cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פנאקסיה
פנאקסיה ישראל
בשנת 2017 הוקמה חברת פנאקסיה תעשיות פרמצבטיות ישראל והוקם מפעל החברה הראשון לייצור קנאביס רפואי בלוד.
ביוני 2020, קיבלה פנאקסיה ישראל אישור רשמי לתקן EU-GMP האירופאי והפכה לחברת הקנאביס הרפואי הראשונה בישראל אשר מקבלת אישור זה. תקן זה הכרחי לייצור, ייצוא ושיווק של תרופות בגבולות האיחוד האירופאי.
בשנת 2021 הודיעה פנאקסיה על מהלכי מיזוג בין פנאקסיה ופנאקסיה ישראל והקמת ועדה בלתי תלויה לבחינת המיזוג. מהלך זה נגנז בשנת 2022 לאור חילוקי דעות בקשר לשווי החברות המתמזגות.
בנובמבר 2022, לאור תוצאותיה הכספיות הגרועות והערת עסק חי בדוחותיה, הודיעה פנאקסיה על מכירת פעילות הקנאביס לכל המרבה במחיר והכנסת פעילות ניהול השקעות אל תוך השלד הבורסאי הנותר
פנאקסיה ארצות הברית
פנאקסיה ארצות הברית הוקמה בשנת 2016. במסגרת החברה הוקם מפעל הקנאביס הפרמצבטי הראשון בארצות הברית, במחוז ברנלילו שבמדינת ניו מקסיקו. המפעל משמש לייצור מגוון תרופות ותכשירים תרופתיים, מבוססי קנאביס רפואי, ללא עישון. חברת אולטרה הלת’ (Ultra Health), מפיצת הקנאביס הרפואי הגדולה והמובילה בניו מקסיקו, משווקת ומפיצה את התרופות והתכשירים המיוצרים במפעל. לאור תוצאותיה הדלות, פעילות זאת פסקה כמעט לחלוטין בשנת 2021.
יחסי אלבניה–קוסובו
יחסי אלבניה–קוסובו הם היחסים הדיפלומטיים הדו-צדדיים בין רפובליקת אלבניה והרפובליקה של קוסובו. אורך הגבול המדיני בין המדינות הוא 112 ק"מ.
בשתי המדינות יש רוב מוחלט של אלבנים.
היסטוריה
ב-1992, אלבניה הפכה למדינה היחידה שהפרלמנט שלה הצביע להכיר בעצמאותה של הרפובליקה של קוסובו, שהוכרזה ב-1991. ב-1994, בהשפעת אירועי המלחמה בבוסניה, משכה אלבניה את ההכרה בעצמאותה של רפובליקת קוסובו והכריזה על תמיכה בשלמות הטריטוריאלית של הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה.
בשנת 1998 פרצה מלחמת קוסובו. ממשלת אלבניה הורתה על פתיחת גבולות ועשרות אלפי אלבנים מקוסובו הגיעו למדינה זו כפליטים. ב-17 בפברואר 2008 התקיימה הכרזה חד-צדדית על עצמאותה של קוסובו. ב-19 בפברואר 2008, אלבניה הכירה בעצמאותה של רפובליקת קוסובו.
באפריל 2015 אמר יו"ר מועצת השרים של אלבניה אדי רמה כי איחוד אלבניה ורפובליקת קוסובו למדינה אחת הוא עניין של זמן. הוא מאמין כי ככל הנראה שתי המדינות הללו יתאחדו לאחר הצטרפותן לאיחוד האירופי.
בשנת 2019 נחתם הסכם על איחוד המשימות הדיפלומטיות.
יחסי מסחר
ב-2015 ייצאה הרפובליקה של קוסובו סחורות לאלבניה בסכום של 60 מיליון אירו, ואלבניה העבירה סחורה לרפובליקה של קוסובו בסכום של 200 מיליון יורו. בשנת 2015 הסחר בין שתי המדינות הציג מגמה חיובית והראה צמיחה של 20 מיליון אירו לעומת תקופת הדיווח הקודמת.
הלגיון השני איטליקה
הלגיון השני איטליקה (בלטינית: Legio II Italica) היה לגיון רומאי, אשר הוקם בידי הקיסר מרקוס אורליוס בשנת 165 ושרד עד המאה החמישית. בהמשך נוסף ללגיון השם "פיה פילדיס" אשר משמעותו הוא "האדוק והנאמן".
היסטוריה
מגויסי הלגיון הגיעו מאיטליה עצמה ומנוריקום. הם הוצבו על הדנובה כהגנה מפני המרקומנים. סביר להניח שהלגיון היה חלק מכח המשימה של הקיסר לעתיד פרטינקס (אשר כלל גם את הלגיון הראשון אדיוטריקס ואת הלגיון השלישי איטליקה) אשר לחם במרקומנים בשנת 175 ברייטה ונוריקום. כמו כן ידוע שחיילים מהלגיון השתתפו בבניית חומות העיר סלונה (ספליט המודרנית). הלגיון הועבר בין מספר בסיסים לאורך הדנובה, ורק בשנת 180 הוצב בבסיס קבע בלוריאקום. הלגיון צידד בקיסר ספטימיוס סוורוס במהלך מלחמת האזרחים שהעלתה אותו לשלטון, ולפיכך העניק לו הקיסר את התואר "פילדיס" אשר משמעו: "האדוק". ישנה מחלוקת בשאלה מתי ועל מה הוענק ללגיון התואר. יש הסוברים שהוא הוענק לו בתחילת המלחמה כאשר סוורוס צעד לרומא כנגד דידיוס יוליאנוס והלגיון אבטח עבורו את נוריקום. אחרים סבורים שהוא זכה בתואר מאוחר יותר כאשר סוורוס נאבק בקלאודיוס אלבינוס. למרות שהאוכלוסייה בנוריקום אהדה את אלבינוס, הלגיון נותר נאמן לסוורוס. סביר להניח שהלגיון סייע לסוורוס גם במלחמותיו כנגד הפרתים.
תחת שלטונו של מקסימינוס, לקח הלגיון חלק במלחמות כנגד הדאקים ובהמשך כנגד הוויזיגותים. תחת שלטונו של גליאנוס לחם הלגיון כנגד פוסטומוס שליט האימפריה הגאלית. הקיסר דיוקלטיאנוס פיצל את הלגיון לשלושה חלקים. החלק הראשון נותר בנוריקום בעוד חלק אחד הוצב בלנטיה (לינץ) וחלק נוסף באיוביאקום (שטשטנאו). הקיסר קונסטנטינוס העביר יחידות מהלגיון לדיוויטיה. יחידות אלו הפכו לתקופה קצרה ללגיון עצמאי בשם "הלגיון השני איטליקה דיוויטינסום", ולקחו חלק חשוב בניצחונו של קונסטנטינוס על מקסנטיוס. לא ידוע אם לאחר מכן היחידות הללו המשיכו להתקיים כלגיון עצמאי או שהתאחדו עם שאר הלגיון. ב עדיין נמצאו יחידות הלגיון בבסיסיהן גורלו של הלגיון לאחר מכן אינו ידוע.
אנדרטת מינין ופוז'ארסקי
שמאל|ממוזער|250px
אנדרטת מינין ופוז'ארסקי (רוסית: Па́мятник Ми́нину и Пожа́рскому) היא פסל ארד הניצב בכיכר האדומה במוסקבה מול כנסיית וסילי הקדוש. האנדרטה מנציחה את הנסיך דמיטרי פוז'ארסקי ואת קוזמה מינין, שכינסו צבא מתנדבים רוסי שגירש את הפולנים מהקרמלין וסיים את תקופת הצרות של 1612.
היסטוריה
האנדרטה הוקמה לכבוד 200 שנה לניצחונם על ידי הפסל איוואן מרטוס שזכה בתחרות לקביעת צורת הפסל בשנת 1808. בשל פלישת נפוליאון לרוסיה, נדחתה הצבת האנדרטה עד 1818. בנייתה מומנה מכספי מלווה של תושבי ניז'ני נובגורוד, עירם של מינין ופוז'ארסקי, ובעיר זו היא הייתה אמורה לקום. הצאר אלכסנדר הראשון ציווה על הצבתה לכשהוכנה בכיכר האדומה במוסקבה.
במקור, הפסל ניצב במרכז הכיכר, ופוז'ארסקי נופף בידו אל עבר הקרמלין. השלטונות הקומוניסטיים ביקשו להזיז את האנדרטה או להורסה משום שהפריעה למצעדים צבאיים בכיכר. בשנת 1936 האנדרטה הוזזה למיקומה הנוכחי בסמוך לכנסייה.
עותק של האנדרטה הוקם ב 2005 בניז'ני נובגורוד, מעשה ידיו של הפסל זוראב צרטלי. הוא נמוך בכ-5 ס"מ מהמקור.
היסטוריה של הרפובליקה המרכז-אפריקאית
פרה-היסטוריה
רוב הטריטוריה של הרפובליקה המרכז-אפריקאית יושבה בין השנים 1000 לפני הספירה ו-1000 לספירה, עת עמים דוברי אדוואמה-מזרחית התפשטו לכיוון מזרח מקמרון וסודאן. מהגרים מעטים דוברי בנטו התיישבו באותו התקופה בדרום-מערב הרפובליקה המרכז-אפריקאית, ומספר אוכלוסיות דוברות סודנית-מרכזית התיישבו על גדות נהר האובנגי. רוב מתיישבי הרפובליקה המרכז-אפריקאית אם כך, דוברים שפות ממוצא קונגו-ניז'ר. מיעוט מדבר שפות ממשפחת נילוס-סהרה. מאוחר יותר הגיעו הרבה סוחרים מוסלמים דוברי ערבית או האוסה.
חשיפה לעולם החיצוני וסחר בעבדים
עד 1800, העמים ברפובליקה המרכז-אפריקאית חיו מעבר לגבולות של עולם האסלאם ועקב כך היה להם קשר יחסית מצומצם לדתות האברהמיות ולמערכות כלכליות מצפון. אולם, במהלך העשורים הראשונים של המאה ה-19, החלו לחדור לאזור סוחרים מוסלמים ואלו טיפחו קשרים עם המנהיגים המקומיים כדי לקדם את המסחר וההתיישבות שלהם באזור. ההגעה הראשונית של סוחרים מוסלמים בתחילת 1800 הייתה יחסית שלווה והייתה מותנית בתמיכה של העמים המקומיים. אבל אחרי 1850, החלו לחדור לאזור סוחרי עבדים חמושים. בין השנים 1860–1910, סוחרי עבדים מסודאן, צ'אד, קמרון, דאר אל קוטי בצפון ונזאקארא וזנדה בדרום תפסו את רוב האוכלוסייה ששכנה בחצי המזרחי של המדינה, וייצאו אותם כעבדים. עד היום האזור נותר כמעט ריק מאדם.
קולוניאליזם צרפתי
כאשר מתווכים אירופאים הסכימו על הגבולות של קונגו הצרפתית, צרפת הייתה חיפשה מקורות למימון הכיבוש היקר שלה, לנהלו ולפתחו. הדיווחים על הצלחתן הכלכלית של חברות של לאופלד השני בקונגו החופשית שכנעו את ממשלת צרפת, ב-1889, לחלק את המושבה בין 17 זכיינים אירופאיים. בתמורה לזכות לנצל את האדמות האלו על ידי קניית מוצרים מקומיים ומכירת סחורות אירופאיות, 17 החברות הבטיחו לשלם דמי שכירות למושבה הקולינאלית ולקדם את הפיתוח שלה.
החברות העסיקו סוכנים אירופיים ואפריקאיים שלעיתים קרובות השתמשו באמצעים ברוטליים ואכזריים כדי להכריח את המקומיים לעבוד בשבילם. באותו הזמן, מנהלת הקולניאליזם הצרפתית החלה להכריח את המקומיים לשלם מיסים ולעבוד בחינם למען המדינה. החברות והמנהל הצרפתי שיתפו פעולה לעיתים קרובות במאמץ להכריח את המקומיים לעבוד מענם, אך לעיתים קרובות הם נכנסו למחלוקות. פקידים צרפתיים אחדים דיווחו על התעללות שבוצעה על ידי החברות הפרטיות ואפילו על ידי חיילים ועמיתים שלהם, אך מאמצים להביא את הפושעים האלו למשפט כמעט תמיד נכשלו. כאשר חדשות הזוועות שבוצעו במקומיים, על ידי החברות הפרטיות ופקידי ממשלה או חיילים, הגיעו לצרפת הן גרמו למחאה. נערכו חקירות ומספר ניסיונות עקרים לרפורמה, אבל המצב בשטח נשאר על כנו.
במהלך העשור הראשון של שלטון צרפת (1900–1910), השליטים של המדינות באזור האובנגי-שארי הגבירו את העבדות ואת מכירת התוצרת המקומית לחברות אירופאיות ולצרפת. הם ניצלו את ההסכמים שלהם עם צרפת כדי לרכוש נשק, בו השתמשו כדי לתפוס עוד עבדים וכך רוב החצי המזרחי של האזור נשאר ריק מאדם עקב ייצוא של מקומיים. בעלי הכוח, אפריקאים ואירופאיים, לעיתים קרובות הפכו לאומללים את אלו שלא יכלו להתנגד להם.
במהלך העשור השני של השליטה הצרפתית (1910–1920), עובדים חמושים של החברות הפרטיות ושל המדינה המשיכו להשתמש באמצעים אכזריים על מנת להתמודד עם התנגדות האוכלוסייה המקומית לעבודה בכפייה. לאחר מכן השליטים האפריקאיים ירדו מכוחם והמסחר בעבדים פחת באופן משמעותי.
ב-1911, גדות נהרות הסאנגה והלוביי הועברו לשליטת גרמניה כחלק מהסכם שנתן לצרפת יד חופשית במרוקו. וכך מערב אובנגי-שארי עבר להיות תחת שליטה גרמנית עד מלחמת העולם הראשונה, במהלכה צרפת כבשה מחדש את האזור הזה בעזרת כוחות מקומיים.
העשור השלישי לשלטון הצרפתי (1920–1930) היה זמן מעבר שבו נבנתה מערכת דרכים, הוקמו שרותי בריאות ניידים כדי להאבק במחלת השינה, ומיסיונים פרוטסטנטים הקימו תחנות בחלקים שונים במדינה. מצד שני, הונהגו גם צורות חדשות של עבודה בכפייה. הצרפתים גייסו מספר רב של מקומיים לעבודה במסילת הרכבת מקונגו לים, רבים מהמגויסים מתו מאפיסת כוחות וממחלות. הסופר הצרפתי אנדרה ז'יד, פרסם ב-1925 את הספר "המסע בקונגו" ובו הוא מתאר את התוצאות המחרידות של גיוס המקומיים להקמת מסילת הרכבת וחושף את הזוועות המתמשכות אשר בוצעו במקומיים במערב המדינה על ידי החברה ליערנות. ב-1928, התרחשה התקוממות גדולה, "הקונגו-ווארה" – מלחמת ידית המעדר, שפרצה במערב המדינה ונמשכה מספר שנים. היקף ההתקוממות, שהייתה אולי המרד האנטי-קולוניאלי הגדול ביותר באפריקה באותן שנים שבין המלחמות, הוסתר בקפידה מפני הציבור הצרפתי מפני שהדבר סיפק הוכחה, בשנית, להתנגדות חזקה לקולניאליזם הצרפתי ולעבודה בכפייה.
בעשור הרביעי לשלטון הצרפתי (1930–1940),הסחורות: תה, כותנה וקפה הסתמנו כיבולים חשובים באובנגי-שארי והחלה כריית יהלומים וזהב בצורה רצינית. מספר חברות כותנה קיבלו זיכיון ששימש כמונופול לשטחים רחבים לגידול כותנה ועקב כך הן יכלו לקבוע את המחירים למעבדי הכותנה ולהבטיח רווחים לבעלי המניות. אירופאיים הקימו מטעי קפה והמקומיים החלו לעבד גם קפה.
העשור החמישי לשלטון הצרפתי (1940–1950), עוצב על ידי מלחמת העולם השנייה והרפורמות הפוליטיות אשר באו בעקבותיה. בספטמבר 1940, פקידים צרפתיים שתמכו בדה גול תפסו את השליטה באובנגי-שארי.
דיקטטורה צבאית
ב-1946 הפכה המושבה לטריטוריה צרפתית שמעבר לים, וציר מטעמה, ברתלמי בוגאנדה, נבחר לפרלמנט הצרפתי. ב-1 בדצמבר 1958 זכתה הרפובליקה לאוטונומיה וקיבלה את השם הרפובליקה המרכז-אפריקאית. בוגאנדה, נהרג בתאונת מטוס מסתורית ב-1959, רק 8 ימים לפני ההצבעה האחרונה בתקופת השלטון הצרפתי. ב-13 באוגוסט 1960 הרפובליקה המרכז-אפריקאית קיבלה עצמאות ושניים ממסייעיו הקרובים ביותר של בוגאנדה- אייבל גואמבה ודויד דאקו, נאבקו על השלטון במדינה. בעזרת תמיכה מצרפת, דאקו תפס את השלטון ומיד אחר כך אסר את גואמבה. ב-1962 הקים דאקו מדינה בעלת מפלגה אחת בלבד.
ב-31 בדצמבר 1965, הקולונל ז'אן-בדל בוקאסה ביצע הפיכה ותפס את השלטון, הוא השעה את החוקה ופיזר את האספה הלאומית. ב-1972, הנשיא בוקאסה הכריז על עצמו כנשיא לנצח, וב-4 בדצמבר 1976 קרא לעצמו הקיסר בוקאסה הראשון של האימפריה המרכז-אפריקאית. שנה לאחר מכן, הקיסר בוקאסה הכתיר את עצמו בטקס בזבזני ויקר אשר זכה ללעג מצד העולם. תקופת שלטונו אופיינה בעריצות שלטונית ובפגיעה חמורה בזכויות האדם הבסיסיות. ב-1979 השתתף בוקאסה בטבח שבו נרצחו יותר מ-100 ילדים. בעקבות זאת החליטה צרפת לפעול להדחתו, ובסיועה הצליח שליטה הקודם של הרפובליקה המרכז-אפריקאית, דוויד דאקו, לבצע בה הפיכה ולשוב לשלטון. דאקו הודח מהשלטון על ידי הפיכה שבוצעה ללא שפיכות דמים על ידי הגנרל אנדרה קולינגבה ב-1 בספטמבר 1981. ב-1986 חזר בוקאסה לארצו. הוא נשפט והורשע ברצח ובבגידה. עונש המוות שנגזר עליו הומתק למאסר עולם.
קולינגבה השעה את החוקה ושלט עם חונטה צבאית עד 1985. הוא הציג חוקה חדשה ב-1986 אשר התקבלה במשאל עם ארצי. חברות במפלגתו החדשה (RDC), הייתה התנדבותית. ב-1987, נערכו בחירות תחרותיות למחצה לפרלמנט ובחירות מוניציפליות נערכו ב-1988. שני יריביו של קולינגבה, אייבל גואמבה ואנג' פליקס פאטסה, החרימו את הבחירות האלו מפני שהמפלגות שלהן לא הורשו להתמודד בבחירות.
1993-2002 שלטונו של פאטאסה
כאשר נערכו לבסוף בחירות ב-1993, שוב בעזרת הקהילה הבינלאומית, ניצח אנג'-פליקס פאטאסה בסיבוב הראשון. קולינגבה היה במקום הרביעי אחרי גואמבה ודאקו. בסיבוב השני, פאטאסה זכה ב-53% מהקולות מול גואמבה. מרבית תמיכתו של פאטסה הגיעה מרשויות בצפון-מערב המדינה ותומכיו של גואמבה הגיעו מהדרום ומהמזרח.
מעבר לכך, מפלגתו של פאטאסה- התנועה לשחרור אנשי מרכז אפריקה (MLPC), זכתה ברוב פשוט אך לא רוב מוחלט בפרלמנט, ולכן פאטאסה נזקק לשותפים לקואליציה. פאטאסה הוריד את הדרגות הצבאיות של הנשיא הקודם- קולינגבה במרץ 1994 ולאחר מכן האשים מספר שרים לשעבר בפשעים אחדים.
חוקה חדשה אושרה ב-28 בדצמבר 1994 והוכרזה ב-14 בינואר 1995. אולם לחוקה הזו, כמו לאלו שקדמו לה, לא הייתה השפעה רבה על הפוליטיקה. בין השנים 1996–1997, האמון ההולך והפוחת של הציבור בא לידי ביטוי באי יציבות מדינית. שלוש התקוממויות נגד ממשלת פאטאסה היתלוו בהרס נרחב של רכוש ומתיחות קיצונית על רקע אתני. ב-25 בינואר 1997, נחתמו הסכמי השלום בבנגואי ונפרסו כוחות אפריקאיים באזור. הנשיא לשעבר של מלאווי- אמדו טומני טורה, היה למתווך הראשי בהסכמים והוא תיווך את כניסת המורדים לשעבר לתוך הממשלה ב-7 באפריל 1997. הכוחות האפריקאיים הוחלפו לאחר מכן על ידי חיילי משמר השלום של האו"ם. בבחירות של 1998, מפלגתו של קולינגבה זכתה ב-20 מתוך 109 מושבים בפרלמנט. ב-1999, למרות כעס ציבורי נרחב בקרב העירוניים על שלטונו המושחת, זכה פאטאסה בבחירות חופשיות ונבחר לנשיא לקדנציה שנייה. ב-28 במאי 2001, הסתערו מורדים על מבנים אסטרטגיים בבנגאוי בניסיון הפיכה כושל. הרמטכ"ל, אייבל אברו והגנרל פראנסיס נדג'אדר ביידה נורו למוות, אך פאטאסה השיב את כוחו בעזרת 300 חיילים של מנהיג המרד ז'אן פייאר במבה מהרפובליקה הדמוקרטית של קונגו וחיילים מלוב.
2002 עד 2013 - שלטונו של בוזיזה
פרנסואה בוזיזה הצליח להשעות את החוקה והציג קבינט חדש אשר כלל את רוב סיעות האופוזיציה. אייבל גואמבה, נעשה סגן נשיא, הדבר הקנה לממשלתו החדשה של בוזיזה תדמית חיובית. בוזיזה הקים מועצת מעבר לאומית רחבה כדי לנסח טיוטה לחוקה חדשה והכריז שהוא יפרוש וירוץ בבחירות כאשר חוקה חדשה תאושר. דו-שיח לאומי נערך מ-15 בספטמבר עד 17 באוקטובר 2003. חוקה חדשה אושרה בדצמבר 2004 לאחר משאל עם. במאי 2005 בוזיזה זכה בבחירות הוגנות. מאז עלייתו לשלטון, בוזיזה החזיר בצורה משמעותית את הסדר לבנגאוי ולחלקים אחרים במדינה והביע רצון לקדם שלום ברפובליקה, לחזק את הכלכלה ולשפר את מצב זכויות האדם.
יציבות מלאה עדיין לא הושגה באזור וחלקים במדינה עדיין נמצאים מחוץ לשליטת הממשלה. האו"ם ממשיך להחזיק משלחת לקידום שלום בעיר הבירה.
בפברואר 2006, היו דיווחים של אלימות מתרחבת בצפון הרפובליקה. אלפי פליטים ברחו מבתיהם ונכלאו באש צולבת של הקרבות בין כוחות הממשלה למורדים. מעל ל-7,000 בני אדם נמלטו לצ'אד השכנה. אלו שנשארו ברפובליקה העידו שכוחות הממשלה הרגו בצורה שיטתית גברים ובנים אשר נחשדו בשיתוף פעולה עם המורדים.
2013 ואילך
ב-24 במרץ 2013, מורדים השתלטו על ארמון הנשיא בבירת המדינה, בנגי, ובוזיזה נמלט אל הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
הערות שוליים
República Centro-Africana
כיבוש העי
כיבוש הָעָי הוא סיפור מקראי המופיע ב–. על פי המסופר, העיר העי נכבשה על ידי עם ישראל בהנהגת יהושע בן נון בשני קרבות.
במגילת תענית בתרא ניתנו מספר תאריכים למלחמת העי: י"ח באייר, כ"ד ניסן, ד' שבט.
הקרב הראשון
יהושע בן נון שלח מרגלים אל העי, כפי שנהג לפני כיבוש יריחו, כדי ללמוד על מצב העיר לפני ההתקפה. בחזרתם טענו המרגלים כי די ב-2,000 עד 3,000 חיילים לכיבוש העיר. יהושע אכן שלח 3,000 לוחמים אך הם נגפו מפני אנשי העי בקרב, וכ-36 מהם נהרגו
חטא עכן בן כרמי
לאחר המפלה בני ישראל חששו מתוצאות הקרב. יהושע התפלל לה' אשר השיב לו כי סיבת הכישלון היא שאחד מישראל מעל בחרם שנלקח שלל ביריחו.
בעזרת האורים ותומים הגריל יהושע גורלות והגיע לשבט יהודה. לאחר מכן הפיל יהושע גורל וכך הגיע אל עכן אשר הודה במעילתו בחרם. כעונש על מעילה זו, לקח יהושע את עכן, את רכושו ואת משפחתו לעמק עכור, ודן אותו בסקילה ואת רכושו בשריפה, לרוב הדעות משפחתו הובלה לשם כדי לחזות בבזיונו, אך יש שאומרים שגם משפחתו נידונה. מפרשי המקרא נחלקו האם עכן נהרג בגלל הגורל או בגלל הודאתו. לפני מיתתו התוודה עכן, והמשנה אומרת שבזכות וידויו התכפר חטאו של עכן, ומכאן למדו חז"ל שכל חייבי מיתות צריכים להתוודות קודם מיתתם כדי שיתכפר חטאם.
לפני הסקילה אמר יהושע:. מאז נקרא שם המקום ההוא עמק עכור.
על-פי המדרש, כל אנשי שבט יהודה התנגדו להסגרתו בידי יהושע, ורק לאחר הפצרות רבות של יהושע כלפי זקני השבט, הסגיר עצמו עכן.
הקרב השני
לאחר פרשת עכן, ה' הבטיח ליהושע כי בקרב השני ינצחו לוחמיו. ה' ציווה להרוג את כל יושבי העי ואת מלכה, ואת הרכוש לקחת כשלל לבני ישראל. יהושע בחר 30,000 אנשי צבא ושלח אותם בלילה למארב, בנוסף העמיד מארב של 5,000 לוחמים שעמדו קרוב יותר לעיר, תוכנית הקרב הייתה כי הצבא יתקדם לכיבוש העי וייסוג, כבפעם הראשונה, כך שיושבי העי ייצאו מעירם וירדפו אחרי הצבא הנסוג. אז ייצאו הלוחמים מהמארב ויכבשו את העיר.
בקרב זה גם לוחמי בית אל הצטרפו ללחימה.
תוכניתו של יהושע עלתה יפה, הצבא בראשות יהושע יצא מול לוחמי העי והתחיל לסגת, הלוחמים מן המארב כבשו את העיר ושרפו אותה. יהושע מרים את כידונו וצבאו הסתער על לוחמי העי, כשראו הלוחמים את עירם נשרפת איבדו את רוח הלחימה וניגפו לפני ישראל. בסיום הקרב נמנו כ-12,000 הרוגים מלוחמי העי, ואת המלך תלה יהושע על עץ.
לאחר הקרב
לאחר סיום הקרב בנה יהושע מזבח בהר עיבל והקריב עליו קורבנות שלמים, וכתב את ספר דברים על אבנים והקריא את פרשת הברכות והקללות לפני העם.
You've Got a Friend in Me
You've Got a Friend in Me (בעברית: אני חבר שלך) הוא שיר פופ וקאנטרי המשמש כשיר הנושא של הסרט "צעצוע של סיפור" משנת 1995. השיר הולחן ונכתב על ידי רנדי ניומן. השיר בוצע באנגלית על ידי רנדי ניומן ולייל לובט ובעברית על ידי דני בסן ומומי לוי.
כיבוש העי
לאחר הקרב
יש שהתקשו איך בני ישראל הגיעו להר עיבל ומה מקומה של פרשה זו לאחר קרב זה ולא לאחר כל הקרבות, חז"ל בעקבות כך תלו את המסע המהיר בנס והקדימו את בניית המזבח לכניסת בני ישראל לארץ, יוסף בן מתתיהו דחה את הסיפור לאחרי סיום הכיבוש, כך סברו גם מספר חוקרים, לטענתם הסיבה שסיפור זה מובא פה היא שעל פי הציווי זה היה הדבר הראשון שהיה עליהם לעשות בכניסתם לארץ אך כיבוש יריחו והעי נצרך בשביל לאפשר מעבר לאזור הר עיבל.
You've Got a Friend in Me
בשנת 1996 הועמד השיר לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית השיר המקורי הטוב ביותר ולפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר, אך הפסיד בשניהם לשיר "Colors of the Wind" מהסרט "פוקהונטס".
כיבוש העי
זיהוי העי
אדוארד רובינסון, זיהה את העי בשנת 1838 כתל מלא בחורבות מדרום לבית אל, זמן קצר לאחר מכן ביקר במקום קרל ויליאם מרדית ון דה ולדה שזיהה את העי בא-תל, בשנת 1869 זיהה צ'ארלס וילסון את העי בא-תל ולזיהוי זה הסכימו גם קלוד קונדר ורוב החוקרים שבאו לאחריהם.
פרנץ קרל, ארכידוכס אוסטריה
פרנץ קרל, ארכידוכס אוסטריה (7 בדצמבר 1802 - 8 במרץ 1878) הוא ארכידוכס אוסטרי לבית הבסבורג. אביהם של הקיסרים פרנץ יוזף (קיסר אוסטריה) ומקסימיליאן הראשון (קיסר מקסיקו), וסבם של פרנץ פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה, אשר ההתנקשות בחייו שהתרחשה בסרייבו היוותה יריית הפתיחה של מלחמת העולם הראשונה וקרל, קיסר אוסטריה האחרון.
כיבוש העי
זיהוי העי
במטרה לחקור את אתר א-תל השיגה יהודית מרקה-קראוזה מימון מהברון רוטשילד ורישיון חפירות מממשלת המנדט. בין 1933 ל-1935 התקיימו שלוש עונות חפירות על ידי מספר ארכאולוגים. ממצאים מהחפירות הוצגו בתערוכה במקווה ישראל שנפתחה בנוכחות הנציב העליון בינואר 1936. החפירות העלו עיר מוקפת חומות מתקופת הברונזה הקדומה, בעלת ארמון, מאגר מים, מקדשים, ובתים רבים. העיר חרבה בשנת 2200 לפנה"ס בערך. מאז ועד למאה ה-12 לפני הספירה האתר לא היה מיושב ואז נוסד בו כפר קטן בעל 12 דונם, שנעזב במאה ה-11 לפני הספירה.
שלמה איגר
רבי שלמה אֵיגֶר (ה'תקמ"ז, 1786 – י"א בטבת ה'תרי"ב, ינואר 1852) היה רבן של קאליש ופוזנן. בנו של רבי עקיבא איגר.
כיבוש העי
זיהוי העי
בעקבות החפירות טענו חוקרים שהממצאים הארכאולוגיים סותרים את הסיפור המקראי, שכן בעת כיבוש הארץ על פי ספר יהושע, העי כבר הייתה נטושה למשך מאות שנים. בנוסף, התיאור המספר "וַיִּשְׂרֹף יְהוֹשֻׁעַ אֶת הָעָי וַיְשִׂימֶהָ תֵּל עוֹלָם שְׁמָמָה עַד הַיּוֹם הַזֶּה" (יהושע ח, כח), צריך להיות מאוחר מהמאה ה-11. לפיכך, יש הסבורים כי תיאור כיבוש העי ושרפתה הוא סיפור אטיולוגי בדוי, שנוצר על רקע הניסיון להסביר את הממצא הבולט בשטח: תל חורבות (ולמעשה, זוהי משמעות המילה "עי").
You've Got a Friend in Me
השיר קיבל את תואר הזהב בארצות הברית.
כיבוש העי
זיהוי העי
לעומת זאת, היו שטענו שזיהוי א-תל עם העי הוא שגוי ויש לזהות את א-תל עם העיר הכנענית "בית און" שהייתה חרבה בזמן מלחמת יהושע ושימשה רק כנקודת ציון, בעוד שהעי היה יישוב קטן ששכן בסמוך לתל, ואולי נקרא על שמו. כראייה לזיהוי זה מביא יואל אליצור את העובדה שא-תל גדול פי שניים משטח התל המזוהה עם גבעון בסתירה לכתוב ביהושע שגבעון הייתה גדולה מהעי.
שלמה איגר
קורות חייו
לאחר נישואיו עבר להתגורר בעיר, ונשאר בה במשך 35 שנים. בשנת ה'תקצ"א (1831) עמד בראש ועד יהודי שהשתתף במרד הפולני מול השלטון הרוסי. במהלך המרד איבד את כל רכושו והוכרח לקבל על עצמו את משרת הרבנות בעיר קאליש כדי לכלכל את ביתו.
כיבוש העי
בביקורת המקרא
המקרא נותן שני תיאורים למארב. בתיאור הראשון מסופר על 30,000 לוחמים, ובתיאור השני מסופר על 5,000 לוחמים. יש מבקרי מקרא שטוענים שמספרים אלה מוגזמים, ושמדובר במספר לוחמים נמוך בהרבה. כמו כן, יש הטוענים שכפל המספרים מעיד על תיקון מאוחר, או על כך שהיו שתי גרסאות לסיפור. לפי פרשני המקרא המסורתיים יהושע שם שני מארבים, מבקר המקרא מרדכי גיחון טען שפירוש זה אפשרי והצורך הוא למניעת נסיגה.
You've Got a Friend in Me
בסרטי "צעצוע של סיפור"
השיר מתנגן במהלך כותרות הפתיחה של הסרטים "צעצוע של סיפור", "צעצוע של סיפור 3" ו"צעצוע של סיפור 4", ונותן ביטוי למעמדם של וודי ושל אנדי (בסרט הראשון) ושל כל צעצועיו של אנדי (בסרטים השלישי והרביעי). בסרט השלישי נעשה בו גם שימוש לאפקט אירוני ודרמטי, כאשר כותרות הפתיחה מציגות פלשבק לסרט הראשון והשיר מתעמעם לפתע בשורה "As the years go by, Our friendship will never die" ("הזמן עובר מהר, אך ידידים נישאר") טרם המעבר לזמן הווה, שבו צעצועיו הנותרים של אנדי ארוזים וכבר אינם בשימוש בהיותו בן 17. בסרט הרביעי מתנגן השיר ברצף הפתיחה המציג את אנדי כשהוא משחק עם וודי ומוסר אותו לבוני בבגרותו, ואת בוני כשהיא משחקת בו אך מתחילה לנטוש אותו עד מהרה.
כיבוש העי
בביקורת המקרא
במחקר משנת 2017 ערך הרב שי עילם השוואה בין קרב קאנאי למלחמת העי (שקדמה לו בכ-1,000 שנים) על פי פירוש המלבי"ם לספר יהושע, שמוכיח לטענתו שגם במלחמת העי כיתר יהושע בן נון את צבא האויב בטבעת מושלמת (שמסבירה את תפקיד שני המארבים ומיקומם בשעת הקרב), בביצוע שלא נופל מהתרגיל של חניבעל.
שלמה איגר
קורות חייו
בשנת ה'תקצ"ח כשנפטר אביו הגדול, רצו אנשי הקהילה האדוקים בפוזנן למנותו לרב הקהילה על מקום אביו, אך המשכילים התנגדו לכך ועכבו את המינוי עד שנת ה'ת"ר. לבסוף זכה במינוי אך לאחר כמה שנים על כס הרבנות בפוזנן, הותש כוחו מהמלחמה התמידית עם המשכילים בעירו והוא חזר לרבנות העיר קאליש. נפטר בי"א בטבת ה'תרי"ב, ונקבר בפוזנא.
You've Got a Friend in Me
בסרטי "צעצוע של סיפור"
בשני סרטי ההמשך מאזינות הדמויות לשיר כחלק מהסיפור, בגרסאות כיסוי בסגנונות שונים בכותרות הסיום: בסוף "צעצוע של סיפור 2" מתחילה דמותו של ויזי לשיר אותו לשאר הצעצועים; במהלך כותרות הסיום של "צעצוע של סיפור 3" מבצעים באז שנות-אור וג'סי ריקוד פסדובלה לגרסה בספרדית, שאותה ג'סי משמיעה כדי לשכנע את באז לרקוד.
פרנץ קרל, ארכידוכס אוסטריה
ביוגרפיה
פרנץ קרל נולד ב-7 בדצמבר 1802 בווינה, לקיסר פרנץ הראשון ורעייתו מריה תרזה משתי הסיציליות. אחיו היה הקיסר פרדיננד הראשון, ומאחר שוויתר על ירושתו, ירש אותו בנו בכורו פרנץ יוזף בשנת 1848, כשפרדיננד התפטר ממשרתו בעקבות אירועי אביב העמים.
You've Got a Friend in Me
בסרטי "צעצוע של סיפור"
השימוש הבולט ביותר בשיר נעשה במערכה השלישית של סרט השני, ובה פרק של "Woody's Roundup" ("וודי הכוכב", תוכנית הבובות הפיקטיבית משנות ה-50 שעליה הוא מבוסס) מציג את בובתו של וודי מבצע את השיר בפני הצופים הצעירים, כאשר ילד קטן מגיע ומחבק את הבובה. וודי שבחדר רואה את המתרחש על המסך ומבין לפתע שבהיותו צעצוע, משימתו להיות שם עבור הילד. על פי יקום הסרטים, השיר ככל הנראה נכתב עבור "וודי הכוכב".
השיר בגרסת "וודי הכוכב" בוצע על ידי טום הנקס בליווי גיטרה; הגרסה של ויזי בוצעה על ידי רוברט גאולט (הגם שג'ו ראנפט דיבב את הדמות), והגרסה הספרדית מהסרט השלישי בוצעה על ידי הלהקה Gipsy Kings.
פרנץ קרל, ארכידוכס אוסטריה
ביוגרפיה
פרנץ קרל נפטר בווינה ב-8 במרץ 1878, 6 שנים לאחר מות אשתו.
משפחתו
בשנת 1824 התחתן פרנץ קרל עם סופי, נסיכת בוואריה, בתם של מקסימיליאן הראשון יוזף, מלך בוואריה וקרולינה מבאדן, ממנה נולדו לו 6 ילדים:
שלמה איגר
קשריו עם אביו
רבי שלמה עצמו מוזכר בכתביו של אביו פעמים אין ספור, ונחשב לממשיכו של אביו. אף הוא עצמו עמד בקשר מכתבים רצוף עם כל גדולי דורו. אביו כיבדו ביותר, כך למשל כאשר במהלך המחלוקת בין דפוס סלאוויטא לדפוס ראם מווילנה תמך אביו רבי עקיבא איגר במדפיסי וילנה, ומדפיסי סלאוויטא העלו את הטענה כאילו דעתו של רבי עקיבא איגר הוטתה על ידי בנו רבי שלמה איגר. רבי עקיבא איגר, שהיה ידוע בדורו כענוותן גדול, יצא מגדרו ובתגובה כתב מכתב חריף כנגד טענה זו:
.
למרות היותו מגדולי המתנגדים לחסידות, בנו רבי יהודה לייב איגר (ר' לייבל'ה) נמשך לתנועת החסידות, והצטרף לחסידות קוצק ובהמשך לחסידות איזביצה. סביבו התגבשה חסידות לובלין והוא עצמו נמנה כאדמו"ר הראשון בשושלת זו.
אב לשישה בנים וחמש בנות.
ארנסט השני, דוכס סקסוניה-קובורג-גותה
ארנסט השני, דוכס סקסוניה-קובורג-גותה (בגרמנית: Ernest II August Karl Johann Leopold Alexander Eduard Herzog von Sachsen-Coburg und Gotha; 21 ביוני 1818 – 22 באוגוסט 1893) היה דוכס סקסוניה-קובורג-גותה בין השנים 1844–1893.
ילדותו
ארנסט נולד ב-21 ביוני 1818 בקובורג שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-קובורג-זאלפלד, לארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-קובורג-גותה וללואיזה, נסיכת סקסוניה-גותה-אלטנבורג, בתו של אוגוסט, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג. ארנסט היה הבן הבכור, ואחיו של אלברט, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה.
ארנסט ואחיו הצעיר, אלברט, בילו את ילדותם זה בחברת זה בצל חיי הנישואים המעורערים של הוריהם ובסופו של דבר בצל הגירושין שלהם. לאחר שהוגלתה אמם מחצר הדוכסות ב-1824, היא נישאה למאהב שלה, אלכסנדר פון הנשטיין. לאחר מכן היא לא הוסיפה לראות עוד את ילדיה ומתה מסרטן בגיל 30 בשנת 1831. בשנה שלאחר מכן נישא אביהם לאחייניתו הדוכסית אנטואנט מארי מווירטמברג. בני הזוג לא היו מקורבים זה לזה ולאנטואנט מארי הייתה השפעה מוגבלת אם בכלל על חייהם של בניה החורגים.
האחים חונכו על ידי מורה פרטי בביתם ובהמשך למדו בבריסל. כמו נסיכים גרמנים רבים למד ארנסט באוניברסיטת בון. הוא למד משפטים, מדיניות כלכלית, פילוסופיה ותולדות האומנות.
שלטונו
ב-29 בינואר 1844 מת ארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-קובורג-גותה, וארנסט עלה לשלטון במקומו.
בינואר 1848 ביקר ארנסט את אחיו אלברט בבריטניה, ובשובו קידמו אותו הפגנות ודרישה לרפורמות פוליטיות. בנוסף עלו דרישות להלאים את רכושו של ארנסט עקב חובותיו הרבים, ואלברט אחיו נחלץ לעזרתו.
במלחמת שלזוויג הראשונה, שלח ארנסט כוח של 8,000 חיילים לסייע לקונפדרציה הגרמנית נגד דנמרק, ואף פיקד על כוח בקרב אקנפורדה.
ארנסט התנגד בחריפות לנישואי אחיינו הנסיך אלברט אדוארד לאלכסנדרה, נסיכת דנמרק, וניסה בכל יכולתו לטרפד את הנישואים, אך ללא הצלחה.
לאחר הדחתו של אותון, מלך יוון בשנת 1862, נבחר אחיינו אלפרד באמצעות משאל עם כמלך החדש של יוון (קיבל 95% מהקולות), אולם ממשלת בריטניה מנעה ממנו מלתפוס את השלטון, והתפקיד הוצע לארנסט. אולם, לבסוף המינוי לא יצא אל הפועל, מכיוון שלארנסט לא היו ילדים, ובמקומו הוכתר וילהלם, נסיך דנמרק.
ארנסט היה בעד מדינה גרמנית חזקה ומאוחדת, ובתחילה תמך באוסטריה לשם כך, אולם, בהמשך שינה את דעתו והחל לתמוך בפרוסיה. עם פרוץ מלחמת אוסטריה–פרוסיה העמיד ארנסט את צבאו לצד פרוסיה, ובתמורה לכך רכב בראש צבאו במצעד הניצחון. לאחר הניצחון על צרפת במלחמת צרפת–פרוסיה בשנת 1871, צירף ארנסט את הדוכסות לאימפריה הגרמנית.
ארנסט היה ביחסים טובים מאוד עם גיסתו ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת, ועל אף חילוקי דעות רבים שהיו להם, עדיין נפגשו מדי פעם ושמרו על קשר.
ב-22 באוגוסט 1893 מת ארנסט לאחר מחלה קצרה ללא ילדים, ובמקומו עלה לשלטון אחיינו אלפרד, דוכס סקסוניה-קובורג-גותה. ללוייה הגיעו אלפי אנשים, ובכללם וילהלם השני, קיסר גרמניה ואלברט אדוארד, נסיך ויילס.
משפחתו
ארנסט היה מועמד לשאת את קלמנטין, נסיכת אורליאן, אך מכיוון שהיה צריך להמיר את דתו לקתולית, לא יצאו הנישואים אל הפועל, והיא נישאה לבן דודו אוגוסט, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה. כמו כן, היה מועמד לשאת את איזבלה השנייה, מלכת ספרד ואת אוגוסטה, נסיכת קיימברידג'.
לבסוף התחתן ארנסט ב-3 במאי 1842 עם אלכסנדרינה, נסיכת באדן, בתם של לאופולד, הדוכס הגדול של באדן וסופיה, נסיכת שוודיה, בתו של גוסטב הרביעי אדולף, מלך שוודיה. אך לבני הזוג לא היו ילדים.
ארנסט לא שמר על אמונים לאשתו, והחל משנת 1859 אף לא התעניין בה עוד, אך אשתו שמרה על אמונים לארנסט, מכיוון שהרגישה רגשות אשמה על עקרותה.
מכלול רוטשילד
מכלול רוטשילד או כתב יד רוטשילד (באנגלית: Rothschild miscellany, מספרו הסידורי: MS. 180/51) הוא קובץ של כתבי יד מאוירים בעברית מהמאה ה-15, ובהם ספרי קודש וספרי חול יהודיים. הקובץ היה מצוי ברשות משפחת רוטשילד ונמסר בשנת 1957 למוזיאון ישראל בירושלים ומוצג בחלקו לציבור בספרייה הלאומית.
הקובץ כולל בין השאר כתבי יד של ספרי התנ"ך, ספרות תורנית, סידורי תפילה ופיוטים לאירועים משפחתיים ומסורתיים, סך הכול כ-400 כתבי יד.
בין כתבי היד האחרים בקובץ, ספרי היסטוריה, ספרי מוסר וספרי פילוסופיה, חלקם נכתבו במקור בעברית וחלקם מתורגמים.
חברת "Facsimile Editions" מלונדון יצרה מהדורת פקסימיליה מהודרת בת 500 עותקים ממוספרים. למהדורה צורף כרך מאמרים אשר חוברו על ידי מומחים לכתבי-יד עתיקים. במהדורה זו כולל האוסף 948 עמודים, שמהם 816 מעוטרים.
תולדות האוסף
ההשערה היא כי כתבי היד בקובץ נכתבו על ידי כמה סופרים בעיר פרארה באיטליה בשנת 1470 לערך בהזמנת משה בן יקותיאל הכהן, המוזכר באחד מכתבי היד בשמו. הכתב בחיבורים יפה במיוחד ונכתב על קלף פקועה העשוי מעורות עדינים של עגלים בני-יומם.
כתבי היד בקובץ נכתבו בתקופת הרנסאנס, שבהּ אימצו היהודים את מנהג השליטים, בהם בין השאר בית מדיצ'י מפירנצה ומשפחת אסטה מפרארה, להוסיף איורים וציורים מהודרים לכתבי-יד קדומים בתהליך העתקתם. באותן שנים נהנו יהודי איטליה משגשוג כלכלי בזכות עסקי ההלוואות בזיכיון בלעדי כך שהיו ברשותם אמצעים לממן את ציורי האמנות המופיעים בחיבורי האוסף.
בין 300 הציורים באוסף נמצאים מראות נוף עם פרספקטיבה מרחבית, כמקובל באמנות של אותה תקופה. אליהם נוספו ציורי דמויות מהמקרא, ודמויות אחרות המוזכרות בכתב היד העתיקים. הכל נעשה במטרה לתת חזות אסתטית ואמנותית לכתב-היד.
גלגולי האוסף
בין השנים 1832–1855 היה הקובץ בבעלות שלמה דה-פרנטה מטריאסטה. כעבור שנים אחדות הוא נמכר למשפחת רוטשילד בפריז. בעת כיבוש צרפת על ידי הצבא הגרמני במלחמת העולם השנייה נגנב הקובץ. בשנת 1950 הוא הוצע למכירה פומבית בסכום של 5,000 דולר. פרופ' אלכסנדר מרכס, ספרן בית המדרש לרבנים באמריקה, זיהה את האוסף הגנוב, רכש אותו והשיב אותו לבית רוטשילד.
ג'יימס דה רוטשילד שוכנע על ידי מרדכי נרקיס ממוזיאון ישראל כי כתב היד הוא בעל חשיבות לאומית, ותרמו למוזיאון.
מבחר מכתבי היד
הקובץ כולל כתבי-יד אחדים המעוררים עניין בשל ייחודם:
ראו גם
הגדת רוטשילד
אליפות העולם בראלי-קרוס עונת 2018
עונת 2018 באליפות העולם בראלי-קרוס היא עונת התחרויות החמישית של האליפות. במהלך העונה התקיימו 12 מרוצים בקטגוריית הסופרקאר.
יוהאן כריסטופרסון, שזכה באליפות בעונה שעברה, שב וזכה בתואר בפעם השנייה ברציפות. במהלך העונה קבע שיא ניצחונות לנהג לעונה כשניצח 11 מתוך 12 המרוצים בעונה.
נמרוד ארז
נמרוד ארז הוא מנהל ישראלי, בעל צל"ש הרמטכ"ל על לחימתו בקרב מרסא תלמאת במלחמת יום הכיפורים.
שירות בצה"ל
התגייס לחיל הים וסיים קורס חובלים מחזור כ"א. ביולי 1973 הוצב בפלגה 915.
ארבעה ימים לפני מלחמת יום הכיפורים יצא כוח של שתי ספינות דבור, בפיקודו של סגן צבי שחק, לסיור במפרץ סואץ. ארז שירת בכוח זה, בדרגת סגן-משנה, כסגן המפקד של דבור 864. ב-6 באוקטובר, בשעה 14:10, יצא זוג הדבורים במגמה לבלום חדירה של טרפדת מצרית K-123 שנעה לכיוון החוף הישראלי, בלא שידעו כי זמן קצר קודם לכן פתחו כוחות מצריים במתקפה נרחבת לכל אורך תעלת סואץ, בשארם א-שייח' ולאורך חוף המפרץ. הכוח גם לא עודכן לגבי תקיפת מטוסים מצריים את המעגן בשארם א-שייח', שגרמה לניתוק הקשר עם יחידות הזירה במפרץ סואץ. בשעה 23:00 קיבל כוח הדבורים פקודה ממפקדת חיל הים לתקוף את כלי השיט שבראס זעפרנה. שחק הסיק בהתייעצות עם אנשיו בדבור כי יעד התקיפה הוא המעגן של ראס זעפרנה - מרסא תלמאת והתארגן לתקיפתו.
מעט לאחר השעה 01:00 בלילה שבתחילת 7 באוקטובר הגיעו שני הדבורים למעגן מרסא תלמאת. מפקד הכוח צביקה שחק נכנס למעגן בדבור 864, ודבור 867 נותר במרחק של כקילומטר מחוץ למעגן. דבור 864 פתח באש לעבר מטרות מעגן, ונענה באש נגדית שהשביתה את מכ"ם הדבור ופצעה את כוון תותח החרטום שהפסיק לירות. ארז, שהיה אחראי על הניווט מתוך הגשר הסגור, עלה לגשר הפתוח לאחר שבמטח האש הראשון נפגע המכ"ם בו השתמש לניווט. לפי תמונת המכ"ם האחרונה שהייתה בזיכרונו הבין שהדבור מתקרב לחוף במהירות ומשך את ידיות השליטה על המנועים למצב עצירה ואחורה. כך האט את התנופה של דבור 864 בעלייה על שיפוע החוף. לאחר מספר ניסיונות הספינה ירדה משיפוע החוף ולא היה צורך בגרירתה. תוך כדי היציאה לקח ארז אקדח זיקוקים וירה חמישה זיקוקים לעבר סירת ברטרם מצרית במגמה להדליקה. לפחות חלקם פגעו בה כי נראתה בוערת.
בחודש ספטמבר 1975 קיבל ארז ציון לשבח מהרמטכ"ל מרדכי גור. תיאור מעשיו בכתב הצל"ש:
בהמשך מלחמת יום הכיפורים השתתף בתקיפת מעגן ראס-ע'ריב כמפעיל תול"ר קרל גוסטב ("קרגו") על-גבי הדבור.
המשיך לשרת בזירת ים סוף כמפקד דבור, מוביל זוג, קצין הדרכה ומבצעים של פלגה 915 ומפקד סיירת דבורים. שימש כסגן מפקד 'אח"י מעוז' בעת קליטתה בחיל הים. ביולי 1977 השתחרר משירות סדיר בדרגת סרן. בשירות המילואים שימש עד גיל 45 כמפקד דבור בבסיס חיפה ובזירת ים סוף, ועלה לדרגת רב-סרן.
לאחר שחרורו מצה"ל
לאחר שחרורו מצה"ל עבד כקצין שני בצי הסוחר. הצטרף לצוות ההקמה של מפעל נשיונל סמיקונדקטור (כיום טאואר סמיקונדקטור) במגדל העמק, ועבד שם במשך שמונה שנים כסמנכ"ל משאבי אנוש ולוגיסטיקה. עבר לחברת שטראוס שבה היה במשך שנתיים מנהל משאבי אנוש. הצטרף לצוות ההקמה של חברת סלקום כסמנכ"ל משאבי אנוש, ולאחר חמש שנים בתפקיד זה מונה בשנת 1999 לסמנכ"ל השירות בחברה, ובהמשך מונה לסמנכ"ל המגזר הפרטי בחברה. בשנת 2004 מונה למנכ"ל קבוצת עמדה, העוסקת בהשמה, פיתוח ארגוני וליווי תהליכי שינוי. המשיך כיועץ עסקי עצמאי.
חיים אישיים
סבו של נמרוד ארז הוא יהודה ארז, שהיה חלוץ, סופר, עורך וחוקר של תנועת העבודה וההתיישבות העובדת בארץ ישראל. בתו של נמרוד ארז היא נגה ארז, זמרת, פזמונאית, ראפרית, מוזיקאית, מפיקה מוזיקלית ושחקנית.
זבול
זבול היא מילה בעברית שפירושה בית מגורים
{{פירושונים|
ראו גם
}}
רפי רוזן
רפי רוזן (4 באוקטובר 1927 – 11 בפברואר 2003) היה אבי תורת הביואורגונומי. רוזן הוא מן הבולטים והוותיקים שבמפיצי רעיונות העידן החדש בישראל. רוזן העמיד גם תלמידים העוסקים במתן טיפולי רפואה משלימה על פי תורתו. אולם, הוא הקפיד שלא לגודד מסביבו כת ולא לאמץ אורח חיים של גורו. תלמידיו ממשיכים להעמיד תלמידים גם אחרי מותו.
עבודתו של רוזן לא הוכחה בצורה מחקרית, והיא מציגה מאפיינים של פסבדו-מדע.
קורותיו
רוזן נולד בירושלים וגדל בראשון לציון. בשנת 1943, הצטרף להכשרה מגויסת שהקימה בשנת 1948 את קיבוץ הסוללים בהרי נצרת. עיקר פעילותו התנהלה שנים רבות בתל אביב בסדנאות ללימוד תורתו - הביואורגונומי, שם העמיד מאות תלמידים, שרבים מהם השתלבו בענפים השונים של הרפואה האלטרנטיבית. תקופה קצרה התגורר באילת ובשנותיו האחרונות חזר לקיבוץ הסוללים, שם התגורר עד יום מותו. בשנים מאוחרות יותר קיבל בקיבוץ את מטופליו, הכשיר את תלמידיו והתראיין לעיתונות הכתובה.
רוזן היה אחיו של שמואל רוזן.
התפתחות הביורגונומי לפני רוזן
יסודות הריפוי הביואורגונומי הונחו בשנות ה־30 של המאה ה-20 בידי ד"ר וילהלם רייך, מדען, רופא ואחד מתלמידיו של פרויד. רייך טען לקיומה של "אנרגיה" הפועלת בתוך הגוף, המשפיעה לכאורה על הבריאות. לאנרגיה זו קרא רייך אורגון, ודיבר על מחסור אנרגיה בגוף. לדבריו, הפתרון לכך הוא בניית מצברי אנרגיה - אקומולטורים, הבנויים ממספר שכבות של מתכת וחומר אורגני לסירוגין ואמורים לסייע לאדם היושב בתוכם.
בשנת 1955, נאסר וילהלם רייך על בזיון בית הדין, לאחר שבמשפט קודם נאסר עליו להשכיר את מצברי אנרגיית החיים - האורגון, שהמציא ופיתח לצרכים מחקריים ורפואיים. במחקריו טען כי גילה "מכנה משותף" לכל בעיות הבריאות כולל המחלות הכרוניות. מכנה משותף זה הוא רמת אנרגיה נמוכה מדי בגוף. באמצעות מצברי אורגון אלה, הוא טען כי העלה את רמת האנרגיה בגוף החולים.
ספריו של רייך, סגנונו ודרך המחשבה המדעית שלו, הלמו את טעמו של רוזן, שקרא בכתביו של רייך וחזר על מקצת מהניסויים שערך במכשירים ביו-אנרגטיים.
רוזן והביורגונומי
רפי רוזן, החל להתעניין בתורתו של וילהלם רייך בשנות החמישים, בקוראו את הספר "המשפחה והילד החופשי", של אלכסנדר ס. ניל, מייסד ומנהל בית הספר הפתוח סאמרהיל באנגליה. בספר זה מתייחס המחבר לווילהלם רייך, שחי בארצות הברית והגיע למסקנות דומות לאלו של ניל ביחס לחינוך חופשי ופתוח.
רוזן הוא אבי "טכניקת העפעוף" שעליה כתב את הספר "החוש השביעי והמציאות שמעבר". על פי רוזן, מדובר בטכניקה בעזרתה שריר העין מגיב בוויברציות עדינות לשדות אנרגטיים שהגוף מקרין ובאמצעותם ניתן לאבחן בעיות גופניות ונפשיות ולטפל בהן.
עוד על פי רוזן, קיימת "תלות האנרגטית" בין "משלימים אנרגטיים". לתלות אנרגטית זו שני צדדים וספרו "אהבה עזה ממוות" מתאר אותם. מצד אחד, בעתות של מצוקה אנרגטית, נעזרים בני הזוג האנרגטיים אחד בשני, אולם מצד שני, במצב של מות אחד מבני הזוג, נוצר מצב של משיכת אנרגיה מהמשלים החי, רמת האנרגיה בגופו יורדת, ורמת האנרגיה הנמוכה חושפת את גופו למחלות. רוזן טען כי גילה, בנוסף, את טכניקת "ערבול המשלימים האנרגטיים", הגורמת לטעינת אנרגיה אין סופית הממלאת כל מחסור ומפסיקה מידית את משיכת האנרגיה על ידי המשלים, משיכה שממנה מתחילות מרבית בעיות הבריאות בכלל והמחלות הכרוניות בפרט.
עוד טען רוזן כי גילה את שורש "התלות הגנטית והתורשתית" של כל אדם, והוסיף אותו לטיפול ה"ביורגונומי", כשהוא גורס כי תופעות כרוניות ולא מוסברות קשורות לאלמנטים תורשתיים ושיטות האבחון שלו מאפשרות גילוי של בעיות שמקורן בגלגולים קודמים של המטופל.
היכל התהילה של הקריקט האוסטרלי
היכל התהילה של הקריקט האוסטרלי הוא חלק מגלריית הספורט האוסטרלית ומהמוזיאון האולימפי הנמצא במגרש הקריקט של מלבורן. היכל תהילה זה מכיל בתוכו את שחקני הקריקט האוסטרלים הטובים ביותר בהיסטוריה.
הרעיון להיכל תהילה זה הועלה על ידי מועדון קריקט מלבורן, שרצה לכבד את שחקני הקריקט הטובים בהיסטוריה. ב-6 בדצמבר 1996, נחנך היכל התהילה במעמד ראש ממשלת אוסטרליה, ג'ון הווארד. עם חנוכת ההיכל הוחלט להכניס את עשרת החברים הראשונים לתוכו. נכון לשנת 2016, בהיכל התהילה חברים 43 שחקני קריקט.
קריטריונים לכניסה
אלה הם הקריטריונים לקבלה להיכל התהילה של הקריקט האוסטרלי:
חברי ועדת הבחירה
ועדת בחירת החברים מכילה בתוכה את המנהל הכללי של מועדון קריקט מלבורן, ד"ר ג'ון ליל, את קפטני נבחרת אוסטרליה לשעבר, ריצ'י בנאד וביל לוורי, את ראש קריקט אוסטרליה ונציגי תקשורת.
עשרת החברים הראשונים
עשרת החברים שחנכו את היכל התהילה:
קרב דוגאלי
קרב דוגאלי התרחש ב-26 בינואר 1887 בין כוחות איטלקיים ואתיופיים בעיירה דוגאלי שליד מאסאווה, כיום באריתריאה.
מהלך הקרב
יום לפני קרב דוגאלי תקף ראס אלולה, מושל מארב מלאש, כח איטלקי שהיה מחופר בעיירה סחטי. מאות מאנשיו נטבחו מאש התותחים האיטלקיים והוא נאלץ להסיג את כוחותיו, בעוד רק 4 איטלקים נפצעו.
ב-26 בינואר, הציב ראס אלולה מארב לגדוד של כ-500 חיילים איטלקים שנשלחו על מנת לתגבר את האיטלקים בסחטי. על אף שהאיטלקים נלחמו בגבורה בקרב דוגאלי, כמעט כל הגדוד הושמד למעט 80 חיילים שהצליחו לברוח.
בתקופת המשטר המרקסיסטי הוקמה אנדרטה לציון 100 שנים לקרב ומנגיסטו היילה מריאם בעצמו הניח את אבן הפינה להקמת האנדרטה עם כוכב אדום בשדה הקרב. אחרי שאריתריאה קיבלה עצמאות האנדרטה הוסרה.
פול הנץ מציין בדיפלומטיות: "כאשר עברתי את מקום שדה הקרב בשנת 1996, לא מצאתי עקבות לאנדרטה."
ארליך מספק מידע נוסף: כאשר כוחות השעביה הצליחו להשיג שליטה על השטח בשנת 1989, ומצין ש: "מפקד בולט בשעביה, שעכשיו הוא שר בולט בממשלה האריתראית, שמח לפוצץ את האנדרטה שבנה מנגיסטו .". מעשה זה לא היה הגיוני מפני שאלולה עצמו היה תגרי והשעביה הייתה ברובה טיגראינית, והממשלה שקמה לאחר נפילת הדרג הורכבה מיסודות תגרים (וויאנה).
משקיפים, כולל ארליך ואחרים, מייחסים זאת לראיית התגרים האריתריאים את מכלול היחסים שלהם עם אתיופיה. כיוון שאלולה נלחם למען האימפריה האתיופית ולא לתגרים עצמם, הוא מוצג כבוגד בצד האריתריאי של הגבול וגיבור בצד האתיופי.
חוסר G6PD
חוסר באנזים G6PD הוא מחלה תורשתית רצסיבית בעלת תאחיזה לכרומוזום X בה יש חוסר באנזים G6PD (ראשי תיבות של glucose-6-phosphate dehydrogenase, גלוקוז-6-פוספט דהידרוגנאז). אנזים זה נמצא בכל תאי הגוף ותפקידו להגן מפני נזקי חמצון, הנגרמים בחילוף החומרים. האנזים מבצע את פעולתו במסגרת מסלול הפנטוז פוספט. החוסר באנזים גורם בין היתר לרגישות לפול (favism).
כאשר קיים חוסר באנזים נוצר קושי לתא הדם האדום לבצע את חילוף החומרים כיאות ולהתמודד עם נזקי החמצון, הם ניזוקים ומתפרקים (עוברים המוליזה). המחלה מועברת בתורשה ברוב המקרים מאם נשאית לבנה. רוב החולים הם זכרים. הפגם מועבר בתאחיזה לכרומוזום X בדומה לדרך ההורשה של מחלת ההמופיליה. הפגם מתבטא באנמיה המוליטית (פירוק מהיר של תאי דם אדומים) שנגרמת עקב זיהום, תרופות, או אכילת פול. חוסר באנזים G6PD לא מסוכן ולא גורם נזק אם נמנעים מאכילת פול ונטילת תרופות מסוימות. מרבית החולים אינם סובלים מאנמיה כרונית.
בעת לקיחת תרופות מסוימות או בזמן מחלה זיהומית חריפה עלולה להיווצר אנמיה, וירידה בערכי ההמוגלובין עם חולשה קיצונית, הופעת צהבת ושתן כהה המעידים על פירוק מהיר של תאי דם אדומים (המוליזה) וירידה חדה ברמת ההמוגלובין. פירוק מהיר של תאי דם אדומים יכול גם להתרחש אצל תינוקות מיד לאחר הלידה ומתבטא בצהבת של הילוד. הסיבה לשכיחותו של הפגם היא שככל הנראה החוסר באנזים מעניק עמידות למחלת המלריה, עמידות זו גם מסבירה את תפוצתו באזורים בהם המלריה נפוצה.
אפידמיולוגיה
חוסר G6PD הוא הפגם האנזימטי האנושי הנפוץ ביותר הנצפה אצל למעלה מ-400 מיליון אנשים ברחבי העולם. חוסר G6PD גרם לכ-4,100 מקרי מוות בשנת 2013.
חוסר G6PD נפוץ בעיקר באגן הים התיכון, ושכיח במיוחד בקרב יהודים מעדות המזרח, בסרדיניה, קפריסין, יוון ומצרים. פאביזם תועד גם במדינות אחרות במזרח התיכון ובמזרח אסיה כדוגמת עיראק, איראן, בולגריה וסין. בקרב יהודים בישראל הפגם נפוץ בעיקר בקרב יוצאי כורדיסטן, מרוקו ועיראק, ומקרים מסוימים אף אותרו אצל יוצאי תימן, גיאורגיה, אוזבקיסטן ואיראן.
השכיחות הגבוהה של התופעה בקרב יוצאי מדינות המזרח התיכון יכולה להיות מוסברת על ידי אחת מתופעות הלוואי של חוסר G6PD, המקנה הגנה מפני מלריה (בפרט מלריה הנגרמת על ידי הטפיל Plasmodium falciparum, הצורה הקטלנית ביותר של מלריה). התאים הנגועים בטפיל Plasmodium נהרסים במהירות רבה יותר על ידי הטחול. מחלה זו עשויה לתת יתרון אבולוציוני לחסרי G6PD אשר להם יכולת התמודדות טובה עם מחלת המלריה, עקב כושר התמודדות גבוה של הטחול בפירוק תאי הדם האדומים שנהרסו כתוצאה מהתקפי המוליזה.
סיווג
ארגון הבריאות העולמי מסווג שינויים גנטיים (וריאנטים) באנזים G6PD לחמש רמות, שלוש הראשונות מאפיינות חסר באנזים:
תרופות
ישנם חומרים רבים העלולים להזיק לאנשים עם חוסר G6PD. השונות הגדולה בתגובה לחומרים אלו מקשה על חיזוי תגובת אדם מסוים לתרופה ספציפית. ישנן תרופות נגד מלריה שיכולות לגרום להמוליזה (אנמיה המוליטית) חריפה באנשים עם חוסר G6PD, כגון: primaquine, pamaquine ו-chloroquine. ידוע על תרופות נוגדות מלריה נוספות שעלולות להזיק, אך הפגיעה כתוצאה מנטילתן מתרחשת במינונים גבוהים מאוד. לבעלי חוסר G6PD מומלץ להימנע גם מתרופות ממשפחת סולפונאמידים (Sulfonamides) כגון: sulfanilamide, sulfamethoxazole ו-mafenide ,thiazolesulfone סילברול, מתילן כחול ונפטלין. מומלץ להימנע גם כן ממשככי כאבים מסוימים כדוגמת סדורל (phenazopyridine), ומאנטיביוטיקה אנסולפתית (חומצת nalidixic, nitrofurantoin, איזוניאזיד, דאפסון, furazolidone). חינה ידועה גם היא כמשרה אנמיה המוליטית בתינוקות עם חוסר G6PD.
גנטיקה
כל המוטציות הגורמות לחוסר G6PD נמצאות על הזרוע של כרומוזום X הארוכה, על רצועה (בנד) Xq28. שתי המוטציות הנפוצות ביותר הגורמות לחסר G6PD באוכלוסייה האנושית הן G6PD-A ו-G6PD הים-התיכונית. למוטציה מסוג G6PD A- שכיחות של 10% מהשחורים האמריקאים בעוד שהמוטציה G6PD הים התיכונית הוא נפוצה בעיקר במדינות הים התיכון.
פתופיזיולוגיה
G6PD הוא אנזים מרכזי בתהליך הנקרא מסלול הפנטוז פוספט (ידוע גם בשם מעגל הפנטוזות), ותפקידו להפוך גלוקוז-6-פוספט ל 6-פוספוגלוקונו-δ-לקטון תוך יצירת NADPH (שוב לתהליכים מטבוליים בגוף). NADPH הוא חומר הכרחי לפעולת מולקולת הגלותטיון בנטרול רדיקלים חופשיים. חסר באנזים G6PD יוביל לרמות נמוכות ולא מספקות של NADPH ותפגע תפקודה של מערכת הגלותטיון. חסר ב- G6PD יגרום לאנמיה המוליטית- בחשיפה לתרופות, אנטיגנים או מאכלים המעלים את רמת הרדיקלים החופשיים, הגלותטיון בכדוריות הדם האדומות לא מצליח לנטרל אותם עקב מחסור ב- NADPH זמין, דבר המוביל לפירוק כדוריות הדם האדומות.
אבחנה
האבחנה בדרך כלל נעשית לאחר חשד שמתעורר כאשר חולים מקבוצות אתניות מסוימות (ראו אפידמיולוגיה) מפתחים אנמיה, צהבת וסימפטומים נוספים של המוליזה לאחר חשיפה לאחד הגורמים שהוצגו, במיוחד כאשר ישנה היסטוריה משפחתית חיובית. הבדיקות לאימות האבחנה יכללו:
כאשר יש עילה מספקת לחשד בחסר G6PD הבדיקה הישירה לחסר באנזים נקראת "Beutler fluorescent spot test", בדיקה מהירה וזולה המזהה באופן חזותי NADPH המיוצר על ידי G6PD בעזרת אור אולטרה סגול. הבדיקה תבוצע רק 2–3 שבועות לאחר התקף אנמיה המוליטית. אפשרויות אחרות הן בדיקות DNA ישירה ו/או ריצוף הגן המקודד לאנזים G6PD.
מנגנון גלגל חופשי
החיבור הפשוט ביותר האפשרי של גלגל השיניים האחורי באופניים לגלגל האחורי הוא הושבתם על אותו הציר, ללא חציצה. בחיבור כזה, לשניהם אותה מהירות סיבובית. לכן, בחיבור כזה, ובתלות ביחס ההעברה בין גלגל השיניים האחורי לגלגל השיניים הקדמי, נוצר קשר בין מהירות הסיבוב של הגלגל האחורי למהירות הסיבוב שהאופניים משרים על הדוושות.
יוצא מזה שללא מנגנון הסיבוב החופשי, הרוכב נדרש למאמץ הרבה יותר גדול על מנת לשלוט על האופניים. שכן האופניים מעבירים לדוושות את התנועה הסיבובית של הגלגל האחורי. בנוסף לכך, מאחר שהשרשרת לא מפסיקה לנוע כאשר האופניים בתנועה, קשה יותר לממש מנגנון של העברת הילוכים. על כן, במנגנון סיבוב חופשי, מנתקים את התנועה הסיבובית של הגלגל האחורי מהתנועה הסיבובית של גלגל השיניים האחורי. ואז, רק כאשר הרוכב מסובב את הדוושות לפי רצונו, הוא משרה על גלגל השיניים האחורי תנועה סיבובית. ורק אז נוצר קשר מכני לגלגל האחורי, באופן שגלגל השיניים האחורי מוסיף לסיבוב של הגלגל האחורי בכיוון ההתקדמות בלבד.
מנגנון הסיבוב החופשי הוא המקובל במרבית האופניים. בניגוד לכך, מאחר שבאופני הפיקסי אין הילוכים, בחלקם גם לא משתמשים בו. באופניים בעלי מנגנון סיבוב חופשי, אדם יכול לעמוד על הקרקע ולהניע את האופניים על ידי משיכת כידון האופניים קדימה או אחורה. וזאת בקלות רבה מאוד, כמעט ללא מאמץ. גם בהנעתם קדימה וגם בהנעתם אחורה, הגלגלים והשלדה של האופניים ינועו בכיוון הנדרש. אך בתנועה קדימה לא יהיה סיבוב של הדוושות, גלגלי השיניים או השרשרת. ובתנועה אחורה, כן יהיה סיבוב של חלקים אלו.
לפעמים מכנים פריי-לוף את כל הקסטה, כלומר את כל גלגלי השיניים האחוריים, אם אלו מחוברים לציר הגלגל באמצעות הברגה. אפשרות מתקדמת יותר של קסטה, אשר אינה מכונה פריי-לוף, היא שאוסף גלגלי השיניים האחוריים מחוברים על תושבת. בחיבור של תושבת, מנגנון הגלגל החופשי שתואר נמצא בתוך התושבת.
נקע של מפרק גליל-מסרק
נקע של מפרק גליל-מסרק (באנגלית: Metatarsophalangeal joint sprain) הוא מקרה של פגיעה ברקמת החיבור בין כף הרגל לאחת מאצבעות כף הרגל. במקרה שהפגיעה היא בחיבור כף הרגל עם הבוהן הפגיעה מכונה "בוהן דשא (turf toe)".
הפציעה
הפציעה נפוצה בעיקר אצל ספורטאים המשחקים על מגרש המכוסה בדשא מלאכותי, והיא נפוצה ביותר אצל שחקני פוטבול.
לעיתים קרובות הפגיעה מתרחשת כאשר מישהו או משהו נופל על גב כף הרגל בזמן שהברך וקצות אצבעות הרגליים נוגעות בקרקע. הבוהן נעה בצורה לא טבעית, וכך המפרק נפגע. בנוסף, נעלי ספורט עם סוליות גמישות מאוד בשילוב סוליות ש"תופסות את הדשא" עלולות לגרום לפגיעה בבוהן, אך הפציעה יכולה להתרחש גם על אצבעות הרגליים הקטנות יותר.
אף על פי שהפציעה נפוצה בעיקר בקרב שחקני פוטבול, היא נפוצה גם אצל שחקני כדורגל, כדורסל, כדורעף, רוגבי וטאקוונדו. זו הסיבה המרכזית לכך שרוב הספורטאים מעדיפים לשחק על משטח דשא טבעי, מכיוון שהוא רך יותר.
טיפול
הפציעה יכולה להיות מתישה עבור ספורטאים מענפי ספורט רבים הזקוקים להאיץ, לשנות כיוון במהירות או לקפוץ. השימוש באצבעות הרגליים אינו אפשרי בתהליך הריפוי. מכיוון שבהונות הרגליים הכרחיות לדחיפה נכונה בעת האצה, יש לצמצם כמעט את כל הפעולות האתלטיות הללו.
זמן ההחלמה הוא בין שבועיים לחודש, אך המצב עלול להחמיר באם הפגיעה לא מטופלת.
רונלד אוונס
רונלד אוונס (באנגלית:, 10 בנובמבר 1933 – 7 באפריל 1990, סקוטסדייל) היה מהנדס אווירונאוטיקה, טייס בחיל הים האמריקאי, ואסטרונאוט מטעם נאס"א. הוא היה אחד מעשרים וארבעה האסטרונאוטים שטסו לירח. הוא טס לירח במסגרת אפולו 17.
לאחר שעזב את נאס"א הוא עבד בחברות שונות.
ביוגרפיה
רונלד אוונס נולד בעיירה סנט פרנסיס שבקנזס. לאחר סיום בית ספר עירוני וקבלת תואר בהנדסת חשמל באוניברסיטת קנזס הוא התגייס לחיל הים של ארצות הברית ועבר קורס טיס. הוא שירת בחיל הים עד שלנת 1966 ובתקופה זו השלים לימודי תואר שני בהנדסת אווירונאוטיקה בבית הספר של הצי ללימודים מתקדמים. כמו כן הוא השתתף בקרבות מלחמת וייטנאם תוך ביצוע 112 טיסות מבצעיות.
בשנת 1964 הוא ניסה להתקבל לנאס"א אך בסוף המבדקים קיבל תשובה שלילית. בשנת 1966 אוונס נקלט בנאס"א ונבחר ליחידה להכנת אסטרונאוטים. הוא היה בצוות משנה של אפולו 14. אוונס היה חבר צוות אפולו 17 בתפקיד טייס תא הפיקוד. במהלך הטיסה הוא ביצע פעילות חוץ רכבית.
בשנת 1975 אוונס היה חבר צוות גיבוי של "אפולו-סויוז" כטייס. הוא פעל בנאס"א עד לשנת 1977 ובתקופה אחרונה היה חבר בצוות בדיקות של מעבורת חלל.
לאחר פרישה מנאס"א אוונס התיישב בסקוטסדייל ועבד שם במספר חברות טכנולוגיה פרטיות. הוא נפטר מהתקף לב בביתו בשנת 1990.