cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מהפכת הציפורנים
לאחר המהפכה
קושטה גומש נאלץ לתמרן בין קצינים מהימין (בראשות הנשיא הקודם ספינולה), ובין הרדיקלים השמאלנים שיזמו את המהפכה. הפתרון שנמצא היה עריכת בחירות למועצה מכוננת, ללא כל סמכויות חקיקתיות, פרט לעריכת חוקה, כאשר השלטון בפועל הוחזק בידי קואליציה אד הוק של נציגים מהסיעות השונות שייצגו את הציבור הפורטוגזי. בתקופה שבין 1974 ל-1976 פעלו שש ממשלות זמניות מסוג זה ששיקפו, כל אחת בתורה, את יחסי הכוחות המשתנים תדירות. הממשל שלט באמצעות צווים שניתנו על ידי מועצת הקצינים בראשה עמד קושטה גומש, אשר זכה לכינוי "פקק השעם" בשל יכולתו "לצוף אל פני המים" לאחר כל משבר.
בשנת 1976 הוצגה לציבור החוקה החדשה ונערכו בחירות לנשיאות, בהן בחר קושטה גומש שלא להשתתף. החוקה ייצבה את המצב הפוליטי, והביאה לעולם את "הרפובליקה הפורטוגזית השלישית" (מאז 1910). החוקה נתנה למועצת המהפכה הצבאית תפקיד משמעותי של פיקוח על הממשלה האזרחית. אמנם השנים הראשונות של הממשל על פי החוקה החדשה היו סוערות, וממשלות קמו ונפלו (כאשר הממשלה האזרחית הראשונה הייתה ממשלת מיעוט סוציאליסטית), אך בשנת 1982 התייצב המצב באופן שאיפשר תיקונים מקיפים לחוקה וביטול תפקיד מועצת המהפכה הצבאית. בשנת 1986 נבחר הנשיא האזרחי הראשון זה למעלה משישים שנה, מריו סוארש, ובחירה זו נתנה את הגושפנקה להצטרפות פורטוגל למדינות הליברליות והדמוקרטיות של מערב אירופה.
תדמיתה של המהפכה כיום
כיום עשרים וחמישה באפריל, יום המהפכה, הוא אחד מהחגים העיקריים בפורטוגל. זהו יום של שמחה, למרות התמרמרות מסוימת בקרב חלק מחוגי הימין הקיצוני, הרואים בהתפתחויות שלאחר המהפכה משום אסון למדינה. מצד שני כמה ממנהיגי המהפכה סבורים שפורטוגל של היום סטתה מן האידיאלים השמאליים שבשמם התחוללה המהפכה.
לאחר המהפכה, שונה שמו של גשר סלזאר, אשר נבנה ב-1966 ועובר מעל נהר הטז'ו בליסבון, לגשר 25 דה אבריל לציון יום מהפכת הציפורנים.
ויקטוריה דה לוס אנחלס
ויקטוריה דה לוס אנחלס או ויקטוריה דלס אנז'לס (בספרדית: Victoria de los Ángeles; בקטלאנית: Victòria dels Àngels; 1 בנובמבר 1923 - 15 בינואר 2005) הייתה זמרת סופרן קטלאנית מפורסמת, שהקריירה שלה החלה בשנות ה-40' המוקדמות ונמשכה עד אמצע שנות ה-70. בתחילה הייתה זמרת אופרה אך נטתה יותר ויותר לכיוון לידר בשנותיה המאוחרות, בעיקר שירים בספרדית ובצרפתית.
ביוגרפיה
דה לוס אנחלס נולדה כ-Victoria de los Ángeles López García למשפחה ענייה בברצלונה. אביה, Bernardo López Gómez, יליד אנדלוסיה שימש כשרת באוניברסיטת ברצלונה ואמה, Victoria García, הייתה ילידת קסטיליה ולאון.
למדה בקונסרבטוריון של ברצלונה וסיימה את לימודיה תוך שלוש שנים בסך הכל, בשנת 1941, כשהייתה בת 18. אותה שנה הופיע לראשונה באופרה בתפקיד מימי ב-Liceu, הוא תיאטרון האופרה של ברצלונה, אולם אחר כך שבה ללימודי המוזיקה.
בשנת 1945 חזרה לוס אנחלס לתיאטרון ליסאו לביצוע הבכורה המקצועי שלה בתפקיד הרוזנת בנישואי פיגארו בברצלונה. אחרי שזכתה בפרס ראשון בתחרות הבינלאומית בז'נבה בשנת 1947, שרה ב"החיים הקצרים" של פאיה עם תזמורת BBC בלונדון, בשנת 1948.
בשנת 1949 הופיעה לראשונה באופרה של פריז בתפקיד מרגריט ב"פאוסט" של גונו. בשנת 1950 הופיעה בפעם הראשונה בפסטיבל זלצבורג ובבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בתפקיד מימי ב"לה בוהם" של פוצ'יני, ושם המשיכה להופיע בקביעות עד 1961. כמו כן שרה בלה סקאלה מ-1950 עד 1956.
באוקטובר 1950 הופיעה דה לוס אנחלס הופעה ראשונה ביבשת אמריקה, ברסיטל בקרנגי הול. בחודש מרץ שאחריו שרה בפעם הראשונה במטרופוליטן אופרה בניו יורק בתפקיד מרגריט ושרה עם הלהקה עד 1961. בין 1952 ו-1980 היו לה הופעות חוזרות ומוערכות מאוד בתיאטרו קולון של בואנוס איירס. בשנת 1957 שרה באופרה של וינה.
אחרי הופעתה הראשונה בפסטיבל ביירוית בתפקיד אליזבת ב"טאנהויזר" של וגנר, בשנת 1961, דה לוס אנחלס הקדישה את זמנה בראש ובראשונה לקריירה קונצרטנטית. עם זאת, המשיכה מזמן לזמן להופיע באחד מתפקידיה האהובים, כרמן, במשך עשרים השנים הבאות.
אף כי כרמן נמצאה במנעד נוח לשירתה (ייתכן שהייתה מצו-סופרן מטבעה), בכל זאת שרה את תפקידי הסופרן הגדולים. יחד עם מונסראט קאבאייה, הייתה נאמנה תמיד לשירת הבל-קאנטו. דה לוס אנחלס הופיעה בקביעות ברסיטלים של זמרה עם הזמרים אליזבט שוורצקופף ודיטריך פישר-דיסקאו והפסנתרנים ג'רלד מור וג'פרי פארסונס.
בין תפקידיה האופראיים המוכרים ביותר היו דונה אנה בדון ג'ובאני ורוזינה ב"נישואי פיגרו" של מוצרט, מאנון ב" מנון " של מאסנה ב"פליאס ומליסנד" של דביסי.
ויקטוריה דה לוס אנחלס מתה בשנת 2005 בברצלונה, בגיל 81. הקרובים אליה אמרו, שקולה שמר על יופיו עד הסוף.
דה לוס אנחלס נישאה לאנריקה מאגריניה בשנת 1948 וילדה שני בנים, שאחד מהם האריך ימים אחריה.
נגמ"ש מרכבה
נגמ"ש מרכבה (נמ"ר) הוא נגמ"ש כבד המבוסס על תובת טנק ה"מרכבה" הישראלי, עליה מורכבות מערכות ייעודיות לפי הצורך. הנמ"ר שפותח ומיוצר על ידי מנהלת המרכבה והרק"ם (מנת"ק), תוכנן מלכתחילה ככלי רכב קרבי משוריין לחיל הרגלים וחיל ההנדסה הקרבית, שמצטיין בתכונות של מיגון ועבירות, והוא החלוץ במשפחה של כלי רק"ם כבדים, המתוכננים לשמש את חטיבות צה"ל בשדה הקרב המשולב. כלים אלה כוללים נגמ"ש, נמ"ר הנדסי, נמ"רבולנס, נמ"ר פיקוד ובעתיד גם נגמ"ש לחימה. כמו כן, הוא יכול לשמש ככלי מסייע ליחידות שריון בהובלת תחמושת ואספקה ביחד עם הטנקים. הנמ"ר נכנס לשירות בצבא ההגנה לישראל בסוף 2008 ובעקבות הצלחתו במבצע צוק איתן הוחלט להגביר את ההצטיידות בנמ"רים עם "מעיל רוח".
רקע
הצורך של צה"ל בנגמ"ש עם מיגון כבד התעורר כבר במהלך הלחימה ברצועת הביטחון בדרום לבנון בשנות ה-80 של המאה ה-20 — הנגמ"שים מדגם M-113, אשר שימשו באותה עת את כוחות החי"ר, היו בעלי שריון דק וחלש יחסית, שסיפק הגנה כנגד קליעי נשק קל ורסיסי פגזים, אך לא נתן מענה כנגד איומים מתקדמים יותר דוגמת טילי נ"ט או מטעני גחון.
הצורך המבצעי הדחוף הביא למספר פיתוחים המבוססים על הסבה של תובות טנקים מתיישנים לנגמ"שים כבדים. ההסבות כללו מספר שיפורים כמו החלפת מערכת ההנעה, המזקו"ם ושיפור המיגון. דוגמאות לפיתוחים כאלה הם אכזרית — המבוססת על טנקי T-54/55 ("טירן") שנלקחו שלל — ונגמשו"ט, נגמחו"ן, נקפדון, פומ"ה ודומיהם — המבוססים על טנקי צנטוריון ("שוט").
כלים אלה לא היו אידיאליים מבחינת המענה שסיפקו מכמה סיבות, ובהן:
תהליך הפרויקט
בשל הסיבות שהוזכרו לעיל, הוחלט במהלך שנות ה-90 לתכנן נגמ"ש לחימה ייעודי על-בסיס תובת טנק מרכבה סימן 1. גם בפרויקט זה דובר בתחילה על הסבת טנקים מתיישנים שיצאו משירות, אולם במקרה זה הטנק ענה על הצרכים מנגמ"ש לחימה: מנוע המרכבה ממוקם מלפנים, כך שבהתאמות מסוימות תוכל כיתת חי"ר שלמה להיכנס לתוכו וכן תוכנן פתח כניסה אחורי ממוגן.
בהובלת הגופים במשרד הביטחון האחראים על תיאום וניהול הפיתוח של טנקי המרכבה מראשית הפרויקט בסוף שנות ה-70, נבנו שני דגמי אבטיפוס: נמר"ה בתצורת רק"ם חילוץ, לשימוש החוליה הטכנית הפלוגתית (חט"פ), ונמ"ר בתצורת נגמ"ש/נגמ"ש לחימה. אבות הטיפוס התבססו על תובות של טנקי מרכבה סימן 1, מתוך כוונה לייצר נמ"רים בעיקר על בסיס הסבה של טנקים אלו, אשר עמדו בפני הוצאה משירות.
הפרויקט הוקפא על ידי הרמטכ"ל אהוד ברק מסיבות תקציביות, אולם בעקבות "אסון הנגמ"שים" ב-2004 ומלחמת לבנון השנייה ב-2006 הוחלט על בדיקה-מחדש של הפתרון לנגמ"ש הלחימה העתידי של כוחות החי"ר. נבדקו חלופות לנגמ"ש המרכבה, כמו הנגמ"ש האופני האמריקאי סטרייקר, אולם בשל המיגון העדיף בבירור של הנמ"ר וכן משיקולים כלכליים ולוגיסטיים (ייצור "כחול לבן" המבוסס על פס-הייצור של טנקי המרכבה), הוחלט בסופו של דבר כי נגמ"ש המרכבה הוא נגמ"ש הלחימה שבו יצטייד צה"ל. בשלב זה נקבע כי נגמ"ש המרכבה יתוכנן על-בסיס התובה של מרכבה סימן 4 (ולא מרכבה סימן 1, על-בסיסה נבנו אבות-הטיפוס) לצורך אחידות מבצעית ולוגיסטית, ולכן נקבע כי השם "נמר"ה" יציין את נגמ"שי המרכבה המבוססים על טנק מרכבה סימנים 1, 2 ו-3 (על כל גרסאותיהם), ו"נמ"ר" יציין את אלו המבוססים על טנק מרכבה סימן 4.
הצטיידות בישראל
בספטמבר 2007 במסגרת תוכנית ההצטיידות הרב-שנתית של צה"ל "תפן 2007", החליטו הרמטכ"ל רב-אלוף גבי אשכנזי ושר הביטחון אהוד ברק, במסגרת הצטיידות כוללת של מטוסי F-35 וספינות חדשות, על חיזוק של צבא היבשה באמצעות רכישתם של מאות נגמ"שי מרכבה. על פי עיתון הארץ צה"ל הזמין כ-130 נגמ"שי נמ"ר במחיר של כ-3 מיליון דולר לכלי, ותכנן להזמין עוד כ-800 במטרה להחליף את צי הנגמ"שים המתיישן שלו. בתחילה ביקש הרמטכ"ל אשכנזי להצטייד ב-600 כלים, אך לבסוף הוסכם לייצר 500 כלים.
חודשים ספורים אחר כך החלה חטיבת גולני להצטייד בו. עוד לפני כן החל הנמ"ר בשורת ניסויים מבצעיים, ודווח על מספר תרגילים גדודיים וחטיבתיים בהם התאמנו לוחמי גבעתי וגולני בלחימה באמצעותו. השימוש המבצעי הראשון בנמ"ר התבצע ברצועת עזה בשעות האחרונות של מבצע עופרת יצוקה, בפיקודו של מפקד חטיבת גולני.
בפברואר 2010 הוחלט במערכת הביטחון כי חטיבת המילואים כרמלי, היא שתקלוט את ה"נמרים" לאחר שתושלם הסבת חטיבת גולני להפעלתם. בנוסף, הוחלט כי מערכת "חץ דורבן", המסוגלת להדוף איומים קינטיים (תחמושת טנקים), המאופיינים במהירות מעוף גבוהה ומהווים איום משמעותי לרק"ם, תותקן על גבי הנמ"רים בעוד כשנה, החלטה שבסוף לא יצאה לפועל.
בפברואר 2011 אושרה בוועדת שרים בראשות ראש הממשלה, בנימין נתניהו, ושר הביטחון, אהוד ברק, תוכנית משרד הביטחון להצטיידות בנגמ"שי נמר בעלות של 10 מיליארד ש"ח בעשור הנוכחי. ברק טען כי "החלטת ועדת השרים מהווה חיזוק נוסף לכך שהכוח היבשתי המשוריין קריטי כדי להתמודד עם עימותים עתידיים, ומהווה מכפיל כוח ליכולותיו של צה"ל בתחומי לוחמת היבשה". הגידול בתקציבי הרק"מ התאפשר גם הודות לשילוב כספי סיוע אמריקאי בתוכנית. לעומתם שר האוצר דאז יובל שטייניץ התנגד לפרויקט וסבר כי מדובר בתפיסה מיושנת וכי "בעידן של מערכות הגנה אלקטרוניות ומערכות השמדה אוטומטיות, ללכת אחורה לכיוון של שריון כבד נראה כטעות פטאלית". לתפיסתו היה שותף גם השר לעניינים אסטרטגיים דאז משה יעלון. ביולי 2011 פורסם בבמחנה כי גדוד 51 של גולני החל גם הוא להצטייד בנמ"ר, לאחר שגדודים 12 ו-13 של גולני סיימו להצטייד בנגמ"ש.
בסוף ינואר 2012 משרד הביטחון הקפיא את ההזמנות למרכבה ולנמ"ר, לאחר שהושמעה ביקורת על תהליך ההצטיידות הנרחב מצד שרים, קצינים בכירים וחברי כנסת. האלוף במיל' יפתח רון טל, לשעבר מפקד זרוע היבשה, אף כינה את הנמ"ר "אוטובוס שעולה 5 מיליון דולר", ואמר שהיה צריך לתכנן את הכלי הזה לגמרי אחרת.
בינואר 2014 פורסם כי תוכנית הקיצוץ בתקציב של צה"ל עלולה לפגוע בהליך ייצור נגמ"ש ה"נמר" בארצות הברית על ידי חברת ג'נרל דיינמיקס. במקום ייצור של 386 יחידות בשמונה שנים לפי ההסכם המקורי, מקורות בחברה חוששים כי בסופו של דבר יהיה תקציב רק לחצי מהכמות. בינואר 2014 פורסם כי צה"ל מתכוון לקצץ את הפרויקט ובמקום לרכוש 386 נגמ"שי נמ"ר כפי שהתחייב בחוזה המקורי מחברת ג'נרל דיינמיקס, יירכשו רק 170 נמ"רים שיסופקו עד שנת 2017. עקב קיצוץ הפרויקט ישלם משרד הביטחון הישראלי לחברת ג'נרל דיינמיקס קנס כספי המגיע לכ-40 מיליון דולר.
בסוף אוגוסט 2014 בעקבות לקחי מבצע צוק איתן הוחלט במערכת הביטחון על "היערכות לייצור מוגבר ומואץ ככל הניתן של נגמ״שים ממוגנים ומערכות הגנה אקטיבית בכמות שתוכננה במקור". באפריל 2015 הודיע שר הביטחון משה בוגי יעלון על הצטיידות 267 נמרים בעלות כוללת של 2.5 מיליארד שקלים. ב-5 במאי 2015 אושררה ותוקצבה בממשלה הצטיידות מוגברת בנגמ"שי הנמ"ר.
בשל מגבלות תקציביות ומחירו הגבוה של הנמ"ר, החלו בצה"ל לחפש פתרונות נוספים, וזולים יותר, לצי הנגמ"שים המיושן של יחידות השדה. אחד הפתרונות היה פיתוח נגמ"ש אופני קל וזול יותר עם מערכת הגנה אקטיבית, דבר שהוליד את הנגמ"ש "איתן". פתרון נוסף הותווה במסגרת התוכנית הרב-שנתית גדעון 2015 שבה החל חיל החימוש בהסבת טנקי מרכבה סימן 2 שיצאו משירות לנגמ"שים כבדים. ייעודם העיקרי של נגמ"שים אלו יהיה חדר פיקוד ותקשורת קדמי הנע בקצב היחידות המסתערות, ובעתיד גם פינוי פצועים. כלים אלה נקראים אופק. יש להדגיש שנגמ"שי ה"אופק" אינם נגמ"שי נמ"ר או גרסה שלהם אלא כלי רכב קרבי משוריין על בסיס תובת מרכבה סימן 2 בדגמים הראשונים וסימן 3 בייצור הסדרתי. בשנת 2021 נחשף כלי נוסף בשם פר"ג, קיצור של "פלטפורמת רק"מ גנרי", המשמש כרכב אחזקה ותיקונים קל יותר מהנמ"רה. הפר"ג מצויד במנוף מתקפל עם כושר הרמה של כמה מאות ק"ג, ומכיל כמות גדולה של חלקי חילוף וכלי עבודה המאוחסנים בתא פנימי מרווח. בניגוד לנמר, האופק והפר"ג אינם ניחנים בעיצוב נאה ומודרני והם ממשיכים את קו המחשבה של הנגמ"שים הכבדים הישנים: פתרון מעשי ויעיל בעלות מינימלית.
ב-2016 השלימה ישראל פיתוח וייצור של אב-טיפוס של נמ"ר עם מערכת הגנה אקטיבית "מעיל רוח". כעת כל נמ"ר היוצא מפס הייצור מצויד ב"מעיל רוח".
בסוף 2016 החל חיל ההנדסה הקרבית להצטייד בדגמים של נמ"ר הנדסי עם "מעיל רוח". באוגוסט 2017 גדוד הנדסה 603 בחטיבה 7 הצטייד בנמ"ר הנדסי. חלק מהנגמ"שים האלו ישאו כפות לעבודות עפר, חלק גשרים וחלק אמצעי פריצה וסער.
ביולי 2017 הציג מנת"ק אב-טיפוס של הנמ"ר בתצורת נגמ"ש לחימה. דגם זה נושא צריח בלתי-מאויש חמוש בתותח אוטומטי 30 מ"מ, מקלע מקביל ומערכת הגנה אקטיבית לטנקים "מעיל רוח".
בתחילת 2019 החלה חטיבת גבעתי להצטייד בנמ"ר עם "מעיל רוח", והיא תהיה החטיבה הסדירה השנייה (אחרי חטיבת גולני) שמצטיידת בנמ"ר. במרץ 2021 הושלמה הצטיידות הגדודים בנמ"ר.
בשנת 2021 עבר גדוד 601 של חיל ההנדסה הקרבית הסבה מפומ"ה לנמ"ר הנדסי.
בשנת 2023 נכנס לשירות בצה"ל נמ"ר סימן 2, דגם משופר של הנמ"ר עם מנוע חזק יותר (1500 כ"ס). הנמ"ר סימן 2 נקלט תחילה בחטיבת ביסלמ"ח ולאחר מכן בחטיבת גולני.
ייצוא
בשנת 2012 נשלח נמ"ר ישראלי לארצות הברית על מנת שמשרד ההגנה האמריקאי והצבא האמריקאי יבחנו אותו במסגרת תוכנית GCV Infantry Fighting Vehicle שמטרתה לבחור רכב קרבי משוריין (פיתוח חדש או פיתוח שכבר קיים) שישמש כנגמ"ש הלחימה העיקרי העתידי של צבא ארצות הברית. הנמ"ר נבדק לצד 4 נגמ"שים נוספים ממדינות שונות, לבסוף הוחלט כי אף אחד מהנגמ"שים הללו אינו עומד בדרישות התוכנית וכי ההתאמות הנדרשות לכלים אלו הן בהיקף גדול מידי.
אזרבייג'ן ניהלה מגעים עם ישראל אודות האפשרות לרכישת הנמר.
ישראל הציעה בעבר את הנמ"ר לקולומביה.
יעוד הנגמ"ש
התפיסה של מפתחי הנגמ"ש היא שייעודו להיות יותר נגמ"ש תובלה ופחות נגמ"ש לחימה. כך שלוחמי החי"ר מובלים מאובטחים בשטח רווי איומים (פצמ"רים, ארטילריה ופגזים, מטעני גחון ומטעני צד, רקטות וטילי נ"ט, ירי מקלעים וצלפים), במקביל או ליד כוחות השריון, ופורקים רעננים סמוך ליעד הלחימה, שם הם מבצעים את משימתם ולוחמים רגלית, תוך הגברת שרידותם וצמצום הסיכון לפגיעה בהם באופן מקסימלי. אלו סוברים כי לצורך לחימה תוך כדי תנועה, מספיק מקלע כבד M2 בראונינג בקליבר 0.5 שטווחו האפקטיבי הוא 2 ק"מ, ומקלע מאג שטווחו האפקטיבי הוא 1.2 ק"מ. לאחר שהלוחמים פורקים, הנגמ"ש עדיין יכול לשמש כאמצעי לחימה לרתק או הסתערות על יעדים, תוך ניצול חסינותו, ובכך להעצים את כוח הצוות כולו.
אלו שמצדדים בתפיסה זו, חושבים כי מיותר לצייד נגמ"ש בתותח אוטומטי בינוני (שיצמצם את מספר לוחמים), כאשר הוא נלחם לצד טנקי מרכבה שיש להם כבר תותח מסיבי, או לצייד אותו במערכות טילים מתוחכמות, שיסרבלו את השימוש בו ויצריכו לימוד מקצועות נוספים, שיאריכו את זמן ההכשרה, ויעמיסו עומס מקצועי נוסף על לוחמי החי"ר. נראה שהניסיון להפוך את הלוחמים בבטנו ללוחמים מעל הנגמ"ש באמצעות סיפון נפתח כמו בנגמ"ש ה-M-113 האמריקני, או באמצעות חרכי ירי כמו בנגמ"ש ה-BMP-1 הרוסי, יגרום לפגיעה בשלמות המיגון של הנגמ"ש, שעלולה להיות קריטית לחיי הלוחמים, כאשר התועלת בלחימה בנשק אישי לא מדויק מעל נגמ"ש בתנועה מוטלת בספק, ומסכנת את חיי הלוחמים שחשופים אפילו לירי נק"ל.
יש הטוענים כי היה צריך לעצב את הנגמ"ש אחרת, כך שגם החיילים שבבטנו יוכלו להשתתף בלחימה מתוכו. ויש הטוענים כי צריך היה לחזק את כוח האש של הנגמ"ש באופנים שונים, כמו למשל החלפת המקלע הכבד בתותח קל, או הוספת מרגמה, מקלעים ואף טילים. נוספים על גבי הסיפון. מבקרים אלה כינו בעבר את הנמ"ר "מונית לחיילים" ו"אוטובוס שעולה 5 מיליון דולר". בעקבות הטענות ולקחי מבצע "צוק איתן" פותח במנת"ק צריחון חיצוני ורסטילי עם תותח 30 מ"מ, מרגמה 60 מ"מ, ומיגון מעיל רוח, שיהיה אפשר להרכיבו על נגמ"שי נמ"ר ואית"ן קיימים.
טענה נוספת שעלתה היא שהנגמ"ש גדול מאוד, ויש לו צללית גבוהה, כך שניתן לפגוע בו מרחוק ביתר קלות באמצעות ירי של טנקים.
מנגד, יש לזכור שהנמ"ר הוא נכון להיום הנגמ"ש הכבד והממוגן ביותר בעולם. הוא מצויד במיגון פסיבי וריאקטיבי ברמה של מיגון טנק, ולכך מתווסף המיגון האקטיבי. נכון לאמצע שנת 2021 ולמרות שהוא נמצא בשימוש מבצעי קרוב ל-15 שנה, לא אבד אפילו נגמ"ש נמר אחד בלחימה או בתאונה.
תכונות
בנמ"ר חלל פנימי גדול והוא מיועד לשאת 11 חיילים: 3 אנשי צוות + 8 לוחמים ועוד שתי אלונקות. הנמ"ר חמוש במקלע מאג במדף המפקד וכן בעמדת "קטלנית" — עליה מורכב מקלע כבד (M2 בראונינג בקליבר 0.5 אינץ') או מקלע רימונים (סאקו דיפנס Mk-19 בקליבר 40 מ"מ, בפיתוח) או מקלע בינוני מסוג מאג — המתופעלת מתוך הכלי על ידי מערכת תצפית טלוויזיונית, ליום ולילה, המאפשרת זיהוי ופגיעה מדויקים במטרות רחוקות כאשר הקטלנית מופעלת מבפנים. כמו כן נבחנת האפשרות שבנמ"ר יותקן תותח אוטומטי בקוטר 30 מ"מ. ואף הוצגו על ידי מנת"ק באמצע 2017 אבות טיפוס עם "צריחון" (צריח בינוני) נשלט מרחוק בעל תותח 30 מ"מ. התקנתו תקנה לכלי יכולות חדשות, כגון פריצת מבנים ויכולת לכוון ירי לגובה בזווית חדה מאוד, ובכך תאפשר לכוחות החי"ר לפעול בעצמאות רבה יותר מול איומי חי"ר, מבלי להיעזר בטנקים.
בחלל הנגמ"ש בצמוד לדפנות מורכבים שמונה מושבים מרווחים ומצופים ספוג, 4 בכל צד. המושבים יכולים להתקפל כדי לפנות מקום לציוד במידת הצורך.
מדף המפקד הוא מסוג "קונכייה" — צריח תצפית פסיבי עם חלונות מזכוכית משוריינת המאפשר תצפית מסביב לכלי תוך הגנה מפני ירי. כמו טנקי המרכבה, גם הנמ"ר חמוש במרגמה בקוטר 60 מ"מ ומצויד במדוכות עשן למיסוך עשן, ובמערכת גילוי וכיבוי אש מתקדמת.
הכלי מצויד גם במערכת מיזוג אוויר, מערכת הגנת אב"כ ומתקן למי-שתייה לרווחת הלוחמים השוהים בו. כמו כן, מותקנות בו מערכות שליטה ובקרה ו-מערכת ניהול קרב אשר מופעלות על ידי 3 מסכים ו-8 מצלמות המאפשרות תצפית היקפית סביב הכלי. יתרונו הגדול של הנגמ"ש על-פני הנגמ"שים המבוססים על תובת ה"שוט" הוא הדלת האחורית המאפשרת פריקה נוחה ובטוחה מהכלי. ממדי הדלת עוצבו במחשבה תחילה כדי לאפשר העמסה ופריקה מהירים של אלונקה עם פצוע.
ב-2009 אישר סגן הרמטכ"ל דן הראל התקנת מערכת הגנה אקטיבית "חץ דורבן" מתוצרת תע"ש על נגמ"שי נמר. החלטה זו לא יושמה, וכך גם החלטת מנכ"ל משרד הביטחון אודי שני מפברואר 2011 על מערכת הגנה אקטיבית שתפותח במשולב על ידי תע"ש ורפאל, מפתחת מעיל רוח.
ביולי 2011 פורסם בבמחנה כי בקרוב יצוידו הכלים במד טווח לייזר שיורכב על גבי עמדת הנשק הקטלנית ובמערכת משואה 600 ובכך הנמ"ר מטמיע בתוכו את מיזם צי"ד (צבא יבשה דיגיטלי). החלטה זו יושמה.
במשולש הביצועים של הנגמ"ש הועדפו המיגון, והניידות על פני כוח האש שלו. תפיסה שיש כאלו המבקרים אותה, וטוענים כי יש לחזק את עוצמת האש שלו באמצעות תותח בקליבר קטן או אף טילים, על חשבון המיגון.
בתחילת 2016, הוצג הדגם הראשון של הנגמ"ש עם מערכת הגנה אקטיבית לטנקים "מעיל רוח". ביולי 2017 חשף צה"ל אב טיפוס של נמ"ר שמותקן עליו צריחון לא מאויש עם תותח 30 מ"מ, ומערכת הגנה אקטיבית.
תצורות נמ"ר סימן 1
נגמ"ש המרכבה פותח במספר גרסאות ייעודיות, לשימושים שונים. להלן רשימת הדגמים והתצורות על בסיס נמ"ר סימן 1:
נמ"ר סימן 2
בשנת 2023 הושק נמ"ר סימן 2 - דגם משופר של הנמ"ר. השיפורים כוללים שדרוג מנוע למנוע דיזל MTU בעל 1500 כ"ס (דבר שמגדיל את המהירות המרבית של הכלי), מיגון משופר, מצלמות היקפיות מסביב לכלי להגברת מודעות סביבתית, מערכות שליטה ובקרה נוחות יותר (כולל מסכי מגע), ממשק נהיגה נוח יותר ושיפור מתלים המעניק נסיעה נוחה ושקטה יותר עם פחות טלטולים וזעזועים.
משתמשים
ישראל:
פעילות מבצעית
בינואר 2010 החלו נגמ"שי נמ"ר של גדוד 13 של חטיבת גולני להיכנס לפעילות בט"ש סביב ציר הוברס המקיף את רצועת עזה, כאשר גם בגדוד 12 של החטיבה תתחיל הפעילות בתחילת 2011.
במהלך מבצע צוק איתן נפגע נגמ"ש צה"ל מסוג M-113 מרקטת RPG-29 וכתוצאה מכך נהרגו 7 חיילי צה"ל, לעומת זאת בשלושה מקרים לפחות נגמ"שי נמ"ר הצילו את חיי הלוחמים. במקרה אחד נגמ"ש נמ"ר ספג מספר פגיעות מרקטות RPG, שלא גרמו לנזק. במקרה אחר הופעל מטען חבלה במשקל שבין חצי טון לטון חומר נפץ ומוטט בית על הנגמ"ש. גם במקרה זה לא אירע דבר לנגמ"ש ולחיילים, שהמשיכו במשימתם. במקרה שלישי נורה נגד הנגמ"ש טיל נ"ט (כנראה מסוג קורנט), במקרה זה הנגמ"ש הושבת אך הטיל לא חדר וחיי החיילים ניצלו.
אירועים אלו הגבירו את השיח סביב הצורך בנגמ"ש הנמ"ר. במסגרת מבצע "צוק איתן" הנמ"ר לא שימש להובלת כוחות בלבד, ונעשה בו שימוש לנגוח קירות חיצוניים של בתים שמהם ירו מחבלים, ואף לחדור איתו לתוך הבתים עצמם. בנוסף, בשל המיגון הכבד שלו, הכוחות שנלחמו בו יכלו לקבל סיוע ארטילרי בטווח קרוב של כ-200 מטרים, תוך צמצום מרחקי הביטחון.
Ach Gott, wie manches Herzeleid, רי"ב 3
Ach Gott, wie manches Herzeleid (גרמנית: "הו אלוהים, מה רב כאב הלב"), רי"ב 3, היא קנטטה דתית שהולחנה על ידי יוהאן סבסטיאן באך לכבוד יום ראשון השני שלאחר חג ההתגלות ובוצעה לראשונה ב-14 בינואר 1725, בלייפציג.
היסטוריה
הקנטטה הולחנה בהתבסס על מזמור אשר חובר על ידי מרטין מולר בשנת 1587 כפרפרזה על מזמור לטיני שמיוחס לברנאר מקלרבו ועוסק בישו כמנחם ועוזר בעת מצוקה. אותו המנון משמש גם כבסיס לרי"ב 58.
מבנה הקנטטה
הקנטטה הולחנה לשלושה קולות מובילים (סופרן, אלט, טנור ובס), מקהלה בת 4 קולות, 4 קרן, טרומבון, 2 אבובים, 2 כינורות, ויולה ובאסו קונטינואו.
המרכז לספרי יידיש
המרכז לספרי יידיש (שפעם נקרא המרכז הלאומי לספרי יידיש - באנגלית: Yiddish Book Center) באמהרסט שבמסצ'וסטס, בארצות הברית, הוא מוסד תרבותי המוקדש לשימור של ספרים ופריטי מולטימדיה ביידיש. המרכז, המהווה חלק מאיגוד המוזיאונים "Museums10", הוא ארגון ללא כוונת רווח הפועל בתוך הקמפוס של קולג' המפשייר, ופעילויותיו ממומנות על ידי מנויים ומענקים.
ההקמה
המרכז הוקם בשנת 1980 על ידי אהרון לנסקי. לנסקי היה סטודנט בן 23 כאשר הוא לקח חופשה מלימודיו באוניברסיטת מקגיל ופרסם מודעה שבה קרא לציבור לשלוח אליו ספרים ביידיש שבעליהם מתכוונים לזרוק או שאינם מעוניינים בהם. באותו זמן העריכו חוקרים כי קיימים כ-70,000 ספרים ביידיש הניתנים לאיסוף ושימור. מאז אסף המרכז כמיליון ספרי יידיש, כאשר מאות ספרים נוספים ממשיכים להגיע מדי שבוע.
עם תחילת הפעילות נתקל לנסקי בסירוב מצד ארגונים יהודיים מרכזיים לסייע לו במימון, בטענה כי היידיש היא שפה מתה. בשנת 1997 פתח המרכז מטה קבוע ומרכז למבקרים בסמוך לקמפוס של קולג' המפשייר במסצ'וסטס, שבו מוצגות תערוכות על ההיסטוריה של הספרות ותרבות היידיש, חנות ספרים, תיאטרון, גינת סופרי יידיש, ו'ערמות' פתוחות של ספרי יידיש. המרכז מציע תוכנית התמחות קיץ ולימוד שפת היידיש לסטודנטים במכללה.
האוסף
בספריית המרכז אצורים למעלה ממיליון ספרים שתרמו יחידים מהאוספים הפרטיים שלהם ברחבי העולם. עם זאת, רוב הספרים הם עותקים כפולים, ומספר הכותרים הבודדים פחות בהרבה (כ-15,000-20,000). לכן בעוד שהמרכז מגדיר את עצמו כמוסד המחזיק באוסף הגדול ביותר בעולם של ספרי יידיש, ספריית המרכז כוללת פחות כותרים בודדים מאוספי ספרות יידיש בולטים כמו הספרייה הלאומית של ישראל או ספריית וויידנר באוניברסיטת הרווארד.
עותקים של ספרי המרכז שימשו לחיזוק אוספי ספרות יידית בלמעלה מ-450 ספריות, בהן הספריות של אוניברסיטאות הרווארד וייל, ספריית הקונגרס, הספרייה הבריטית, האוניברסיטה העברית בירושלים ואחרים. עותקים כפולים של המרכז מוצעים למכירה לפי דרישה עבור 48$ לספר.
מיזם הדיגיטציה
בשנת 1998 השיק המרכז את פרויקט "הספרייה הדיגיטלית של סטיבן ספילברג" לשם סריקה של יצירות רבות באוסף, לאחר שקיבל מענק של 5 מיליון דולר מטעם קרן חסידי אומות העולם. במסגרת מיזם זה נסרקו עד כה (2022) כ-12,300 כותרים, הזמינים להורדה בחינם מארכיון האינטרנט. מאגר הסריקות כולל כתבים המוגנים בזכויות יוצרים, ככל הנראה בהסכמת המו"לים. פרויקט הסריקה כולל גם את אוסף שטיינר, שבו כ-700 ספרי "יזכור", ספרי זיכרון שנכתבו על ידי ניצולים על אודות הקהילות היהודיות במזרח אירופה שנחרבו בשואה – ספרים שזמינותם הייתה מאוד מוגבלת קודם לכן. במסגרת שיתוף פעולה בין הספרייה הלאומית והמרכז יש בקיטלוגי הספרייה קישורים לספרים הסרוקים, כך שניתן להגיע לסריקות ישירות מהקטלוג.
החל מ-2020 נוספה אפשרות חיפוש זיהוי תווים אופטי (OCR) בתוך תוכן הספרים, ונכון ל-2022 ישנה אפשרות לחפש בצורה זו בכ-12,300 ספרים.
ZDNet
ZDNet הוא אתר חדשות השייך לחברת המדיה האמריקאית Red Ventures ומנוהל בידיה. האתר נוסד באפריל 1991 כפורטל לענייני טכנולוגיה של חברת הרשת והמדיה האמריקאית Ziff Davis ועם הזמן התמקד בתוכנה ארגונית.
בסוף 1998 היה ZDNet אתר הטכנולוגיה המוביל ברשת האינטרנט. הוא הוביל על יריבו העסקי – אתר המדיה האמריקאי CNET – בהפרש של 26 אחוזים, והיה האתר ה־13 ברשימת האתרים הפופולריים עם 8.4 מיליון משתמשים – 13.4% ממשתמשי הרשת באותה תקופה. בסוף 1999 הוא הגיע ל־9 מיליון משתמשים. באותה תקופה, השיק אתר הפרסום המתחרה CNET קמפיין פרסום בעלות של 100 מיליון דולר, ובתגובה השיק ZDNet קמפיין בעלות של 25 מיליון דולר.
ב־19 ביולי 2000 הודיעה CNET על רכישת ZDNET בעלות של 1.6 מיליארד דולר. בניגוד להערכות מוקדמות, התברר שמוצרי החברות אינם כה חופפים, ושקהל היעד שלהם היה חופף ב־25% בלבד. ב־2003 השיקה CNET את האתר באופן מחודש תחת תאגיד CNET. ב 2008 נקנתה CNET על ידי CBS Corporation בכ־1.8 מיליארד דולר והאתר עוצב מחדש ב 2010 כדי לתת דגש על חברות, חומרה, תוכנה, מכשירים ניידים, אבטחת מידע ומחקר. לאתר כמה עשרות מיליוני משתמשים פעילים.
פרסים והכרה
בוועידה השנתית ה-14 לתקשורת מחשבים ( CPA 14th Annual – Computer Press Awards) שהתקיימה ב־1999, נבחר ZDNet כאתר הטוב ביותר בשקלול כל המדדים. ב־2007 העניק איגוד המפרסמים המקוונים לגרסה הבריטית של ZDNet את פרס קטגוריית אתר העסקים על תרומתו לחדשנות בשילוב Web 2.0 ותכונות שיתוף וקהילה באתר.
אורי כרמל
אורי כרמל (נולד ב-1965 בערך) הוא עורך דין ישראלי, כיהן בתפקיד ראש המחלקה לחקירות שוטרים (מח"ש) בין השנים 2011–2018.
ביוגרפיה
כרמל הוא בעל תואר ראשון ושני במשפטים מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ותואר שני במינהל ציבורי מאוניברסיטת הרווארד במסגרת תוכנית קרן וקסנר.
התמחה בבית המשפט העליון. בשנת 1995 החל לעבוד כעורך דין במחלקה הפלילית בפרקליטות המדינה, וייצג את התביעה במשפטים פליליים רבים. ב-2005 מונה לממונה על עניינים פליליים בפרקליטות המדינה וכיהן בתפקיד זה עד 2008, שבה יצא ללימודים באוניברסיטת הרווארד. עם שובו מונה לסגן מנהל מח"ש, ובין השאר הוביל את החקירה בעניינו של ניצב אורי בר-לב, שנחשד בהטרדה מינית. בחודש מרץ 2011 מונה לראש מח"ש, במקומו של עו"ד הרצל שבירו. במהלך כהונתו צמצם את מספרם של קציני המשטרה המושאלים למח"ש, והחליפם באזרחים. בשנת 2012 נחקרו באזהרה במח"ש מעל 1,000 שוטרים, מתוך כ-2,000 תלונות שהוגשו.
בתקופתו נחקרו פרשת פרשת אום אל-חיראן ופרשת ניצב רוני ריטמן. שתי פרשיות שעוררו מתיחות בין כרמל למפכ"ל רוני אלשיך. בשנת 2016 יצא לחופשת מחלה של כשנה, ובתקופה זו היה סגנו, משה סעדה, ממלא מקומו.
באוקטובר 2017 הודיע על כוונתו לפרוש מתפקידו כראש המחלקה לחקירות שוטרים, שנה לפני המועד המתוכנן, והוא פרש באפריל 2018. היו שפירשו את ההתפטרות, כבאה על רקע המתיחות שהייתה לו עם המפכ"ל.
לאחר סיום תפקידו במחלקה לחקירות שוטרים
במאי 2019, לצד בכירים לשעבר בפרקליטות המדינה ובייעוץ המשפטי לממשלה, חתם על גילוי דעת כנגד חקיקת פסקת התגברות והרחבת חוק החסינות.
חיים אישיים
כרמל נשוי ואב לשלושה.
היו זמנים (תקליט)
היו זמנים הוא אלבומו השלישי של הזמר זוהר ארגוב. אשר יצא לאור בשנת 1981.
בתקליט זה, בדומה לתקליטו הקודם "אלינור", השירים לא נכתבו במיוחד עבור ארגוב, אלא נכללו בו גרסאות שלו לשירים אחרים. התקליט הוקלט ב"אולפני טריטון", האולפן המקצועי הראשון שבו ארגוב הקליט ועובד בידי יהודה קיסר ומרסל לידג'י אשר ליוו את ארגוב בהופעות והקלטות באותה העת. אחד השירים בתקליט מבוצע על ידי ארגוב בשפה המרוקאית ("להלה יזיד אקטר"), ושיר אחר מבוצע בהגייה תימנית ("אהבת רעיה רצוני").
שני שירים נוספים הוקלטו ולא נכללו בסופו של דבר באלבום, והם: "יושב לבד" (חידוש של בעז שרעבי) ו"עינייך החומות" (נכתב על ידי סוזי סרנגה ללחן יווני).
מפקד כוחות ההגנה של אסטוניה
מפקד כוחות ההגנה של אסטוניה (באסטונית: Eesti kaitseväe juhataja) הוא הדרג הפיקודי העליון בכוחות ההגנה של אסטוניה. הוא כפוף לשר ההגנה והוא היועץ הצבאי הישיר של ממשלת אסטוניה. מקביל לתפקיד הרמטכ"ל בצה"ל.
היסטוריה
ב-28 בנובמבר 1918 פלש הצבא האדום לאסטוניה הצעירה, מתחיל בכך את מלחמת העצמאות של אסטוניה. ב-23 בדצמבר מינתה ממשלת אסטוניה את יוהאן ליידונר לתפקיד מפקד הצבא האסטוני. ב-26 במרץ 1920 פרש ליידונר מהתפקיד. הממשלה האסטונית לא מינתה לו מחליף, עד שב-1 בדצמבר 1924 ניסו גורמים קומוניסטים לבצע הפיכה במדינה (בתמיכת ברית המועצות). ממשלת אסטוניה הכריזה על ממשל צבאי והזעיקה את ליידונר חזרה. ליידונר דיכא את ניסיון ההפיכה תוך חמש שעות, אולם הממשל הצבאי נותר על כנו במשך מספר שבועות נוספים, עד שכוחות הצבא הצליחו ללכוד את רוב המהפכנים. ב-8 בינואר 1925 פרש ליידונר מתפקידו בפעם השנייה. ב-12 במרץ 1934, לנוכח התחזקות תנועת הימין הקיצוני "ואפס", הזעיק קונסטנטין פטס את ליידונר חזרה לתפקיד מפקד הצבא, והורה לו להכריז על משטר צבאי. סמכויותיו של ליידונר הורחבו מאוד, וכללו אפשרות לפרק מפלגות ולצמצם את חופש הביטוי. הוא הפך לכמעט דיקטטור במדינה, והוביל אותה אל מה שנודע בהיסטוריה האסטונית בתור "עידן השתיקה".
ב-17 ביוני 1940 פלשו הסובייטים לאסטוניה וכבשו אותה תוך זמן קצר. ליידונר הודח מתפקידו באופן רשמי ב-22 ביוני. הוא ופטס הוגלו לרוסיה ומתו בגולאגים סובייטיים. הסובייטים הקימו צבא אסטוני חדש שנודע בשם "צבא העם האסטוני", ובפועל היה חלק מהצבא האדום. גוסטב יונסון מונה למפקד הצבא עד 3 בספטמבר אז אוחד הצבא האסטוני באופן רשמי לתוך הצבא האדום. ביוני 1941 סולקו כל הקצינים האסטונים מהצבא האדום, ויונסון עצמו הוצא להורג במוסקבה.
ב-18 בספטמבר 1944 נסוגו כוחות הוורמאכט מאסטוניה (לאחר שכבשו אותה במסגרת מבצע ברברוסה), ולזמן קצר נראה היה כי ישנו סיכוי לעצמאות אסטונית מחודשת. אוטו טיף כינס ממשלה בטאלין, ומינה את יאן מיידה למפקד הצבא האסטוני. תוך מספר שבועות כבשו הסובייטים את אסטוניה מחדש ופיזרו את הצבא האסטוני. אסטוניה נותרה חלק מברית המועצות עד 1991, וב-1993 הוקם הצבא האסטוני מחדש.
ספרת ביקורת
במספר הזהות הישראלי, למשל, הספרה הימנית ביותר היא ספרת ביקורת. גם במספר של כרטיס אשראי ובמספר חשבון בנק נכללת ספרת ביקורת, וכך במספרים נוספים.
ספרת ביקורת במספר הזהות בישראל
מספר הזהות בישראל מורכב מתשע ספרות, שהימנית שבהן היא ספרת הביקורת. לכל אחת משמונה הספרות שמשמאל ניתן משקל: 1 (לספרה ראשונה), 2, 1, 2, 1, 2, 1, 2.
כל ספרה מוכפלת במשקל שלה, וכל הספרות של התוצאות מחוברות יחדיו. אם התוצאה של הכפלת הספרה במשקלה היא בת שתי ספרות, מסוכמת כל אחת משתי הספרות של התוצאה (כלומר המספר הדו-ספרתי מופרד לשני מספרים בעלי ספרה אחת, המחוברות לכל יתר הספרות). את הסכום המתקבל יש להשלים לכפולה הקרובה של 10 (כלפי מעלה. לדוגמה: אם הסכום שהתקבל הוא 32, ההשלמה תהיה 8. אם הסכום שהתקבל הוא 40, ההשלמה תהיה 0). ההפרש שאותו נדרש להשלים הוא ספרת הביקורת.
טעות באחת הספרות וכן הצלבה בין שתי ספרות סמוכות (לדוגמה, הזנת 13 או 21 במקום 12), מלבד הצלבת הספרות 0 ו-9 (0 נשאר 0 גם לאחר הכפלה ו-9 נשאר 9 גם לאחר הכפלה), תזוהה בעזרת ספרת הביקורת. טעות בשתי ספרות (כלומר, שתי טעויות), או הצלבה בין שתי ספרות שאינן סמוכות עלולה לחמוק מזיהוי. הפונקציה המשמשת בחישוב מספר הזהות אינה היחידה המקובלת, ובמספרים אחרים מקובלות פונקציות אחרות, המבוססות על עיקרון דומה. (ההשלמה לכפולה הקרובה של 10 אינה מועילה מבחינת איכות ספרת הביקורת, אך היא מפשטת את האלגוריתם המשמש לבדיקתה).
ספרת ביקורת מהסוג המתואר לעיל מאפשרת זיהוי של טעות, אך היא אינה מאפשרת את תיקון הטעות. ספרות ביקורת המחושבות באלגוריתם מורכב יותר מאפשרות גם תיקון של טעויות מסוימות.
דוגמת קוד לאימות ספרת ביקורת
דוגמה לפונקציה (ב-JavaScript) הבודקת האם מחרוזת שהתקבלה מהווה מספר זהות ישראלי תקין.
יחסי דרום אפריקה–קנדה
יחסי דרום אפריקה–קנדה הם היחסים הבילטרליים בין קנדה ודרום אפריקה. שתי המדינות הן מושבות בריטיות לשעבר וחולקות תרבויות דומות מבחינת הספורט והשפה. שתי המדינות חברות בחבר העמים הבריטי.
ההערכה היא כי החל משנת 2006 התגוררו בקנדה כ-38,310 דרום אפריקאים.
היסטוריה
היחסים של קנדה עם דרום אפריקה החלו בשנת 1899, אז קנדה שלחה יותר מ-7,000 חיילים לתמוך בבריטניה במלחמתה נגד טרנסוואל והמדינה החופשית. שתי המדינות שיתפו פעולה באופן הדוק בהפיכת האימפריה הבריטית לחבר העמים הבריטי, והחליפו נציבים עליונים בשנות ה-30 של המאה ה-20, ושגרירים לאחר עזיבת דרום אפריקה את חבר העמים בשנת 1961. קנדה עודדה באופן פעיל את סיום האפרטהייד בדרום אפריקה, והמדינות ניהלו יחסים נורמליים מאז. חוקת דרום אפריקה נוצרה, בחלקה, בהשראת חוקת קנדה, ובמיוחד בהשראת כתב הזכויות והחירויות הקנדי. נשיא דרום אפריקה, נלסון מנדלה, ערך ביקור ממלכתי בקנדה בספטמבר 1998 ונשא דברים באנדרטת זכויות האדם באוטווה. מנדלה הפך לאזרח כבוד קנדי בביקורו השני בקנדה. ביקורו של הנשיא תאבו מבקי בנובמבר 2003 הסתיים בחתימת הצהרת הכוונה המשותפת לחיזוק היחסים בין המדינות.
קנדה סייעה לדרום אפריקה בתחומי ההתפתחות (למעלה מ-200 מיליון דולר קנדי) ולמאבק באיידס בדרום אפריקה ולחיזוק השירותים הניתנים על ידי ממשלת דרום אפריקה.
התייעצויות דו צדדיות בין המדינות מתקיימות מדי שנה בדרך כלל ומתמקדות בסוגיות הנוגעות למדיניות חוץ, סחר, ביטחון ופיתוח כלכלי.
החל משנת 2014/15 הסיוע של ממשלת קנדה לדרום אפריקה מתמקד בארבע סוגיות:
יחסי סחר
בשנת 2014 היצוא של דרום אפריקה לקנדה הסתכם ב-1,104,140,558 דולר, ואילו היצוא הקנדי לדרום אפריקה הסתכם ב-439,256,338 דולר, והביא לעודף סחר לטובת דרום אפריקה של 664,884,220 דולר. המסחר בין שתי המדינות הסתכם בשנת 2017 ב-1.27 מיליארד דולר. שתי המדינות חברות בקבוצת קיירנס של מדינות מייצאות חקלאיות.
דרום אפריקה היא נקודת גישה מרכזית עבור קנדה לגישה לשוק האפריקאי. קנדה היא משקיעה חשובה בכלכלה של דרום אפריקה, כאשר חברות קנדיות משקיעות במגוון תעשיות דרום אפריקאיות, כולל תחבורה, עיבוד מזון, אירוח, טכנולוגיות מידע ותקשורת, ומגזרי מכשור שהמוקד הגדול ביותר בהשקעה קנדה הוא במינרלים ומגזר הכרייה.
סרגון השני
סַרְגוֹן השני (באכדית: שָרוּ-כּינוּ שמשמעותו המלך החוקי, המלך הלגיטימי) היה מלך האימפריה האשורית החדשה בין השנים 722–705 לפנה"ס. נחשב לאחד מגדולי מלכי אשור ואחד מהמצביאים הגדולים בתקופה העתיקה. לפי רוב הדעות היה בנו הצעיר של תגלת פלאסר השלישי.
עלה לשלטון לאחר מותו הפתאומי של אחיו שלמנאסר החמישי. על תקופת שלטונו השתמרו מסמכים רבים. מטרתו הייתה מתחילה לבסס את שלטונה של אשור באזורים נוספים על אלה ששלטה בהם בתחילת מלכותו. בראשית שלטונו ערך מסעות לסוריה וארץ ישראל ולקראת 718 לצפון לאוררטו ולממלכות השכנות. בבירתו דור שרוכין השתמרו תיאורים רבים של מסעותיו ומכתביו, במיוחד מכתבי ריגול על אוררטו.
עלייתו לשלטון
כפי הנראה הוא קשר קשר על מנת להגיע לשלטון, שכן שמו מרמז לכך. שמו באכדית הוא šarru - kinū, שמשמעו המלך הנכון או המלך הצודק. רמז ברור למי שהגיע לכס בדרכים עקלקלות. באף כתובת הוא אינו מזכיר את אביו. כנראה היה לו שם אחר, וסרגון הוא השם אותו הוא אימץ עם עלייתו לכס. סביר כי השם נבחר בשל סרגון מאכד, מלך אכד ומייסדה שמלך כ-1600 שנה לפניו ואשר נהיה לדמות אגדית. מיד עם עלייתו לשלטון היה עליו לדכא מרידות של מרודך בלאדן מלך בבל, ושל מלך אוררטו. בשתיים מכתובותיו הוא כתב כי הוא כבש את שומרון בירת ממלכת ישראל, והגלה את יושביה. דבר זה עומד בסתירה למסופר במלכים ב' י"ז ובכרוניקה הבבלית, כי שלמנאסר החמישי כבש את שומרון.
יש המשערים כי שלמנאסר החמישי התחיל את המצור על שומרון, אולם מת במהלכו, וכי סרגון השני הוא שהשלים את הכיבוש בפועל. אחרים סבורים כי סרגון התהדר בנוצות לא לו.
המסע הכושל לבבל
צעדיו הראשונים של סרגון היו הגדלת הזכויות של הערים והמקדשים, שהתייחסו גם לבבל, אך בשנת 722 לפנה"ס, מיד לאחר עלייתו לשלטון, מרד  בו מלך בבל מרדוך-אפלה-אידינה השני (הנזכר במקרא כ"מרודך בלאדן") לאחר שכרת ברית עם עילם. המסע שערך סרגון בשנת 720 לפנה"ס בעקבות זאת הסתיים בכישלון חרוץ ליד דיר, ממלך עילם חופמניקש. מרדוך אפלה-אידינה מלך בבל ניסה גם הוא לקצור פירות מהקרב, אך כאשר הוא הגיע למקום הקרב כבר נסתיים בתבוסת האשורים והם היו במנוסה. למרות ניצחון העלמים העיר דיר נשארה בשליטת אשור.
המסע לסוריה וארץ ישראל
בשנת 722 לפנה"ס הסתיים כיבוש שומרון ו-27,280 איש מהשכבה הגבוהה בשומרון הוגלו לאשור ולמדי. במקומם הובאו מתיישבים מכותה ומעוה, חמת וספרווים. הארץ הפכה לפחוה אשורית עם נציב מטעם המלך. בשנת 720 לפנה"ס נערך קרב בין אשור לבין בעל בריתה של שומרון מלך חמת אילובדי (יאובדי) ועם מלכי צומור, ארפד ודמשק. הקרב הסתיים בניצחון מוחץ של האשורים ולאחריו הוצאו המפסידים להורג וסרגון החריב את חמת וקרקר, ואת ממלכת חמת עשה לפחוה אשורית. סרגון המשיך את מסע הניצחון שלו דרומה וניצח ליד רפיח את גנון מלך עזה ואת צבא פרעה שבכה, שבא לעזרתו. מלך עזה נשבה ורפיח הועלתה באש. באותה הזדמנות הכניע סרגון גם את השבטים הערבים: תמוד, עיבדי ואחרים. בסיום המסע הוגלו 90,000 איש מסוריה לאשור כשבויים.
ב-712 לפנה"ס דיכא סרגון מרד באשדוד (ראו בהמשך).
המסע לצור
המסע הנוסף לצור שערך סרגון לא הצליח (שוב) להכניע את הצורים. למרות עזרת ערי פיניקיה האחרות, אשר התבטאה בהשתתפות 60 אניות ו-8,000 תופסי משוט. הצורים התבצרו באי עליו שכנה צור (צורת חצי האי המוכרת היום, נוצרה על ידי סוללה ששפך אלכסנדר הגדול). הם הסתפקו במי גשם, בורות ובארות. לאחר מצור בן 3 שנים, נאלצו האשורים לסגת והסתפקו בגביית מיסים מהעיר.
העזרה למלך מאנה
בשנת 719 לפנה"ס התערב סרגון במלחמה בין מלך מאנה אירנז במאבקו עם מלך זיקרטה מטטי ורוסו הראשון-מלך אוררטו. בעזרת גייסות המצור של האשורים הצליח אירנז לכבוש מספר מבצרים חשובים: שואנדוחל, דורדוק, סוקיאה, באלה, אביטיקינה. האוכלוסייה הוגלתה לאשור והמבצרים נמסרו לאירנז.
פעולותיו בדרום מזרח אסיה הקטנה
בשנת 718 לפנה"ס הצליח סרגון לדכא מרד בדרום מזרח אסיה הקטנה, כשמדינות שיחונטה, חילקו ואחרים יצאו בברית עם אוררטו נגד אשור. למעשה לאחר ההפסד שהנחיל תגלת-פלאסר השלישי לאוררטו, לא נלחמה ממלכה זו לבדה נגד אשור, אלא רק בבריתות עם ממלכות אחרות. קיאקי מלך שיחונטה נחל הפסד והאשורים לקחו בשבי כשלל המלחמה את 30 מרכבותיו, את 7,350 חייליו ואותו עצמו. העיר שיחונטה ניתנה למטי מלך טונה (טיאנה), ואת העיר חילקו נתן מלך אשור כנדוניה לבתו למלך תבל אמבריס בן חולי.
חיסול ממלכת כרכמיש וממלכות שכנות
בשנת 717 לפנה"ס, השנה החמישית למלכו, כבש סרגון את כרכמיש והוציא להורג את מלכה האחרון – פסיריס. בן בריתו של מלך כרכמיש מיטה (מידס) מלך פריגיה שהגיע לעזרתו של בעל בריתו נחל תבוסה ונאלץ לסגת לארצו. ארץ כרכמיש נהפכה לפחווה אשורית. לאחר מכן הלך סרגון נגד הערים פפה וללוקנה, שעמם הרים את נס המרד באשור בתקווה לעזרה מארץ ככמה, אך האשורים הכניעו אותם במהירות והגלו את כל העם לדמשק.
בניית דור שרוכין כבירה החדשה
בשנת 717 לפנה"ס התחילה בניית העיר דור שרוכין (מילולית: מבצר סרגון) במקום שבו שכן עד אז הכפר מֶגֶנוּבֶה צפונית־מזרחית לנינווה (כיום קרוי המקום ח'ורסבאד). תקופת הבנייה ארכה 10 שנים. עיקר המבנים שנבנו בעיר החדשה היו ארמון המלך המפואר מלבנים, מקדשים לאלים וזיקוראת בן 8 הקומות ובגובה 43 מ'. מסביב לעיר נבנתה חומה באורך 7 ק"מ ובגובה 20 מ'. בכתובות סרגון ב' צוין כי, רוחב החומה היה מספיק לנסיעת 7 מרכבות בלי שיפגעו אחת בשנייה. בכל 27 מ' בחומה היה מגדל מרובע בגובה 24 מ'. בחודש תשרי שנת 707 לפנה"ס, נערך טקס חנוכת הבית בעיר ופסלי האלים הושמו במקומם החדש במקדשים.
במקרא
למרות חשיבותו בתולדות האימפריה האשורית והמזרח הקדום, סרגון נזכר במקרא פעם אחת בודדה. סרגון ב' נזכר בקשר למסע האשורי נגד אשדוד ב-712 לפנה"ס:.
סיני אוקו
סיני (זיגפריד) אוּקוֹ (Sinai (Siegfried) Ucko; 7 בנובמבר 1905 – 10 באוגוסט 1976) היה פילוסוף של החינוך, פרופסור לחינוך באוניברסיטת תל אביב ומייסד החוג למדעי החינוך באוניברסיטה זו.
תולדות חייו
נולד בשנת 1905 בשם זיגפריד אוקו בעיר גלַייביץ שבפרובינציית שלזיה, גרמניה (כיום גְּליבִיצָה, בדרום פולין), בנם של אלזה לבית וייסנברג ונתן אוקו, שניהם ילידי שלזיה עילית. למד באוניברסיטאות וינה וברסלאו ובבית המדרש לרבנים בברסלאו וכיהן כרב במנהיים ובאופנבורג. בשנת 1929 קיבל את תואר הדוקטור מאוניברסיטת קניגסברג (כותרת הדיסרטציה: "מושג האלוהים בפילוסופיה של הרמן כהן").
בשנת 1935, לאחר עליית הנאצים לשלטון, עלה לארץ ישראל עם רעייתו ובתו בעקבות אחיו גדעון אוקו (שמשנת 1934 היה חבר קיבוץ נען ולימים מראשוני קולנועני הקיבוצים). בארץ עבד בין היתר בכפר ילדים ונוער אהבה ובעליית הנוער. לאחר האנשלוס (סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית ב-1938) נשלח לווינה על מנת להציל ילדים יהודים ולטפל בהעלאתם לארץ-ישראל. לימד בבית הספר המחוזי ע"ש רוזה כהן בגבעת השלושה ובבית המדרש למורים הסמוך אליו (סמינר שיין), שאותו גם ניהל החל משנת 1951.
ב-1951 ראה אור ספרו "על האושר והטוב: שיעורים ראשונים בפילוסופיה", שעסק, לפי המבוא לספר, ב"סוגיות סבוכות וחשובות במעשה החינוכי ובהלכה חינוכית כאחד, כגון: חינוך ותעמולה, חינוך וכפייה, בעיות תורשה וסביבה, החירות והאוטונומיה המוסרית, פדגוגיה ופוליטיקה, המחנך והחברה, לימודי הטבע התוכנית החינוכית, חינוך לנימוסים ועוד".
מאז 1956 היה מרצה לחינוך. תחילה באוניברסיטה העברית בירושלים, ולאחר מכן ייסד את החוג למדעי החינוך והמחלקה לפדגוגיה באוניברסיטת תל אביב ועמד בראשם עד מותו.
חיים אישיים
בשנת 1931 נישא אוקו לרות לב (Loew; 1909–1967), ילידת ברסלאו. אחרי מותה נישא בנישואים שניים לרות רנאטה לבית אוּלמן (נולדה ב-1921 בגרמניה). היה אב לשתיים: אלישבע איתן ודינה גולדינג.
סיני אוקו נפטר ב-1976, בגיל 71. נקבר בקיבוץ נען לצד אשתו הראשונה.
וויצק
ווֹיְצֶק (Woyzeck) הוא מחזה מאת גאורג ביכנר (1813–1837), שראה אור רק לאחר מותו, בשנת 1879, והועלה לראשונה ב-8 בנובמבר 1913 בעיר מינכן.
לשם העלאת המחזה היה צורך לערוך שינויים מקיפים בכתבי היד הרבים של המחזה, שכן ביכנר נפטר בגיל 23 ממחלת הטיפוס לפני שהשלים את כתיבתו. טיוטת כתב היד נעלמה ורק בשנת 1879 נמצאה.
עלילה
המחזה מציג קטעים מתוך חייו של החייל הפשוט פרנץ וויצק, שעושה ככל שביכולתו כדי לקיים את חברתו מריה ואת בנם המשותף מחוץ לנישואין. לשם כך הוא אף משמש שפן ניסיונות אצל מדען אכזרי. מריה בוגדת בו עם חייל אחר, בדרגת סרן. חשדו של וויצק מתעורר מיחסם הקריר של חבריו, עד שהוא מבחין במריה ובמאהבה רוקדים בפונדק. לאחר התבוסה למאהב הבכיר והחזק ממנו הופכות ההזיות מהן סבל עוד קודם לכן לשאיפות לרצח. לבסוף הוא משיג סכין, מחלק את כל רכושו ודוקר את מריה למוות.
לפי המחקר המדעי הנוכחי, משקפת עלילת המחזה לפחות מקרה פלילי אמיתי אחד או אורגת יחדיו מספר מקרים כאלו. ביכנר עיבד למחזהו עובדות מתוך מקרים פליליים אמיתיים ואף אימץ את השם וויצק לצורך המחזה שלו מתוך שמו של יוהאן כריסטיאן וויצק, שבהתקף קנאה רצח את קריסטיאן ווסט, אלמנה עמה חי והיה לאדם האחרון שהוצא להורג בכיכר השוק של לייפציג.
"וויצק" נחשב ל"דרמה פתוחה" וזאת בניגוד למבנה ה"דרמה הסגורה" של אריסטו, כמו למשל במחזה "מרי סטיוארט" של שילר. הדרמה הפתוחה היא אוסף חופשי של סצינות בודדות, חסרות תלות תוכנית או כרונולוגית מדויקת ביניהן. גם המבנה הקלאסי של חמש המערכות לא מתקיים.
המחזה שימש כבסיס לאופרה ווצק מאת אלבן ברג. הצגת הבכורה של האופרה נערכה בברלין ב-1925.
הפקות בישראל
וויצק עלה לראשונה בישראל ב, בתרגום דן מירון; בימוי: שמואל בונים; תפאורה ותלבשות: יגאל תומרקין; מוזיקה: גארי ברתיני. הצגת הבכורה נערכה ב-14 באוקטובר 1963.
בשנת 1973 עלה המחזה בתיאטרון החאן, בתרגום ועיבוד של נחמי דרימר, בבימוי מייקל אלפרדס.
בשנת 1978 עלה בתיאטרון הבימה בתרגום שמעון זנדבנק ובימוי של דוד לוין.
בשנת 1991 עלה על ידי אנסמבל עיתים. במסגרת האנסמבל עיבדה, ערכה וביימה רינה ירושלמי את המחזה יחד עם מעצב הבמה והתפאורן משה שטרנפלד.
בשנת 2004 עלה בתיאטרון המעבדה בבימויו של עמיר קליגר בשנת 2004.
בשנת 2006 הוא הועלה בתיאטרון מלנקי.
הוא תורגם לעברית בידי דורי פרנס ועלה בתיאטרון הקאמרי, ב-30 בספטמבר 2010, בבימויו של איתי טיראן ובכיכובם של טיראן ורותי אסרסאי.
בשנת 2017 הועלה המחזה בתיכון לאומנויות הבמה, תלמה ילין, על ידי תלמידי שכבת י"ב.
הרי נלסון פילסברי
ילדותו
פילסברי נולד במסצ'וסטס, עבר לניו יורק בשנת 1894 ולאחר מכן עבר לפילדלפיה בשנת 1898. בשנת 1890, לאחר ששיחק שחמט רק במשך שנתיים, ניצח פילסברי את מומחה השחמט סטון. באפריל 1892 זכה פילסברי בדו-קרב מול אלוף העולם וילהלם שטייניץ 2-1, כאשר שטייניץ העניק ליריבו הצעיר יתרון של רגלי ומסע. נסיקתו של פילסברי הייתה מטאורית, ובחלוף זמן קצר לא היה איש יכול להתמודד איתו בזירת השחמט הניו-יורקית.
סנקט פטרבורג 1895
התחרות הגדולה הבאה הייתה בסנקט פטרבורג באותה השנה, תחרות בת שישה משחקים בין פילסברי, צ'יגורין, לסקר ושטייניץ - ארבעה מחמשת הזוכים בתחרות הייסטינגס (טאראש לא השתתף). ככל הנראה פילסברי לקה בעגבת לפני תחילת התחרות. הוא הוביל את התחרות לאחר שלושה סיבובים עם 6.5 נקודות מתוך 9, לפני לסקר עם 5.5, שטייניץ עם 4.5 וצ'יגורין עם 1.5, אך כאבי ראש קשים מנעו ממנו מלהפגין את אותה הרמה במחצית השנייה של התחרות בה צבר 1.5 מ-9 בלבד, וסיים במקום השלישי עם 8 נקודות. התוצאה הסופית: לסקר עם 11.5, שטייניץ עם 9.5 וצ'יגורין עם 7. פילסברי הפסיד משחק קריטי בסיבוב הרביעי מול לסקר, משחק שגארי קספרוב סבור שלו היה מנצח, היה יכול לנצח בתחרות ולדרוש דו-קרב על אליפות העולם מול לסקר.
אליפות ארצות הברית 1897
למרות מחלתו הקשה, ניצח פילסברי את אלוף ארצות הברית ג'קסון שוואלטר בשנת 1897 ושמר על התואר עד מותו בשנת 1906.
מחלת העגבת הקשה מנעה ממנו מלממש את מלוא הפוטנציאל בשארית חייו. הסטיגמה של מחלת העגבת גרמה לכך שלא סביר שביקש עזרה רפואית. הוא מת ממחלתו בשנת 1906. הוא קבור ברידינג, מסצ'וסטס.
מונקו 1903-1902
בתחרות של שנת 1902 הוא הגיע למקום השני רק רבע ניקודה אחרי מנצח גזה מארוצי (במהלך התחרות הספיד רק למרוצי וללואיס אייזנברג). בשנת 1903 פילסברי הגיע למקום השלישי.
ממשחקיו
=== לבן: הרי נלסון פילסברי שחור: עמנואל לסקר סנקט פטרבורג 1895 ===
לבן: הרי נלסון פילסברי שחור: איזידור גונסברג הייסטינגס 1895
משחק זה נחשב לאחד ממשחקי הסיום המשובחים כאשר בעמדה שקולה לגמרי ממחיש פילסברי דיוק רב בחישוב תוצאת הסיום.
לבן: הרי נלסון פילסברי שחור: ג'קסון שוואלטר ברוקלין 1897
במשחק זה ניכר הבט פסיכולוגי חשוב, הלבן השיג יתרון מכריע, אך שמט אותו לחלוטין. השחור שחש במשך מסעים רבים שעמדתו אבודה, לא השכיל לנצל את ההזדמנות שניתנה לו ולסיים בתיקו, ועשה מצידו משגה קשה שהחזיר ללבן את היתרון הגדול.
הנה העמדה אליה הגיע המשחק לאחר המסע ה-16 ר:ז4 ולפני מסעו החזק של השחור רח4. את המשחק כולו ניתן לראות בהערת השוליים .
לפילסברי הייתה תוצאה מאוזנת גם מול שטייניץ (+5-5=3) וטאראש (+5-5=2), מינוס קטן מול צ'יגורין +7 -8 =6 ומול ג'וזף הנרי בלקברן +3 -5 =4 בשעה שניצח את דוד ינובסקי +6 -4 =2, את גזה מארוצי +4 -3 =7 והביס את קרל שלכטר +8 -2 =9.
כישרונו במשחק עיוור
פילסברי היה שחקן חזק מאוד במשחק עיוור, והיה מסוגל לשחק במקביל גם דמקה וויסט, ובנוסף ללמוד בעל פה רשימות ארוכות של מילים שהוצגו לעיניו למשך כמה שניות. השיא האישי שלו היה 22 משחקים בו זמנית, אך מבחינת הרמה השחמטאית הישגו הטוב ביותר הוא משחק עיוור סימולטני מול כלל 21 השחקנים שהשתתפו בתחרות הנובר, כולם שחמטאים ברמה גבוהה. התוצאה שלו +3 -7 =11.
בהיות אדוארד לסקר נער שיחק מול פילסברי במשחק עיוור ושנים אחר כך תיאר את ההתנסות הזו בספרו "סודות שלמדתי מהאמנים":
"די מהר נהיה ברור שאני עומד להפסיד במשחק אפילו אם אשחק בצורה הרגועה ביותר. פילסברי נתן הופעה מצוינת, וניצח 13 מתוך 16 המשחקים העיוורים, סיים שניים בתיקו והפסיד רק באחד. הוא שיחק שחמט חזק ולא עשה טעויות {ככל הנראה הכוונה לזכירת העמדה}. תמונתו של פילסברי יושב לו ברוגע על כורסה, עם גבו לשחקנים, מעשן סיגר אחר סיגר ועונה למסעי השחקנים לאחר שיקול קט בקול בהיר וללא היסוס עולים בזכרוני לאחר 30 שנים. כאשר אני נזכר בהופעתו שוברת השיא העולמי של אלכסנדר אלכין בשיקגו, כאשר שיחק מול 32 יריבים, הגם שהייתה יוצאת מן הכלל הרי אלכין עשה מספר טעויות, והופעתו לא הרשימה אותי בכלל ביחס להופעתו של פילסברי בברסלב."
אירוויזיון 1992
אירוויזיון 1992 נערך בפעם ה-37 ב-9 במאי 1992 במאלמה שבדרום שוודיה אחרי ניצחון המדינה בשנה שקדמה. הגישו אותו מנחה הטלוויזיה הארלד טרויטיגר והעיתונאית והמנחה לידיה קפוליקיו.
לינדה מרטין, שייצגה את אירלנד, זכתה בתחרות עם השיר "Why me?". השיר נכתב על ידי ג'וני לוגן, שזכה באירוויזיון 1980 ויותר מאוחר גם באירוויזיון 1987.
אחרי שהגיעה למקום השני פעמיים ברציפות (1988, 1989) ולאחר תוצאות מביכות פעמיים ברציפות (1990, 1991), בריטניה שלחה את מייקל בול עם הבלדה "צעד אחד מעבר לזמן", שהוחשב כפייבוריט הגדול לניצחון. אף על פי זאת, האירים שלחו את לינדה מרטין, שכבר השתתפה בעבר באירוויזיון 1984 והגיעה למקום השני, עם שיר מאת ג'וני לוגן שזכה כבר פעמיים בעבר. בסופו של דבר, אירלנד ניצחה בתחרות כשהיא גוברת ב-16 נקודות על בריטניה שהגיעה למקום השני. הניצחון הזה היווה את שרשרת הניצחונות של אירלנד באירוויזיונים של שנות ה-90 (1992, 1993, 1994, 1996). מלטה שלחה את מרי ספיטרי עם השיר "ילד קטן", שהביא למלטה את התוצאה הטובה ביותר שלהם באותם זמנים, מקום שלישי. שוודיה, המדינה המארחת, הגיעה למקום 22. זה היה המיקום הנמוך ביותר שהמדינה המארחת את התחרות הגיעה אליו עד אז.
את איטליה ייצגה אחת הזמרות המצליחות ביותר באותה תקופה, מיה מרטיני, שגם היא ניסתה את מזלה בעבר באירוויזיון 1977. עד היום שירה, "Rapsodia", הוא מהזכורים והאהובים ביותר בתחרות.
את ישראל ייצגה הזמרת דפנה דקל עם השיר "זה רק ספורט". דקל גברה בקדם אירוויזיון על ענת עצמון, ששרה את השיר "התקווה", על חודה של נקודה אחת. עצמון דרשה לפסול את השיר הזוכה, בטענה שהיה ארוך ב-17 שניות מהאורך החוקי של שלוש הדקות. אף על פי שהטענה הייתה נכונה, דחה בית המשפט את ערעורה של עצמון. בהופעה באירוויזיון השיר של דקל קוצר לשלוש דקות כנדרש.
רקע
התחרות נערכה באולם הקרח של מאלמה, היכן שעיצוב הבמה עוצב בצורת מפרש של ספינת ויקינגים עם דרקון במרכזה וכוכבים בכל צד. סרטון הפתיחה הציג נשים לבושות בצבעי הדגל השוודי - כחול וצהוב. סרטוני המעבר בין שיר לשיר ("הגלויות") הפעם התחברו לצד של המדינה המשתתפת ולא המארחת. זוכת השנה שעברה, קרולה, הופיעה על הבמה עם שמלה לבנה, שרשרת קרנף ושרה את השיר "כל הסיבות לחיות".
אירוויזיון זה האחרון בו השתתפה יוגוסלביה, שזמן קצר לאחר מכן התפרקה למספר מדינות. חלק מהן ניסו להשתתף באירוויזיון 1993 אך רובם הגדול נכשל.
שווייץ הייתה אמורה להשתתף בהתחלה עם השיר "Soleil, soleil" בביצועה של ז'רלדין אוליבייה, אך השיר לא תאם את חוקי הקדם השווייצרי, ולמרות שזכה, לא נשלח בסוף לתחרות.
יאנוש ולדאפפל
יאנוש ולדאפפל (בהונגרית: Waldapfel János; זבלטיה (מחוז טרנצ'ין), 14 באוקטובר 1866 – בודפשט, 5 בנובמבר 1935) היה דוקטור למדעי הרוח, מורה, סופר פדגוגי מן הבולטים בהונגריה.
ביוגרפיה
יאנוש ולדאפפל נולד במשפחה יהודית כבנם של ארמין ולדאפפל ושל יוזפין דויטש.
מותו נגרם מחלת לב. יאנוש ולדאפפל הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
אשתו הייתה אנה וייס, לה נישא ב-25 בדצמבר 1900 בברטיסלאבה.
פרסומיו (חלקי)
מאמריו הרבים מספר פורסמו בכתבי עת מן החשובים אז בהונגריה:
יאנוש ולדאפפל כתב גם ב:
יצירותיו
כעורך:
מה קורה אחי
מה קורה אחי הוא שיר של הזמרת ירדנה ארזי. השיר נכתב בהשראת מאמר של הסוציולוג פרופ' עוז אלמוג ומתייחס בצורה סאטירית לחברה הישראלית.
כתיבת השיר
בשנת 2008 פרסם הסוציולוג פרופ' עוז אלמוג מאמר מבודח בו התייחס לתופעות נפוצות בחברה הישראלית. המאמר זכה לפופולריות רבה והופץ באתרי אינטרנט, בלוגים והודעות דואר אלקטרוניות רבות.
במהלך עבודתם המשותפת של ירדנה ארזי ויהודה פוליקר על אלבומה ה-15 בושם על עורי ניסו השניים למצוא דרך לשלב את המאמר כשיר. העבודה על השיר נמשכה זמן רב ולמעשה, היה זה השיר האחרון שהוקלט לאלבום זמן קצר לפני צאתו.
בהקלטת השיר השתתפו בין היתר לאה לופטין ורותי הולצמן, חברותיה של ארזי לשלישיית שוקולד מנטה מסטיק.