cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Assassin's Creed III
עלילה
6 חודשים לאחר מכן קונור מגיע עם אכילס לבוסטון שם הם נמצאים ליד כנסייה שבה אנשי העיר מנסים למרוד בחיילים הבריטים, קונור רואה את היית'ם, אביו, ומציע להורגו. אז הוא מגלה שצ'ארלס לי נמצא על גג ויורה ירייה שפותחת קרב בין החיילים הבריטים לאזרחי בוסטון (טבח בוסטון). היית'ם מגלה את קונור ומורה על חייליו להרוג אותו אך קונור מצליח לברוח ופוגש את סמואל אדמס (אחד מהאבות המייסדים של ארצות הברית כיום) שמראה לו מערכת מנהרות תת-קרקעיות המאפשרות לו לעבור לכל מקום מבלי שיגלו אותו.
בינתיים אכילס ממשיך לאמן את קונור, למען התנקשותו של קונור באנשי מסדר הטמפלרים האמריקאי של היית'ם. השניים הראשונים הם ויליאם ג'ונסון, וג'ון פיטקיירן. לאחר ההתנקשויות בשניים הראשונים, הוא מנסה בלא הצלחה להתנקש בת'ומס היקי. זה מכניס אותו לכלא, ולאחר בריחה נועזת, קונור נשלח להוצאה להורג. בעזרתו של אכילס הוא בורח, ובדרך הוא מחסל את היקי. אחרי מספר משימות נוספות קונור פוגש שוב את היית'ם, המציע לו לשתף פעולה ברצח בנג'מין צ'רץ', עוד איש ממסדר הטמפלרים, שבגד במסדרי הטמפלרים האמריקאי והעולמי. קונור, מהיותו טיפוס תמים, מסכים על אף חילוקי הדעות ביניהם לשתף פעולה, והם מחסלים אותו.
היית'ם מנסה לשכנע את קונור בצדקת דרכם של הטמפלרים, ואף אומר כי ג'ורג' וושינגטון אינו אדם כה טוב כפי שחשב. הם נוסעים לפילדלפיה, שם היית'ם מגלה כי וושינגטון יצר תוכנית להשמדת כפרו של קונור, והוא מראה לו זאת. קונור כועס על וושינגטון, אך גם על היית'ם, כי הוא חושב שזה ידע זאת קודם ולא כעת בדרך מקרה (דבר שאכן נכון), ומפרק את הברית ביניהם. קונור רץ אל הכפר, שם מגלה כי זקנת הכפר, שלחה את חייליה, שיהרגו את החיילים שוושינגטון שלח. קונור בלית ברירה הורג את חיילי הכפר, כדי למנוע קונפליקט, אך מגלה כי חבר הילדות שלו עבר שטיפת מוח על ידי צ'ארלס לי שסיפר לו שקונור עבר לצד של וושינגטון ושהוא רוצה להשמיד את הכפר כדי לבנות עליו מושבה אמריקאית, ולכן הוא חושב שקונור הוא בוגד. הוא פוגע בקונור וזורק אותו לרצפה. חבר הילדות של קונור לוקח סכין ומנסה לדקור את צווארו של קונור על הרצפה. לאחר היאבקות קצרה מצליח קונור לשחרר את ידו ולשלוף סכין, איתה הוא דוקר את חברו באזור העורק הראשי והורג אותו. קונור רוכן מעל הגופה ומבקש סליחה.
לאחר מכן, קונור יוצא למסע להריגת אבו כי הוא מאמין שהוא זה שאמר לצ'ארלס לשטוף את מוחו של חברו, ולבסוף הורג אותו. אביו אמר לו רגע לפני המוות, שהוא גאה בו בדרך מסוימת ושהיה צריך להרוג אותו לפני הרבה זמן.
קונור לאחר מכן מתכנן לחסל את צ'ארלס לי (האדם האחרון שנותר במסדר הטמפלרים האמריקאי).
הוא מוצא את צ'ארלס לי אך מגלה שצ'ארלס ידע על התוכנית של קונור ומציב 20 שומרים שיבלמו את קונור. קונור הודף את השומרים ורודף אחרי צ'ארלס לי. שניהם מגיעים לספינה בוערת בה הם מנהלים מרדף, ולבסוף נופלת רצפת העץ של הסיפון העליון של הספינה, וקונור וצ'ארלס נופלים לבטן הספינה. צ'ארלס נפצע קלות וקם. לעומתו, קונור מגלה שקרש עץ חדר דרך גבו ויצא מבטנו. קונור לא יכול לקום וצ'ארלס מדבר איתו. בזמן זה מוציא קונור אקדח מכיסו ויורה קליע שחודר לבטנו של צ'ארלס לי. צ'ארלס מנצל את הזמן שיש לו לברוח והולך פצוע לעבר פאב שנמצא באזור. קונור מוציא את הקרש מגבו ומתהלך בקושי לעבר הפאב. קונור נכנס לפאב ומתיישב ליד שולחנו של צ'ארלס לי. צ'ארלס מבין שאין לו איך לברוח מכיוון שהוא פצוע ושאינו חמוש. צ'ארלס נכנע בכבוד כאשר הוא לוגם מבקבוק בירה ונותן גם לקונור. קונור שולף סכין ומסתכל בעיניו של צ'ארלס לי. הוא מקרב את ראשו של צ'ארלס אליו, וצ'ארלס לא מתנגד. קונור לוקח את הסכין ומכניס אותו עמוק בבטנו של צ'ראלס לי. צ'ארלס לי מנסה ליישר את גבו מעלה אך פלג גופו העליון צולל חזרה מטה וראשו פוגע בחוזקה בשולחן העץ. קונור מבין שהוא מת ועוזב את המקום.
כעבור שישה חודשים, קונור מבריא וחופר קבר בחצר ביתו של אכילס. הוא מסתכל לשמיים מאושר כאשר הוא יודע שארצות הברית נתונה כולה לשליטתם של המתנקשים, ושמסדר הטמפלרים האמריקאי הושמד.
דזמונד קורא בקול "אני יודע איפה המפתח!" ומתנתק מהאנימוס כדי להגיע אליו. הוא מצא אותו, ולאחר כמה יציאות ביניים בהן הביא את מקורות הכוח למערה עוד לפני, פותח סוג של דלת בתוך המקדש, ופוגש את ה"מבשרות" ג'ונו ומינרווה, המתווכחות ביניהן וכל אחת מנסה לשכנע את דזמונד לבחור בדרך שלה (לבחור בין סוף העולם לבין הצלתו). לבסוף דזמונד מחליט לשחרר את ג'ונו (דבר הגורם לו למות באופן מידי), דבר שימנע את סוף העולם, אך יגרום לה להשתלט עליו בעזרות כוחותיה, ומכך ניתן להסיק כי היא רעה, ושהכל היה חלק מתוכניתה (מסוף המאה ה-18 ועד ל-2012). דזמונד ככל הנראה בחר באופציה של ג'ונו, כי יצא מנקודת הנחה שחברים מארגון המתנקשים יצאו כנגדה ולבסוף יחסלו אותה, וזה עדיף מבחינתו בהחלט, על פני מוות של מיליארדי אנשים.
ספין אוף
למשחק ישנו ספין אוף בשם Assassin's Creed III:Liberation. המשחק מתרחש בין שנת 1765 ו-1777, בסביבות סוף מלחמת הצרפתים והאינדיאנים. הדמות היא אוולין דה גרנדפרה (Aveline de Grandpré), מתנקשת צרפתית-אפריקנית. המשחק מתרחש בתוך ומסביב לעיר ניו אורלינס ובביצות לואיזיאנה. בביצה עצמה יש הרבה חיות פרא ואיומים מסוכנים, כגון תנינים ושודדים. כמו קונור, אוולין יכולה לטפס ולקפוץ על עצים. לאוולין ישנן שלוש תלבושות: תלבושת המתנקשת, תלבושת הגברת ותלבושת הכפרית. כלי הנשק שלה הם הסכין החבוי, טומהוק, סכין דמוי חרב, שוט, רובה נשיפה ועוד. במהלך המשחק אוולין פוגשת את קונור.
גירושים ברומא העתיקה
ברומא העתיקה היו הגירושים תופעה נפוצה ומקובלת יחסית, ויחסי הכוחות בהם בין הגבר לאישה בתהליך זה השתנו עם השנים. ב"נישואי המרות" שרווחו בתחילת ימי הרפובליקה הרומית, הייתה לגבר עליונות על האישה בגירושים; בשלהי ימי הרפובליקה נישאו בני הזוג יותר ויותר מרצונם החופשי, וכך גם בגירושים ניתן מעמד שוויוני יותר לאישה מול הגבר; ובימי הקיסרות הרומית המשיכה מגמה זו, וניתנה גם התייחסות חוקית לנושאים כגון ניאוף ותאוות בצע שהשפיעו על נושא הנישואים והגירושים.
ימי הרפובליקה הרומית
שני סוגי הנישואים ברומא היו "נישואי המרות" (cum manu) ו"הנישואים החופשיים" (sine manu). בתחילת ימי הרפובליקה הנישואים הרווחים יותר היו נישואי המרות, בהם לבעל הייתה בעלות ועליונות על האישה. הנישואים נעשו מרצונו של הגבר והאישה הועברה מרשות אביה לרשות בעלה, כאשר הנדוניה שהאישה הביאה אל המערכת הזוגית וכן שאר רכושה הפכו להיות שייכים לבעל. הליך הגירושים מנישואים היה ביוזמת צד אחד בלבד, הצד הגברי. כך למעשה, הגירושים נעשו באופן חד צדדי, בו רק רצונותיו וזכויותיו של הגבר, נלקחו בחשבון. רכושה של האישה נשאר בידי בעלה לשעבר, והיא חזרה לרשות אביה.
על מנת לשמר את מוסד המשפחה, ניסו המחוקקים הרומים לקבוע כי הבעל הרוצה לעזוב את אשתו צריך להוכיח כי התנהגותה הייתה בלתי הולמת, והיא שגררה אותו למעשה זה. כך מעשה הגירושים ידרוש יותר מאשר אמתלה כוזבת של הבעל.
בשלהי ימי הרפובליקה, הלכו ונעשו הנישואים החופשיים לשכיחים יותר. כך נישאו שני בני הזוג מרצונם החופשי גרידא. הדבר הוביל לכך שאף האישה הייתה רשאית להתגרש מן הבעל, ללא כל צורך להסכמתו בדבר.
תיעודי הגירושים הרבים שנמצאו מתקופה זאת מלמדים על כך שהדבר היה נפוץ. במיוחד אצל האנשים מהמעמדות הגבוהים בחברה. כך קרה, שהיכולת של כל אחד מבני הזוג לקום ולעזוב את ביתו, גרמה לכך שגברים ונשים רבים אכן עשו זאת. הנישואים נהפכו לכלי הפכפך להשגת רכוש ושיעור הילודה קטן.
ימי הקיסרות הרומית
כאשר אוגוסטוס התמנה לקיסר, הוא צפה במצב העגום של מוסד המשפחה הרומית, וחש כי באין יציבות במעמד הנישואים, עלולה המדינה לקרוס. לפיכך, חוקק אוגוסטוס - בשנת 18 לפנה"ס, חוקים שמטרתם הייתה לשמר את מוסד המשפחה הרומית ולהגדיל את הילודה בקרב האזרחים. אחד החוקים עסק בתופעת הניאוף, אשר רווחה ברומא באותה התקופה. החוק הפך את הניאוף לעבירה פלילית שעונשה יכל להגיע עד לידי הגלייתם של הנואפים. מכורח החוק המחייב כל גבר ואישה להינשא מגיל 25 ו-20 בהתאמה, אישה שהתגרשה חויבה להינשא בשנית בתוך זמן שלא יעלה על שישה חודשים. הדבר המשמעותי ביותר אותו מיסד אוגוסטוס היה נתינת תוקף לעצם מעמד הגירושים. לפיו, גבר או אישה הרוצים להתגרש מבן זוגם חויבו להביע רצון זה בפני שבעה עדים, על אף שלמעמד לא הייתה כל נוסחה פורמלית מחייבת. ההודעה בדבר הגירושים הייתה נשלחת אל בן הזוג השני בידי שליח שהיה עבד משוחרר. הגירושים התקבלו במקרה כזה, גם כאשר בן הזוג המגורש לא קיבל את מכתב הגירושים ואף אם היה במצב בלתי שפוי שלא אפשר לו להבין את משמעות הדברים. אחד הנוסחים החוקיים לגירוש אישה היו מילים אלו: "טלי מכאן את מטלטליך – Tuas res tibi agito", ציווי הנאמר מפי הגבר המגרש והאישה המתגרשת עונה לו: "שמור על חפציך לעצמך – Tuas res tibi habeto". עדות זו מלמדת, על השוויון בין הגבר לאישה, ברכוש שהתחלק עם מעשה הגירושים.
אוגוסטוס אף קיבע את זכותה של האישה לקבל את הנדוניה איתה נכנסה לחיים המשותפים עם הבעל. זאת, למעט מקרים יוצאי דופן בהם הושאר חלק מן הנדוניה בידי הבעל, בשל התנהגות בלתי ראויה של האישה או משום שנצרך לרכוש, על מנת לגדל את הילדים שנשארו בחזקתו. החוק נחקק על רקע תאוות הבצע אשר היוותה את הגורם המניע אנשים להינשא. אוגוסטוס רצה להבטיח שהאישה שזה עתה התגרשה תוכל להינשא בשנית וכך יישמר הסדר במדינה. על אף שהאישה הייתה בעלת חירות להתגרש, כל עוד היה אביה בחיים הנדוניה הייתה חוזרת לכיסו. אך הדבר היה מותנה בהסכמה של האישה לכך. אילולא זה, היו נישואי הבת הופכים לכלי משחק בידי האב כל עת שהיה צריך את כספו בחזרה. סמכותו של האב (patria potestas) על ביתו נשארה כל עוד היה בחיים.
יוזמתן של הנשים בגירושים הייתה רבה. כך שהאשמה בדבר הגירושים הייתה נחלתם של שני המינים. מרטיאליס, משורר רומי בן אותה תקופה אמר על נשות התקופה ההפכפכות: '"זו המרבה להינשא אינה אשה נשואה: נואפת היא בצורה חוקית –"Quae nubit totiens, non nubit adultera lege est".
חוקיו של אוגוסטוס לא הצילו את החברה הרומית מהידרדרותה המוסרית שכללה ניאוף ותאוות בצע. אוגוסטוס לא יכל באמצעות כלים חיצוניים לתקן עיוותים פנימיים והלכי רוח חברתיים. לאור חוקיו נשארו בעלים רבים עם נשותיהן אך לא בשל הצלחת המערכת הזוגית, אלא בשל הפחד כי יישארו ללא רכוש בעת החזרת הנדוניה לאישה. גברים אחרים היו מתארסים לנשים רבות ולמשך תקופות ארוכות ובכך נמנעו מענישה בשל היותם לא נשואים.
מגדה רדנוט
קורות חייה
מגדה רוטנשטיין נולדה במשפחה יהודית כבתם של דיולה רוטנשטיין ושל אירן ויינרב. אביה מת מות גיבורים במלחמת העולם הראשונה. את לימודיה התיכוניים סיימה בגימנסיה היהודית לבנות של הקהילה היהודית של פשט, שם עברה את בחינות הבגרות בתוצאות מצוינות. היא החלה את לימודי הרפואה שלה ב-1929 באוניברסיטת פאזמאן פטר בבודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד), ומשנת 1933 המשיכה את לימודיה באוניברסיטת ארז'בט בפץ'. היא קיבלה את התואר שם ב-1935. בשנים 1934-1935, היא הייתה מתמחה ללא שכר במכון לניתוחים שלאחר המוות של בלה אנץ באוניברסיטת פץ', ובין 1935 לבין 1939 עבדה כמתמחה במרפאת עיניים באוניברסיטה, ולאחר מכן כמרצה והעוזרת מחקר של אלבריך קונראד. בינתיים, במשך סמסטר אחד, בשנת 1937, היא המשיכה את לימודיה במרפאת העיניים של יוזף מלר באוניברסיטת וינה, ולאחר מכן עברה את הבחינה שלו וקיבלה תואר מומחית לרפואת עיניים. בשנים 1939-1940 הייתה רופאה על מלגת מחקר וראש המעבדה ההיסטולוגית בבית החולים הממלכתי לרפואת עיניים בבודפשט. הרופא הראשי ומנהל בית החולים, יוז'ף אימרה הבחין בכישרונה ולאחר שהתמנה באוניברסיטת פאזמאן פטר כפרופסור לרפואת עיניים ב-1940 הוא לקח עמו את רדנוט כמרצה ועוזרת הוראה במרפאת עיניים של האוניברסיטה. תחת חסותו הצליחה לעבור את השואה עד 1944. לאחר השתלטות מפלגת צלב החץ, הסתיר אותה פרופסור אימרה. מ-1946 עד 1950, היא כבר ביצעה עבודה קלינית ומחלקתית באוניברסיטה כמרצה בכירה אצל פרופסור טיבור נונאי וקיבלה הסמכה כמרצה פרטית (לא חלק מהסגל) לפתולוגיה של עיניים. בשנים 1950-1951 עמדה בראש מרפאת העיניים של אוניברסיטת סגד. בשנת 1951 קיבלה לידיה את ניהול מרפאת עיניים מס' 1 של אוניברסיטת זמלווייס ועם מינויה כמנהלת מונתה גם לראש המחלקה של החוג לרפואת עיניים באוניברסיטה. ב-1952 קיבלה את התואר PHD בנוסף ל-MD. עד 1982 ניהלה את עבודת ההוראה והמחקר של המחלקה והמכון. במקביל, בין השנים 1960-1972, הייתה סגן הרקטור לחינוך באוניברסיטה, משנת 1955 מונתה גם למנהלת מכון טרכומה, ובין 1968 לבין 1981, מנהלת המכון הלאומי לרפואת עיניים.
מצדיעים לך, בילי לין! (סרט)
עלילה
הסרט מסופר מנקודת המבט של רב-טוראי בילי לין מטקסס, גיבור מלחמה מצבא ארצות הברית. הוא ושבעה מחבריו לפלוגת בראבו שרדו-קרב עז במהלך מלחמת עיראק, חזרו לארצות הברית ומוצגים ברחבי המדינה במסגרת קמפיין לתמיכה ציבורית במלחמה. זמן קצר לפני שובם המתוכנן לעיראק מתוכננת לכבודם קבלת פנים חגיגית במהלך מופע המחצית של משחק הסופרבול. במהלך המסע והמופע נזכר לין באירועי המלחמה הטרגיים.
מגדה רדנוט
קורות חייה
בעלה הראשון היה הפסל קארוי אנטל (1909–1994). בתם מגדולנה אנטל (1945–2016), הייתה רופאה מרדימה.
מצדיעים לך, בילי לין! (סרט)
הפקה
לתפקיד הראשי בסרט לוהק השחקן ג'ון אלווין, בן ה-25, ללא ניסיון קודם בקולנוע או בטלוויזיה. צילומי הסרט החלו באפריל 2015 בג'ורג'יה, סצנות הקרבות צולמו במרוקו.
מגדה רדנוט
עבודתה
תחום המחקר העיקרי שלה היה הפתולוגיה של מחלות עיניים, אך היא עסקה גם בהיבטים אנדוקרינולוגיים, פיזיולוגיים, היסטולוגיים ואנטומיים של העין. בתחילת דרכה חקרה בעיקר את הקשר הפיזיולוגי בין העין לבלוטה האנדוקרינית, מחקריה בוחנים את הרקע האנדוקרינולוגי של פתולוגיות ייצור הדמעות, ואלה המשמעותיים במיוחד. היא חקרה את השפעת תחושת האור על התפקוד המחזורי של גוף האדם, תיארה את ההבדלים בין התהליכים המטבוליים, של הבלוטה אקסוקרינית וההמטופואטיים המתרחשים בגוף של אנשים בעלי ראייה ולקויי ראייה. היא קבעה וביססה את השפעת האור על תפקוד בלוטת התריס ואת הייצור המוגבר של ההורמונים תירוטרופין (Thyrotropin hormone) והגונדוטרופיים (Gonadotropin hormone) בבלוטת יותרת המוח. באמצעות גישה אנטומית והיסטולוגית, היא חשפה את המבנה התת-מיקרוסקופי של העין, במיוחד את איברי הדמע והרשתית (Ultrastruction). האטלס האנטומי-פתולוגי שלה שפורסם ב-1963 פורסם בהונגרית, רוסית, צרפתית, אנגלית וגרמנית.
עבודתו המשמעותית ביותר הייתה בפתולוגיה של השכבה הדמית, היא חקרה כמעט את כל סוגי המחלות של העפעף, כלי הדם, הלחמית, הקשתית והקרנית, עדשת העין והרשתית, מחלות איברים דמעות, שינויים פתולוגיים, דלקות כרוניות וויראליות, גידולים ופציעות טראומטיות מנקודת מבט פתולוגית. היא עסקה רבות גם בפתולוגיה של גלאוקומה, טרכומה, פסאודוגליומה ברשתית ורטינובלסטומה (גידול בילדות של גלגל העין). ספר הלימוד שלה בפתולוגית עיניים הגיע לארבע מהדורות וראה אור בגרמנית וברוסית. בהתבסס על תצפיות הפתולוגיה הקליניות שלה, היא פיתחה את ההליך הכירורגי לשחזור איברי הדמע, את השיטה של חילוץ קריו-קטרקט ותיקון כירורגי קריאופקסי של היפרדות הרשתית.
היא פרסמה כעשרה ספרים, רשימות אוניברסיטאיות וכשלוש מאות פרסומים מדעיים. משנת 1969 רדנוט הייתה העורכת הראשית והמייסדת של כתב העת "רפואת עיניים" (Ophthalmology), אך היא הייתה גם חברה במערכת של חמישה כתבי עת בינלאומיים אחרים לרפואת עיניים.
חברויות
רדנוט נבחרה:
רוברטה אנסטס
רוברטה אנסטס (נולדה ב-27 במרץ 1976) היא פוליטיקאית רומנייה.
ביוגרפיה
אנסטס נולדה בפלוישט, היא נבחרה למיס רומניה וייצגה את מדינתה במיס תבל 1996.
היא למדה בפקולטה לסוציולוגיה, פסיכולוגיה ועבודה סוציאלית ובפקולטה למדעי המדינה ולימודי אירופה באוניברסיטת בוקרשט, היא שימשה כמנהלת של חברה למסחר, מ-2001 עד 2003 היא הייתה סגנית נשיאת מועצת הנוער הרומנית ומ-2004 החלה לשמש חברה בפרלמנט מטעם המפלגה הדמוקרטית ליברלית, מ-2006 ועד 2008 היא הייתה חברה בוועד ליחסי חוץ של הפרלמנט.
ב-2009 החלה לשמש כדוברת בית הנבחרים של רומניה ובכך נהייתה לאישה הראשונה הנושאת תפקיד זה, אנסטס היא אזרחית כבוד של מדינת נברסקה ושל עיר במרילנד.
דמיל דנקרלוי
דמיל דנקרלוי (בהולנדית: 'Damil Dankerlui; נולד ב-24 באוגוסט 1996) הוא כדורגלן הולנדי-סורינאמי המשחק בעמדת המגן הימני בפאנסראיקוס.
קריירת מועדונים
דנקרלוי, התחיל את הקריירה שלו בקבוצות הילדים של אלמיירה ,ממנה עבר לאומניוורלד ואלמיירה סיטי ובגיל 16 הצטרף לאקדמיה לכדורגל של אייאקס. ב-22 באוקטובר 2013, דנקרלוי ערך את הופעת הבכורה שלו בצעירי אייאקס בהפסד 5-1 לפנלו.
ב-9 בינואר 2018, דנקרלוי חתם לשנתיים בוילם II מליגת העל ההולנדית.
ב-27 ביולי 2020, דנקרלוי חתם בחרונינגן.
קריירה בינלאומית
דנקרלוי, נולד בהולנד להורים ממוצא סורינאמי ולכן היה זכאי לייצג את שני הלאומים. ב-13 בנובמבר 2020, דנקרלוי זומן לסגל נבחרת סורינאם.
ב-24 במרץ 2021, דנקרלוי ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת במשחק נגד. דנקרלוי, השתתף עם הנבחרת בגביע הזהב 2021.
יעל חנין
פרסמה קרוב למאה מאמרים מדעיים ורשמה שישה פטנטים.
ביוגרפיה
יעל חנין נולדה בכפר סבא. בוגרת תואר ראשון בפיזיקה באוניברסיטת תל אביב (1993). תואר שני (סיימה ב-1995) ותואר שלישי (בהנחיית פרופ' דן שחר, סיימה את התואר ב-1999) עשתה בפיזיקה במכון ויצמן למדע. את הפוסט-דוקטורט עשתה במחלקה להנדסת חשמל ובמחלקה לפיזיקה באוניברסיטת וושינגטון שבסיאטל (2003), ארצות הברית, בתחום המשלב הנדסת חשמל ואפליקציות ביולוגיות. לאחר מכן חזרה לישראל והחלה לעבוד בפקולטה להנדסה של אוניברסיטת תל אביב. מפברואר 2012 מכהנת כראשת מרכז הננו-מדע וננוטכנולוגיה באוניברסיטת תל אביב. במרכז המחקר פועלות 90 קבוצות מחקר בתחומים שונים.
חנין מתגוררת בקיסריה.
מחקרה
תחומי מחקרה של פרופ' חנין:
המחקר העיקרי של פרופ' חנין הוא בפיתוח המנשק בין תאי עצב לאלקטרודות חשמליות ובהבנתו, בשיטות המשלבות אפיון חשמלי ואופטי, שמאפשרות מיפוי מדויק של הצימוד בין אלקטרודות חשמליות לתאי עצב. האפליקציה העיקרית שנבחנת היא בתחום העברת מידע אלקטרוני בין מערכת העצבים של הגוף למחשב. יישום משמעותי נוסף שפרופ' חנין חוקרת הוא פיתוח טכנולוגיה ליצירת רשתית מלאכותית, תוך מטרה לבנות שתל, כך שבמקרים מסוימים של עיוורון יהיה אפשר להשתיל רכיב אלקטרוני שיחזיר לעיוורים את הראייה. ההתמקדות היא בפיתוח אלקטרודות קטנות וגמישות מננו-חומרים מיוחדים וחדשניים על מצע גמיש המותאם להשתלה בגוף. המחקר שפורסם בהרחבה בספרות המקצועית השפיע על חוקרים רבים בתחום. משנת 2009 פרופ' חנין היא סגנית נשיא לעניינים מדעיים בחברת ננו רטינה, שמפתחת רשתית המלאכותית שנועדה לאפשר ללקויי ראייה ועיוורים הסובלים מניוון רשתית לראות וזאת באמצעות שתל המכיל אלפי מיקרו-אלקטרודות ותאים פוטואלקטרים אשר מחוברים לעצבים המרכזיים אשר מחברים בין העין למוח. מעבד בעל צריכת חשמל נמוכה מתרגם את האותות לאות חשמלי אשר מועבר לשאריות הבריאות של הרשתית המקורית. בנוסף, ישנו שימוש במשקפיים ייעודיות המשמשות להטענה חשמלית של השתל ולהתאמה של פרמטרים שונים כגון עוצמת התאורה.
אל-זובייר רחמה מנסור
אל-זובייר רחמת מנסור (בערבית: الزبير رحمة منصور, 1830 - ינואר 1913) היה סוחר עבדים ערבי סודאני שפעל במחצית השנייה של המאה ה-19, ולימים גם מושל של חלקים נרחבים מסודאן.
זובייר השתייך לשבט הג'עליון שחי בצפון סודאן, והחל את עסקיו הגדולים בשנת 1856, כשעזב את חרטום עם צבא קטן, כדי להקים רשת מבצרי מסחר המכונה זריבות, תוך התמקדות במאמציו בסחר בעבדים ובמכירת שנהב. בשיאה, אימפריית המסחר שלו, הנתמכת על ידי צבא אישי, שלטה על שטחים נרחבים בבחר אל-ע'זאל, כמו גם על חלקים שכיום שייכים לצ'אד ורפובליקה המרכז אפריקאית.
בשנת 1871, כשהיה בשיא כוחו, ביקר אצלו בדים זובייר חוקר הארצות הגרמני גאורג שויינפורט, אשר תיאר את חצרו כ"כמעט נסיכותית". אסמאעיל פאשא ניסה לכבוש את האזור בו שלט, אך זובייר הביס את צבא שכירי החרב. ב-1873 סיפח אסמאעיל פאשא את האזור לממלכתו, תוך הכרה בזובייר כמושל בחר אל-ע'זאל. כחלק מהברית עם אסמאעיל פאשא, קיבל זובייר את התואר ביי ואחר-כך פאשא, פיקד על הכוחות הדרומיים בפלישה לדארפור, ונודע בכינוי "הפאשא השחור".
זובייר נודע כאויבו המר של הגנרל צ'ארלס גורדון, אשר מונה ב-1877 כמושל (ח'דיו) סודאן - תפקיד בו חשק זובייר - וביקש לדכא את הסחר בעבדים. ב-1878 נסע זובייר לקהיר, בניסיון לקבל את תפקיד כמושל דארפור באמצעות שוחד, אך סורב בידי השלטונות, שאסרו עליו גם לחזור לסודן, אך אישרו לו לנסוע לקונסטנטינופול, שם פרצה באותו זמן המלחמה העות'מאנית-רוסית.משם הדריך זובייר את בנו סולימאן בן ה-22 ואת ראשי השבטים להיאבק בגורדון, ולהביא את סודאן למצב קרוב לאנרכיה. במקביל, פנה אל גורדון והציע לו 25,000 לירות אם יסכים לחזרתו לסודאן. גורדון דחה את ההצעה, ובמקום זאת הציע את תפקיד המושל לאחד מסגניו של זובייר, בתמורה לדיווח על פעילות המורדים. כך נודע לו כי זובייר עדיין מעורב בפעילות זו. זובייר נאסר, ובנו סולימאן אולץ להיכנע, ומאוחר יותר הוצא להורג בפקודתו של גורדון.
בשנת 1884 פנה גורדון אל זובייר והציע לשחרר אותו מן הכלא ולמסור לו את השליטה בסודאן אם יעזור לבריטים לנצח את כוחותיו של מוחמד אחמד. גורדון המליץ על זובייר כמושל סודאן אחריו, וסר רג'ינלד וינגייט כתב עליו כי הוא "שליט מלידה, מרחיק-ראות ובעל רצון-ברזל". המלכה ויקטוריה, ראש הממשלה ויליאם גלאדסטון, והשליט בקהיר נובאר פאשא הסכימו לתת לזובייר את התואר, אך חזרו בהם עקב עיסוקו בסחר עבדים. למרות זאת, ניתן לו הפיקוד על הכוחות השחורים, כמו גם פיקוד משותף על הכוחות הערבים, לצד חוסיין פאשא.
בשנת 1885 הוא הודח מפיקוד על הצבא ונכלא בגיברלטר, לאחר שנחשד במגעים להעברת נאמנותו לאחמד. ב-1887 הותר לו לחזור לקהיר, ולאחר כיבוש סודאן מחדש ב-1899, הוא חזר למולדתו וחי בע'יילי, 50 קילומטר צפונית לח'רטום.
הוא מת ב-1913. על שמו נקרא עד היום רחוב בח'רטום, והעיירה אויוג'וקו בדרום סודאן עדיין ידועה גם בשם דים זובייר.
לבד בעדר
לבד בעדר הייתה להקת רוק ישראלית.
הלהקה הוקמה בסוף שנת 2011, ובתחילת שנת 2012 הוציאה את אי.פי הבכורה שלה, "כלבה תל אביבית". בתחילת שנת 2015 הלהקה הוציאה לאור את אלבום הבכורה באורך מלא, "יותר מדי זה לא מספיק", לאחר שסיימה את פרויקט הקליפים הכי גדול בתולדות המוזיקה הישראלית: "פרויקט 12 קליפים ב-12 חודשים". בקיץ 2016, במהלך עבודה על גיבוש שירים לאלבומם הבא, החליטו חברי הלהקה לחדול מפעילות.
2011-2013: "כלבה תל אביבית"
בסוף שנת 2011 נכנסו הארבעה להקליט אי.פי הכולל חמישה שירים, אשר נשא את השם "כלבה תל אביבית" (שמו של אחד השירים הקיימים באי.פי). כל חמשת השירים נכנסו גם לאלבום בשנים שלאחר מכן. האי.פי הוקלט והופק באולפני AG סטודיו על ידי ויטלי ואלכס זבולון ובליוויו הצמוד של ישי ברקוביץ', חברם של וקנין ולוי מימי "תופעות הלוואי". במהלך הקלטות האלבום חברי הלהקה כבר נאלצו למצוא לעצמם שם, ובסופו של תהליך הוחלט כי הלהקה תיקרא "לבד בעדר".
2013-2015: "יותר מדי זה לא מספיק"
בחורף 2013 הלהקה התחילה לעבוד עם תומר שוחט (הידוע בכינויו תוקי) כמחליף לביתן בעמדת סולן הלהקה. יוספזון, וקנין וביתן הכירו את תוקי במהלך עבודתם המשותפת במופע המחווה ללהקות פאפא רוץ' ו-3 Days Grace, שנוהל על ידי יגאל רן דואק ותוקי עצמו. לאחר מספר חודשי עבודה מאומצים, ביולי 2013 נכנסה הלהקה לאולפן שוב, הפעם כדי להתחיל לעבוד על אלבום הבכורה.
בינואר 2014, במהלך העבודה על האלבום באולפן, פתחה הלהקה בפרויקט קליפים בשם "פרויקט 12 קליפים ב-12 חודשים". מטרת הפרויקט הייתה להוציא לכל אחד מ-12 השירים באלבום קליפ ייחודי לו, כאשר במשך שנה שלמה ייצא קליפ בכל חודש. במהלך הקיץ הפרויקט הופסק זמנית בשל הרצון לכבד את נופלי "צוק איתן", אך מיד לאחר סיום המבצע חזרה הלהקה לפרויקט, וביום האחרון של חודש דצמבר שוחרר הקליפ ה-12 והאחרון לשיר "אין לאן לחזור".
בתחילת ינואר 2015 ראה אור אלבום הבכורה של הלהקה, "יותר מדי זה לא מספיק".
2016 - פירוק
בקיץ 2016, תוך כדי שחברי הלהקה מנסים לעבוד על גיבוש חומרים לאלבומם השני, החליטו לחדול מפעילות הלהקה. חברי הלהקה פעילים בהרכבים שונים, כאשר ראוי לציין את חברותו של כץ בלהקה "Skarate Kid" ושל יוספזון בלהקות "Project Revival" ו-"Wolfist".
ניקולאי ארדמן
ניקולאי רוברטרוביץ' ארדמן (ברוסית: Никола́й Ро́бертович Э́рдман; 16 בנובמבר 1900 – 10 באוגוסט 1970) היה מחזאי ותסריטאי סובייטי, שזכור בעיקר בשל עבודתו עם וסבולוד מיירהולד בשנות ה-20 של המאה ה-20. מחזותיו, במיוחד "המתאבד" (1928), יצרו חיבור בהיסטוריה הספרותית הרוסית בין הדרמה הסאטירית של ניקולאי גוגול ותיאטרון האבסורד שצמח בתום מלחמת העולם השנייה.
שנותיו הראשונות
ארדמן נולד להורים שהם צאצאים גרמנים-בלטים, וגדל במוסקבה. אחיו - בוריס ארדמן (1960-1899), היה מעצב במה שהכיר לו את הקהילה הספרותית והתיאטרלית של מוסקבה. ארדמן הצעיר התרשם במיוחד מהשירה הסאטירית של ולדימיר מאיאקובסקי, שנדמה היה שעומדת בניגוד לכל מוסכמה פואטית. לאחר פריצתה של מלחמת האזרחים ברוסיה, הוא התנדב לצבא האדום.
ספר שיריו הקצר הראשון של שוורץ ראה אור ב-1919. עבודתו השירית הארוכה ביותר והמקורית ביותר הייתה "דיוקן עצמי" (1922). כמשורר, ארדמן שייך עצמו ל"מסדר האימז'יסטים", תנועה בוהמית בהנהגתו של סרגיי יסנין. הוא גם היה מחברם של מספר פרודיות שנונות שהוצגו בתיאטראות מוסקבה.
עבודתו עם מיירהולד
ב-1924 ארדמן הגיש למיירהולד את מחזהו הגדול הראשון, "המנדט", בסגנון טרגי-אבסורדי. בעיבודו למחזה, מיירהולד בחר להדגיש את התנהגותן הבובתית של דמויותיו של ארדמן, בהציגו סיום טרגי שחשף את "היעלמה ההרסני והמוחלט של הזהות" אצל הגיבורים.
דיכויו
הקריירה של ארדמן בתיאטרון נחסמה, לכן הוא הפנה את מרצו לקולנוע. ארדמן כתב תסריטים למספר סרטים אילמים, הידוע בהם היה "הבית בטרובנאיה" (1928) בבימויו של בוריס בארנה. אחרי שוואסילי קשאלוב, אחד משחקניו של סטניסלבסקי, ציטט את משליו הסאטיריים בפני סטלין בזמן מסיבת ערב בקרמלין, גורלו של הסופר נחתם. הוא נעצר במהלך ניסיונו הראשון לצלם סרט מוזיקלי "החברה העליזים" ועמד בפני גירוש לעיר יניסייסק בסיביר (1933). כעבור שנה הותר לו לעבור לטומסק, שם עלה בידו למצוא עבודה בתיאטרון מקומי.
למרות שהוא לא היה רשאי להראות את פניו במוסקבה, ארדמן ביקר בעיר באופן לא חוקי בשנות השלושים. במהלך אחד מביקוריו, הוא קרא בפני מיכאיל בולגקוב את המערכה הראשונה של מחזהו "המהפנט" (אותו מעולם לא השלים). בולגקוב כה התרשם מכישרונו, עד שהוא עתר לסטלין בבקשה לבטל את האיסור על ארדמן לשוב לבירה. סטלין התעלם מהבקשה, אולם תסריטו של ארדמן לסרט הקומי "וולגה-וולגה" זכה בפרס סטלין לשנת 1941.
כשפרצה מלחמת העולם השנייה, ארדמן היה בריאזן עם חברו ושותפו מיכאיל וולפין, אותו הכיר מאז עבודתו עם מאיאקובסקי. מאחר שלשני הגברים הייתה היסטוריה של אסירים פוליטיים, הם לא היו יכולים להתגייס לצבא באופן המקובל. במקום זאת, היה עליהם ללכת ברגל לטוליאטי, מרחק של 600 קילומטרים, על מנת להתגייס ליחידה מיוחדת, שהייתה פתוחה בפני אנשים מוגבלי זכויות ואסירים לשעבר.
ב-1942, אחרי שבריה פרש עליו את חסותו, עברו ארדמן ווולפין למוסקבה. הם העבירו את שארית המלחמה בכתיבת חומרים לאנסמבל השירה והריקוד במועדון המרכזי של הנ.ק.ו.ד. (הגוף שקדם לק.ג.ב.).
בתום המלחמה הוא נותר מוקצה בחוגי התיאטרון. מאחר שלא היה לו שום אמצעי מחיה פרט לקולנוע, הוא פנה לפעילות הכי לא-פוליטית בה יכול היה לעסוק, ותרם תסריטים לסרטי ילדים כמו "ג'ק פרוסט" ו" It Was I Who Drew the Little Man", רבים מהם כתב בצוותא עם מיכאיל וולפין.
אחרית ימיו
ארדמן חי באלמוניות, עד שב-1964 יורי ליובימוב הזמין אותו להצטרף לתיאטרון טגנקה, אותו ייסד באותה שנה. אמנם ליובימוב וארדמן שיתפו פעולה במספר הפקות חדשות, מתוך שאיפה להחיות את מסורתו של מיירהולד, אבל רק ב-1990 עלה בידי ליובימוב להפיק את "המתאבד" בתיאטרון.
יצירתו החשובה של ארדמן נאסרה להצגה עד שהגיעה עידן הפרסטרויקה. אפילו התיאטרון הסאטירי של מוסקבה, שהיה אורתודוקסי יחסית (נוסד ב-1924, עם הפקת מחזהו של ארדמן "מבט על מוסקבה") כשל בניסיון להשיג את אישורם של הצנזורים הסובייטים להפקת המתאבד.
מרי לוונדס
מרי לוונדס, באנגלית: Mary Lowndes (1857–1929) הייתה אמנית ויטראז' בריטית שהייתה שותפה להקמת הסטודיו והסדנה לוויטראז'ים Lowndes and Drury בשנת 1897. היא הייתה מנהיגה משפיעה בתנועת האמנויות והאומנות, לא רק בשל עבודת הוויטראז' שלה. אבל גם לפתיחת דלתות לנשים אחרות אמניות ויטראז'. היא הייתה משתתפת פעילה בתנועת הסופרג'יסטיות, שימשה כיו"ר ליגת זכות הבחירה לאמנים ויצרה כרזות כדי לסייע לתנועה.
חיים ועבודה
לוונדס גרה ועבדה בצ'לסי, שם היה לה סטודיו משלה, אבל לא הייתה סדנה בקרבת מקום כדי להשלים את עבודת הוויטראז' שלה. היא הייתה נוסעת לסאות'וורק, לסדנת-הסטודיו של בריטן וגילסון, שם הייתה בוחרת את הזכוכית הצבעונית להזמנות שלה, צובעת את הזכוכית ומפקחת על השריפה והזיגוג של החלונות. לוונדס עבדה כמעצבת ויטראז' עבור ג'יימס פאוול ובניו מ-1887 עד 1892.
היא הייתה אחת הנשים הראשונות שעבדו באופן מקצועי בוויטראז' בשנות ה-90. "נשים, בדרך כלל חובבות, עשויות לעצב מדי פעם חלונות ואפילו לקחת חלק בביצוע שלהם, אבל רק לעיתים רחוקות אם בכלל הן התעסקו באמנות כולה באופן עצמאי כעיסוק מקצועי במשרה מלאה".
לוונדס ודרורי
בזמן שעבדה בבית המלאכה של בריטן וגילסון, לוונדס פגשה את אמן הוויטראז' הנודע כריסטופר וואל. היא העריצה את הויטראז'ים החדשניים שלו, ועבודותיה המוקדמות מראות את השפעתו האמנותית. ב-1897, בעידודו של וואל, הקימה לוונדס סדנת סטודיו משלה עם אלפרד ג'יי דרורי. דרורי היה מנהל העבודה בסדנה של בריטן וגילסון, ומדריך שותף של ויטראז'ים עם וואל בבית הספר המרכזי לאמנויות ואומנות.
סדנת הסטודיו החדשה בצ'לסי נקראה Lowndes and Drury. המיזם התפתח מתוך הניסיון המשותף של לונדס ודרורי בעבודה עבור סטודיו גדול, והם יצרו את המיזם החדש שלהם כדי לענות על הצרכים של בית הספר החדש של אמנים עצמאיים הקשורים לתנועת האמנויות והאומנות המתפתחת. הסטודיו סיפק את המתקנים הטכניים שיאפשרו לאמנים לעבוד על כל שלבי עבודות הוויטראז' שלהם, מעיצוב ועד בחירת זכוכית, צביעה וזיגוג.
השותפות הוקמה בהשקעה ראשונית של 30 פאונד מכל שותף. לוונדס גם סיפקה הלוואה של 200 ליש"ט והלוואות נוספות בסך 280 ליש"ט שהגיעו מחברתה של לוונדס, ברברה פורבס, דודתה, מיס אליס ויויאן קיי וחברתה, מיס ג'יי.פי פירסון. יחד עם ההשקעה הקטנה של דרורי, המשרד החדש מומן בשנותיו הראשונות על ידי ארבע הנשים הללו.
לוונדס ניהלה את העסק החדש עם דרורי, אך בחרה שלא להיות המעצבת הראשית של הסדנה. כמו לקוחות סדנאות אחרות, היא השתמשה בעיקר במתקנים כדי לעבוד על הזמנות זכוכית צבעונית משלה. הזכוכית הצבעונית שלה זכתה להערכה רבה וזכתה לביקוש רב באותה תקופה, וניתן לראות את עבודתה בכנסיות קהילה ברחבי אנגליה ווילס.
בשנת 1906, עם הצורך במתקנים גדולים יותר, ייסדו Lowndes ו-Drury את בית הזכוכית ברחוב Lettice, Fulham. הבניין הוקם כסטודיו לזכוכית צבעונית לעבודות שהוזמנו על ידי Lowndes ו-Drury ולשימוש אמנים עצמאיים. זה היה סטודיו ובית מלאכה בויטראז'ים שנבנו על ידי כריסטופר וול ודרורי. בית הזכוכית משך אליו אמנים רבים, ביניהם וילהלמינה גדס ורוברט אנינג בל. בתחילת המאה העשרים היא נחשבה לסדנת הסטודיו החשובה ביותר לוויטראז'ים הקשורה לתנועת האמנויות והאומנות.
תנועת סופרג'טיסטיות
לוונדס הפכה למעורבת בתנועת זכות הבחירה לנשים בשנות ה-90. בשנת 1899, היא השתתפה בקונגרס הבינלאומי של נשים בלונדון. בינואר 1907 הקימה לוונדס את ליגת הבחירה לאמנים (ASL) כדי ליצור פוסטרים דרמטיים, גלויות, כרטיסי חג המולד וכרזות לאירועי זכות בחירה. היא הפכה ליו״ר של התנועה וברברה פורבס, בת לווייתה, הייתה המזכירה.
הכשרתה של לוונדס כאמנית ומעצבת עודדה את השימוש בצורות נועזות ואהבה לצבעים מלאים ועשירים, תוך שימוש בשילובים בולטים של ירוק וכחול, מגנטה וכתום. היא כתבה מדריך ב-1910 כדי לעזור לנשים ליצור סיסמאות ובאנרים משלהן, ואמרה על כרזות זכות הבחירה: "אתה לא רוצה לקרוא את זה, אתה רוצה לסגוד לזה. בחר סגול וזהב עבור שאפתנות, אדום עבור אומץ, ירוק לתקוות אהובות... זו הצהרה".
חיים אישיים
חברתה של לוונדס לכל החיים הייתה ברברה פורבס, מזכירת ליגת זכות הבחירה לאמנים שנוסדה על ידי לוונדס.[4] לאורך כל חייה סבלה לוונדס מאסתמה כרונית.[3]
לוונדס מתה ב-1929 ונקברה בבוקסטד, איסט סאסקס, אנגליה. היא השאירה לפורבס סכום כסף, כל התמונות, ההדפסים, הקריקטורות, אפקטי האולפן ומניותיה ב-The Englishwoman Ltd.[4]
פו-בעלו
פו-בעלו (בשמית צפון מערבית לרבות כנענית עתיקה כמו-גם באכדית: "פיו/מילתו/דוברו/קולו של בעל", תעתיק לאנגלית: "Pu-Ba'lu") היה שליט העיר הכנענית יורזה (מזוהה בתל גמה בנחל הבשור) הנזכר בתעודות אל-עמארנה מן השנים 1350-1335 לפנה"ס, דהיינו זמן מלוכת אחנתון.
פו-בעלו נזכר כמחבר בשלושה מכתבים שפונים לפרעה: EA 314 שכותרתו במחקר המודרני היא "משלוח זכוכית", מכתב EA 315 שכותרתו היא "כמו פקודה מן השמש" ומכתב EA 316 שכותרתו היא "נ.ב לסופר המלכותי". ישנו אזכור נוסף לשם "פו-בעלו" (בתעתיק: "Pu-Bahla") בקורפוס 382 המכתבים שנתגלו באחתאתון אך הוא מופיע במכתב EA 104 שכותרתו היא "אולאסה נכבשה" ובו מדובר על בנו של עבדי-אשירתה מלך אמורו, ככל הנראה למרות הדמיון בשמות מדובר באדם אחר ששמו המקורי הוא "פי-בעל" גם כן.
קתדרלת טרואל
קתדרלת טרואל (בספרדית: Catedral de Teruel), או בשמה המלא קתדרלה דה סנטה מריה דה מדיאוויה דה טרואל (Catedral de Santa María de Mediavilla de Teruel) היא כנסייה קתולית בעיר טרואל במחוז טרואל, באראגון שבספרד. הכנסייה, המוקדשת למרים, אם ישו, היא דוגמה בולטת לאדריכלות בסגנון מודחאר. יחד עם כנסיות אחרות בעיר ובמחוז סרגוסה היא מוגדרת מ-1986 כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
היסטוריה
קתדרלת טרואל מקורה בכנסיית סנטה מריה דה מדיאוויה, שעליה החלו העבודות בסגנון אדריכלות רומנסקית בשנת 1171 והסתיימו עם הקמתו של מגדל מודחאר בשנת 1257. במחצית השנייה של המאה ה-13, ארגן מחדש ה (אנוס מוסלמי) חוסף (Juzaff), שהיה אלריפה (alarife, בנאי מומחה בסגנון מודחאר) את הסגנון הרומנסקי הישן והעניק לבניין שלוש ספינות בסגנון מודחאר של בנייה באבן ובלבנים.
האפסיסים הרומנסקים הוחלפו באותו סגנון גותי-מודחאר כבר במאה ה-14, כפי שניתן לראות בכניסה לקפלה הגדולה. מספר התומכות הצטמצם בחצי, מה שהגדיל את כמות האור ואת החלל הפנימי בספינות בעלות הקשתות המחודדות. בנוסף, הקירות הורחבו. בשנת 1423 העלה האנטי-אפיפיור האראגוני בנדיקטוס השלושה עשר (במקור פדרו מרטינס דה לונה), מה שכונה "האפיפיור לונה", את הכנסייה למעמד של. האלמנטים בסגנון המודחאר השתנו מעט מאז.
בשנת 1538 הוקם של הספינה המרכזית על ידי מרטין דה מונטלבאן בסגנון -מודחאר. הוא נבנה על פי תוכנית מתומנת על קשתות זווית ועל חלונות ביפוריים חיצוניים עם עיטורי פלטרסק. מאוחר יותר, בשנת 1587, עם הקמת, הועלה הבניין למעמד של קתדרלה ונחנך ככזה. לבסוף, בשנת 1909, החזית הדרומית נבנתה בסגנון נאו-מודחאר על בסיס עיצוב של פאו מונגיו (Pau Monguió).
הרפורמה המודחארית
הבנייה המקורית של הבניין התקדמה מהאפסיסים למגדל מודחאר. כעת, השיפוצים התקדמו בכיוון ההפוך. ואכן, מרגע שגובהן של שלוש הספינות הועלה והתאורה שופרה, והוסדרה תקרת המודחאר החדשה מעל הספינה המרכזי, נוצר המצב שקצה הכנסייה התגמד והיה לא פרופורציונלי ביחס לספינות החדשות. לפיכך נבנה מקום המצלב ושלושה אפסיסים חדשים. עבודה זו הושלמה עם פירוק הפיגומים שתמכו בקשתות הטיוח והצביעה בשנת 1335, לפי רשימת חשבונות שנמצאו בארכיון הקתדרלה.
התקרה של הספינה המרכזית
כמעט כל תקרות מודחאר בנויות מפאנלים שקועים (coffer), כלומר רק אלמנטים דקורטיביים. במקרה זה מדובר בחיפוי התקרה, שהמסגרת שלו תומכת בחלקה העליון של הספינה ומייצבת את המבנה. היא קרויה "הקפלה הסיסטינית" של אמנות מודחאר, בגלל הערך האדריכלי והציורי הגדול שלה. אורכה 32 מטר, והיא מתוארכת למאה ה-14. בפאנלים השקועים של התקרה יש ציורים של קצינים, בעלי מלאכה, דמויות היסטוריות ויצורים פנטסטיים. הסוגים האנושיים המגוונים והמגוון הנרחב בדימויים הציוריים נשמרו היטב מכיוון שהם כוסו בתקרה נאו-קלאסית מזויפת במאה ה-18, שהגנה על הציורים מפני מזג אוויר סגרירי.
נגרם לה נזק מסוים בהפצצות מלחמת האזרחים בספרד, אך הנזקים תוקנו.
מגדל התאורה
מגדל התאורה תוכנן בשנת 1537 על ידי האומן חואן לוקאס "בוטרו" (Juan Lucas "Botero"), שהיה האדריכל של מגדל התאורה על קשתות הזווית המודחארים בקתדרלת סלבדור דה סרגוסה ושל. המגדל הוקם בשנת 1538 על ידי הבנאי הראשי מרטין דה מונטלבאן. מגדל התאורה האיר את עבודת האמנות החדשה מאחורי המזבח הראשי (1536), יצירת מופת של הרנסאנס של הפסל גבריאל יולי (Gabriel Yoly).
בנייה מאוחרת
בסביבות שנת 1700 שונה החלק האחורי הגותי של הקתדרלה הראש הגותי ליצירת אמבולטוריום. כמו כן, הקישוט שונה כדי להתאים אותו לטעמים הנאו-קלאסיים, כשהוא מסתיר מאחורי תקרה מזויפת מהמאה ה-18 את תקרת המודחאר המקורית, מה ששמר על הציורים.
בשנת 1909 נבנתה החזית הדרומית ההיסטורית, שמשלבת מבנה נאו-רומנסקי של מעגליים למחצה עם עיטורים בסגנון נאו-מודחאר טיפוסי. המבנה תוכנן על ידי אדריכל המודרניזם הקטלאני פאו מונגיו. הפורטיקו נסגר עם שער ברזל מאת מתיאס אבאד (Matías Abad), בהשראת בית המקהלה בתוך הקתדרלה, שנעשה על ידי האומן קניאמצ'ה (Cañamache) מהמאה ה -15.
אתר מורשת עולמית
המגדל, התקרה ומגדל התאורה של קתדרלת טרואל הוכרזו, יחד עם המכלול המונומנטלי של מבנים בסגנון מודחאר של העיר, אתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו בשנת 1986.
על פי ההכרזה:
מדבר סין (אתר מקראי)
בתקופת יציאת מצרים, מדבר סין היה התחנה השמינית במסלול הנדידה של בני ישראל. <BR>מיקומו של האתר באזור החוף המזרחי של מפרץ סואץ. <BR>לפי המקרא, מדבר סין תַָּחוּם בין הים לבין אזור הר סיני. <BR>חוקרי המקרא מזהים את מדבר סין במישור מרחא ([[Media:markha_plain_03.jpg|Markha]]). <BR>ג'יימס הופמאיר, בספרו "ישראל הקדום בסיני", נותן פרטים נוספים על מדבר סין <BR>הן מהבחינה ההיסטורית והן מהבחינה הגאוגרפית. <BR>חוקר המקרא, יואל אליצור, מצדד גם-כן בתיאוריה של זיהוי מדבר סין בחלקו הדרומי של סיני.
מחקר ארכאולוגי
למרות הקושי לזהות את המיקומים המדויקים של תחנות הנדידה בסיני, <BR>נערכו סקרים ארכאולוגיים. <BR>לדוגמה, בשנת 2001, נערך מחקר ארכאולוגי על-ידי אוניברסיטת טורונטו הקנדית. <BR>הארכאולוגים זיהו את מישור מרחא, כדרך מעבר עתיקה מתקופת הפרעונים.
צמרמורת (סדרת טלוויזיה, 1995)
צמרמורת (באנגלית: Goosebumps) היא סדרת אנתולוגית אמריקאית לילדים, המבוססת על סדרת הספרים באותו השם מאת הסופר ר. ל. סטיין.
הסדרה עלתה לשידור באוקטובר 1995, ובוטלה לאחר סיום שידור עונתה הרביעית בנובמבר 1998.
הפקה
צילומי הסדרה התקיימו באונטריו, קנדה; מפיקי הסדרה בחרו בקנדה כלוקיישן לצילומי הסדרה בשל בתיה המגוונים ובשל קרבתה לנכסים היסטוריים בטורונטו, במרקהם ובאזורים כפריים מרוחקים אחרים, ששימשו כתפאורה לכל פרק, ובכך חסכו לצוות ההפקה זמן ועלות בבניית בתים ומבנים מלאכותיים. קנדה אף נבחרה כלוקיישן בשל המחיר הסביר יותר שדרשו הרשויות בתמורה לצילומים ובשל האסתטיקה ה"אמריקאית" שסיגלה לה, תוך שמירה על אי-בהירות מכוונת מבחינת המיקום והתפאורה. את האביזרים לסדרה עיצבו רון סטפניוק ואלן דוקט; ולאחר ביטול הסדרה, סטפניוק שמר על רבים מהאביזרים האנימטרונים בסטודיו שלו.
שידור
במקור שודרה הסדרה בערוץ "YTV" (באנגלית) ובערוץ "Canal Famille" (בצרפתית) בקנדה. מאז 2022, החל ערוץ "Family" הקנדי לשדר את הסדרה בשידורים חוזרים.
בבריטניה, שודרה הסדרה בערוץ "BBC" לילדים בין השנים 1997–1999, ושודרה בשידורים חוזרים עד לשנת 2001. בישראל, שודרה הסדרה בשלוחתה הישראלית של הערוץ "Fox Kids" בין השנים 2001–2005.
שיווק
במקביל להפצת מספר קלטות של "פוקס" שכללו פרקים מתוך הסדרה, חברת "General Mills" שיווקה את הסדרה במסע פרסום שיווקי לקראת ליל כל הקדושים 1998, במסגרתו הופצו קלטות וידאו של הסדרה, יחד קופונים למוצרים כמו רול-אפס וקוביות גומי בטעם פירות ב-10 מיליון חבילות.
ביקורות
על פי "בילבורד", מהדורות ה-VHS של הסדרה היו בין קלטות הילדים הנמכרים ביותר בנובמבר 1998.
Goosebumps Presents
הספרים מסדרת הספרים המקורית שעובדו לפרקים מתוך הסדרה, יצאו לאור מחדש לאחר מכן בסדרה נפרדת בשם "Goosebumps Presents". הספרים בסדרה זו התבדלו מהספרים המקוריים עליהם התבססו, בכך שהכילו תמונות סטילס מתוך הפרקים. בסדרה יצאו לאור 18 ספרים, משנת 1996 עד לשנת 1998.
עיבוד מחודש
ב-28 באפריל 2020 נמסר על פיתוח עיבוד מחודש לסדרת הטלוויזיה משנות ה-90 של המאה ה-20. במסגרת ההכרזה נמסר כי את הסדרה תפיק חברת "Scholastic Entertainment", בשיתוף פעולה עם חטיבת הטלוויזיה של "סרטי סוני" וחברת ההפקות של ניל מוריץ, שהייתה אמונה על הפקת שני סרטי הקולנוע שהתבססו על ספרי הסדרה. ב-3 במרץ 2021 עדכן ר. ל. סטיין בחשבון הטוויטר שלו כי להפקת הסדרה נשכרו מפיק ובמאי, אך לא חשף את זהותם. ב-4 בפברואר 2022, נמסר כי את זכויות הפצת הסדרה רכשה שירות הזרמת המדיה "דיסני+", וכי עונתה הראשונה של הסדרה תכלול 10 פרקים. עוד נמסר כי על בימוי הפיילוט יופקד הבמאי רוב לטרמן, וכי הוא וניקולס סטולר יופקדו על כתיבת והפקת הסדרה. בניגוד לסדרה המקורית, שהייתה בעלת פורמט אנתולוגי ועיבדה ישירות את עלילות הספרים, עלילת העיבוד המחודש עתידה להיות קרובה ברוחה לעלילת הסרט שהופק על בסיס הספרים, ולהיות בעלת קשת סיפור ליניארי העוסק בחמישה תיכוניסטים שמשחררים בשוגג כוחות על-טבעיים המאיימים להשמיד את עיירתם ונאלצים לעבוד יחד – למרות חברויותיהם, יריבותיהם ועברם המשותף – על מנת להציל את העיירה, ומגלים תוך כדי מסעם כי לסודותיהם של הוריהם מימי נעוריהם קשר הדוק לעברה של העיירה ולכוחות העל-טבעיים שהם שחררו.
כביש 415
כביש 415 הוא כביש רוחב אזורי בהרי ירושלים. זהו אחד הכבישים האזוריים הקצרים בישראל – אורכו פחות משני קילומטרים.
הכביש הנו חד־סטרי ומשמש את הנוסעים במחלף שער הגיא מכביש 38 (מאזור בית שמש) מזרחה – לכביש 1 (לכיוון ירושלים).
Secreto
Secreto (באנגלית: Secret, ובעברית: סוד) הוא סינגל שהוקלט על ידי אנואל AA, ביחד עם הזמרת-יוצרת הקולומביאנית קרול ג'י. השיר יצא לאור ב-15 בינואר 2019, על ידי חברת התקליטים יוניברסל מיוזיק לטין אנטרטיינמנט, כסינגל שלא מתוך אלבום.
השיר הגיע אל המקום הראשון במצעד השירים שבספרד.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי אנואל AA, קרול ג'י, פרידה ואיזי אל עזטה והופק על ידי אזקיאל ריברה ביחד עם הנרי דה לה פרידה. כמו כן, השיר הוא שיר בסגנון הפופ, המשלב גם את סגנון הרגאטון המאפיין שירים נוספים של קרול ג'י כדוגמת "" ו-"".
בנוסף לכך, הועלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר הועלה לערוץ היוטיוב של אנואל AA ב-14 בינואר 2019. במשך כמה חודשים, היה הקליפ של השיר לקליפ הנצפה ביותר בשנת 2019. השיא נשבר על ידי "Con Calma", של דדי יאנקי.
נכון לנובמבר 2019, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-880 מיליון צפיות.
לויד סמאקר
לויד קנת' סמאקר (באנגלית: Lloyd Kenneth Smucker; נולד ב-23 בינואר 1964) הוא פוליטיקאי ואיש עסקים אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-11 של קהיליית פנסילבניה מאז 2017. בשנים 2017–2019 ייצג סמאקר את מחוז הקונגרס ה-16, אך לקראת בחירות 2018 בארצות הברית הורה בית המשפט העליון של פנסילבניה על שינוי מפת מחוזות הבחירה במדינה ומחוזו נספר מחדש כמחוז ה-11. טרם היבחרו לקונגרס היה סמאקר חבר הסנאט המדינתי של פנסילבניה.
ביוגרפיה
סמאקר נולד בלנקסטר שבפנסילבניה, בנם של דניאל וארי סמאקר. הוא נולד למשפחת אמישית. לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר התיכון מנוטי שבלנקסטר ב-1981, למד סמאקר במכללת עמק לבנון ובמכללת פרנקלין ומרשל. במשך 25 שנה שימש כנשיא "חברת סמאקר" (Smucker), ארגון לבנייה מסחרית בבעלות משפחתית.
בטרם שירת שתי תקופות כהונה כמפקח עירוני בעיירה וסט לאמפטר (West Lampeter Township), היה סמאקר חבר בוועדת התכנון העירוני של היישוב. בשנת 2008, לאחר שגיב ארמסטרונג המכהן, החליט לפרוש אחרי 23 שנה בסנאט של פנסילבניה, נכנס סמאקר לבחירות המקדימות שהתקיימו במפלגה הרפובליקנית וגרף 47% מהקולות תוך שהוא גובר על ארבעה יריבים אחרים. בבחירות הכלליות הוא ניצח את יריבו חבר מועצת העיר לנקסטר ומועמד המפלגה הדמוקרטית, חוסה א. אורדנטה, ברוב בן 57% לעומת 43%.
לקראת בחירות 2018, הורה בית המשפט העליון של פנסילבניה על מפה חדשה של מחוזות הקונגרס במדינה. בעקבות זאת, מחוזו של סמאקר נספר מחדש כמחוז ה-11. המחוז היווה רסיסים ממחוז לנקסטר ששכן בעבר במחוז הקונגרס השביעי, תוך שהוא מאבד את חלקיו במחוזות צ'סטר וברקס. כדי לפצות על אובדן האוכלוסייה, בוסס המחוז במערב המדינה ונספח אליו רוב החלק המזרחי והכפרי יותר של מחוז יורק. מחוז הקונגרס ה-16 הישן הישנה היה אחת המחוזות הרפובליקניים ביותר בפנסילבניה, אך המגמה הדמוקרטית במחוזות הסמוכים יותר לפילדלפיה הביאה את המרוצים לנשיאות ארצות הברית לצמודים במיוחד. ג'ון מקיין זכה במחוז זה עם 51 אחוז מהקולות בבחירות 2008, ואילו מיט רומני זכה בו עם 52% בבחירות שלאחר מכן. דונלד טראמפ רשם בבחירות לנשיאות ב-2016 תוצאה דומה לזו של מקיין. על פי העיתונאי נייט קון מ"הניו יורק טיימס", שינויים אלה הותירו את סמאקר בעמדת נחיתות ביחס לבחירות הקודמות בהן התמודד.
חרף השינויים הדמוגרפיים במחוזו, נבחר סמאקר לתקופת כהונה שנייה עם 59% מקולות הבוחרים.
נחל קנה (מדבר יהודה)
נַחַל קָנֶה (בערבית: ואדי אלעֻ'וֵיר, שמשמעותו העמק הקטן), זורם בשוליים המזרחיים של צפון מדבר יהודה. שמו של הנחל ניתן לו על שם צמחי קנה מצוי הצומחים סביב עינות קנה בסמוך לשפך הנחל.
הנחל מתחיל כ-3.5 ק"מ מצפון-מערב למצוקי דרגות והוא יורד לכיוון מצוק ההעתקים, בדרכו עובר ומתחתר בסלע הקירטון הרך ובסלעי הגיר והדולומיט של המצוק, ונשפך לים המלח בתחומי שמורת קנה וסמר.
באזור המעבר בין רמת מדבר יהודה ומצוק העתקים, עובר בנחל שביל המחבר את מצוקי דרגות עם השביל הקדום שבין בקעת הורקניה וחורבת קומראן.
Nevermind It's an Interview
Nevermind It's an Interview הוא אלבום ריאיון של להקת נירוונה, שיצא ב-1992 בחברת גפן רקורדס. אלבום זה הוא הראיון הרשמי הראשון והיחיד של הלהקה האמריקאית בשלמותה.
הפקה
האלבום נוצר לצורכי קידום בלבד ולא נמכר בחנויות. האלבום הופק ועובד על ידי קורט סט. תומאס וטרוי סמית' מתחנת הרדיו "WFNX" שבבוסטון (הם גם הכותבים של "Nirvana: The Chosen Rejects" שיצא בשנת 2004). הריאיון עם הלהקה הוקלט בליל ההופעה החיה של הלהקה בתוכנית "סאטרדיי נייט לייב" ברשת NBC ב-1992. האלבום כולל כשעה של ראיון (אודיו בלבד) וברקע הראיון מושמעים שירי הלהקה עליהם מדברים החברים (למעט שירים בודדים המושמעים בשלמותם באמצע הראיון).
עותקים של התקליטור המקורי הם נדירים ביותר והפכו עם השנים לפריט לאספנים בלבד. עם זאת הוא כלול בסוף גרסת האייטונס של המארז תקליטורים "With the Lights Out" הוא נמצא שם בשם:
כל השירים לא נמצאים בשלמותם למעט בודדים. גרסאות ההופעה של "Drain You" ו"School" שוחררו בחלק מהגרסאות של הסינגל "Come as You Are" שיצא חודשיים לאחר מכן.
על העטיפה האחורית של האלבום נכתב: "קורט סנט תומאס, מפיק מוזיקלי של WFNX, בוסטון, מדבר עם קורט קוביין, קריסט נובוסליץ' ודייב גרוהל על חייהם בנירוונה של 1992".
אוגו פריג'ריו
אוגו פריג'ריו (באיטלקית: Ugo Frigerio; 16 בספטמבר 1901 – 7 ביולי 1968) היה אתלט איטלקי. הוא ההלך השני המעוטר ביותר במשחקים האולימפיים, בעל 4 מדליות אולימפיות (אנטוורפן 1920, פריז 1924 ולוס אנג'לס 1932), מהן 3 מדליות זהב, אחרי רוברט קוז'ניובסקי הפולני. מאחר שלא נערכו תחרויות הליכה כלל באמסטרדם 1928 נמנע ממנו לזכות במדליות נוספות.
פריג'ריו זכה לכבוד לשאת פעמיים את הדגל האיטלקי בטקס הפתיחה של המשחקים האולימפיים.
ביוגרפיה
פריג'ריו נולד במילאנו.
אלוף אולימפי
באולימפיאדת אנטוורפן (1920) זכה פריג'ריו בשתי מדליות זהב, בתחרות הליכה ל-3 ק"מ בתוצאה של 13:14.2 דקות, לפני ג'ורג' פרקר מאוסטרליה (13:19.6 דקות) וריצ'רד רימר מארצות הברית (13:22.2 דקות) ובתחרות הליכה ל-10 ק"מ בתוצאה של 48:06.2 דקות, לפני ג'וזף פירמן מארצות הברית (49:40.2 דקות) וצ'ארלס גאן מבריטניה (49:43.9 דקות). בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 47:06.4 דקות.
באולימפיאדת פריז (1924) זכה פריג'ריו לכבוד לשאת את דגל איטליה בטקס הפתיחה. במשחקים עצמם הוא זכה במדליית זהב בתחרות הליכה ל-10 ק"מ בתוצאה של 47:49.0 דקות, לפני גורדון גודווין מבריטניה (48:37.9 דקות) וססיל מקמסטר מדרום אפריקה (49:08.0 דקות) ובכך הגן על תוארו. לצערו, לא נערכה תחרות הליכה למרחק של 3 ק"מ וכך לא היה יכול להגן גם על תוארו זה.
פריג'ריו לא השתתף במשחקים האולימפיים שנערכו באולימפיאדת אמסטרדם (1928) מאחר שלא נערכו תחרויות הליכה כלל ולכן נמנע ממנו להגן על תואריו.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) זכה פריג'יו לכבוד לשאת את דגל איטליה בטקס הפתיחה בפעם השנייה. במשחקים עצמם הוא זכה במדליית ארד בתחרות הליכה ל-50 ק"מ בתוצאה של 4:59:06 שעות, אחרי טומי גרין מבריטניה (4:50:10 שעות) ויאניס דלינש מלטביה (4:57:20 שעות).
ב-7 ביולי 1968 נפטר פריג'ריו בגארדה.
אדוארד סטפורד
סר אדוארד ויליאם סטפורד (באנגלית: Edward Stafford; 23 באפריל 1819 – 14 בפברואר 1901) היה ראש ממשלת ניו זילנד השלישי שכיהן בשלוש תקופות כהונה לא רצופות במהלך המחצית השנייה של המאה ה-19. תקופת הכהונה המצטברת שלו היא הארוכה מבין כל ראשי ממשלת ניו זילנד שלא כיהנו מטעם מפלגה כלשהי. סטפורד תואר כמנהיג פרגמטי, הגיוני ובעל חשיבה ברורה.
ראשית חייו
סטפורד נולד באדינבורו, סקוטלנד למשפחה אמידה שיכלה לאפשר לו לקבל חינוך טוב. הוא למד בבית הספר המלכותי בעיר דאנגנון שבצפון אירלנד, שם הצטיין בלימודיו. לאחר מכן הוא למד בטריניטי קולג' בדבלין. בשנים 1841 – 1842 הוא יצא למסע באוסטרליה, אך ב-1843 הוא בחר להצטרף לקרובי משפחתו בנלסון, ניו זילנד, שם הוא נעשה עד מהרה פעיל בפוליטיקה והחל למתוח ביקורת על תגובתו הרפה של המושל רוברט פיצרוי על "תקרית וואיראו". ב-1850 הוא הצטרף לרבים שקראו להנהגתו של ממשל עצמי לניו זילנד, כולל מתן זכות בחירה לנשים.
ב-1853 נבחר סטפורד להיות נציב המחוז (Superintendent) של נלסון (חלקו הצפוני של האי הדרומי). בין הישגיו ניתן למנות את הקמתה של מערכת החינוך (חינוך חילוני, חובה וחינם) שמאוחר יותר היוותה מודל למערכת החינוך הארצית. תפקודו של סטפורד כנציג המחוז קיבל תשבחות מרבים.
עם תחילת מערכת הבחירות לפרלמנט של ניו זילנד הראשון, לא הציג סטפורד את מועמדותו, בטענה שאין זה מן הראוי להיכנס לפוליטיקה הארצית בעודו מכהן בתפקיד מחוזי. למרות בקשות מפוליטיקאים כמו הנרי סיוול, דחה סטפורד את הבקשות להתמודד, עד לבחירות של 1855, אז נבחר מטעם מחוז הבחירה של נלסון.
כהונה ראשונה
עם יצירתו של תפקיד ראש ממשלת ניו זילנד, ב-1856, סירב סטפורד להתמודד עליו. במקום זאת נבחר לתפקיד הנרי סיוול. אך כהונתו של סיוול ארכה 13 ימים בלבד והוא הוחלף על ידי ויליאם פוקס. סטפורד סירב להצעות של שניהם לכהן כשר. לאחר שממשלת פוקס הראשונה, שכהונתה ארכה גם היא 13 ימים, נפלה, נראה היה שסטפורד הוא האפשרות היחידה שבאה בחשבון, והוא הסכים לקחת על עצמו את תפקיד ראש הממשלה.
אחד מהחוקים הראשונים שסטפורד דאג לחקיקתם היה מיועד להגדיר את מערכת היחסים בין המחוזות והממשלה המרכזית. צעד נוסף שלו היה הקמתו הבלתי רשמית של הקבינט, שהתכנס בנפרד מהמועצה המנהלת (Executive Council) הרשמית. משמעות הדבר הייתה שענייני הממשלה ינוהלו שלא בנוכחותו של המושל הכללי, שיחסיו עם הפרלמנט כבר היו מתוחים ממילא.
שנה לאחר מכן נפלה ממשלתו של פוקס ולסטפורד הייתה שוב את ההזדמנות לכהן כראש ממשלה, אך הוא סירב. הוא נימק את החלטתו ביחסים העכורים שהיו לו עם המושל ג'ורג' גריי והוא לא היה מוכן לכהן כראש הממשלה כאשר המושל עוקף את מדיניותו. במקום זאת נבחר לתפקיד אלפרד דומט. ממשלת דומט זכתה לתיאור "ממשלת סטפורד בלי סטפורד". אחרי קצת יותר משנה הוחלף דומט בפרדריק ויטאקר, שממשלתו החזיקה למשך זמן דומה והוחלפה בממשלתו של פרדריק ולד. ולד, כמו דומט, נקט בצעדי מדיניות שהיו זהים לאלה של סטפורד, למרות שבין השניים לא שררו יחסים טובים.
כהונה שנייה
ב-16 באוקטובר 1865, כאשר ולד פרש מתפקידו עקב בריאותו הלקויה ועקב לחץ נפשי, לקח על עצמו סטפורד שוב את ראשות הממשלה. בכהונתו זו הוא המשיך בתוכנית החקיקה של ולד, אך צמצם את מה שהוא ראה כהוצאות כספיות מוגזמות של ולד (נושא זה היה אחד הנושאים העיקריים שגרמו לחוסר חיבה בין השניים). כהונתו של סטפורד עמדה בסימן של התייעלות וחיסכון. בבחירות של 1866 הוא זכה באמונו של ציבור הבוחרים.
יחד עם זאת, יחסיו של סטפורד עם המושל הלכו לדחי אל דחי. במיוחד נסובו הוויכוחים ביניהם על האחריות למימון הפעולות הצבאיות מול המאורים. סטפורד החזיק בדעה שהעימות עם המאורים הוא "אימפריאלי" שתחילתו והמשכו היו צעד של ממשלת בריטניה. בתוקף זה הוא התנגד לדעתם של הבריטים שהפרלמנט של ניו זילנד צריך לקחת על עצמו את האחריות על דיכוי "השבטים המורדים", והתעלם מתלונותיו של המושל על צמצום בהוצאות הצבאיות. כאשר בסופו של דבר ויתרה ממשלת בריטניה על האחריות לטיפול במאורים, נדרש מסטפורד למלא את החסר במימון הפעילות הצבאית. סטפורד סירב לכך, ותחת זאת הציג את טענת הנגד שלו בנוגע להפסדיהם הכלכליים של המתיישבים. ב-1868 הושג הסכם לפיו שני הצדדים יוותרו על תביעותיהם.
ממשלת סטפורד שמרה לזמן מה על יחסים טובים בדרך כלל עם המאורים. הדוגמה לכך הייתה הקצאת המושבים בפרלמנט עבור נציגים מאורים ב-1867 ובקשתו של סטפורד מהמושל להעניק חנינה למנהיגי השבטים המורדים. בכל אופן, הצלחותיהם הצבאיות של ראשי השבטים המאורים, טה קוטי וטיטוקווארו, גרמו לרבים לטעון שניסיונות הפיוס של סטפורד לקו בשיקול דעת לא נכון.
סטפורד שאף להכריז על בחירות כדי לחדש את אמון הציבור בו, אך צעדו זה נתקל בסירובו של המושל ג'ורג' בואן, שלא חש חיבה רבה לסטפורד, בלשון המעטה. ב-1869 הובסה ממשלת סטפורד, כשמחליפו היה שוב, ויליאם פוקס.