cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אמילי אולרופ
אמילי אולרופ (בדנית: Emilie Ullerup; נולדה ב-27 באוקטובר 1984) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה דנית. מוכרת בשל תפקידיה בסדרת הטלוויזיה "מקלט באפלה" כאשלי מגנוס ובסדרת הטלוויזיה "חופי צ'סאפיק" כברי אובריאן.
ביוגרפיה
אולרופ נולדה בקופנהגן, דנמרק כבת למשפחה דיפלומטית, בתו של השגריר אוב אולרופ. היא התגוררה בילדותה בהרבה מקומות ברחבי העולם. היא שיחקה פעמים רבות בהצגות שהועלו בבית ספר. לאחר שסיימה את התיכון ב-2003 עברה להתגורר בוונקובר, קולומביה הבריטית, קנדה. שם למדה בבית ספר למשחק של ונקובר, אותו סיימה בהצלחה בשנת 2005.
קריירה
בשנת 2006 לוהקה לתפקיד המשחק הראשון שלה לדמותה של ג'וליה ברין בסדרת הטלוויזיה המחודשת "בטלסטאר גלקטיקה" ששודרה ברשת SyFy.
בשנת 2008 החלה לגלם את דמותה של אשלי מגנוס בעונה הראשונה והשנייה של סדרת הטלוויזיה הקנדית "מקלט באפלה".
בשנת 2011 התארחה בסדרת הפעולה בכיכובו של סטיבן סיגל, "צדק אמיתי", ושנה לאחר מכן קיבלה תפקיד יותר גדול בעונה השנייה.
משנת 2012 עד לשנת 2014 גילמה את אסטריד פולסן, אחת הדמויות הראשיות בסדרת הדרמה הקנדית "Arctic Air", לצדם של פסקל האטון וניאל מאטר עד לביטולה של הסדרה לאחר שלוש עונות.
בשנת 2014 שיחקה בתפקיד אורח בסדרה הקנדית-אמריקאית "מכתבי אהבה". אולרופ החלה לגלם את דייל טרוורס בסדרת הסרטים הטלוויזיונית אשר מבוססת על הסדרה. עד כה יצאו 11 סרטים בערוץ הולמרק, ואולרופ שיחקה בארבעה מתוכם.
בשנת 2015 שיחקה בסרט הפעולה "מתח גבוה".
בשנת 2016 שיחקה בסרט "זכרונותיו של מתנקש בינלאומי" בכיכובו של קווין ג'יימס. בשנה זו לוהקה לתפקיד ברי אובריאן לצד ג'סי מטקאלף בסדרת הטלוויזיה "חופי צ'סאפיק" בערוץ הולמרק. בשנת 2017, היא כיכבה בסרט "With Love, Christmas" של ערוץ הולמרק, לצד ארון או'קונל.
חיים אישיים
אולרופ דוברת דנית ואנגלית. בשנת 2008 התגלה לה גידול שפיר אגרסיבי סביב עצבי עמוד השדרה. היא עברה ניתוח להסרת הגידול בשנת 2009, ובאותה העת הוסרה גם עצם הזנב שלה. לאחר כחמישה חודשי התאוששות היא שבה לעבודה.
על הקרח 2
"על הקרח 2" (ברוסית: «Лёд 2») הוא מלודרמה ספורטיבית רוסית, בבימויו של ז'ורה קריז'ובניקוב ובהפקתו של פיודור בונדרצ'וק  ובכיכובם של אלכסנדר פטרוב ואגליה טראסובה. הקרנת הבכורה נערכה ב-14 בפברואר 2020, חג האהבה.
עלילה
הסרט מתרחש לאחר האירועים המסופרים בסרט המקורי: מה קורה באגדות לאחר חתונת הנסיך והנסיכה? מחליקת הקרח נדיה לאפשינה ושחקן ההוקי סשה גורין התחתנו ויותר מכל דבר אחר הם חולמים על ילד. נכון, המחיר שהם יצטרכו לשלם עבור החלום הזה יהיה גבוה באופן בלתי נתפס. לאחר תהפוכות כאלה, נראה שאי אפשר לסמוך על סוף טוב. אבל אם אתם חושבים כך, אתה לא יודעים כלום על סיפורים אמיתיים...
הפקה
זמן קצר לאחר צאת הסרט הקודם נודע כי על התסריט יעבוד הבמאי ז'ורה קריז'ובניקוב. הצילומים החלו ב-12 במרץ 2019 באגם באיקל ונערכו גם במוסקבה, מחוז אירקוטסק ובבוריאטיה.
סודלור (טייפון)
הוא צפוי להיחלש כאשר יעלה על היבשה אך עדיין צפוי להיות שווה ערך להוריקן בקטגוריה 3 או 4.
בממוצע נוצרים 4 סופר טייפונים כל שנה אולם סודלור היה החמישי (והחזק שבהם) של שנת 2015 כבר באוגוסט.
פגיעה
למרות שסודלור נחלש משמעותית לפני שחלף מעל טאיוואן צפונית לעיר חוואליין, הוא גרם למותם של 7 אנשים, במסלולו לעבר חופי סין. ב-9 באוגוסט פגע בעיר פוטיין שבמחוז פוג'יין בדרום סין. בערים ונג'ואו ולישואי נהרגו 14 אנשים וגשמים כבדים חוללו מפולות גרמו לקריסת בתים.
מחוז ונצ'נג רשם 645 מילימטרים של גשם ביממה אחת, הכמות הגדולה ביותר ב-100 השנים האחרונות.
מכתב 5000
"מכתב 5000" הוא פנייה גלויה עם חתימות של 5,000 איש אל התובע הכללי של רוסיה בשנת 2005 ובו ביקורת נוקבת על התנהגותם של מספר יהודים וקהילות יהודיות, כמו גם מספר מנהיגים וארגונים יהודיים ובמיוחד כוללת הבקשה לחקור את הספר "קיצור שולחן ערוך" (כולל הן את התרגום לרוסית והן לימוד הטקסט המלא שלו בבתי ספר דתיים) בתואנה כי הספר מהווה הפרה של החוק הפלילי של הפדרציה הרוסית וכי יש לאסור את פרסומו ואת פעילות קונגרס הקהילות היהודיות הדתיות והארגונים הדתיים של רוסיה שתרגם את הספר לרוסית. המכתב גרם לתהודה רבה ודיון נרחב בעיתונות ובתקשורת. בהמשך התובע הכללי של רוסיה החליט שלא להיענות לבקשת החותמים ודחה את כל טענות המכתב ולא נפתחה חקירה וכל הליכים נגד מתרגמי קיצור שולחן ערוך.
מניעים לכתיבת מכתב ותכניו
ב-15 בדצמבר 2004, מיכאיל נזרוב באתר russia-talk.com פרסם את "הפנייה לתובע הכללי של הפדרציה הרוסית ו. אוסטינוב בקשר ליישום נרחב של הפרת סעיף 282 לחוק הפלילי של הפדרציה הרוסית בנושא 'הסתה לשנאה אתנית' כלפי יהודים." מנסחי המכתב ביקשו מהפרקליטות לברר מה מקורם של מה שהם מכנים "הסכסוך היהודי-רוסי" וטענו שהפטריוטים הרוסים רק מדי פעם מגנים על עצמם רגשית יתר על המידה מפני "המוסר היהודי התוקפני" שבא לידי ביטוי בשולחן ערוך. במכתב ציטטו דוגמאות כאלה מגרסה מקוצרת של "קיצור שולחן ערוך", שפורסם במוסקבה על ידי קונגרס הארגונים והארגונים היהודיים הדתיים ברוסיה (KEROOR). בערעור עלתה בקשה "לבדוק את העובדות המקוממות שצוינו לעיל, ואם יאושרו ... ינהלו הליכים על האיסור בארצנו של כל האגודות היהודיות הדתיות והלאומיות כקיצוניות".
אדווין סטנטון
אדווין מק'מסטרס סטנטון (באנגלית: Edwin McMasters Stanton; 19 בדצמבר 1814 – 24 בדצמבר 1869) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמזכיר המלחמה של ארצות הברית בממשלו של נשיא ארצות הברית אברהם לינקולן במהלך רובה של מלחמת האזרחים האמריקנית. ניהול המערכת הצבאית על ידי סטנטון סייע לארגן את המשאבים הצבאיים העצומים של האיחוד ולהובילו לניצחון. עם זאת, הוא ספג ביקורת מצדם של רבים מהגנרלים של צבא האיחוד על זהירות יתר כביכול ועל ירידת יתר לפרטים. הוא גם ארגן את המצוד אחר רוצחו של הנשיא לינקולן, ג'ון וילקס בות'.
מכתב 5000
מניעים לכתיבת מכתב ותכניו
הסיבה לכתיבת הפנייה לפרקליטות הרוסית הייתה העלייה בשכיחותם של תיקים פליליים בקשר לאנטישמיות נגד יחצ"נים ואנשי ציבור המכנים עצמם פטריוטים רוסים שמתפלספים בחריפות עם נציגי היהדות.
אדווין סטנטון
לאחר רצח לינקולן נשאר סטנטון בתפקידו כמזכיר המלחמה תחת הנשיא החדש אנדרו ג'ונסון במהלך תקופת השיקום. הוא התנגד למדיניותו הסלחנית של ג'ונסון כלפי מדינות הקונפדרציה לשעבר. ניסיונו של ג'ונסון לפטר את סטנטון הוביל בסופו של דבר למשפט ההדחה של ג'ונסון על ידי הרפובליקנים הרדיקליים בבית הנבחרים. לאחר סיום תפקידו כמזכיר המלחמה, שב סטנטון לעסוק בעריכת דין וב-1869 הוצגה מועמדותו כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית על ידי יורשו של ג'ונסון, יוליסס ס. גרנט, אך סטנטון נפטר ארבעה ימים לאחר שמועמדותו אושרה על ידי הסנאט.
מכתב 5000
מניעים לכתיבת מכתב ותכניו
ב-13 בינואר 2005 הוגשה הגרסה הראשונה של הערעור - בשם "מכתב 500" (לפי מספר החותמים) לתובע הכללי על ידי 20 חברי הדומה הממלכתית שחתמו על הפנייה. עליה חתמו נציגי מפלגת המולדת ב-24 בינואר, מידע על המכתב הגיע לעיתונות.
ב-25 בינואר בוטלה הבקשה על ידי צירי הפרלמנט לבקשת מנהיגי הסיעות שלהם עקב תגובתה החריפה של התקשורת שהאשימה את הצירים באנטישמיות. בנושא המכתב התקיימו שני דיונים בערוצי הטלוויזיה הפדרליים. חבר הפרלמנט אלכסנדר צ'וייב אמר כי חתימתו על המכתב היה הונאה וזיוף וכי אין לו קשר למכתב זה.
אדווין סטנטון
ייחוסו המשפחתי
לפני מלחמת העצמאות של ארצות הברית עברו אבותיו של סטנטון מצד אביו, משפחות סטנטון ומייסי, שתיהן משפחות קווייקרים, ממסצ'וסטס אל קרוליינה הצפונית. ב-1774, נשא סבו של סטנטון, בנג'מין סטנטון, את אביגיל מייסי לאישה. בנג'מין סטנטון מת ב-1800. שנה לאחר מכן עברה אלמנתו אל הטריטוריה הצפון-מערבית, כשהיא מלווה ברוב בני משפחתה. עד מהרה התקבלה אוהיו כמדינה בארצות הברית, ומייסי הוכיחה את עצמה כאחת מאלו שדאגו לפיתוחה של המדינה החדשה. היא רכשה חלקת אדמה מהממשלה במאונט פלזנט, אוהיו והתיישבה בה. אחד מבניה, דייוויד, היה לרופא בסטובנוויל שבאוהיו ונשא לאישה את לוסי נורמן, בתו של בעל חוות מטעים מווירג'יניה. נישואיהם נתקלו בתגובה שלילית מצד הקהילה הקווייקרית של אוהיו, שכן לוסי הייתה מתודיסטית ולא קווייקרית. בשל כך נאלץ דייוויד סטנטון לנטוש את אמונתו הקווייקרית.
מכתב 5000
מניעים לכתיבת מכתב ותכניו
עם זאת, התהודה בתקשורת סביב המכתב הובילה לכך שכותבו מיכאיל נזרוב החל לקבל חתימות מאנשים שעדיין רצו לשלוח הצהרה כזו לתובע הכללי מטעם קבוצה של נוצרים אורתודוקסים. כך קם "מכתב 5000" שהוקדש לחגיגת חגיגות האורתודוקסיה והוגש לתובע הכללי ב-21 במרץ 2005. בערעור זה רוככה הדרישה הראשונית "...להטיל איסור על כל האגודות היהודיות הדתיות והלאומיות כקיצוניות בארצנו" כדי "להנהיג איסור על כל האגודות הדתיות והלאומיות על בסיס מוסר השולחן ערוך בארצנו בשל קיצוני[ותו]". עם זאת, על פי נזרוב, מטרת ערעור זה לא הייתה לאסור על אגודות דתיות, אלא לתת טענות למי שמואשמים באנטישמיות.
תגובת התקשורת
ברוב התקשורת הרוסית והזרה, הגשת הערעור על מכתב 5000 מוצגת כפעולה אנטישמית. עם זאת, אף אמצעי תקשורת לא פרסם את טקסט המכתב עצמו. גרסאות שונות למקור המכתב הועלו כ"פרובוקציות" של ה-CIA או ה-FSB,"שהופנו נגד הנשיא פוטין." אתר הוצאת "הרעיון הרוסי", שעורכו הראשי הוא מיכאיל נזרוב, יוזם המכתב, אסף מבחר מהדעות המגוונות ביותר לגבי מכתב זה.
אדווין סטנטון
ראשית חייו ולימודיו
הבכור מבין ארבעת ילדיהם של דייוויד ולוסי סטנטון, אדווין מק'מסטרס סטנטון, נולד ב-19 בדצמבר 1814 בסטובנוויל. חינוכו הפורמלי של אדווין כלל בראשיתו לימוד בבית ספר פרטי ובסמינר לכמרים בסמוך לבית המשפחה שנקרא "האקדמיה הישנה" (Old Academy). בגיל 10 הוא עבר ללמוד בבית ספר פרסביטריאני. ובאותה שנה הוא חווה את התקף האסתמה הראשון שלו, מחלה שממנה הוא יסבול כל ימי חייו. בשל מחלת האסתמה היה ברור שהוא לא יהיה מסוגל לבצע עבודות פיזיות קשות, והוא מצא עניין בספרים ובשירה. סטנטון השתתף בקביעות בתפילות בכנסייה המתודיסטית ובשעורי בית הספר של יום ראשון שלה. בגיל 13 הוא היה לחבר מן המניין בכנסייה.
מכתב 5000
תגובת התקשורת
עיתון איזבסטיה, בהעירו על החלטת משרד התובע בסנקט פטרבורג בתביעות הקשורות למכתב זה, כתב: "המכתב השערורייתי לפרקליטות הרוסית הקורא לאסור על פעילויות של ארגונים יהודיים אינו יכול להיחשב אנטישמי. למסקנה זו הגיע משרד התובע של סנקט פטרבורג." הנוסח של מסמכי משרד התובע אינו מופיע בחומר של איזווסטיה. איזווסטיה הצליחה לגלות שמשרד התובע כלל מומחים ליחסים בין-אתניים בעבודה בנושא זה. אחת מהן, ולנטינה אוזונובה, חוקרת בכירה במוזיאון לאתנוגרפיה ואנתרופולוגיה של האקדמיה הרוסית למדעים, אישרה בפני איזווסטיה כי היא רואה סימנים של הסתה לשנאה אתנית בפרסומי העיתונים הרוסים האורתודוקסיים ועיתוני רוסיה. ולנטינה אוזונובה לא הצליחה למסור פרטים מכיוון שלדבריה, "התיק עדיין לא הסתיים" ואין לה שום זכות למסור מידע עליו. לטענת אוזונובה, משרד התובע ראה בפרסומים סימנים לפשע תחת סעיף 282 לחוק הפלילי.
אדווין סטנטון
ראשית חייו ולימודיו
עיסוקו ברפואה של אביו של סטנטון אפשרה לו ולמשפחתו קיום בכבוד. כאשר מת דייוויד סטנטון באופן פתאומי בביתו בדצמבר 1827, נותרה המשפחה בחוסר כל. אמו של אדווין סטנטון פתחה חנות בחדר שבחזית הבית, ומכרה בו ציוד רפואי שבעלה הותיר אחריו, וכן ספרים, מכשירי כתיבה ומוצרי מכולת. אדווין הצעיר הפסיק את לימודיו ועבד בחנותו של מוכר ספרים מקומי.
ב-1831 הוא החל את לימודיו בקניון קולג' שהיה משויך לכנסייה האפיסקופלית. שם הוא היה מעורב בחברה הספרותית של הקולג'. הוא היה חבר בכמה ועדות של החברה ולעיתים קרובות נטל חלק בפעילויות ובדיבייטינג שלה. הוא נאלץ לעזוב את הקולג' בתום הסמסטר השלישי שלו שם בשל מצוקה כלכלית. בתקופת לימודיו שם, תמיכתו בפעולותיו של הנשיא אנדרו ג'קסון במהלך "משבר הביטול" של שנת 1832, סוגיה לוהטת בקרב חבריו לחברה הספרותית, סללה את דרכו לשורות המפלגה הדמוקרטית. המרת דת נוספת של סטנטון לכנסייה האפיסקופלית וסלידתו מהעבדות התגבשו באותה תקופה. לאחר הפסקת לימודיו בקניון קולג' עבד סטנטון כמוכר ספרים בקולומבוס, אוהיו. הוא קיווה לחסוך מספיק כסף כדי להשלים את שנת לימודיו האחרונה בקניון קולג, אך המשכורת הדלה שהוא קיבל בחנות הספרים מנעה זאת. זמן קצר לאחר מכן הוא שב לסטובנוויל כדי להמשיך בלימודי משפטים.
מכתב 5000
תגובת התקשורת
יאיר שלג כתב בעיתון הארץ כי "אין ספק שבהלכה היהודית, בוודאי זו המבוטאת בתלמוד, יש יחס שונה ליהודים ולא-יהודים. הדבר בולט בספר "משנה תורה" של הרמב"ם... הספרות הקבלית, וזו של ההוגים שהושפעו ממנה, מלאה באבחנות מהותיות בין יהודים לגויים." "דווקא ה"שולחן ערוך", כותב שלג, "נחשב "נקי" יחסית מביטויים ופסיקות מסוג זה." שלג גם מצטט את פרופסור ישראל יעקב יובל, שאמר כי "זו הפעם הראשונה שאני נתקל בפולמוס כנגד ה'שולחן ערוך'". שלג מסכם כי "את הדיון על דמותה של התאולוגיה וההלכה היהודית יכולים היהודים לנהל ללא התערבותו של התובע הכללי ברוסיה; מולו ראוי שיגיבו כאילו מדובר בחזרתו של איום אנטישמי מהסוג האפל ביותר."
המהדורה הגרמנית של Netzeitung ציטטה את חבר הכנסת מהמפלגה השמאלנית-ליברלית, הבחירה הדמוקרטית רומן ברונפמן, לפיה חקירה זו היא תגובה להתחזקותה המהירה מאוד של הקהילה היהודית ברוסיה, כמו גם להשפעה הרבה של הרב הראשי ברל לזר ופעילותה של תנועת חב"ד. ברונפמן מאמין ש"רוסים רבים ככל הנראה לא יכולים לקבל את הפלורליזם שהוקם לאחרונה." לדבריו, כמו נוצרים או מוסלמים, גם טקסטים דתיים יהודיים מכילים כמה מושגים גזעניים, אך תאולוגים, ולא אוכפי החוק צריכים לעסוק בהם. ניתן להעריך את כל זה יחד, להערכתו, כחזרה לרוסיה של האנטישמיות. אך עם זאת, "למרות החקירה המדאיגה שהחלה, האנטישמיות הכללית ברוסיה אינה הולכת וגוברת, כפי שמדווחים חלק מהתקשורת." בפרסום עצמו רואים באירועים אלה דמיון ל"תקופה הסטליניסטית", כתב עיתון שהשווה את המכתב עם הזיוף האנטישמי הידוע, הפרוטוקולים של זקני ציון.
במספר פרסומים מוזכרת חקירת משרד התובע, אך לא נכתב נוסח ההחלטה של משרד התובע.
אדווין סטנטון
ראשית הקריירה ונישואיו הראשונים
בגיל 18 הכיר סטנטון את מרי אן למסון בכנסיית טריניטי האפיסקופלית בקולומבוס, ועד מהרה הם התארסו. לאחר שרכש בית בקדיז, הוא שב לקולומבוס שם חיכתה לו ארוסתו. סטנטון ולמסון קיוו להינשא בכנסיית טריניטי האפיסקופלית, אך מחלתו של סטנטון שמה לאל תקווה זו. תחת זאת הטקס התקיים בביתו של הרקטור של הכנסייה ב-31 בדצמבר 1836. לאחר החתונה נסע סטנטון לווירג'יניה, שם התגוררו אמו ואחיותיו והוא ליווה אותן בחזרה לקדיז, שם הן התגוררו יחד עמו ורעייתו.
לאחר נישואיו נכנס סטנטון לשותפות עם עורך הדין והשופט הפדרלי בנג'מין טאפן. אחותו של סטנטון גם נישאה לבנו של טאפן. בקדיז השתלב סטנטון היטב בקהילה המקומית. הוא עבד בשיתוף פעולה עם התנועה לביטול העבדות המקומית ועם העיתון המקומי, Sentinel, בו הוא פרסם מאמרים והיה שותף לעריכה. ב-1837 נבחר סטנטון כתובע של מחוז הריסון, מטעם המפלגה הדמוקרטית. בהמשך, אפשר לו העושר שצבר לרכוש שטח אדמה נרחב ליד מחוז וושינגטון וכמה מגרשים בקדיז עצמה.
שובו לסטובנוויל
מערכת היחסים בין סטנטון לבין טאפן התרחבה כאשר זה האחרון נבחר לסנאט ארצות הברית מטעם אוהיו ב-1838. טאפן ביקש מסטנטון לדאוג לפעילותו המשפטית שמרכזה היה בסטובנוויל. עם סיום כהונתו כתובע המחוזי, שב סטנטון לעיירה יחד עם רעייתו. פעילותו הפוליטית של סטנטון התרחבה. הוא שימש כנציג בוועידה הארצית של המפלגה הדמוקרטית ב-1840 שהתקיימה בבולטימור ובלט במערכת הבחירות של מרטין ואן ביורן בבחירות לנשיאות של 1840, בהן הוא הפסיד.
מכתב 5000
תגובת התקשורת
ביקורת כלפי המכתב נמתחה גם על ידי מספר פרסומים בבריטניה. מגזין "האקונומיסט" השווה את טקסט המכתב עם "מודל התעמולה האנטישמית" - הפרוטוקולים של זקני ציון. ה-BBC והדיילי טלגרף מקשרים את המכתב עם מדיניות האנטישמיות הממלכתית ברוסיה, לטענתם.
אדווין סטנטון
שובו לסטובנוויל
בסטובנוויל נולדו לבני הזוג סטנטון שני ילדים, בת שנולדה במרץ 1840 ושנקראה לוסי למסון ובן שנולד באוגוסט 1842 ושנקרא אדווין למסון. תוך חודשים מלידתה של לוסי היא נתקפה במחלה בלתי מזוהה. סטנטון הניח בצד את עיסוקיו ובילה את הקיץ לצד מיטתה. בסוף 1841 נפטרה לוסי. הילד אדווין, מאידך, היה ילד בריא ופעיל. לידתו של הילד לאחר פטירת אחותו הכניסה רוח חיים בחייה של משפחת סטנטון. עם זאת, היגון שב לחיי המשפחה ב-1844. מרי סטנטון רותקה למיטתה בשל דלקת כיס המרה. מצבה המשיך להחמיר עד שבמרץ אותה שנה היא נפטרה. צערו של סטנטון היה כבד מאוד. הוא דאג שהיא תיקבר בלבוש זהה לזה שהיא לבשה בחתונתם שבע שנים קודם לכן. בערבים הוא היה יוצא מחדרו כשעיניו דומעות כשהוא משוטט בבית בטירוף ומחזיק בידו מנורה ושואל כל העת "היכן מרי?". בקיץ אותה שנה החל סטנטון להתאושש והתרכז בטיפול בתיקים המשפטיים בהם הוא טיפל. אחד מהתיקים הללו היה הגנתו של קיילב ג'. מק'נאטי, שסטנטון כינה אותו קודם לכן "בחור נפלא". מק'נאטי, חבר המפלגה הדמוקרטית, פוטר ממשרתו כפקיד הראשי של בית הנבחרים בהצבעה פה אחד והואשם במעילה בעקבות העלמות של סכום נכבד מקופת הבית. הדמוקרטים, שחששו מפני השם הרע שיצא למפלגה, הרימו קול צעקה ודרשו שמק'נאטי יבוא על עונשו והרשעתו נראתה ככזו שנגזרה מראש. על פי בקשתו של טאפן, נרתם סטנטון להגנתו של מק'נאטי. הוא עתר לביטול האישום ועשה שימוש במספר רב של טיעונים טכניים לתדהמת הקהל בבית המשפט שהריע לו וההאשמות נגד מק'נאטי בוטלו. בשל העובדה שכל פרטי הפרשה סוקרו בעיתונות בכל רחבי ארצות הברית, זכה סטנטון לפרסום נרחב.
לאחר פרשת מק'נאטי נפרדו דרכיהם המקצועיות של סטנטון וטאפן. סטנטון הקים שותפות עם אחד ממתלמדיו לשעבר, ג'ורג' וייט מק'קוק. עם פרוץ מלחמת ארצות הברית–מקסיקו, מיהרו גברים רבים בכל רחבי ארצות הברית להתגייס לצבא ארצות הברית ומק'קוק היה ביניהם. אלמלא חששות הרופא שלו בנוגע למחלת האסתמה שלו, היה גם סטנטון מתגייס. תחת זאת הוא התרכז בעבודתו המשפטית. פעילותו זו לא התקיימה עוד רק באוהיו והיא התרחבה לווירג'יניה ולפנסילבניה. הוא הגיע למסקנה שסטובנוויל לא תוכל לשמש כמקום ראוי למטה העסק שלו והחליט שפיטסבורג תהיה המקום המתאים ביותר לכך. בסוף שנת 1847 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין שם.
מכתב 5000
תגובת אנשי ציבור וארגונים
מספר ארגונים אורתודוקסים, מנהיגים דתיים, פוליטיקאים מימין ושמאל ראו את המכתב כאנטישמי, או פרובוקטיבי, או לפחות לא הולם ומשחק בידיהם של מי שרוצים לפצל את התנועה הפטריוטית. בפרט, דמיטרי רוגוזין, גנאדי זיוגאנוב והיידאר ג'מאל גינו בחריפות את המכתב.
אדווין סטנטון
עורך דין בפיטסבורג
בפיטסבורג הקים סטנטון שותפות עם השופט לשעבר צ'ארלס שלר, אך במקביל עדיין נמשכה שותפותו עם מק'קוק שנשאר בסטבונוויל לאחר ששב משירותו במלחמת ארצות הברית–מקסיקו. בפיטסבורג ניהל סטנטון מספר תיקים בעלי פרופיל גבוה. אחד מהם היה התיק "מדינת פנסילבניה נגד חברת גשר ויליניג ובלמונט ואחרים" בבית המשפט העליון. התיק נגע לגשר התלוי של וילינג, שהיה הגשר התלוי הארוך ביותר בעולם באותה תקופה וקישור חשוב ל"כביש הארצי" הגשר התנשא לגובה של 27 מטרים במרכזו אך היווה מטרד לספינות בעלות ארובה גבוהה. בשל כך הופנתה תנועת סחר עצומה לוויליניג (כיום בווירג'יניה המערבית, אז בתחומי וירג'יניה). ב-16 באוגוסט 1849 עתר סטנטון לבית המשפט העליון שיחייב את חברת וילינג ובלמונט, שכן הגשר חסם את תנועת הספנות לתוך פנסילבניה. שופט בית המשפט העליון, רוברט קופר גרייר, הנחה את אלו שפעולותיהם נפגעו בשל הגשר לפנות לבית משפט בדרג נמוך יותר, אך הותיר בידי סטנטון את האפשרות להגיש בקשה לצו מניעה בבית המשפט העליון, וכך הוא אכן עשה.
מכתב 5000
תגובת אנשי ציבור וארגונים
מספר ארגונים ציבוריים מחוץ לרוסיה הביעו את מורת רוחם מהמכתב: "עצם הבדיקה אחר סימנים לגזענות והצהרות אנטי-רוסיות בקוד החוקים ההלכתיים שנערכו במאה ה-16 בישראל היא כשירה כמעודדת נטיות אנטישמיות ברמת המדינה". הליגה נגד השמצה שלחה גם לנשיא הפדרציה הרוסית דרישה "להתערב מייד ולשים קץ לחקירת משרד התובע במוסקבה". דרישה דומה במכתב לנשיא הפדרציה הרוסית הועלתה על ידי ועידת רבני אירופה (CEP).
אדווין סטנטון
עורך דין בפיטסבורג
הדיונים בתיק החלו ב-25 בפברואר 1850, אז קיבל סטנטון את ההסמכה להופיע בפני בית המשפט העליון. החברה טענה שלבית המשפט אין את הסמכות השיפוטית לדון במקרה והשופטים לא קיבלו טענה זו. הדיון נמשך וכך התאפשר לסטנטון לבצע תכסיס נועז שזכה לדיווח נרחב והדגים את המכשול שהיווה הגשר – הוא דאג שאוניית הקיטור "היברנייה" תתנגש בגשר עם הארובה שלה, שהתנשאה לגובה של 26 מטרים. חודש מאי 1850 עמד בסימן העברתו של התיק לידי ראובן ה. ולוורת', לשעבר שופט בית המשפט לצדק של מדינת ניו יורק, שבפברואר 1851 השיב חוות דעת מלומדת על התיק ובה הוא ציין שהגשר היה "חסימה בלתי מוצדקת ובלתי חוקית לתנועת הספנות ועליו להיות מפורק או מוגבה כדי לאפשר תנועה חופשית וסדירה של ספינות". בית המשפט הסכים עם הטענה. במאי 1852 הורה בית המשפט העליון ברוב של 7 מול 2 שיש להגביה את הגשר לגובה של 34 מטרים. חברת וילינג ובלמונט לא הייתה שבעת רצון מההחלטה וביקשה מהקונגרס להתערב. לחרדתו של סטנטון, הצעת חוק שקבעה שהגשר תקין עברה כחוק ב-31 באוגוסט ובכך עקפה את סמכותו של בית המשפט העליון. סטנטון היה ממורמר על כך שמטרתו של בית המשפט, להחליט וליישב בדרכי שלום סכסוכים בין מדינות, סוכלה בידי הקונגרס.
מכתב 5000
תגובה רשמית ובינלאומית
כפי שדיווח Gazeta.ru, "ועדת הדומה לארגונים דתיים וציבוריים הביעה רשמית את גינויה למכתב. על פי "הארץ", ההחלטה להפסיק את הבדיקה ולסרב לנקוט בהליכים פליליים נגד קונגרס הארגונים והארגונים הדתיים היהודיים ברוסיה (KEROOR) התקבלה בעקבות פגישה של סגן ראש ממשלת ישראל, אהוד אולמרט, שהיה בביקור רשמי במוסקבה ושוחח עם ראש ממשלת רוסיה מיכאיל פרדקוב.
המכתב עורר דאגה בממשלת ישראל ובישיבת ממשלה ביולי 2005 שר החוץ שר ציין כי תופעת האנטישמיות ברוסיה צוברת תאוצה ובכלל והתייחס בייחוד לפרשה זו.
אדווין סטנטון
"מק'קומריק נגד מאני" ונישואיו השניים
תפקידו של סטנטון בשלישייה שייצגה את מאני היה ביצוע עבודת המחקר המכינה. אף על פי שהרדינג, עורך-דין פטנטים מבוסס, היה מיומן יותר בהיבטים המדעיים של התיק, עסק סטנטון בסיכום החומר הרלוונטי. כדי להשיג ניצחון למאני, היה על שלושת עורכי הדין לשכנע את בית המשפט שלמק'קומריק לא הייתה שום טענה לבלעדיות על השימוש במחיצה שהייתה במקצרה שלו, מנגנון שניצב על הקצה של קוצר השיבולים שהפריד את הגרעינים. המקצרה לא הייתה פועלת כיאות ללא המחיצה וצוות ההגנה של מאני ידע זאת. עם זאת, כדי להבטיח את ניצחונם, בחר ווטסון להשתמש בתחבולה – הוא העסיק בונה דגמים בשם ויליאם פ. וודס ששחזר דגם ישן של המקצרה של מק'קומריק שיוצג בבית המשפט. וודס מצא בווירג'יניה מקצרה שיוצרה ב-1844, שנה לפני קבלת הפטנט של מק'קומריק. הוא נתן לנפח ליישר את המחיצה המעוקלת, ביודעו שהמחיצה המעוקלת במקצרה של מאני לא תעמוד בסתירה עם המחיצה הישרה במקצרה של מק'קומריק. לאחר פעולת טשטוש עבודתו של הנפח באמצעות מלח וחומץ כדי להבטיח את אי הטלת הספק בעתיקותה של המכונה, שלח וודס את המקצרה לסינסינטי. סטנטון התמלא שמחה כאשר הוא בחן את המקצרה המוסבת וידע שהניצחון בתיק מונח בידיהם. הטיעונים בתיק החלו להישמע בספטמבר 1855. במרץ 1856 פסקו השופטים ג'ון מקלין ותומאס דארמונד לטובת מאני. מק'קומריק עתר לבית המשפט העליון ועד מהרה הפך התיק לסוגיה פוליטית והעניינים שנגעו אליו מצאו את דרכם לאולם הקונגרס.
מכתב 5000
תגובה רשמית ובינלאומית
העיתון קומרסנט סיכם ב-29 ביוני 2005: "ישראל פתרה את השאלה היהודית ברוסיה ... סוגיית האנטישמיות ברוסיה הפכה באופן בלתי צפוי לעיקרית בשיחות בין סגן ראש הממשלה ומר פרדקוב. לפי מקור של קומרסנט במשלחת הישראלית, מיכאיל פרדקוב ענה לביקורת בביטויים כלליים. הוא אמר כי מנהיגי רוסיה, כולל הנשיא ולדימיר פוטין, גינו שוב ושוב את האנטישמיות ונזכר בהכרזה המשותפת שאומצה במהלך ביקורו האחרון של נשיא רוסיה בישראל. תשובה זו לא סיפקה את סגן ראש הממשלה הישראלי, שאמר כי ישראל מצפה לצעדים קונקרטיים מרוסיה והערכה ברורה של מעשיה של הפרקליטות במוסקבה. התשובה הגיעה מייד. אתמול הודיע משרד התובע במוסקבה כי לא יוגשו תיקים פליליים נגד הספר "שולחן ערוך", כמו גם מחברי הערעור למשרד התובע הכללי".
אדווין סטנטון
"מק'קומריק נגד מאני" ונישואיו השניים
בעת שבית המשפט העליון והקונגרס דנו בתיק, עסק סטנטון בכמה עניינים אישיים. בפברואר 1856 הוא התארס עם אלן הטצ'ינסון, שהייתה צעירה ממנו ב-16 שנים. השניים הכירו בכנסייה בפיטסבורג. אלן הגיעה ממשפחה מכובדת בעיר. אביה, לואיס הטצ'ינסון, היה סוחר ובעל מחסנים אמיד וצאצא של מריווד'ר לואיס. על אף חששותיה של אמה של אלן שבתה בת ה-26 עומדת להינשא לסטנטון שהיה אז בן 41, התקיימה חתונתם של השניים ב-25 ביוני 1856 בבית אביה של הכלה. את ירח הדבש הם בילו במפלי ניאגרה, במונטריאול, בהרי ווייט שבניו המפשייר ובנהנט שבמסצ'וסטס. במערכת היחסים שלו עם אלן השיב סטנטון לעצמו את מה שהוא היה סבור שהוא איבד לנצח עם מותה של מרי, "אהבה נצחית". לאחר נישואיהם עברו בני הזוג להתגורר בוושינגטון די. סי.. חלק מהשיקולים להחלטה זו נבעו מהאמונה של סטנטון שחלק ניכר מעבודתו כעורך דין תהיה בבית המשפט העליון. הם שכרו בית ברחוב C בבירה.
מכתב 5000
תגובה רשמית ובינלאומית
כאשר הדיון במכתב 5000 קיבל מימד בינלאומי, נשיא רוסיה ולדימיר פוטין נאלץ לדבר על המכתב בריאיון לערוץ הראשון לטלוויזיה הישראלית ב-20 באפריל 2005. הוא נשאל על ידי עיתונאי ישראלי על המכתב, בו, על פי העיתונאית, "נקרא להוציא את היהדות מהמערכת המשפטית, הפוליטית." הנשיא השיב: "הם לא קראו להוצאת היהדות מהמערכת הפוליטית. לא, היו הודעות אחרות עם קישורים למקורות ביהדות. אני יכול לומר לכם שהיהדות, יחד עם האסלאם, עם הנצרות, מתייחס לדתות המכונות דתות רוסיות מסורתיות, שמעמדם מעוגן בחוק כדתות רוסיות מסורתיות, וככאלה מוגנות על ידי החוק. לגבי המכתב שציינת, בעצם כבר עניתי על זה. אני רוצה לומר שאתה תמיד צריך להגיב לגילויים מסוג זה בצורה נאותה, בצורה עדינה מאוד, באופן מתוזמן, אך, אתה יודע, 'אל תזיק' על פי העיקרון הרפואי הידוע. אם עקבת אחר האירועים בחיים הציבוריים ברוסיה לאחר מכתב זה, לא יכולת שלא לשים לב כי הייתה תגובה ציבורית לכך".
אדווין סטנטון
עליית כוחו בוושינגטון
בפנסילבניה הכיר סטנטון בהיכרות אישית את ג'רמיה בלאק, נשיא בית המשפט העליון של המדינה. ידידות זו הועילה לסטנטון כאשר במרץ 1857 מינה הנשיא הנבחר ג'יימס ביוקנן את בלאק לתפקיד התובע הכללי. עד מהרה היה בלאק עסוק בסוגיית תביעת אדמות בקליפורניה. בהסכם גואדלופה אידלגו ששם קץ למלחמת ארצות הברית–מקסיקו והעביר את קליפורניה לידי ארצות הברית, הסכימה ארצות הברית להכיר במענקי קרקעות שניתנו על ידי הממשלה המקסיקנית. אחת מתביעות קרקע אלו הייתה של ז'וזף איב לימנטור, סוחר יליד צרפת שתבע בעלות על שטחי קרקע כולל חלקים חשובים של קליפורניה, למשל חלק ניכר משטחה של סן פרנסיסקו. כאשר הוכרה תביעת הבעלות שלו על ידי נציבי הקרקעות ערערה על כך ממשלת ארצות הברית. בינתיים, ניהל בלאק תכתובת עם אדם בשם אוגוסט חואן שטען שתביעותיו של לימנטור חסרות כל תוקף, ושהוא, כמי שהועסק על ידי לימנטור, זייף את התאריך שהיה רשום על אחד ממסמכי הענקת הקרקע. בלאק היה זקוק לאדם הנאמן למפלגה הדמוקרטית ולממשל ביוקנן שיוכל לייצג בנאמנות את האינטרסים של הממשל בקליפורניה והוא בחר בסטנטון.
מכתב 5000
תגובת התובע הכללי
באתר Gzeta.ru תוארה ההיסטוריה של הגשת המכתב למשרד התובע ונכתב כי "פעילי זכויות אדם ביקשו גם ממשרד התובע לערוך בדיקה לגבי נוכחות אנטישמית במכתבים אלה, ואם יימצאו, לפתוח תיק פלילי על הסתה לשנאה אתנית".
אדווין סטנטון
עליית כוחו בוושינגטון
אלן סטנטון לא הייתה מרוצה כלל מרעיון זה. בקליפורניה יהיה בעלה במרחק של אלפי קילומטרים ממנה למשך זמן של חודשים ויותיר אותה לבדה בוושינגטון, שם היו לה ידידים מעטים. יותר מכך, ב-9 במאי 1857 ילדה אלן ילדה שנקראה אלינור אדמס. לאחר הלידה חלתה אלן במחלה שהפחידה את אדווין סטנטון ועכבה את החלטתו לצאת לקליפורניה. באוקטובר נפלה לבסוף החלטתו לייצג את האינטרסים של הממשל בקליפורניה. לאחר שהוסכם על שכר של 25,000 דולר, הפליג סטנטון מניו יורק ב-19 בפברואר 1858 על סיפון הספינה Star of the West יחד עם בנו אדי, הנשיא ביוקנן, אחינו של הנשיא ולוטננט ה. נ. הריסון שמונה על ידי צי ארצות הברית כמאבטחו של סטנטון. לאחר מסע לא קל עגנה החבורה בקינגסטון, ג'מייקה, שם הייתה העבדות אסורה. מזג האוויר באי היה נוח מאוד לסטנטון וכשהשתתף בתפילה בכנסייה שם הוא הופתע לראות שחורים ולבנים יושבים בצוותא. לאחר מכן הגיעה החבורה לפנמה ושם עלו על ספינה גדולה פי שלושה מזו שהגיעו אתה לשם, ה-Sonora. ב-19 במרץ הם עגנו סוף סוף בסן פרנסיסקו והתאכסנו במלון אינטרנשיונל.
מכתב 5000
תגובת התובע הכללי
במקביל ל"מכתב 5000", קיבל משרד התובע הכללי של הפדרציה הרוסית הצהרה מהתנועה "למען זכויות אדם" ברוסיה בדרישה לפתוח בתיק פלילי כהפרת סעיף 282 לחוק הפלילי של הפדרציה הרוסית ("מסית לשנאה אתנית") כנגד הכותב ואלה שחתמו על המכתב. משרד התובע הכללי הגיש את שתי ההצהרות למשרד התובע הבינלאומי של מחוז בסמאנאיה במוסקבה לצורך אימות. לאחר הבדיקה סירבה הפרקליטות להגיש הליכים פליליים נגד כותבי הערעור, במקביל דחתה הפרקליטות את הדרישות שנקבעו ב"מכתב 5000". סירובו של התובע לנקוט בהליכים פליליים נגד מחברי "מכתב 5000" הביא להגשת מספר תביעות מטעם ארגון זכויות האדם נגד משרד התובע בבסמנאיה, תביעות שלא צלחו ולא הבשילו לכדי נקיטה בהליכים משפטיים.
אדווין סטנטון
עליית כוחו בוושינגטון
סטנטון פעל בזריזות. לצורך סיוע בטיפול בתיק, בנוסף לכל הפמליה ושני פקידים, הוא ארגן תיקים שהיו באי-סדר ושנגעו לתקופה שקליפורניה הייתה תחת שלטון מקסיקו. "אינדקס ג'מינו" שאותו הוא חשף סיפק מידע על מענקי הקרקעות עד 1844 ובסיוע חוק של הקונגרס הוא חשף תיקים מכל רחבי המדינה הקשורים להענקות הקרקעות של מקסיקו. סטנטון וצוותו עמלו חודשים למיין את החומר שהיה מצוי בארכיונים. בינתיים, הגעתו לקליפורניה סיפקה חומר לרכילות וללעג מצד המקומיים, בעיקר מצד אלו שתביעות הקרקע שלהם עלולות היו להיות בסכנה אם עבודתו תנחל הצלחה. בהמשך נאבקו ביניהם הנשיא ביוקנן והסנאטור דאגלס על השליטה בקליפורניה וסטנטון נלכד בין הצדדים הנאבקים וכתוצאה מכך הוא הושמץ על ידי תומכיו של דאגלס. מסע ההשמצות ריפה את ידו אך לא הסיח את דעתו ממשימתו.
מכתב 5000
תגובת התובע הכללי
בתורו, מיכאיל נזרוב ראה בהתבטאויותיהם של נציגי כמה ארגונים כפוגעים, כינה אותם נאצים ואנטישמים, כהשמצות מעליבות והגיש תביעה. ב-11 באפריל 2006 בית משפט מחוזי במוסקבה סירב לחקור את טענותיו של נזרוב.
לאחר הפרשה
לטענת נזרוב, סירובו של התובע להמשיך לבדוק את "קיצור שולחן ערוך" עורר גל חדש של חתימות על מכתב 5000, והפך אותו למכתב 15,000 בדרישה לאימות נוסף. אולם משרד התובע לא הגיב, וניסיונות להביא לאימות באמצעות בית המשפט לא צלחו. לא מרוצים מתוצאה זו, יוזמי המכתב האשימו את התובע ב"פחד יהודי" והודיעו על הקמת התנועה "לחיות ללא חשש מהיהדות!" («Жить без страха иудейска!») כדרך חיים של אדם אורתודוקסי. התנועה נודעה בראשי תיבות ЖБСИ (באנגלית: ZhBSI!).
אדווין סטנטון
עליית כוחו בוושינגטון
הטיעונים של למינטור היו מוצקים במיוחד. ברשותו היו הוכחות שלכאורה הקנו לו יתרון, כמו עדויות בעל פה, כתבי הענקת קרקעות חתומים על ידי מנואל מיצ'לטורנה המושל האחרון של קליפורניה מטעם מקסיקו ומסמך עם חותמת מיוחדת של ממשלת מקסיקו. עם זאת, המידע שהיה בידיו של אוגוסט חואן הועיל מאוד לסטנטון. על פי חואן, קיבל למינטור לידיו עשרות מסמכים ריקים החתומים על ידי המושל מיצלטורנה שאותם הוא יכול היה למלא כראות עיניו. בהמשך ניקב חואן חור באחד המסמכים כדי להסוות פרט כלשהו. סטנטון גם השיג מכתבים שהוכיחו במפורש את ההונאה וחותמות שהיו בשימוש של פקידי המכס, אחת מקורית והשנייה מזויפת. בזו המזויפת נעשה שימוש 11 פעמים, כולן על מסמכיו של למינטור. כאשר ערך סטנטון בירור במשרד החוץ במקסיקו סיטי, הם לא יכלו לאתר תיקים הקשורים למענקי הקרקעות של למינטור. בסוף 1858 נדחו תביעות הבעלות על הקרקע של למינטור והוא נעצר בחשד למרמה. הוא הפקיד ערבות של 35,000 דולר ועזב את המדינה.
באותה עת, כאשר התכונן סטנטון לשובו הביתה, חלה בנו אדי. כאשר התקדמו ההכנות לנסיעה החמיר מצבו עוד יותר. סטנטון כתב לאלן בתדירות הגבוהה ביותר האפשרית, שכן בדידותה בוושינגטון והדאגה ליקיריה במרחק הלכו וגברו. היא מתחה עליו ביקורת על כך שעזב אותה לבד עם אלינור הקטנה. ב-3 בינואר 1859 עזבה הפמליה את סן פרנסיסקו ובראשית פברואר הם שבו לוושינגטון. ענייניו של סטנטון בוושינגטון התגמדו בהשוואה לחוויות המסעירות שהיו מנת חלקו בחוף המערבי, לפחות עד אשר הוא מצא את עצמו במשימת הגנה על אדם שהיה מטרה לחיצי הרכילות בכל רחבי הארץ.
מכתב 5000
לאחר הפרשה
באותה שנה, 2005, הוכרה התנועה "ZhBSI!" כחלק בלתי נפרד מפעילותה של איחוד העם הרוסי, שפעילותה שוקמה בנובמבר 2005 תחת הנהגתו של הפסל ויאצ'סלב קליקוב. אמנם קבוצת היוזמה "ZHBSI!" מאז כמעט לא מראה פעילות (למעט הדפסת המהדורה הרגילה של העלון "חדשות ZHBSI!"), מכתבי תביעה לחקירת השולחן ערוך ובהן חתימות של בין 500 ל-15,000 איש ממשיכים לזרום ולהתפרסם באינטרנט והמספר הגיע בסוף שנת 2008, ל-25,000 חתימות.
אדווין סטנטון
משפט דניאל סיקלס
דניאל סיקלס היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת ניו יורק. הוא נשא לאישה את תרזה בג'יולי סיקלס, בתו של המלחין אנטוניו בג'יולי. רעייתו של סיקלס ניהלה רומן עם פיליפ ברטון קיי, התובע הכללי של מחוז קולומביה ובנו של פרנסיס סקוט קיי, מחברו של המנון ארצות הברית. ביום ראשון, 27 בפברואר 1859, התעמת סיקלס עם קיי בכיכר לה פאייט שבוושינגטון, בהכריזו, "קיי, אתה בן בליעל, חיללת את כבוד ביתי, אתה בן מוות", ואז ירה בקיי למוות. לאחר מכן הוא הגיע לביתו של התובע הכללי ג'רמיה בלאק והתוודע על פשעו. ביום חמישי באותו שבוע הוא הואשם ברצח בפני חבר מושבעים גדול. פרשת סיקלס משכה את תשומת הלב של העיתונות ברמה הלאומית, הן בשל טבעה השערורייתי והן בשל קרבת האירוע אל הבית הלבן. עד מהרה העלתה העיתונות השערה שהעניין קשור לרומן בין רעייתו של סיקלס לבין הנשיא ביוקנן. עורך הדין הפלילי הבולט, ג'יימס ט. בריידי ושותפו, ג'ון גרהם, התייצבו להגנתו של סיקלס והפצירו בסטנטון להצטרף לצוות ההגנה.
מכתב 5000
לאחר הפרשה
פרשת הפנייה למשרד התובע - הצהרות הצדדים, בתי המשפט, מסמכי משרד התובע, כמו גם טענות המפלגות ופרסום העיתון קומסומולסקאיה פראבדה - מתוארים בפירוט על ידי נזרוב בספרו "לחיות ללא פחד מהיהדות!".
אדווין סטנטון
משפט דניאל סיקלס
הדיונים בתיק החלו להישמע ב-4 באפריל. התביעה רצתה לקדם את התאוריה שסיקלס ביצע מעשי ניאוף גם בעצמו ולא הקדיש מחשבה רבה לאשתו או למעשיה. כאשר השופט לא אפשר זאת, בחרה התביעה תחת זאת להבליט את אופיו המתועב של מעשה הרצח ולא להתייחס למניעי הפשע. צוות ההגנה של סיקלס טען מנגד שהוא סבל מהתקף אי שפיות זמנית. מקרה זה היה הראשון בהיסטוריה המשפטית האמריקאית בו הוצג טיעון של הגנת אי שפיות. האירועים באולם בית המשפט היו מעל הכול דרמטיים. כאשר נשא סטנטון את נאום הסיכום שלו, בציינו שהנישואים הם מוסד מקודש ולגבר צריכה לעמוד הזכות להגן על נישואיו מפני אלו הבוחרים לחלל את קדושתם, המה אולם בית המשפט מתשואות. סטודנט למשפטים שנכח בדיון תיאר את טיעוניו של סטנטון במהלך המשפט "רטוריקה ויקטוריאנית טיפוסית, אוצר מילים שנון של אמרות על קדושת מוסד המשפחה". חבר המושבעים קיים את דיוניו במשך שעה אחת ולאחר מכן פסק שסיקלס זכאי. השופט הורה שסיקלס ישוחרר ממעצרו. מחוץ לבית המשפט התקבלו סטנטון וצוותו בקריאות הערצה של הקהל.
חבר בקבינט של ביוקנן
בסוף 1860 עסק הנשיא ג'יימס ביוקנן בהכנת נאום מצב האומה והוא ביקש מהתובע הכללי בלאק לעזור לו לגבש את התובנה שבחוסר החוקיות והחוקתיות של פרישת מדינות הדרום. בלאק פנה לסטנטון לעזרה ועצה. סטנטון הכין לו טיוטה מנוסחת בחריפות כתשובה לנשיא, שבה הוגדר רעיון הפרישה כבלתי חוקי. ב-3 בדצמבר נאם הנשיא בפני הקונגרס. בינתיים היו חברי הקבינט של ביוקנן חסרי שביעות רצון יותר ויותר מטיפולו בסוגיית הפרישה וכמה מהם סברו שהוא חלש מדי כדי לטפל בה. ב-5 בדצמבר התפטר מזכיר האוצר האוול קוב. ב-9 בדצמבר הביע מזכיר המדינה לואיס קאס התמרמרות על כישלונו של ביוקנן בהגנת האינטרסים הממשלתיים בדרום, והגיש גם הוא את התפטרותו. ב-12 בדצמבר מונה בלאק להחליף את קאס. שבוע לאחר מכן סטנטון, שבאותה עת שהה בסינסינטי, נקרא לשוב מידית לוושינגטון לאחר שהסנאט אישר את מינויו לתפקיד התובע הכללי החדש. ב-20 בדצמבר הוא הושבע לתפקידו.
עם כניסתו לקבינט מצא סטנטון כי קיים אי סדר בנוגע לסוגיית הפרישה. ביוקנן לא חפץ לעורר את חמתן של מדינות הדרום יתר על המידה וגילה אהדה למטרתם. ב-9 בדצמבר סיכם הנשיא עם חברי הקונגרס מקרוליינה הדרומית שמתקני הצבא בתחום מדינתם לא יתוגברו, אלא אם כן יופעל כלפיהם כוח. עם זאת, באותו יום בו נכנס סטנטון לתפקידו, העביר מייג'ור רוברט אנדרסון את יחידתו אל פורט סאמטר, צעד שנציגי קרוליינה הדרומית ראו כהפרת הבטחה מצדו של הנשיא. זמן קצר לאחר מכן חוקקה קרוליינה הדרומית חוק לפרישתה והכריזה עצמה כעצמאית מארצות הברית. אנשי קרוליינה הדרומית דרשו שהכוחות הפדרליים יעזבו את נמל צ'ארלסטון עד האחרון שבהם ואיימו בטבח אם דרישתם לא תענה. ביום המחרת הציג הנשיא ביוקנן טיוטה לתגובתו לקרוליינה הדרומית. מזכיר האוצר פיליפ פרנסיס תומאס סבר שתגובתו של הנשיא הייתה תוקפנית, סטנטון, בלאק, והמנהל הכללי של הדואר ג'וזף הולט סברו שהיא פייסנית מדי. מזכיר הצי אייזק טוסי היה היחידי שתמך בנוסח תגובתו של ביוקנן.
סטנטון לא היה שבע רצון מתגובתו הסותרת של ביוקנן כלפי משבר הפרישה של קרוליינה הדרומית וחפץ שהוא יקשיח את עמדתו כלפי דרישות המדינה הפורשת. ב-30 בדצמבר הגיע בלאק לביתו של סטנטון והשניים הסכימו לנסח בכתב את התנגדויותיהם להוראתו של הנשיא לנסיגה מפורט סאמטר. השניים, יחד עם הולט, הסכימו שאם תתבצע נסיגה כאמור, הם יגישו את התפטרותם. ביוקנן נעתר להם. בערב ראש השנה נמסרה לנציגי קרוליינה הדרומית תגובתו של הנשיא שהוא לא יורה על נסיגת הכוחות מנמל צ'ארלסטון.
עד 1 בפברואר כבר הלכו בעקבותיה של קרוליינה הדרומית שש מדינות דרומיות נוספות שפרשו מן האיחוד והכריזו שהן כבר לא חלק מארצות הברית. ב-18 בפברואר הושבע ג'פרסון דייוויס כנשיא קונפדרציית המדינות של אמריקה. בינתיים רווחו בוושינגטון דיבורים על מזימות והפיכות. סטנטון חשש שב-13 בפברואר, יום התכנסות חבר האלקטורים, יערערו חילוקי הדעות את השלווה בוושינגטון, אך דבר לא אירע. בהמשך, הביע סטנטון את חששו שיתחוללו מעשי אלימות ביום השבעתו של אברהם לינקולן ב-4 במרץ וגם חששו זה נתבדה. טקס ההשבעה של הנשיא החדש נתן לסטנטון שביב של תקווה שהמאמצים להגן על פורט סאמטר לא יהיו לשווא ושהתוקפנות הדרומית לא תעמוד בפני כוחו של הצפון. בנאום ההשבעה שלו לא ציין הנשיא לינקולן שהוא ידאג להוצאתה מחוץ לחוק של העבדות בכל רחבי ארצות הברית, אך הוא אמר שהוא לא יתמוך בפרישה בשום צורה שהיא ושכל ניסיון לפרוש מהאיחוד הוא חסר תוקף חוקי. מבחינתו של סטנטון היו מילים אלו ביטוי של אופטימיות זהירה. ב-5 במרץ בחר לינקולן את חברי הקבינט החדש שלו, ובסוף אותו יום סטנטון כבר לא היה התובע הכללי. הוא נשאר בתפקידו לזמן מה כדי לסייע למחליפו, אדוארד בייטס, להתמקם ולקבל ממנו הדרכה.
יועצו של קמרון
ב-21 ביולי חוו הצפון והדרום את ההתנגשות העיקרית הראשונה ביניהם בקרב בול ראן הראשון. אנשי הצפון חשבו שהקרב יסיים את המלחמה וינחיל לקונפדרציה תבוסה מוחלטת. תחת זאת, מרחץ דמים זה הסתיים בנסיגת צבא האיחוד אל וושינגטון. לינקולן ביקש להגדיל את מספר הלוחמים של הצפון לאחר הקרב, ורבים בצפון האמינו שהמלחמה תהייה מפרכת יותר בהשוואה למה שהם ציפו בהתחלה ויותר מ-250,000 איש התגייסו ולרשות הממשלה הפדרלית לא היה מספיק ציוד עבורם. מחלקת המלחמה הודיעה למדינות שהם ירכשו את האספקה בהבטיחה להן שהוצאותיהן יוחזרו. זה הוביל למכירת ציוד לממשלה הפדרלית על ידי המדינות שבדרך כלל היה פגום או חסר ערך במחירים גבוהים מאוד. אף על פי כן, רכשה הממשלה ציוד זה.
קמרון כלל את קריאתו לחימוש העבדים בדיווח שהיה אמור להיות מוגש לקונגרס ושנשלח יחד עם פנייתו של לינקולן לבית המחוקקים. את הדוח העביר קמרון לסטנטון שהכניס בו פסקה שבה נדרש חימוש העבדים ביתר תוקף, בציינו שאלו שמרדו נגד הממשלה איבדו את בעלותם על כל סוג של רכוש, כולל עבדים, ושזה "ברור וצודק שהממשלה תחמש את העבדים כאשר זה יהיה נחוץ כמו שימוש באבקת שרפה ובתותחים שיילקחו מהאויב". קמרון מסר את הדוח לנשיא לינקולן והעביר כמה עותקים ממנו לקונגרס ולעיתונות. הנשיא ביקש שהחלקים בדוח שכללו קריאה לחימוש העבדים יושמטו, בעוד שהעיתונות קיבלה את הגרסה שכללה אותם. כאשר המסמך פורסם בעיתונים בשלמותו, נמתחה ביקורת על הנשיא על ידי הרפובליקנים, שטענו שהוא לא נחוש דיו בסוגיית העבדות והיו ממורמרים על כך שהוא ביקש להסיר את הבקשה לחימוש העבדים.
כאשר עוררו מתנגדי העבדות בצפון את המחלוקת, היה לינקולן נחוש בדעתו לפטר את קמרון. קמרון מצדו לא היה מוכן להתפטר עד שיהיה ברור מי יירש אותו בתפקידו ועד שיהיה ברור שהוא יעזוב את תפקידו ללא פגיעה בשמו הטוב. כאשר התפנתה משרת שגריר ארצות הברית ברוסיה, הסכימו לינקולן וקמרון שהוא יקבל את התפקיד לאחר התפטרותו. בנוגע ליורשו של קמרון, הנשיא לינקולן חשב שג'וזף הולט יתאים לתפקיד, אך מזכיר המדינה ויליאם סיוארד רצה שסטנטון יירש את קמרון. סלמון צ'ייס, מזכיר האוצר וידידו של סנטון, הסכים לכך. באותה עת התכונן סטנטון לייסד שותפות עסקית עם סמואל ברלאו בניו יורק, אך וויתר על כך כאשר שמע על מינויו המתוכנן. ב-13 בינואר מינה הנשיא לינקולן את סטנטון כמזכיר המלחמה ומספר ימים לאחר מכן אושר מינויו על ידי הסנאט.
ימיו הראשונים בתפקיד
תחת קמרון, זכתה מחלקת המלחמה בכינוי "בית המשוגעים" (lunatic asylum). המחלקה זכתה לכבוד מועט מאנשי הצבא ומפקידי הממשל ובאופן שגרתי הייתה התעלמות מסמכויותיה. הגנרלים של הצבא החזיקו בידיהם את עיקר נטל הסמכות המבצעית בצבא בעוד שהנשיא ומחלקת המלחמה התערבו רק במקרים יוצאים מן הכלל. למחלקת המלחמה היו גם יחסים מתוחים עם הקונגרס, במיוחד עם ג'ון פוקס פוטר, יושב ראש "הוועדה לנאמנות העובדים הפדרליים" של בית הנבחרים, ששאפה לסלק את אוהדי הקונפדרציה במוסדות הממשלה. פוטר דרבן את קמרון לסלק כחמישים עובדים שנחשדו באהדה לקונפדרציה, אך זה לא הקדיש לו שום תשומת לב.
ב-20 בינואר הושבע סטנטון לתפקידו. מיד לאחר מכן הוא פעל לשיקום היחסים בין הקונגרס לבין מחלקת המלחמה. ביומו הראשון לכהונתו הוא קיים פגישה עם פוטר ובאותו יום פוטרו ארבעה עובדים מהמחלקה. היה זה מספר נמוך לאין ערוך מחמישים האנשים שפוטר דרש את פיטוריהם קודם לכן, אך עדיין הוא היה שבע רצון. סטנטון נפגש גם עם הסנאטור בנג'מין וייד ועם הוועדה המשותפת של הקונגרס לניהול המלחמה שהוא עמד בראשה. הוועדה הייתה בעלת ברית חיונית ופורייה מבחינתו של סטנטון. הייתה לה סמכות לזמן עדים, ולפיכך היא הייתה מסוגלת להשיג מידע שסטנטון לא היה מסוגל לקבלו וכך התאפשר סילוקם של עובדים בעייתיים של מחלקת המלחמה. וייד והוועדה שמחו למצוא בעל ברית ברשות המבצעת והם קיימו פגישות עם סטנטון באופן תדיר מכאן והלאה. סטנטון ערך מספר שינויים ארגוניים במחלקת המלחמה. הוא מינה את ג'ון טאקר, שהיה מנהל בחברת הרכבת "פילדלפיה ורידינג" ואת פיטר ה. ווטסון, שותפו בתיק מק'קומריק נגד מאני, למזכיריו האישיים והרחיב את סגל המחלקה ביותר משישים עובדים. יותר מכך, סטנטון פנה לסנאט להשהות את המינויים לתפקידי קצונה בצבא עד שהוא יוכל לבחון יותר מ-1,400 איש שהיו מועמדים לקידום. עד אז, מערכת הקידומים בצבא הייתה מושחתת ואנשים שמצאו חן בעיני הממשל זכו בקידום, ללא קשר לסגולותיהם האישיות. שיטה זו הופסקה על ידי סטנטון.
ב-29 בינואר הורה סטנטון שכל החוזים עם יצרני ציוד עבור הצבא שמחוץ לארצות הברית יבוטלו ויוחלפו בחוזים עם יצרנים מקומיים. הוא גם הורה שלא יחתמו יותר חוזים עם יצרנים מחברות זרות. הוראה זו עוררה חששות בקבינט. הממלכה המאוחדת וצרפת רק חיפשו סיבה להכיר בקונפדרציה ולתמוך בה וההוראה הזאת של סטנטון סללה את הדרך לכך. מזכיר המדינה סיוארד סבר שהוראה זו תגרום ל"סיבוכים ביחסי החוץ". סטנטון התעקש והוראתו נותרה על כנה.
בינתיים, פעל סטנטון ליצור מערכת תחבורה ותקשורת יעילה בכל רחבי הצפון. מאמציו התמקדו במערכת הרכבות ובקווי הטלגרף. הוא פעל בשיתוף פעולה עם וייד לקדם את קבלת הצעת החוק בקונגרס שתגדיר את יכולותיהם של הנשיא ושל הממשל לתפוש בכוח קווי רכבת וטלגרף לצורכיהם. חברות הרכבות בצפון התאימו לצרכיה של הממשלה הפדרלית ברוב המקרים והחוק הופעל במקרים נדירים בלבד. סטנטון גם דאג להבטחת השימוש של הממשלה בטלגרף. הוא העביר את פעילות הטלגרפיה הצבאית ממפקדת הארמייה של מק'קלן למחלקת המלחמה, החלטה שלא הייתה לסבירות רצונו של הגנרל. צעד זה נתן לסטנטון שליטה הדוקה יותר על פעילות התקשורת של הצבא והוא ניצל זאת. הוא כפה על כל נציגי העיתונות לעבוד דרך עוזרו ווטסון, ולעיתונאים בלתי רצויים לא התאפשרה גישה לתכתובות ממשלתיות רשמיות. אם אחד מהעיתונאים הללו פנה לגורם אחר במחלקת המדינה הוא הואשם בריגול.
טרם כניסתו של סטנטון לתפקיד חילק הנשיא לינקולן את האחריות על ביטחון הממשלה כנגד בגידה ומעשים דומים לכמה מחברי הקבינט, בעיקר מזכיר המדינה סיוארד, שכן הוא לא בטח בתובע הכללי בייטס ובמזכיר המלחמה הקודם קמרון. תחת סטנטון, קיבצה מחלקת המלחמה לאחריותה את כל הסמכויות הנוגעות לביטחון הפנים. חלק מרכזי באסטרטגיה של סיוארד לשמירת ביטחון הפנים, היה ביצוע מעצרים שרירותיים וסטנטון המשיך בכך. הדמוקרטים מתחו על כך ביקורת חריפה, אך הנשיא לינקולן קבע שזו אחריותו העיקרית לשמור על טוהר המידות ועל ביטחון הממשלה, ושההמתנה עד שיבוצעו בפועל מעשי בגידה תגרום נזקים. בהוראתו של סטנטון החזיק סיוארד במעצר רק את העצירים שמהם נשקפה הסכנה הברורה ביותר ושחרר את האחרים.
הגנרל המפקד
בסופו של דבר עייף הנשיא לינקולן מחוסר המעש של הגנרל ג'ורג' מקללן, בעיקר לאחר שהוראתו מ-27 בינואר 1862 לקדם מתקפה כנגד הקונפדרציה בחזית המזרחית הובילה לתגובה צבאית מועטה מצדו של מקללן. ב-11 במרץ שחרר הנשיא את מקללן מתפקידו כגנרל המפקד של צבא ארצות הברית, הותיר בידיו רק את הפיקוד על ארמיית הפוטומק והחליפו בסטנטון. צעד זה גרם לתהום עמוקה ביחסים בין סטנטון לבין מקללן והוביל את תומכיו של מקללן לנסות לשכנעו לטעון שסטנטון "חטף" את תפקיד הגנרל המפקד ושמזכיר המלחמה צריך להיות כפוף למפקדים הצבאיים. לינקולן התעלם מקריאות אלו והותיר את הסמכויות הצבאיות בידיו ובידי סטנטון.
המערכה שהוביל מקללן נמשכה כמה חודשים. אף על פי כן, לאחר שהגנרל רוברט אדוארד לי היה למפקד של כוחות צבא הקונפדרציה המקומיים ב-1 ביוני, הוא שיגר סדרה של מתקפות כנגד ארמיית הפוטומק, שבאותה עת הייתה ממוקמת קילומטרים אחדים מבירת הקונפדרציה, ריצ'מונד. בנוסף, סטנטון הורה למקללן להעביר את אחד הגיסות שלו מזרחה לטובת הגנתה של וושינגטון. מקללן והארמייה שלו נדחקו לנסיגה לכוון נקודת הנחיתה של האריסון בווירג'יניה, שם הם הגנו על ספינות התותחים של האיחוד. בוושינגטון, האשים סטנטון את מקללן בתבוסה בפני העיתונות והציבור. ב-3 באפריל השעה סטנטון את מאמצי הגיוס לצבא על סמך התרשמות שגויה שמערכת חצי האי של מקללן תגרום לסיום המלחמה. כאשר נסוג מקללן והאבדות במערכה החלו להיות כבדות, הצורך ביותר ויותר אנשים עלה באופן משמעותי. ב-6 ביולי, כאשר תבוסתו של מקללן בחצי האי הייתה ברורה, חידש סטנטון את מבצעי הגיוס, אך הנזק כבר נעשה. העיתונות, שזעמה על צעדיו הקיצוניים של סטנטון בנוגע לדיווח העיתונאי, שחררה את נחשול הביקורת כלפיו, והוסיפה את הסיפור על כך שהוא היה המכשול היחידי לניצחונו של מקללן.
מתקפות אלו הכאיבו לסטנטון, והוא שקל להתפטר, אך הוא נשאר בתפקידו על פי בקשתו של לינקולן. כשהתגבר הצורך בהגנה יעילה, ביקש לינקולן לתת פקודות לדיוויזיות המפורדות בווירג'יניה. הוא החליט לאחד את הפיקוד של כוחותיהם של הגנרלים אירווין מקדואל, ג'ון פרימונט ונתניאל בנקס לארמיית וירג'יניה, שעליה פיקד מייג'ור גנרל ג'ון פופ. לינקולן עצמו גם השתכנע שצבא הצפון זקוק לרפורמות בדרגות הגבוהות. הוא וסטנטון היו מפקדי צבא האיחוד בפועל ונשאו על כתפיהם יותר מדי, והיה ברור שלינקולן יזקק למפקד מיומן. הוא בחר בהנרי האלק. האלק הגיע לוושינגטון ב-22 ביולי וביום המחרת אושר מינויו לתפקיד הגנרל המפקד של צבא ארצות הברית.
התרחבות הלחימה
בימים האחרונים של אוגוסט 1862 הנחיל הגנרל לי לאיחוד את תבוסתו השנייה בצומת מנסס בקרב בול ראן השני. הפעם ניצבו נגדו מייג'ור גנרל פופ וארמיית וירג'יניה. כמה אנשים, כולל מייג'ור גנרל האלק וסטנטון, סברו שלי ישים פעמיו לוושינגטון. תחת זאת פתח לי במערכת מרילנד. המערכה נפתחה ב-4 בספטמבר בקרב מייל היל, והמשיכה בקרב הארפרס פיירי. לינקולן, מבלי להתייעץ עם סטנטון, כנראה בשל ידיעתו שהוא יתנגד, מיזג את ארמיית וירג'יניה של פופ עם ארמיית הפוטומק של מקללן. עם 90,000 איש שעמדו לפקודתו, שיגר מקללן את הארמייה שלו לקרב אנטיאטם, בו הוא נחל הצלחה ודחק את ארמיית וירג'יניה הצפונית בחזרה לווירג'יניה ושם קץ ביעילות למתקפת מרילנד של לי. הצלחתו של מקללן בקרב אנטיאטם עודדה אותו לדרוש שלינקולן והממשלה יחדלו להפריע לתוכניותיו, שהאלק וסטנטון יפוטרו ושהוא ימונה לגנרל המפקד של צבא האיחוד. בינתיים, הוא סירב לפעול באגרסיביות כנגד לי וכנגד ארמיית וירג'יניה הצפונית, שביצעו נסיגה לכוון ריצ'מונד. בקשותיו הבלתי הגיוניות של מקללן המשיכו, כפי שהמשיכה הנרפות שלו, ועד מהרה פקעה סבלנותו של הנשיא כלפיו. ב-5 בנובמבר הוא הדיח אותו מהפיקוד על ארמיית הפוטומק וכמה ימים החליפו מייג'ור גנרל אמברוז ברנסייד. ברנסייד, לבקשתו של האלק, הגיש תוכנית לביצוע הסחה בקלפר ובגורדונסוויל שבווירג'יניה, בעוד שעיקר הכוח כבש את פרדריקסבורג, ואז נע לכוון ריצ'מונד. תגובתו של האלק נשלחה ב-14 בנובמבר: "הנשיא זה עתה נתן את הסכמתו לתוכניתך. הוא סבור שהיא תצליח, אם תנוע במהירות. ואם לא תעשה כן, היא תיכשל". קרב פרדריקסברג שבא אחר כך היה אסון, וארמיית הפוטומק הובסה בקלות.
ב-26 בינואר 1863 החליף מייג'ור גנרל ג'וזף הוקר את ברנסייד. סטנטון לא גילה עניין רב בהוקר, שבפומבי מתח ביקורת על ממשל לינקולן ובעת שפיקד תחת ברנסייד, היה בלתי צייתן. הוא העדיף את מייג'ור גנרל ויליאם רוסקרנס. לינקולן חלק על דעתו של סטנטון. לינקולן בחר בהוקר בשל המוניטין שיצא לו כלוחם שזכה לאהדה באותה עת יותר מאשר כל גנרל אחר בזירה המזרחית. הוקר הקדיש זמן רב לחיזוק ארמיית הפוטומק, בייחוד בשיפור המוראל שלה. הפעולה הקרבית הראשונה שניהל הוקר מול ארמיית וירג'יניה הצפונית של לי הייתה בקרב צ'נסלורסוויל בראשית מאי 1863. לי שלח את תומאס ג'ונתן ג'קסון להתעמת עם המשמר האחורי של הוקר בפעולת איגוף פזיזה. התמרון של ג'קסון בוצע במיומנות וכתוצאה ממנו נחלה הקונפדרציה ניצחון בקרב שהסתיים ב-6 במאי ובו איבדו את חייהם 17,000 איש.
נסיונותיו של סטנטון להעלות את המוראל לאחר תבוסה זו כשלו עם הגיע הידיעות על ירידת משמעת חדה בארמיית הפוטומק תחת פיקודו של הוקר. אכן, המחנות של הארמייה תוארו כ"שילוב של בר ובית בושת". סטנטון דרש שתאסר הכנסת משקאות חריפים ונשים אל המחנות. בינתיים, שוב התקדם לי צפונה. תמרוניו של לי מרטו עצבים רבים בוושינגטון באמצע יוני, ויותר מכך, כאשר דיווחים מטרידים הגיעו מפקודיו של הוקר, כמו זה של בריגדיר גנרל מרסנה פטריק: "[הוקר] פועל כמו אדם ללא תוכניות והוא אובד עצות לחלוטין, או שאין לו מושג כיצד להתמודד עם האויב או כיצד להגיב על פעולותיו". בהמשך, כמו מקללן, המשיך הוקר להעריך יתר על המידה את סדרי הגודל של כוחותיו של לי וטען שלממשל לינקולן אין אמון מלא בו. ב-27 ביוני התפטר הוקר וסטנטון ולינקולן החליטו להחליפו במייג'ור גנרל ג'ורג' מיד שנכנס לתפקידו ביום המחרת.
ההתנגשות הראשונה בין לי לבין מיד התרחשה בקרב גטיסברג ב-1 ביולי. החדשות על הניצחון ועל הנסיגה רבתי של צבא הקונפדרציה הגיעו ב-4 ביולי. זמן קצר לאחר מכן, הגיעה הידיעה על ניצחונו של מייג'ור גנרל יוליסס ס. גרנט במצור על ויקסבורג. בצפון הייתה אווירה של התרוממות רוח. סטנטון אף נשא נאום נדיר בפני קהל רב בחזית משרדי מחלקת המלחמה. עד מהרה תמו החגיגות, כאשר סירב מיד לשגר מתקפה כנגד לי כאשר ארמיית וירג'יניה הצפונית שלו נתקעה על גדות נהר הפוטומק. ב-14 ביולי, כאשר חצה לי את הנהר ללא הפרעה, היו סטנטון ולינקולן מודאגים. במכתב ששלח לידיד, אישר סטנטון שהוא יעניק את תמיכתו למיד ללא סייג, אך "מאחר שמאז נוצר העולם לא החמיץ אף אדם הזדמנות כה גדולה לשרת את ארצו כפי שהוא איבד את ההזדמנות להכות ביריבו". אף על פי כן, סטנטון ידע שמיד סירב בעצתם של מפקדי הדיוויזיות שלו שדרגותיהם היו גבוהות משלו.
סוף המלחמה
גרנט, שהועלה לדרגת לוטננט גנרל וקודם לתפקיד הגנרל המפקד של צבא ארצות הברית, חצה ב-4 במאי 1864 את נהר רפידן. ביום המחרת הוא וצבאותיו של לי התנגשו בקרב השממה. תוצאת הקרב לא הייתה חד משמעית, אך גרנט, שלא כמו קודמיו בתפקיד, סירב לעצור את התקדמותו. "לא תהיה שום נסיגה", הוא אמר לנשיא לינקולן. גרנט נלחם שוב מול לי בקרב בית המשפט של ספוטסילבניה, בו הוא ניצח. כמה ימים לאחר מכן, נלחמו השניים שוב בקרב קולד הרבור, שם שיגר גרנט אין ספור מתקפות בשדה הפתוח וגרם לאויב אבדות כבדות. גרנט המשיך הלאה, והעביר את צבאו לשטח שמדרום לריצ'מונד, ליד פיטרסבורג. כך החל המצור על העיר. "קווים ארוכים של חפירות מקבילות התעקלו דרומה ומזרחה מריצ'מונד ושני הצבאות החלו להתחפר. גרנט תקף את הביצורים של לי ותמיד הקפיד לקיים לחץ מתמיד ובה בעת הביט מזרחה כדי לבחון את הרכבות שהביאו את האספקה של לי.
בבחירות לנשיאות של 1864 נחלו לינקולן וסגנו אנדרו ג'ונסון ניצחון בהתמודדות מול יריביהם הדמוקרטים, ג'ורג' מקללן וג'ורג' פנדלטון. הרפובליקנים נחלו ניצחונות חשובים בקונגרס ובבחירות למושלי המדינות באוהיו, אינדיאנה, קנטקי וניו יורק. לסטנטון היה חלק לא מבוטל בניצחונו של לינקולן. ימים ספורים לפני הבחירות, הוא הורה לחיילים ממדינות המפתח, כמו אילינוי, מדינת הבית של לינקולן, לשוב לבתיהם כדי להצביע. הוא גם עשה שימוש בסמכויותיו במחלקת המלחמה להבטיח שהמצביעים לרפובליקנים לא יוטרדו או יאוימו בקלפיות. ניתן לזקוף את הניצחון הרפובליקני בבחירות לחופשות שהעניק סטנטון לחיילים ולצעדים נוספים שהוא נקט.
ב-3 במרץ 1865, יום לפני השבעתו השנייה של לינקולן, שיגר גרנט מברק לוושינגטון בו הוא הודיע שלי שלח אליו שליחים עם בקשה לשלום. בתחילה אמר לינקולן לגרנט שעליו להגיע לשלום עם מדינות הדרום בכל דרך אפשרית. עם זאת, סטנטון הכריז שזו חובתו של הנשיא לבקש שלום, ואם לא הנשיא הוא חסר ערך וקצת יותר מבובה. זה הוביל לשינוי מידי בטונים מצדו של לינקולן. סטנטון, בדחיפתו של לינקולן, אמר לגרנט "שאל לו לקיים שום היוועדות עם הגנרל לי, למעט למטרת כניעה". בהמשך הוא הודיע שאל לגרנט ל"החליט, לדון או להיוועד בשום שאלה פוליטית. עניינים אלו היו בידיו של הנשיא והם לא יכולים להיות נדונים על ידי שום גוף צבאי". כמה ימים לאחר מכן, ביקר לינקולן את גרנט במפקדת המצור על פיטרסבורג (שעדיין נמשך). כאשר מייג'ור גנרל פיליפ שרידן הצטרף עם הארמייה שלו שהגיעה מעמק שננדואה, היה גרנט מוכן לבצע את המהלך האחרון שלו בדרך לריצ'מונד. ב-1 באפריל 1865 הביס שרידן את כוחותיו של לי בקרב פייב פורקס ואילץ אותו לסגת מפיטרסבורג. סטנטון, שבמשך ימים רבים היה צמוד למכשיר הטלגרף במשרדו, אמר לרעייתו בערב יום המחרת: "פיטרסבורג פונתה וככל הנראה גם ריצ'מונד. הניפי את הדגלים". סטנטון היה מודאג מכך שהנשיא לינקולן, שנשאר בסביבה כדי לצפות בגרנט מתקדם אל ריצ'מונד, היה בסכנת נפילה בשבי והזהיר אותו. לינקולן לא הסכים עמו, אך היה מרוצה מדאגתו של סטנטון. במכתב שהוא שלח אליו כתב לינקולן לסטנטון: "כעת ברור שריצ'מונד בידינו, ואני חושב שאגיע לשם מחר".