית נמצאת כעת בנמל חיפה, וזו הזדמנות לשלוח אותו לאירופה, לקבל אוניית מעפילים נוספת. מימון הפליג למרסיי, צרפת, ומונה למפקדה של אוניית עץ קטנה, ששהתה בנמל בהכנות.
ב-16 ביולי 1947 עזבה 'שיבת ציון' את מרסיי והפליגה לאלג'יר. שם עלו לאונייה 411 אנשים, מתוכם כ-120 ילדים ותינוקות. הבריטים, שידעו על צאתה של האונייה ממרסיי, חיפשו אחריה במצר שבין איטליה לסיציליה ובכף בון בתוניסיה, בעזרת מטוסים ומשחתות. האונייה זוהתה על ידי מטוס סיור בריטי, וקיבלה ליווי צמוד של משחתות בריטיות עד חיפה. בגלל הכמות הגדולה של ילדים ותינוקות, הוחלט לא להתנגד לבריטים, וכולם הועברו לאוניית גירוש ונלקחו לקפריסין.
בקפריסין עזר מימון בחפירת מנהרה לבריחה מהמחנה, ששימשה מאוחר יותר לבריחת אנשי ה'הגנה' מהמחנה. הם היו מגיעים לחוף, ושם היו נאספים בספינות דיג שנשלחו מהארץ. לאחר חודש, נקרא לחזור לארץ.
פיקוד על אוניית המעפילים "האומות המאוחדות"
בסוף שנת 1947 נקרא מימון לנסוע לאירופה כדי לפקד על אונייה נוספת. הוא הגיע לאיטליה, וקיבל פיקוד על אוניית המעפילים "האומות המאוחדות". בשלהי דצמבר 1947, לאחר שהושלמה הכנתה להפלגה, עלו לאונייה 537 מעפילים. הספינה הפליגה ב-24 בדצמבר, בהתאם לנתוניה ועל מנת להקשות על הגילוי, הפליגה הספינה סמוך לקו החוף, היא שטה דרך מיצר מסינה שבין איטליה לסיציליה, מצפון לאי כרתים, על פני החוף הדרומי של קפריסין עד לחוף הסורי, ומשם הדרימה אל חופי הארץ. בעת שהספינה התקרבה לחופי הארץ פקדו עליה אנשי המוסד לעלייה ב' להגיע לחוף נהריה, אך בהמשך שינו את דעתם והורו לה להגיע לחוף תל אביב מכיוון מצרים – דבר שהיה מחייב להאריך את מסעה בכ-480 קילומטר. מימון החליט שלא לקיים את ההוראה החדשה אלא להמשיך לחוף נהריה מחשש שהארכת ההפלגה תגדיל את הסיכון לאיתור הספינה על ידי מטוסים וספינות בריטיים, וכן משום שלא רצה להחמיץ את ההזדמנות להנחית את המעפילים בחוף ב-1 בינואר, יום ראשית השנה החדשה, מועד שבו היה סיכוי שהבריטים בחוף יהיו פחות עירניים. מימון העלה את האונייה על שרטון בקרבת החוף, ותושבי נהריה העבירו את העולים אל החוף בסירות. בכך נעשה מימון למפקד האונייה היחיד שפרץ את המצור הבריטי פעמיים.
לקראת מלחמת העצמאות, העדיף מימון להישאר בארץ ולהצטרף לפעילות הפלי"ם בארץ. הם העבירו בספינות דיג נשק מתל אביב לחיפה, עבור לוחמי קיבוץ משמר העמק שהותקפו, העבירו נשק ומכשירי אלחוט למחנות בקפריסין וכן החזירו לארץ את אנשי ההגנה שברחו מהמחנות בקפריסין.
שירות חיל הים
ב-17 במרץ 1948 הוקם בהגנה "השירות הימי", ומימון מונה בו לקצין תחבורה ימית. משימתו הראשונה- יצירת קשר והעברת אספקה, מזון ונשק לנהריה הנצורה. לקראת מבצע "בן עמי" וכיבוש עכו, היה אחראי על גיוס של ספינות דיג להעברת כוחות צבא לנהריה, כדי להפתיע ולכבוש את עכו מצפון. לאחר שהנחיתו את הכוחות בנהריה, העבירו הספינות נשים וילדים מנהריה וקיבוצי האזור, לחיפה.
'התקווה'
לאחר כיבוש חיפה החלו בחיל הים להסב את אוניות המעפילים שהיו בעברן אוניות מלחמה- לספינות קרב של חיל הים. מימון מונה למפקד ורב החובל של אחת מהאוניות הללו- 'התקווה'.
ב-11 ביוני הוכרזה ההפוגה הראשונה, באותו יום הגיעה אוניית מלחמה מצרית, האמירה פאוזיה, אל מול נמל תל אביב. אוניות חיל הים- התקווה, ווג'ווד ואילת- יצאו לקראתה על מנת להזהירה לקיים את הפסקת האש. מאחר שבתקווה לא היו תותחים, התקינו אנשי הצוות את התורן כאילו היה תותח. מצוידים בנשק שכזה, התקרבו האוניות אל האונייה המצרית וזו נכנעה מיד.
האונייה 'התקווה' לא התאימה מבחינה טכנית לשירות בחיל הים, והיא שוחררה מהחיל והוחזרה למוסד לעלייה ב'. מימון קיבל פיקוד על אונייה אחרת- ה'הגנה'.
מפקד אח"י הגנה
ב-18 ביולי 1948 קיבל מימון את הפיקוד על אח"י הגנה, אונייה שהוכנסה זה עתה לשירות פעיל.
ב-26 באוגוסט השתלטו אח"י ווג'ווד ואח"י הגנה על האונייה 'ארג'רו', במסגרת מבצע "גור". הנשק שהיה על האונייה הועמס על הקורבטות וצוות האונייה נאסר. ה'ארג'רו' טובעה בנגיחה, וקורבטות חיל הים פנו לנמל חיפה. ב-30 באוגוסט נחתו האוניות בחיפה והנשק שנשאו נפרק בנמל. בכך הגיע לידי סיום מוצלח מבצע 'שודד', שהחל בשלהי חודש מרץ באותה שנה, באיטליה.
ב-19 באוקטובר במהלך מבצע יואב לכיבוש הנגב, נשלחה השייטת הגדולה (אח"י ווג'ווד, אח"י הגנה, אח"י נוגה) לחבל במאמצי המצרים להעביר נשק, לוחמים ואספקה לאל־מג'דל. האוניות הגיעו למקום וניהלו קרב תותחים עם המצרים במשך שעות. על אף הפגיעות המעטות, הייתה זו הפעם הראשונה שאוניות חיל הים פגעו באוניית מצריות. הוזמן סיוע אוויר התקפי אשר לא בא לידי ביטוי מחוסר קשר. לקרב הצטרפו מטוסי ספיטפייר מצריים שהתקיפו את אניות הכח הישראלי. אחד מהמטוסים נפגע מאש נגד מטוסים שנורתה מאח"י הגנה, המטוס התפוצץ ונפל למים. בעת ההתפוצצות ניתזו רסיסים שפגעו באנשי צוות האונייה, אחד מאנשי הצוות נהרג וארבעה נפצעו. במהלך חודש אוקטובר תקפה השייטת את הכוחות המצריים עוד פעמים אחדות.
ב-22 באוקטובר תקפה השייטת באמצעות סירות נפץ את ספינת הדגל המצרית, "אל-אמיר פארוק", וגרמה לטיבועה. במבצע זה פגעו הלוחמים גם בשולת מוקשים מצרית שליוותה את "האמיר פארוק". 3 סירות עמוסות חומר נפץ הושטו למרחק קצר מכלי השייט המצריים, ומעט לפני המפגש (והפיצוץ) קפצו לוחמי הקומנדו מהסירות ונאספו על ידי סירת איסוף, עליה פיקד מימון. טיבועה של "אל-אמיר פארוק" היה מכה קשה לצי המצרי שאיבד חמש מאות מלחים, בהם קצינים ובני אצולה המקורבים למשפחת המלוכה המצרית. לאחר אובדן "אל-אמיר פארוק" לא ניסה הצי המצרי לחדור למים הטריטוריאליים של ישראל.
הוצאת האלטלנה
לאחר סיום המלחמה, קיבל האלוף שלמה שמיר, מפקד חיל הים, הוראה מבן-גוריון לשלוף את האונייה "אלטלנה" מחוף הים מול תל אביב, שם נשארה, כדי שלא תהפוך לאתר עליה לרגל לאנשי האצ"ל. האלוף שמיר מינה את מימון לרב חובל של ספינה גוררת, והטיל עליו את המשימה. לאחר מספר ניסיונות שלא צלחו, הציע לשמיר דרך אחרת לקשירת האונייה השקועה, שמיר ניסה פעם נוספת לחלץ את האונייה לפי עצתם של מומחים אמריקאים, אך כאשר גם הניסיון האחרון לא צלח, הסכים לנסות את השיטה של מימון. הגוררת נקשרה ל'אלטלנה' מצידה השני, ו"שלפה" אותה בקלות, לאחר מכן נגררה הספינה אל לב הים ושם הוטבעה.
באותם ימים נערך כנס במלאת שבע שנים להקמת הפלמ"ח. בן-גוריון אסר על קציני הצבא להשתתף בכנס, אך מימון וקצינים נוספים החליטו להשתתף בו למרות זאת. כעונש, הוטל על מפקד חיל הים לשפוט את הקצינים ולנזוף בהם. מימון נענש והושאר כמפקד הגוררת, ולא הוחזר ל'הגנה', בשיחה עם מפקד חיל הים, הביע תרעומת על ההחלטה, וזה מינה אותו למדריך ימי, ומאוחר יותר לראש מחלקת מבצעים במטה חיל הים.
מפקד השייטת הגדולה
בסוף שנת 1950 מונה האלוף מרדכי לימון למפקד חיל הים, והוא מינה את מימון למפקד השייטת הגדולה, בנוסף לתפקידו כמפקד אח"י מבטח (ק-28). בשנת 1953 השתחרר מימון מצה"ל בדרגת סגן אלוף.
מבצע סיני
במבצע סיני נקרא מימון למילואים קיבל את הפיקוד על הפריגטה אח"י מזנק (ק-32). בתפקיד זה השתתף בליל 30 - 31 באוקטובר 1956 בקרב מול המשחתת המצרית "אבראהים אל-אוול", אשר נשלחה להפגיז את נמל חיפה. אח"י מזנק, שייטה יחד עם אח"י יפו, אח"י אילת אך בעת שהרימה למהירות מרבית כדי לירט את המשחתת המצרית התפוצצו צינורות קיטור באחד הדוודים והיא לא הגיעה לטווח ירי. פצועים מהשריפה פונו בטרפדת לנמל חיפה. בהמשך הקרב ספגה המשחתת המצרית פגיעה בחדר הדוודים הביאה להאטה ואובדן יכולת נסיגה. תקיפת מטוסי אורגן של חיל האוויר הביאו את מפקדה להכריז על כניעה, לאחר שקיבל אישור לכך מהמפקדה המצרית. צוות המשחתת ניסה להטביעה באמצעות החדרת מים, אולם הניסיון לא צלח והיא נפלה בידי חיל הים הישראלי במצב ראוי לשימוש, ונגררה לנמל חיפה. לאחר שיפוצים, שונה שמה של המשחתת לאח"י חיפה, והיא הוכנסה לשירות בחיל הים.
פתיחת ים סוף לשיט ישראלי
עם תום הקרבות החליטו המטכ"ל וחיל הים להעביר את שייטת הפריגטות מחיפה דרך מצרי טירן לאילת. תעלת סואץ הייתה סגורה – המצרים הטביעו בתוכה אניית מלט כדי למנוע כליל מעבר אוניות – לכן היה צורך להפליג סביב יבשת אפריקה, במסלול שאורכו למעלה ממחצית היקף כדור הארץ. נדרשה התארגנות מיוחדת: הכנת האוניות, שבדרך כלל עשו שיוטי חופים בלבד, יצירת קשר עם נמלים בדרך כדי שניתן יהיה לתדלק ולהצטייד בהם. נתנו לצוות שבועיים להכנה. בחלוף השבועיים רק ה"מזנק" הייתה מוכנה להפלגה והכנתן של שתי האוניות האחרות טרם נסתיימה. הוחלט שמימון יצא ראשון ושתי האוניות האחרות יבואו מאוחר יותר בעקבותיו. בדרך עגנו בנמלים שונים: בסיציליה, בדקר שבסנגל, בקייפטאון, בביירה שבמוזמביק ובג'יבוטי שבסומליה הצרפתית. המסע ארך ארבעים יום. גם נתן אלתרמן נתן ביטוי להתרגשות הגדולה בשיר 'מזנק' שפרסם ב"טור השביעי" שלו.
מלחמת ששת הימים
מבצע שמשון – חיל הים התכונן להעביר את המכלית Samson של חברת אל-ים בדגל ליבריה במיצרי טיראן. הצוות המקורי, שכלל ברובו ימאים זרים, סירב להפליג. צוות בפיקודו של מימון גויס למילואים, הוטס והוסע לנמל מאסאווה. הצוות המתין בנמל כ-10 ימים אך ההפלגה יצאה לפועל רק לאחר המלחמה.
באזרחות
עם שחרורו מהצבא בשנת 1953, הצטרף דוד לקיבוץ עין חרוד, קיבוצה של אשתו- דרורה מחניימי. ב-1954 החל דוד לימודי פיזיקה ומתמטיקה בטכניון.
הפלגות באניות
בשנת 1957 בטרם סיים את לימודיו, הצטרף למייסדי חברת הספנות של הקיבוץ המאוחד אוניות תרשיש. הוחלט להקים שותפות עם חברת ספנות ותיקה – "חברה לשירות ימי עתיד", שותפות חציונית (50%). האונייה הראשונה- פלמ"ח- נבנתה בגרמניה.
בשנה הראשונה בחברת הספנות הקיבוצית החדשה, עבד מימון על אונייה כקצין ראשון. לא היו לו תעודות הסמכה לצי הסוחר כיוון שצבר את ניסיונו בחיל הים, והיה עליו ללמוד את המקצוע של תפעול אוניית סוחר, טעינה ופריקת סחורות בנמלים.
ניהול בית הספר לקציני ים עכו
בשנת 1970 הציע שמואל טנקוס למימון להחליפו כמנהל בית הספר לקציני ים בעכו. במהלך שלוש השנים בהן ניהל דוד את בית הספר, פתח מסלול לימודי שנה חמישית לדרגת "טכנאי", גייס מורים מקרב בוגרי בית הספר, שהמשיכו את הכשרתם באוניברסיטאות השונות, הביא מדענים מרפא"ל הסמוכה, להוראה חלקית. נבנתה מעבדה לאוטומציה, והוכנסו לימודי אוטומציה ומחשבים לתוכניות הלימודים של בית הספר. מימון נתן פומבי לדעתו כאשר הכריז במועצת המנהלים: עם זאת דרכו של מימון בבית הספר לא האריכה ימים. לאחר עימותים בין הסגל למנהל שסבבו על שאלות ארגוניות ופרסונליות התפטר מימון ומסר את תפקידו לסא"ל זאב אלמוג (אברוצקי).
ניהול חברת אניות תרשיש
את "אוניות תרשיש (חברה)" ניהל מימון במשך שבע שנים, החל משנת 1973. החברה החזיקה את האוניות, טיפלה באיוש הצוותים והחכירה אותן ל"צים". כתוצאה מעימות של מימון עם נציגי העובדים הושבת הנמל ומנכ"ל צים נדרש לפטרו וסירב. השביתה ארכה כמה ימים ונסתיימה בתיווך ההסתדרות הכללית.
בקיבוץ עין חרוד
עם סיום תפקידו בניהול חברת "אוניות תרשיש", עסק מימון בהנהלת החשבונות בקיבוץ עין חרוד. מאוחר יותר עבר לעבוד במפעל 'פלדות' בקיבוץ. מדי פעם היה יוצא להפלגות כרב חובל באונייה "מורן" של חברת אוניות תרשיש שעבדה בקו ישראל-דרום אפריקה.
מלחמת העצמאות האיטלקית הראשונה
הגל הראשון של המהפכה
בינואר 1848 החלה תסיסה במרבית המדינות האיטלקיות. ב-5 בינואר החלה שביתה בלומברדיה במהלכה נמנעו האזרחים מעישון וממשחק בלוטו, שני עיסוקים שהוטל עליהם מס שהיה מקור הכנסה לשליטים האוסטרים. בסיציליה החלה מהפכת 1848 בסיציליה, ומייד לאחריה פרצה מרידה בנאפולי. בתגובה, המלך פרננדו השני הכריז על חוקה ליברלית לשתי הסיציליות, ושחרר אסירים פוליטיים.
אך לאחר ההצלחות הראשוניות החל הגלגל לנטות לרעת המהפכנים ותומכי האיחוד. התנופה המהפכנית בפריז לא הביאה לעזרה הצפויה. ולהפך, נראה היה כי היסודות המהפכניים שהביאו למהפכה הסתבכו במחלוקות פנימיות, והאלמנטים השמרניים נראו כמי שהצליחו לעצור את התנופה. ככל שקרלו אלברטו סמך על קבלת סיוע מצרפת, הרי שסיוע זה לא צלח. הצבא האוסטרי, בפיקודו של רדצקי, התאושש, וב-24 ביולי הובס קרלו אלברטו בקרב קוסטוצה. הסכם הפסקת אש החזיר את המצב לקדמותו בלומברדיה, פרט לוונציה עצמה, בה הוכרזה רפובליקה, בשם "הרפובליקה של סן מרקו" בראשותו של דניאלה מאנין. מאנין, ועמו ג'וליילמו פפה, שהוביל את צבא נאפולי לעזרתו, בניגוד לעמדת המלך פרננדו, עמדו במצור אוסטרי עד אוגוסט 1849, ואז נכנעו לאוסטרים. נראה היה כי הגל הראשון של המהפכה נחל כישלון, על אף ההצלחות הראשוניות.
הגל השני של המהפכה - גריבלדי ומציני ברומא
פיוס התשיעי נתפס בתחילה כרפורמיסט, אך עימותים עם המהפכנים היטו את ליבו נגד הרעיון של ממשלה חוקתית. בנובמבר 1848 נרצח ראש הממשלה של מדינת האפיפיור, פלגרינו רוסי. פיוס נמלט מרומא, והגיע לגאיטה, בתחום ממלכת נאפולי, ובעקבותיו נס גם דוכס טוסקנה, לאופולדו השני.
לאחר שהאפיפיור נמלט מרומא הגיעו לעיר המהפכנים. ג'וזפה גריבלדי הגיע מאורוגוואי ופעל במרץ במהלך השנה. בתחילה ניסה את מזלו אצל קרלו אלברטו, אך התקבל בחצר המלוכה של סרדיניה בקרירות. לאחר שלחם במילאנו כנגד האוסטרים, הגיע לרומא בתחילת 1849, ופעל לקידום המטרה הרפובליקנית והדמוקרטית. בתחילת השנה נערכו בחירות לאספה מחוקקת. הבחירות כללו גם את תושבי טוסקנה, וזכות הבחירה בהן הייתה כללית. ב-9 בפברואר הוכרז על רפובליקה ברומא. בתחילת מרץ הגיע ג'וזפה מציני לרומא, ומונה שם לראש הממשלה. פירנצה, רומא וונציה בה עמדה ממשלתו של דניאלה מאנין בפני מתקפות קשות, היוו את מרכזי המרד.
קרלו אלברטו, שבילה את החודשים מאז התבוסה בקוסטוזה באימון צבאו, מצא כי זה הרגע להצטרף למורדים, ולהפר את הפסקת האש עם האוסטרים, אך לאחר מסע מלחמה בן חמישה ימים הובס על ידי רדצקי בקרב נובארה ב-23 במרץ 1849. במאי כבש הצבא האוסטרי את פירנצה, והשיב את לאופולדו השני אל כס הדוכס.
התבוסה בנובארה הביאה להתפטרותו של קרלו אלברטו, ולעלייתו לשלטון של בנו, ויטוריו אמנואלה השני. נראה היה כי יומרתו של בית סבויה לאחד סביבו את איטליה כמונרכיה חוקתית, ספגה בנובארה מכה אנושה. ב-9 באוגוסט נחתמה הפסקת אש עם האוסטרים. הרפובליקות ברומא ובוונציה נותרו מבודדות.
נפוליון השלישי, ששימש כנשיא צרפת, היה בעברו חבר בקרבונארי, ונטיית לבו הייתה לטובת המהפכנים. אוסטריה סימלה עבור המהפכן את כל מה שהיה ישן ורקוב, ערש הריאקציה, המונרכיה ה"לגיטימית" והמחסום הגדול של סימון הגבולות באירופה על פי קווים לאומיים. האופוזיציה לנפוליאון משמאל הייתה ברובה אוהדת למטרת איחוד איטליה, בעוד שהימין השמרני והקתולי, שהיווה את אחד הבסיסים החשובים לשלטונו של נפוליאון, תמך בחיזוקו של האפיפיור. לשיקולים אלו הצטרף החשש שאם תקדים אוסטריה ותדכא את המרידות, יביא הדבר לחיזוקה באופן משמעותי, בעוד שאם יקדים נפוליאון ויסייע לאפיפיור, יביא הדבר לחיזוק צרפת על חשבון אוסטריה. בסופו של דבר הורה נפוליאון על משלוח חיילים צרפתים, בפיקודו של הגנרל ניקולא אודינו לדיכוי מרידת גריבלדי ומציני, והחזרת האפיפיור לכיסאו ברומא.
לאחר הצלחות ראשוניות, הדף אודינו את גריבלדי לתוככי העיר רומא, וצר על העיר. לאחר חודשיים של מצור, ב-29 ביוני 1849 נכנעו גריבלדי ואנשיו. גריבלדי נמלט לניו יורק ומציני למרסיי. באוגוסט הגיע סופה המר של הרפובליקה של ונציה, עם כניעתם של מאנין ואנשיו.
בסוף שנת 1849 נראה היה כי תנועת האיחוד באיטליה ספגה מהלומה ניצחת. השליטים השושלתיים שבו לכיסאותיהם, ופיוס התשיעי הפך מליברל ורפורמיסט לאחד מהנוקשים שבשליטי איטליה. אך בה בעת היה ברור כי מצב הפילוג הוא מלאכותי, נובע מאינטרסים זרים, כי רעיון האיחוד הכה שורשים בעם האיטלקי, וכי תומכי האיחוד ממתינים לשעת הכושר ההיסטורית בה יוכלו לנסות שוב להשיג מטרותיהם.
אנטואן גריזמן
אנטואן גְּרִיזמָּן (בצרפתית: Antoine Griezmann; נולד ב-21 במרץ 1991) הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדות החלוץ והקשר באתלטיקו מדריד, ובנבחרת צרפת.
גריזמן ייצג את מגוון הנבחרות הצעירות של צרפת, והוביל את צרפת לזכייה באליפות אירופה עד גיל 19 בשנת 2010. בשנת 2014 הופיע לראשונה במדי נבחרת צרפת הבוגרת, ושיחק במדיה במונדיאל 2014. ביורו 2016, צרפת, מארחת הטורניר, סיימה כסגנית, כאשר גריזמן זוכה בפרס השחקן המצטיין של הטורניר והיה למלך השערים. במונדיאל 2018 היה גריזמן שותף בכיר לזכייה בתואר, תוך כיבוש ארבעה שערים ובישול שניים, זכייה בכדור הארד ובחירה בו כשחקן המצטיין במשחק הגמר.
ראשית חייו
נולד במאקון שבחבל בורגון-פראנש-קונטה בצרפת למשפחה נוצרית-קתולית. אביו, אלן, ממוצא גרמני (ולכן שם המשפחה בגרמנית) היה חבר מועצת העיר. אמו, איזבל, ממוצא פורטוגזי, הייתה מנהלת משק הניקיון בבית חולים. סבו של גריזמן מצד אמו, אמארו לופס, היה כדורגלן ששיחק בקבוצת פאסוס די פריירה. אמארו וקרולינה לופס, סבו וסבתו של גריזמן, הגיעו לצרפת ב-1957 על מנת לעבוד בבנייה. אמארו נפטר כשנה לאחר לידתו של גריזמן. בילדותו בילה גריזמן לעיתים קרובות בפאסוס די פריירה, פורטוגל, במהלך חופשות החגים.
בגיל צעיר החל גריזמן לשחק בקבוצה המקומית מעיר הולדתו מאקון. גריזמן התקשה להתקבל לקבוצות צרפתיות בכירות, עד שב-2005 שותף במשחק ידידות בין קבוצת נערים של מונפלייה, במדיה נבחן, לפריז סן-ז'רמן. גריזמן צד את עיניהם של סקאוטים מריאל סוסיאדד הספרדית שהזמינה אותו להתאמן ולהיבחן בסן סבסטיאן. לאחר אישור הוריו של גריזמן בן ה-14 הוא חתם על חוזה-נוער בקבוצת הכדורגל הבסקית.
ריאל סוסיאדד
כאשר הגיע לריאל סוסיאדד, בגיל 14, סוכם יחד עם הוריו כי גריזמן ימשיך ללמוד במערכת החינוך הצרפתית. בכל בוקר היה גריזמן נוסע מעבר לגבול, ולומד בבית ספר בעיר באיון. בערב היה חוזר לסן סבסטיאן ומתאמן יחד עם סוסיאדד. לאחר ארבע שנים באקדמיית הנוער של סוסיאדד, שיחק לראשונה במדי הקבוצה הבוגרת במסגרת משחקי קדם עונת 2009/2010. בקמפיין זה כבש חמישה שערים בארבעה משחקים. עקב פציעת אמונל אגירצ'ה, החליט המאמן האורוגוואי מרטין לסרטה לתת הזדמנות לגריזמן ולשלב אותו בהרכב הקבוצה הראשונה (דבר שאינו נפוץ, שכן בדרך כלל שחקנים עוברים קודם כל בקבוצת המילואים).
ב-2 בספטמבר 2009 ערך גריזמן את הופעת הבכורה שלו במשחק תחרותי, כאשר נכנס כמחליף בדקה ה-77, בהפסד 0–2 לראיו ואיקאנו, במסגרת גביע המלך הספרדי. ארבעה ימים לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה שלו במסגרת הליגה הספרדית השנייה, כמחליף, בתיקו המאופס מול ריאל מורסיה. ב-27 בספטמבר פתח לראשונה בהרכב, וכבש את שער הבכורה שלו במדי הבוגרים של הבסקים, בניצחון 2–0 על וסקה. שבועיים לאחר מכן כבש גריזמן בניצחון 2–0 על סלמנקה. בנובמבר 2009 כבש בשני משחקי ליגה רצופים: בהפסד 1–5 להרקולס, ואת השער היחיד במשחק, בניצחון על רקראטיבו ולבה. בהמשך העונה היה גריזמן שחקן הרכב בסוסיאדד, וכבש שני שערי ליגה נוספים, בניצחונות על קדיס ועל נומנסיה. בסיום העונה העפילה סוסיאדד ללה ליגה, לאחר שסיימה כאלופת הליגה הספרדית השנייה. ב-8 באפריל 2010 חתם גריזמן בסוסיאדד על חוזה מקצועני ראשון, לחמש שנים. בחוזה נקבע סעיף שחרור של 30 מיליון אירו.
גריזמן ערך את הופעת הבכורה שלו בלה ליגה ב-29 באוגוסט 2010, במשחק פתיחת עונת 2010/2011, בו ניצחה סוסיאדד 1–0 את ויאריאל. לאחר המשחק תיאר גריזמן את הסיטואציה כ"הגשמת חלום ילדות". ב-18 בספטמבר בישל גריזמן את שער השוויון, שכבש ראול טאמודו, במשחק שהסתיים בהפסד 1–2 לריאל מדריד, כאשר את שער הניצחון כבש כריסטיאנו רונאלדו. ב-25 באוקטובר כבש גריזמן את שער הבכורה בלה ליגה, בניצחון 3–0 על דפורטיבו לה קורוניה. הוא חגג את השער כאשר נכנס לרכב הפרסומת בחונה בשולי המגרש. שבוע לאחר מכן כבש גריזמן את השער הראשון בניצחון 2–1 על מאלגה. בנובמבר 2010 כבש גריזמן את השער היחיד של קבוצתו, בהפסד 1–2 להרקולס. במשחק השני של קבוצתו בשנת 2011, כבש גריזמן בניצחון 4–0 על חטאפה. לאחר תשעה משחקים בהם לא כבש, הבקיע במרץ 2011, בהפסד 1–2 לראסינג סנטנדר.
לאחר שלא שיחק במשחק פתיחת עונת 2011/2012, כבש גריזמן שבועיים לאחר מכן, את שער השוויון, בתיקו 2–2 מול אלופת ספרד ברצלונה. בעונה שלאחר מכן כבש גריזמן עשרה שערים ב-32 משחקי ליגה. במשחק סגירת העונה כבש גריזמן את השער היחיד במשחק, בניצחון על דפורטיבו לה קורוניה, שהבטיח את העפלת סוסיאדד לפלייאוף ליגת האלופות, לראשונה מאז עונת 2003/2004. משחק זה גם חתם את ירידת הליגה של דפורטיבו.
ב-20 באוגוסט 2013 הבקיע גריזמן שער בחצי מספרת מול קבוצת ליון הצרפתית, אותה אהד בילדותו, במוקדמות ליגת האלופות. בסיכום שני המשחקים גברה סוסיאדד 4–0 על ליון, והעפילה לליגת האלופות. שער חשוב נוסף של גריזמן באותה עונה הגיע בינואר 2014, בניצחון 2–0 על אתלטיק בילבאו, בדרבי הבסקי שהתקיים באצטדיון אנואטה, במסגרת הלה ליגה. שער זה היה גם כן במספרת. ב-16 במרץ 2013 הבקיע שער בניצחון 4–1 על ריאל ואיאדוליד.
אתלטיקו מדריד
ב-26 ביולי 2014 סוכמה העברתו של גריזמן לאתלטיקו מדריד. הקבוצה מבירת ספרד שילמה תמורתו 30 מיליון אירו לסוסיאדד.
גריזמן ערך את הופעת הבכורה באתלטיקו במשחק הראשון של הסופר קאפ הספרדי, בתיקו 1–1 בדרבי של מדריד. ב-17 בספטמבר כבש את שער הבכורה במדי אתלטיקו, במסגרת שלב הבתים של ליגת האלופות, בהפסד 2–3 לאולימפיאקוס. ב-1 בנובמבר גריזמן כבש צמד בניצחון 4–2 על קורדובה. אלו היו שעריו הראשונים בליגה במדי אתלטיקו. ב-21 בדצמבר כבש את השלושער הראשון שלו במדי אתלטיקו, בניצחון הליגה 4–1 על אתלטיק בילבאו. אף על פי ששיחק רק שלושה משחקי ליגה מתוך חמישה של אתלטיקו בחודש ינואר 2015, נבחר גריזמן לשחקן המצטיין לחודש זה בלה ליגה.