cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ילדים מספרים על עצמם
נושאי הסדרה ומאפייניה
ספריו היוו חידוש בגישה אל הילדים תחת המוטו "הלב אינו מחסן" והעידוד שהוא נותן לילדים לספר על רגשותיהם ולהכיר בהם.
בספריו נהג ולדר להזמין את הילדים לכתוב את סיפוריהם ולשולחם אליו. לאחר שהוציא לאור את ספריו למבוגרים (אנשים מספרים על עצמם) החלו לשלוח אליו גם אנשים מבוגרים ונוער את סיפוריהם. לעיתים השתמש ולדר בחומרים שנשלחו אליו, אם כבסיס לעלילה ואם כמקור השראה. לדברי ולדר, הגיעו אליו למעלה מ-25,000 מכתבים בשפה העברית.
אליוט פייג'
אליוט פילפוטס-פייג' (באנגלית: Elliot Philpotts-Page; נולד ב-21 בפברואר 1987 בשם אלן גרייס פילפוטס-פייג', באנגלית: Ellen Grace Philpotts-Page) הוא שחקן טרנסג'נדר ומפיק קולנוע קנדי. פייג' היה מועמד לפרס אוסקר ולפרס גלובוס הזהב על כיכובו בסרט "ג'ונו".
ביוגרפיה
פייג' נולד בשם אלן, ובמשך 33 שנות חייו הראשונות הזדהה ונחשב מגדרית כאישה. בשנת 1997, בגיל 10, הופיע בתפקיד משנה בסרט טלוויזיה קנדי, ולאחר מכן באותו תפקיד במסגרת סדרת טלוויזיה דרמטית אשר התפתחה מהסרט. לאחר מספר הופעות נוספות בטלוויזיה, זכה בתפקיד הראשי הראשון שלו בקולנוע, בסרט העצמאי "הרד קנדי" משנת 2005. בסרט גילם נערה בת 14 אשר טומנת מלכודת לפדופיל ומענה אותו.
פייג' התקרב למרכז הבמה ההוליוודית בזכות הופעתו ב-2006 בסרט "אקס-מן 3: המפלט האחרון", בתור חברת האקס-מן קיטי פרייד. פריצת הדרך שלו הגיעה ב-2007, עם כיכובו בתפקיד הראשי בסרט "ג'ונו", בו גילם נערה מתבגרת הנכנסת להיריון. באותה שנה, כיכב פייג' בסרט פשע אמריקאי, המספר את פרשת הרצח של הנערה סילביה לייקנס, אחד ממקרי הרצח המפורסמים ביותר בארצות הברית. מלבד אלו הופיע באותה שנה בסרט ובשנה שלאחריה בסרט. בנוסף הופיע בסרט שובר הקופות "התחלה". גילם את ג'ודי הולמס במשחק "Beyond: Two Souls" (2013). בשנת 2016 שיחק בסרט הדרמה "טלולה" של הבמאית והסופרת שאן הדר.
בשנת 2019 החל לשחק בסדרת הטלוויזיה "אקדמיית המטרייה", שפותחה על ידי היוצר סטיב בלאקמן לשירות הזרמת המדיה נטפליקס. באותה שנה כיכב בתור שונה האוקינס במיני-סדרת הטלוויזיה "סיפורי סן פרנסיסקו", שעלתה בנטפליקס ומבוססת על סדרת הספרים מאת ארמיסטד מופין.
לאורך הקריירה שלו גילם פייג' תפקידי נשים לפני יציאתו מהארון כטרנסג'נדר.
חיים אישיים
בפברואר 2014, בכנס למען זכויות האדם שנערך בלאס וגאס, הצהיר פייג' שהוא לסבית. בדצמבר 2017 נישא לאמה פורטנר; השניים התגרשו בשנת 2021. ב-1 בדצמבר 2020, הכריז בטוויטר כי הוא טרנסג'נדר ומעדיף שיפנו אליו בשם אליוט, בכינוי גוף זכר (הוא) או singular they (כינוי גוף לא ממוגדר). באותו היום הודיעה נטפליקס כי תשנה את שמו הפרטי של פייג' ל"אליוט" בקרדיטים לכל הסרטים והסדרות בהם הופיע, ובנוסף בעונה 3 של אקדמיית המטריה דמותו של פייג׳ יצאה מהארון כגבר טרנסג׳נדר ששמו ויקטור.
אואנה לונג'סקו
אואנה לונג'סקו (ברומנית: Oana Lungescu; נולדה ב-29 ביוני 1958) היא עיתונאית ודוברת ממוצא רומני, בעלת אזרחות גרמנית. היא פעלה בבריטניה, גרמניה ובבלגיה, ככתבת בי בי סי בכירה, והחל משנת 2010 מכהנת כדוברת מזכ"ל נאט"ו. בהכשרתה היא מורה לאנגלית.
ביוגרפיה
ב-2010 מונתה לדוברת נאט"ו על ידי מזכ"ל הארגון, אנדרס פוג ראסמוסן במקום ג'יימס אפאטוראי. היא המשיכה לכהן בתפקיד זה גם תחת יורשו.
ג'וש גד
ג'ושוע אילן "ג'וש" גד (באנגלית: Joshua Ilan "Josh" Gad; נולד ב-23 בפברואר 1981) הוא שחקן, מדבב, קומיקאי וזמר יהודי-אמריקאי. ידוע כמדבב של אולף בזיכיון "לשבור את הקרח" וכארנולד קנינגהאם במחזמר "ספר המורמונים".
ביוגרפיה
גד נולד בהוליווד, פלורידה. אמו היא מתווכת ואביו החורג הוא יועץ השקעות. אביו הוא יהודי שהיגר מאפגניסטן ואמו היא ממוצא יהודי-אשכנזי והם גידלו אותו כיהודי.
למד בבית הספר Nova Southeastern וסיים את לימודיו ב-1999. לאחר מכן למד בקולג' לאמנות יפה של אוניברסיטת קרנגי מלון וסיים בשנת 2003 את לימודיו עם תואר לאמנות יפה בדרמה.
ב-2008 נישא לשחקנית אידה דרוויש. יש להם שתי בנות (נולדו ב-2011 ו-2014). גד הצהיר כי עם זאת שהוא אוהב את המסורת היהודית, הוא גם מכבד את המסורת הנוצרית של אשתו הקתולית וחוגג עמה את חגיה.
קריירה
גד גילם את קריין החדשות בסדרת הקומדיה של פוקס Back to You שנמשכה עונה אחת בשנים 2007–2008. גד הופיע גם בתוכנית הדיילי שואו. בשנת 2008 שיחק בתפקיד משנה בסרט 21, ושחקן ראשי בסרט הרוקר. ב-2010 שיחק בסרט אהבה וסמים אחרים.
גד שיחק במחזמר של תיאטראות ברודוויי ספר המורמונים. הופעתו האחרונה במחזמר הייתה ביוני 2012. בשנת 2011 היה מועמד לפרס טוני לשחקן הטוב ביותר במחזמר, אך לא זכה.
ב-2011 הייתה לגד הופעת קמע בסדרה "משפחה מודרנית", ושיחק בסרט "מרדי גרא: חופשת אביב". ב-2012 דיבב את קולו של לואיס בסרט עידן הקרח 4: יבשת בתנועה, כמו כן השתתף בפרק בסדרה "הבחורה החדשה". באותה שנה יצר את סדרת הטלוויזיה "1600 פן" לרשת NBC, בו גם כיכב שיחק בתפקיד ראשי של סקיפ גילגריסט ג'וניור, בנו הבכור של נשיא ארצות הברית. הסדרה בוטלה לאחר עונה אחת.
ב-2013 שיחק בסרט ההתמחות וכן בסרט "ג'ובס" בתפקיד סטיב ווזניאק. באותה השנה דיבב את אולף בסרט "לשבור את הקרח". ב-2014 שיחק בסרט הלוואי והייתי כאן של זאק בראף בתפקיד האח של הדמות הראשית.
ב-2015 שיחק לצד קווין הארט וקיילי קווקו בסרט הקומי "שושבין להשכרה", וכן שיחק לצידו של בילי קריסטל בסדרת הקומדיה של רשת FX, הקומיקאים. בנוסף כיכב לצד אדם סנדלר ופיטר דינקלג' בסרט "פיקסלים".
ב-2019 השתתף בסרטי ההמשך "נשמה של כלב 2", "אנגרי בירדס - הסרט 2" ו"לשבור את הקרח 2" וכן שיחק בקומדיית הזומבים "מפלצות קטנות" לצד לופיטה ניונגו.
בשנת 2020 שיחק בסרט הפנטזיה של קנת בראנה "ארטמיס פאול" שמבוסס על הספר באותו שם מאת הסופר האירי אואן קולפר. באותה שנה יצר את סדרת האנימציה "סנטרל פארק" עבור שירות הסטרימינג אפל TV פלוס בה הוא גם מדבב את הדמות ברדי. עוד באותה שנה הוא חזר לדבב את אולף בסרט הקצר "היה היה איש שלג".
בשנת 2021 גילם את עצמו בתפקיד אורח בסדרה "מבוימים". באותה שנה נודע כי ישוב לגלם את לה-פו בסדרת הטלוויזיה "עיירה קטנה" בדיסני+, ותשמש כפריקוול עבור עלילת הסרט "היפה והחיה" ותתמקד בדמויותיהם של גסטון ולה-פו.
ב-2022 שיחק בסדרת הפנטזיה הרומנטית Wolf Like Me בתפקיד ראשי בתור גארי, חד הורי שמתאהב באישה חדשה.
כמאל ג'ונבלאט
שנותיו הראשונות ורקע משפחתי
כמאל ג'ונבלאט נולד במוכתרה שבאזור הרי השוף למשפחת ג'ונבלאט, מנהיגיה המסורתים של העדה הדרוזית בלבנון, אביו פואד ג'ונבלאט ששימש כמושל מחוז הרי השוף נרצח ב-6 באוגוסט 1921. לאחר מות האב הפכה אימו של כמאל, נזירה ג'ונבלאט, למשתתפת פעילה ומרכזית בפוליטיקה הלבנונית במשך כרבע מאה.
בשנת 1926 החל ג'ונבלאט ללמוד בבית הספר על שם האב לזרוס באינטורה ובשנת 1937 קיבל תעודת בגרות. ג'ונבלאט המשיך ללימודים על תיכוניים בצרפת ונרשם ללימודים בסורבון. קיבל תואר בפסיכולוגיה, חינוך וסוציולוגיה. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה חזר ללבנון והמשיך בלימודיו באוניברסיטת סנט ג'וזף ובשנת 1945 סיים תואר במשפטים.
ב-1 במאי 1948 נישא למאי ארסלן, בת לאחת המשפחות הדרוזיות המשפיעות ביותר, כעבור שנה ב-7 באוגוסט נולד בנם היחיד וליד ג'ונבלאט.
תחילת הקריירה הפוליטית
בשנת 1943 נכנס ג'ונבלאט לזירה הפוליטית לאחר פטירתו של קרוב משפחתו חיכמת ג'ונבלאט. בספטמבר 1943 נבחר בפעם הראשונה לפרלמנט הלבנוני כנציג מחוז הרי השוף. הוא הצטרף לאופוזיציה לממשלה בראשות מפלגת הבלוק החוקתי שהונהגה על ידי נשיא לבנון בשארה אל-ח'ורי. בשנת 1946 מונה לראשונה לשר כאחראי על משרד הכלכלה, החקלאות והרווחה.
נבחר שוב לפרלמנט בשנת 1947, אך הגיש את התפטרותו כמחאה על זיופים במהלך הבחירות ומשטרו המדכא והמושחת של הנשיא אל-ח'ורי והפך למממן הראשי של התנועה הלאומית הסוציאליסטית שהפכה לקבוצת האופוזיציה העיקרית לנשיא.
ב-17 במרץ 1949 ייסד ג'ונבלאט את המפלגה הסוציאליסטית הפרוגרסיבית. למרות הצהרותיו על התנגדות המפלגה לעדתיות, התמיכה במפלגה נשענה על העדה הדרוזית בכלל ועל משפחת ג'ונבלאט בפרט. הוא גם יזם כינוס של מפלגות סוציאליסטיות מרחבי העולם הערבי בשנת 1951, אז גם נבחר לפרלמנט בפעם השלישית, כנציג הרי השוף.
ב-1952 ייצג את לבנון בועידת חופש התרבות שנערכה בשווייץ. באוגוסט אותה שנה ארגן את הוועידה של החזית הלאומית סוציאליסטית שנערכה בדיר אל-קמר בה קרא להתפטרות הנשיא, שאכן התפטר כתוצאה מהלחצים שהופעלו.
מלחמת האזרחים הראשונה
בשנת 1953 ג'ונבלאט נבחר לפרלמנט בפעם הרביעית, והוביל את האופוזיציה לנשיא החדש כמיל שמעון. הוא הקים את החזית הסוציאליסטית העממית, כפאן-ערביסט ונאצריסט התנגד לקשריו הקרובים של הנשיא עם מדינות המערב. המחלוקת הועמקה עוד יותר כאשר במלחמת סיני שמעון ורוב העדה המרונית חברו לתמוך בקואליציה המערבית בעוד שג'ונבלאט ובני בריתו תמכו במצרים.
בשנת 1956 נכשל ג'ונבלאט בבחירות לפרלמנט, לטענתו כתוצאה מזיוף הבחירות על ידי השלטונות. שנתיים לאחר מכן היה לאחד המנהיגים הבולטים בהתקוממות כנגד ממשלתו המרונית של שמעון, שהסלימה במהרה לקרבות ולמלחמת גרילה. המלחמה הסתיימה לאחר התערבות ארצות הברית, ובסדר הפוליטי החדש שלאחר המלחמה מונה פואד שהאב להיות נשיא לבנון.
גיבוש האופוזיציה
ג'ונבלאט שימש כיו"ר ועידת העמים האפרו-אסייתים בשנת 1960 וייסד את חזית המאבק הלאומי, באותה שנה נכנס שוב לפרלמנט לאחר שהחזית זכתה ב-11 מושבים. הוא שירת כשר החינוך עד שנת 1961, ואחר כך מונה לשר הפנים, משרה בה החזיק עד שנת 1964.
ב-8 במאי 1964 זכה בכיסא בפרלמנט בפעם השישית ובשנת 1965 החל להקים חזית אחידה של לאומנים ערבים ומפלגות פרוגרסביות. בשנת 1966 מונה לשר העבודה. ג'ונבלאט גם ייצג את לבנון בקונגרס הסולדריות האפרו-אסייתי ועמד בראש המשלחת הלבנונית לסין בשנת 1966.
מסיבות אידאולוגיות וכתוצאה מרצונו לקבל תמיכה במחנות הפליטים הוא תמך במאבק הפלסטיני כנגד ישראל, השתמש במחנות בניסיונו לבנות אופוזיציה לאומנית חזקה לשליטת המרונים על ידי שימוש במאבק הפלסטיני. דרישתו הייתה לסדר לבנוני חדש שיהיה מבוסס על חילוניות, סוציאליזם ופירוק המערכת העדתית, הוא התחיל לקבל תמיכה מצד שיעים, סונים ונוצרים מהמחנה השמאלי.
לקראת מלחמת האזרחים השנייה
ב-9 במאי 1968 נבחר ג'ונבלאט לפרלמנט בפעם השביעית, בשנת 1970 מונה לשר הפנים כתוצאה מתמיכתו בסולימאן פרנג'יה במאבק על הנשיאות. בתור שר הפנים ביטל את ההוצאה מחוץ לחוק של המפלגה הקומוניסטית הלבנונית ושל המפלגה הסורית הלאומית סוציאליסטית. בשנת 1972 הוענק לו פרס לנין לשלום על ידי ברית המועצות, ובאותה שנה הוא נבחר לפרלמנט בפעם השמינית. בשנת 1973 נבחר ליו"ר החזית הערבית, קבוצה מהפכנית שתמכה במאבק הפלסטיני.
עם התגברות המתח בין הממשלה לאופוזיציה, ג'ונבלאט התחיל לגבש את האופוזיציה בצורת התנועה הלאומית הלבנונית וכרת ברית עם אש"ף.
מלחמת האזרחים השנייה
ביוני 2005 טען ג'ורג' חאווי, מזכ"לה לשעבר של המפלגה הקומוניסטית הלבנונית, בראיון ברשת אלג'זירה שרפעת אל-אסד היה אחראי לרציחתו של כמאל ג'ומבלט. חאווי נרצח מספר ימים אחרי מתן הראיון מפצצה שהוטמנה במכוניתו. החשודים העיקרים כאחראים לרצח הם סוריה, הגם שגורמים במפלגה הקומוניסטית האשימו גם את ישראל.
שאטי
מחנה הפליטים א-שאטי (בערבית: مخيّم الشاطئ, תעתיק מדויק: מח'ים אלשאטִא' – "מחנה החוף") הוא מחנה פליטים פלסטינים ברצועת עזה. המחנה נמצא בצפון רצועת עזה, על שפת הים התיכון, וגובל בעיר עזה במזרחו. למעשה, המחנה נכלל בשטח העיר עזה ונחשב כיום לאחת משכונותיה.
אוכלוסייה
על פי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, שטח המחנה הוא 727 דונם (0.7 קמ"ר) וב-2007 התגוררו בו 34,176 נפש. על פי אונר"א, שטח המחנה הוא 0.52 קמ"ר ורשומים בו 87,000 נפש.
בזמן מבצע קדש עמדה אוכלוסיית המחנה על כ-27,000 נפש. על פי נתונים ישראליים, ב-1967 התגוררו במחנה כ-30,500 ובשנת 1976 ירד המספר לכ-28,600 לאחר מעבר משפחות לשיח' רדואן.
היסטוריה
המחנה הוקם בשלהי מלחמת העצמאות כחלק ממערך של שמונה מחנות פליטים ברצועת עזה. הפליטים שבמחנה הגיעו מיפו, לוד, באר שבע וכפרי שפלת יהודה. בראשיתו מנה המחנה כ-23,000 פליטים. לאחר מלחמת ששת הימים עברה כל רצועת עזה, כולל המחנה, לשליטה ישראלית. במחנה אירעו אירועים ביטחוניים רבים של זריקת רימונים ובעקבות זאת הוכרז על עוצר לילה במחנה. בשנים 1970-1971 התגברו פעולות החבלה במחנה כבכל רצועת עזה. בינואר 1971, בעקבות רצח ילדי משפחת ארויו הוטל על המחנה עוצר של 22 שעות ביממה למשך חודש, בו ערכו כוחות צה"ל חיפושים אחר נשק ומבוקשים.
ביולי 1971 פונו בתים שנמצאו קרוב לחוף, כדי למנוע סיוע לחדירות מהים. באוגוסט 1971 הרס השלטון הישראלי 598 בתים במחנה בעת שפרץ והרחיב דרכים בתוכו במטרה לאפשר פעולת צה"ל כנגד פעילות עוינת. המשפחות שבתיהן נהרסו הועברו לשכונות סמוכות בעזה, 86 עברו לאל עריש, והשאר עברו למקומות אחרים, ביניהם 11 ליהודה ושומרון. בדבר נכתב: "מיום שנשלמה פעולת הדילול והסלילה במחנה נשתנתה האווירה. חלק מהתושבים מקבלים את שוטרי משמר הגבול המסיירים במחנה בברכת אהלן וסהלן. כמה מהתושבים השתמשו להרחבת דירותיהם בחמרי הבניין שלקטו מהריסות הבתים. כמה תושבים אמרו כי עכשיו יותר טוב במחנה, אפשר לנשום בו אוויר". בינואר 1972 הודיע הממשל על שלב ב' של תוכנית דילול המחנה. 1200 מגרשים שווקו בשכונת שיח' רדואן שנבנתה בסמוך ורוכשי המגרשים נדרשו למסור את בתיהם לממשל אשר יעבירם למשפחות אחרות שבתיהם יהרסו לצורך הרחבת דרכים. התוכניות החלו להתממש בנובמבר 1974 כאשר הוגרלו 65 המגרשים הראשונים לתושבי שאטי ובדצמבר 1974 עת עברו משפחות ראשונות לשיח' רדואן. התנאים בבתים החדשים היו משופרים בהרבה מאלו במחנה והעוברים לא נדרשו לוותר על מעמדם כפליטים.
בפברואר 1972 נבחרה נציגות מוכתרים של המחנה, במטרה להביא לנורמליזציה של החיים בשאטי. באוקטובר 1972 הוקם ועד נבחר. אולם ראש הוועד נרצח בפברואר 1973 בידי חוליה של החזית העממית לשחרור פלסטין ובכך הקיץ הקץ על הוועד.
תושבי המחנה ראו עצמם כתושבים זמניים ולא ניסו להתערות בחיי העיר ותושבי העיר הוותיקים ואנשי עיריית עזה לא עשו מאמץ לשלב את הפליטים. באותן שנים לא היו נישואים בין תושבי שאטי ובין תושבי עזה ובבתי הספר התיכוניים היו כיתות ייחודיות לילדי הפליטים. לתושבי המחנה לא ניתן לבנות מחוץ לגבולות המחנה והם הוסיפו חדרים לבתיהם במחנה, דבר שיצר צפיפות מוגברת.
השתייכות מוניציפלית
בתחילה, לא העניקו שלטונות מצרים לתושבי שאטי שירותים מוניציפליים, על מנת לשמר את בעיית הפליטים. היו שהעידו שכבר בתחילת שנות ה-60 החלה עיריית עזה לספק שירותים מוניציפליים לתושבי שאטי בשיתוף פעולה עם אונר"א. אולם מסמך משנת 1966 על פגישה עם השלטונות בו מבקשים התושבים תאורת רחובות, סלילת כבישים, אספקת מים והגברת הנוכחות המשטרתית, מעידה שלפחות אז שירותים אלו לא סופקו. המסמך מציין שראש העיר אמר שהוא הורה להפסיק את מתן השירותים למחנה, אך אין כל הסבר להפסקה ואין ציון באלו שירותים מדובר. רשאד א-שווא טען שבשנת 1966 החליטו שלטונות מצרים על סיפוח המחנה לעזה מבחינה מוניציפלית.
באמצע 1972 הודיע השלטון הישראלי על צירוף המחנה לשטח המוניציפלי של עיריית עזה. שר הביטחון משה דיין טען שתושבי המחנה מתפרנסים בכוחות עצמם וכבר אינם פליטים. צו רשמי בעניין הוצא באוקטובר 1972 ובעקבות זאת החליטה עיריית עזה לאחר דיונים קדחתניים לסרב לבצע את ההוראה וראש העיר רשאד א-שווא, התפוטר. ההתנגדות לסיפוח נבעה מהחשש שהסיפוח יפורש כבעל משמעות פוליטית שיביא לשלילת מעמד הפליטות של התושבים וקביעה שעליהם לוותר על חזרה לבתיהם בישראל. בפועל, בשנים הראשונות לאחר הסיפוח, לא הייתה לכך תוצאה מעשית מעבר לאספקת חשמל ומים דרך העירייה. לאחר מספר שנים, משהרגיש רשאד א-שווא שהסיפוח אינו טעון פוליטית הוא חזר בו מהתנגדותו לסיפוח.
כיום, המחנה נמנה באתר האינטרנט של העירייה כאחת משכונות העיר.
גאוגרפיה
מחנה הפליטים גובל בצפון בשכונת שיח' רדואן שנבנתה כשכונה מתוכננת בניסיון להעביר חלק מפליטי א-שאטי למגורי קבע שיאפשרו קליטתם בעיר. שכונה זו נמצאת במצב סוציו-אקונומי נמוך. מדרום וממזרח, גובל המחנה בחלקה הצפוני של שכונת רימאל שהיא השכונה היוקרתית ביותר בעזה. במקום זה בולט הפער בין הבתים הצפופים של א-שאטי ובין הווילות ברימאל.
כשני קילומטרים מצפון לא-שאטי, סמוך לחוף הים וליד מקום הנקרא אלבלחיה ("התמרים"), נמצא מקומו המשוער של הנמל העתיק אנתדון, אותו הקים הורדוס בתקופת בית שני וקראו "אגריפס", כמו כן נמצא בסמוך לא-שאטי מוזיאון הארכאולוגיה של עזה.
כלכלה וחינוך
עד האינתיפאדה השנייה ב-2000, כשישראל הפסיקה את מעבר הפועלים מרצועת עזה לישראל, עבדו רוב המועסקים בא-שאטי בישראל. מלבד העבודה בישראל עבדו חלק מאנשי המחנה גם בדיג ובחקלאות. כיום מתפרנס חלק מיושבי המחנה מעבודה במפעלי תפירה וחלק (2,453 משפחות) מעבודה בדיג.
בטון מצטופף מעצמו
בטון מצטופף מעצמו (באנגלית: Self Consolidating Concrete, או בקיצור SCC) הוא בטון בעל תכונות ראולוגיות שמאפשרות יציקה ללא גריפה או ריטוט של הבטון.
רקע
הבטון פותח ביפן במטרה לחסוך בעלויות כוח אדם ביציקות בטון ולשפר את הבטחת האיכות בתהליך היציקה.
שימוש בחומר זה מביא לשיפור בסביבת העבודה ולהומוגניות של הבטון ומעניק אפשרות ביצוע של מבנים מיוחדים בעלי צורה מורכבת או זיון צפוף.
תכונות
בטון הוא חומר טיקסוטרופי (Thixotropic). הוא מאופיין בנוסף לצמיגות, בעומס מינימלי דרוש למעבר מהתנהגות של מוצק להתנהגות של נוזל. בבטון מצטופף מעצמו המטרה היא לא להוריד את הצמיגות אלא את עומס הכניעה, העומס בו הבטון יתנהג כנוזל.
בטון הוא מערכת רב-פאזית. הוא מורכב מנוזל (מים), מוצקים (אגרגט גס, אגרגט דק ואבקות) ואוויר. צמיגות נמוכה של תערובת הבטון גורמת לסגרגציה, התמיינות של החומרים בבטון, כלומר שקיעה של גרגרי החצץ והחול על-פי גודלם ועליה של המים כלפי מעלה. מכיוון שבטון מצטופף מעצמו מתנהג כנוזל, נדרשת בו דווקא צמיגות גבוה יותר.
טכנולוגיה
תערובת הבטון לבטון מצטופף מעצמו מכילה נפח קטן של חצץ גס (כ־50% ממשקל האגרגטים הדרושים למלא את הנפח במהודק), כמות חול כמחצית מנפח המלט, כמות מים קטנה, ויתר הנפח נתפס על ידי אבקות (חלקיקים קטנים מ-90 מיקרון). התערובת מכילה מוסף מפחית מים רחב טווח (סופר פלסטיסייזר) כדי להוריד את עומס הכניעה. האבקות ומוספים מצמיגים משמשים לשמירה על צמיגות גבוהה של התערובת.
בדיקות עבידות
לא ניתן להשתמש בקונוס אברהמס לבדיקת הירד של בטון מצטופף מעצמו, מכיוון שהוא משאיר מתחת לקונוס שלולית בגובה של בערך האגרגט המרבי. לכן פותחו מספר בדיקות ייעודיות לעבידות של בטון מצטופף מעצמו.
בדיקת שׂירוע
בבדיקה זו ממלאים קונוס אברהמס, שמונח על-גבי משטח חלק, בבטון. מרימים את הקונוס ובודקים את משך הזמן בו הבטון ממשיך לזרום, ואת קוטר שלולית הבטון המתקבלת.
בדיקת זרימה בתבנית L
בדיקה זו מדמה מילוי של תבנית בטון עם זיון. תבנית L מורכבת מחלק אנכי וחלק אופקי. בין החלקים יש שׂריג של ברזלי זיון, ומחסום זחיח. ממלאים את החלק האנכי בתבנית בצורת L שחלקה התחתון חסום (ראו תמונה). מרימים את המחסום ומודדים את משך הזמן הדרוש לבטון להגיע לגובה מוסכם בחלקו המרוחק של החלק האופקי.
בדיקת זרימה בתבנית U
בדיקה זו מדמה מילוי של תבנית בטון עם זיון. תבנית U מורכבת משני חלקים אנכיים. בין החלקים יש שׂריג של ברזלי זיון, ומחסום זחיח. ממלאים את החלק הגבוה של התבנית בבטון (ראו תמונה). מרימים את המחסום ומודדים את הזמן עד לשוויון גבהים בין שני חלקי התבנית.
I Want It That Way
רקע וכתיבה
במקור, "Larger Than Life" היה אמור להיות הסינגל המוביל, לפי הנוסחה הדומה של שני האלבומים הראשונים שלהם, עם סינגל מוביל אופטימי. עם זאת, לאחר ששמעו את הגרסה הסופית של "I Want It That Way", הלהקה רצתה להתקדם לכיוון בוגר יותר, על ידי שימוש ברצועת מיד-טמפו כסינגל המוביל. אנשי זומבה רקורדינג נאלצו להשתכנע לאשר את השיר כסינגל המוביל, היות שהם טענו שהלהקה יכולה "להרחיק מעריצים" עם שיר מיד-טמפו בעל משמעות מעורפלת. בסופו של דבר, קטע קצר מהשיר אושר לפרסום לתחנות הרדיו במרץ 1999, כדי להקדים את יציאת השיר לרדיו באפריל.
"I Want It That Way" נכתב על ידי אנדראס קרלסון ומקס מרטין, בעוד מרטין וכריסטיאן לונדין הפיקו את הרצועה. ריף ארפג'ו של גיטרה אקוסטית, המהווה את האינטרו של השיר וחוזר על עצמו לאורך כל הבתים, נכתב ממש בסוף מפגשי ההקלטה והיה, לדברי קרלסון, בהשראת "Nothing Else Matters" של מטאליקה.
קבלה ומורשת
ביקורתית, השיר זכה לקבלה חיובית ממבקרי המוזיקה, כשמבקרים רבים שיבחו את קליטותו, וגם כינו אותו "בלדת הפופ של השנה". בטקס פרסי גראמי, קיבל השיר מועמדויות לקטגוריות "הקלטת השנה", "שיר השנה" וביצוע הפופ הטוב ביותר של צמד או להקה עם קולות". הוא הפך לשיר ההיכר של בקסטריט בויז ודורג במקומות גבוהים בדירוגים של מספר מגזינים, ובהם "500 השירים הגדולים בכל הזמנים" של רולינג סטון במקום ה-240.
השיר זכה לעשרות גרסות כיסוי ופארודיות על ידי אמנים שונים, בהם להקות בנים אחרות כגון JLS וואן דיירקשן. הלהקה עצמה הוציאה בשנת 2019 גרסה מחודשת לשיר בשם ""I Want It That Way: Reimagined"", ביוטיוב ובפלטפורמות הדיגיטליות, לציון חגיגת 20 שנים לצאתו של השיר.
הצלחה מסחרית
השיר הפך לשירה המצליח ביותר של הלהקה ברוב המדינות בהן נכנס למצעדים, תוך שהגיע למקום הראשון בעשרות מדינות שונות. הוא הגיע לצמרת מצעד הסינגלים הבריטי, והיה לשיר ה-15 הנמכר ביותר של להקת בנים בשנות ה-1990 בבריטניה, עם 423,000 עותקים שנמכרו. בבילבורד הוט 100, השיר נכנס למקום ה-72, ולאחר תשעה שבועות הגיע לשיאו במקום השישי. הוא זכה לתואר הפלטינה המשולשת מאיגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי, על 3 מיליון עותקים שנמכרו במדינה.
פטיפון
הפָּטֵיפוֹן (מצרפתית: Pathéphone, ובעברית: מָקוֹל) הוא מכשיר לנגינת תקליטים. בשפות רבות נקרא המכשיר "גרמופון".
סאנגם
סאנגם (Sangam; בתרגום חופשי: "מפגש") הוא סרט הודי קלאסי בכיכובם של ראג' קאפור שגם ביים וכתב וראג'נדרה קומאר. הסרט יצא לאקרנים בשנת 1964 ונחל הצלחה גדולה באסיה, רוסיה וישראל. משמעות המונח סאנגם היא אהבה וידידות חזקה בין שני חברים.
על-בסיס סרט זה יצר בני תורתי את הסרט כיכר החלומות בשנת 2001.
פטיפון
המילה "פטיפון" הגיעה ככל הנראה לשפה העברית מן השפה הרוסית, שם התקבל המותג בתקופה מסוימת כשמו של המכשיר.
סאנגם
עלילה
בסרט מסופר על סונדאר (ראג' קאפור), בחור פשוט ויתום אשר גדל בחיק משפחתו של חברו הטוב גופאל (ראג'נדרה קומאר). גופאל הוא האדם החשוב ביותר בחייו של סונדאר.
פטיפון
הגרמופון
גרמופון הוא מכשיר לנגינת תקליטים שטוחים. הגרמופונים הראשונים כללו מנגנון מכני לסיבוב התקליט וכן זרוע שעקבה אחרי חריצי התקליט. הזרוע הגבירה בצורה מכנית אקוסטית את הצליל על ידי שופר (מעין חצוצרה) וכך שמעו את הצלילים שהוטבעו בתקליט. טכנולוגיה זו לייצור תקליטים ולהשמעתם הומצאה בארצות הברית בשנת 1887 על ידי הממציא היהודי אמיל ברלינר יליד העיר הנובר בגרמניה, אשר היגר לארצות הברית בגיל 19. פטנט נרשם על ההמצאה בשנת 1888.
אמיל ברלינר הקים את חברת גרמופון האמריקאית שהיו לה חברות בנות ברחבי העולם מה שהפך את שם חברתו לשם הגנרי למוצר בארצות רבות. בדצמבר 1898 ייסד אמיל ברלינר יחד עם אחיו יוסף ברלינר, את דויטשה גרמופון (Deutsche Grammophon Gesellschaft) בעיר הולדתם הנובר, כענף הגרמני של חברת Berliner Gramophon האמריקאית שאמיל הקים. זאת לאחר שבשנת 1897 ייסד אמיל ברלינר את הענף הבריטי, The Gramophone Company בלונדון. בית החרושת של דויטשה גרמופון בהנובר היה המפעל הראשון בעולם שהוקם במיוחד לייצור תקליטים ותוך עשור ייצר מספר מיליוני תקליטים בשנה.
סאנגם
עלילה
גם סונדאר וגם גופאל מאוהבים נואשות ברדהא, ידידת ילדות שלהם. רדהא עצמה מאוהבת בגופאל ולא בסונדאר. כשגופאל מגלה לראשונה שסונדאר מאוהב ברדהא, הוא מחליט לשכוח ממנה. היות שהוריה של רדהא סבורים שסונדאר אינו ראוי לבתם, מחליט סונדאר להפוך לקצין בצבא, שם לכאורה הוא מת מות גיבורים לאחר שמטוסו מופל מעל קשמיר בקרב נגד אויבי המדינה.
פטיפון
הגרמופון
הגרמופון של ברלינר התחרה שנים רבות בפונוגרף של תומאס אדיסון. ייצור המוני ושכפול של תקליטים שטוחים עבור הגרמופון היה יעיל משמעותית מייצור של גלילים (צילינדרים) עבור הפונוגרף. עם חלוף הזמן גבר התקליט על הצילינדר, עד שאדיסון נאלץ לייצר תקליטים שטוחים משל עצמו, ב-1913. עד היום משמשות דסקות שטוחות לאחסון מידע (לאורך ספירלה או בלעדיה) במגוון מדיות המאופיינות ביכולת גישה ישירה, למשל תקליטור או דיסק קשיח.
ייצור מסחרי של גרמופונים החל בשנת 1893. הם היו בתחילה מעין צעצוע שכלל מנגנון מכני עם ידית ותמסורת ישירה ופשוטה שסובבה את התקליט ידנית. החל משנת 1896 הוכנס לשימוש מנגנון "מנוע" של קפיץ לסיבוב התקליט. הקפיץ נדרך על ידי סיבוב של ידית מחוץ למכשיר ואגר בתוכו אנרגיה, תמסורת מבוקרת על ידי וסת צנטריפוגלי שחררה את הקפיץ שחרור מבוקר וסובבה את התקליט במהירות קבועה לאורך זמן.
סאנגם
עלילה
אחרי "מותו" של סונדאר מתחילים גופאל ורדהא לממש את אהבתם אחד כלפי השנייה. אולם באופן מפתיע חוזר סונדאר בריא ושלם אל ידידיו. גופאל מוותר שוב על אהבתו ומבקש מרדהא לשכוח אותו. הוריה של רדהא, שעתה מתרשמים לטובה מסונדאר, מסכימים שתינשא לו. רדהא גם היא מחליטה לשכוח מגופאל ולהתחיל חיים חדשים עם סונדאר.
פטיפון
הגרמופון
בשנות השמונים של המאה ה-20, עם התפתחות התקליטורים, ירדה בהדרגה קרנם של תקליטי הוויניל, ועימם מכשירי הגרמופון. אבל בשנות האלפיים שב הגרמופון ותפס את מקומו כאמצעי השמעה מוערך. חברות רבות מייצרות פטיפונים ברמה גבוהה המגיעים למחירים של אלפי שקלים. הגרמופון מיועדים בין היתר לקהל הולך וגדל של חובבי מוזיקה המעדיפים לשמוע את הצליל האותנטי והייחודי הבוקע מן התקליטים, מאשר זה של אמצעי השמע החדישים יותר, קלטות ותקליטורים. תקליטנים רבים עדיין משתמשים כיום בגרמופונים, בעיקר במיקסים ובצורות של מוזיקה אלקטרונית הנוצרת על ידי התקליטן.
סאנגם
עלילה
זמן מה לאחר נישואיהם של רדהא וסונדאר, מגלה סונדאר מכתב אהבה שקיבלה רדהא בזמנו מגופאל, מבלי לדעת שמכתב זה נכתב על ידי חברו הטוב. לבסוף מתגלה מי כתב את המכתב וגופאל שם קץ לחייו. סונדאר מבין כי מה שהיה חסר בחייו הוא סאנגם, מפני שעל אף ויתורו של גופאל על אהבתו לטובת חברו, גופאל לא הבין שסונדאר גם אהב אותו מאוד והוא זה שהיה צריך לוותר על אהבתו לטובת אהבתם ההדדית של גופאל ורדהא.
פטיפון
הגרמופון
בתחילת המאה ה-21 החלו לייצר פטיפונים עם יציאת USB ועם אפשרות לחברם למחשב ובו תוכנת הקלטה.
ניקולאוס צלמנדס
ניקולאוס צֶלֶמנדֶס (ביוונית: Νικόλαος Τσελεμεντές; 1 בינואר 1878 - 2 במרץ 1958) היה שף יווני שפעל במחצית הראשונה של המאה ה-20 והטביע חותם על המטבח היווני המודרני.
ילדות וצעירות
צלמנדס, בן למשפחה מן הכפר אקסאמבלה באי סיפנוס שבהאיים הקיקלאדיים, נולד וגדל באתונה, ובה סיים לימודי תיכון. בהתחלה עבד כפקיד במשרד של נוטריון ולאחר מכן הקדיש את חייו לאמנות הבישול. הוא עבד תחילה במסעדה ובמלון "אקטאון" של דודו בנאו פאלירו, רובע של פיראוס. אחרי השתלמות בטבחות למשך שנה בווינה התחיל לעבוד עבור שגרירויות זרות באתונה.
מחלוצי הגסטרונומיה המודרנית ביוון
התפרסם במיוחד אחרי שהוציא לאור החל משנת 1910 את המגזין "אודיגוס מאגיריקיס" "מדריך לבישול". הוא פרסם בו, בנוסף למתכונים, ידיעות על המטבח הבינלאומי, חדשות גסטרונומיות, ייעוץ לתזונה נכונה וכו'. בשנת 1919 הפך צלמנדס למנהל המלון "הרמס" (ארמיס) אולם כעבור שנה נסע לארצות הברית, בה עבד במסעדות יוקרתיות ובמקביל השתלם בתחום הבישול, הקונדיטוריה והדיאטנות. באפריל 1926 הוא פרסם את ספרו הידוע, העטיפה אדומה ואותיות זהב, "המדריך לבישול ולקונדיטוריה" (Οδηγός Μαγειρικής και Ζαχαροπλαστικής"). ב-1932 שב צלמנדס ליוון, הקים בית ספר קטן לטבחות ולקונדיטוריה והוציא לאור ביוונית את ספר המתכונים המפורסם שלו, ספר הבישול המקיף הראשון בשפה היוונית, שהפך למזוהה עם שמו והופיע במשך העשורים ב-15 מהדורות רשמיות. ב-1950 פרסם באנגלית את הספר Greek Cookery, ספר קלאסי בתחום המטבח היווני בעולם. צלמנדס הושפע מהמטבח הצרפתי ותרם למודרניזציה של המטבח היווני. לטעמו המטבח היווני הפך במאות השנים האחרונות למזרחי מדי, בהשפעת המטבח הטורקי ועל כן חשב לנכון להעשיר אותו עם יסודות אירופאים. הודות לספריו אימצו עקרות הבית ביוון מאכלים בינלאומיים כמו הרוטב בשמל, הפירוז'קי והבויאבז. צלמנדס הרבה להשתמש בחמאת בקר ובג'לטין. נהג להשתמש יותר בחמאת בקר מאשר בשמן זית והירבה להשתמש בג'לטין לצורך הכנת רגל קרושה ומאכלי בשר אחרים, קינוחי ג'לי וסלטי פירות. גישה קוסמופוליטית זו של צלמנדס עורר גם תגובות בקורתיות חריפות נגדו כשהוא הוא הואשם על ידי שפים יוונים כי "עיוות" את המטבח היווני.
ג'ורג'ה אנסקו
ג'ורג'ה אנסקו (רומנית: George Enescu, תעתיק פונטי: ˈd͡ʒe̯ord͡ʒe eˈnesku, מוכר בצרפת כ-Georges Enesco; 19 באוגוסט 1881 - 4 במאי 1955) היה מלחין, כנר, מחנך, פסנתרן, ומנצח רומני.
אנסקו נולד בכפר קטן בשם ליווני-ורנאב (Liveni-Vîrnav) בדרך המובילה ליריד דאראבאן, במחוז בוטושאן. הכפר קרוי כעת על שמו. בבית איכרים, אחד מעשרות בתי הכפר, התגוררו הוריו, קוסטקה ומאריה אנסקו ובנם, שקיבל עם לידתו את השם גאורגה (Gheorghe), היה הילד השמיני והראשון ששרד בחיים. מאוחר יותר העניקו ההורים לילדם את כינוי החיבה ז'ורז'אק (Jorjac). האב, שהצטיין במוזיקליות שלו, נשלח בנעוריו ללימודי כמורה בסמינר, אך עזב אותו לטובת משרה של מורה וגם את זאת עזב, כדי להיות חוכר אחוזה חקלאית. לאב היה קול טנור נאה וניגן בכינור והאם, בת של כומר, שרה וגם ניגנה בפסנתר.
לימודיו, מופעיו והיצירה המוזיקלית
אנסקו הפגין כבר בילדותו נטייה חזקה למוזיקה. הוא התחיל את לימודי הנגינה בכינור בגיל 4 וכעבור שנה כבר הופיע בקונצרט בניצוחו של אדוארד קאודלה. בין השנים 1888 - 1894 למד בקונסרבטוריום של וינה ובין מוריו היו יוזף הלמסברגר (כינור) ורוברט פוקס (הלחנה). הוא השתלב במהירות בחיי המוזיקה של וינה וכבר בגיל 12 ניגן בקונצרטים והגיש אינטרפרטציות ליצירות של יוהנס ברהמס, פבלו סרסטה, פליקס מנדלסון-ברתולדי ועוד. ביצועיו הלהיבו את הציבור ואת העיתונות.
לאחר שסיים את לימודיו בקונסרבטוריום של וינה עם מדליית כסף, המשיך ללמוד בשנים 1895 - 1899 בקונסרבטואר של פריז בהדרכתם של ארמנד מרסיק (כינור), אנדרה ז'דאלז' (קונטראפונקט), ז'ול מאסנה וגבריאל פורה (הלחנה). ביום 16 בפברואר 1898 הופיע לראשונה כמלחין, בתזמורת קולון בפריז. הוא הופיע עם הסויטה הסימפונית אופוס 1, פואמה רומנית. באותה שנה התחיל לנצח על קונצרטים של התזמורת הפילהרמונית בבוקרשט וניגן ברסיטלים לכינור. הוא זכה להערכתה של אליסאבטה, מלכת רומניה, שהייתה חובבת אומנות ונהגה לזמן אותו לביצוע יצירות כינור בארמון פלש בסינאיה.
יצירותיו הידועות יותר הן מתחילת המאה ה-20, רפסודיות רומניות וסויטה מספר 1 לתזמורת. פעילותו המוזיקלית נמשכה לסירוגין בבוקרשט ובפריז, הוא יצא לסבבי הופעות בארצות אירופה עם שותפים נודעים כמו אלפרדו קאזלה, פאבלו קזאלס, פייר פורנייה ריכרד שטראוס ועוד.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נשאר אנסקו בבוקרשט וניצח על הסימפוניה התשיעית של בטהובן, על יצירות של ברליוז, דביסי ווגנר, וגם על יצירות משלו כמו הסימפוניה השנייה וסוויטה לתזמורת מספר 2. באותו זמן נפתחת תחרות ההלחנה על שמו. לאחר המלחמה חזר לחיים, שחלק בין רומניה לבין צרפת. מאותה תקופה זכורות האינטרפרטציות שלו לפואמה לכינור ולתזמורת של ארנסט שוסון ולסונאטות ויצירות הסולו לכינור של באך. הוא נסע כמה פעמים לארצות הברית, שם ניצח בשנת 1923 על תזמורת פילדלפיה ובשנת 1938 על הפילהרמונית של ניו יורק.
אנסקו המורה
בין תלמידיו מונים את הכנרים כריסטיאן פרה (Christian Ferras), עברי גיטליס, ארתור גרומיו, סנדו אלבו ויהודי מנוחין. האחרון היה קשור אליו במיוחד והתייחס אליו כאל אביו הרוחני.
חייו האישיים
לאחר התבססות הדיקטטורה הקומוניסטית ברומניה, גלה ממנה אנסקו והתיישב סופית בפריז, שם מת בלילה שבין 3 ו-4 במאי 1955. נקבר בפר לשז.
צ'ארלס אראנגיס
צ'ארלס מריאנו אראנגיס סנדובל (בספרדית: Charles Mariano Aránguiz Sandoval; נולד ב-17 באפריל 1989) הוא כדורגלן צ'יליאני המשחק בעמדת הקשר המרכזי באינטרנסיונל ובנבחרת צ'ילה.
קריירת מועדונים
אראנגיס נולד בפואנטה אלטו שבמחוז סנטיאגו, שבצ'ילה. אמו, מריאנה, הייתה מאמנת כדורגל. בגיל 11 התחיל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של אוניברסידד דה צ'ילה. בשנת 2002 עבר למחלקת הנוער של קוברלואה.
אראנגיס הופיע לראשונה במדי הקבוצה הבוגרת של קוברלואה ב-2006, במשחק נגד קוברסל. את שערו הראשון ככדורגלן מקצועי כבש באותה שנה, במשחק נגד או'היגינס. לאחר שבשנת 2007 שיחק כמושאל בקוברסל, עבר לקולו-קולו בשנת 2009.
לאחר ששיחק בשנת 2010 תקופה קצרה בקבוצת קילמס הארגנטינאית, חזר ב-1 בינואר 2011 לקבוצת אוניברסידד דה צ'ילה תמורת סכום של 616 אלף לירות שטרלינג. אראנגיס הפך באופן מיידי לחלק חשוב בהרכב של אוניברסידד, וסייע למועדון לזכייה בגביע סודאמריקנה בשנת 2011, שם ניצח המועדון 0–4 בסיכום שני משחקי הגמר את ליגה דה קיטו.
בחלון ההעברות חורף 2014 נרכש חצי מכרטיס השחקן של אראנגיס על ידי אודינזה מהסרייה א' האיטלקית. מיד עם רכישתו, ב-11 בינואר 2014, הושאל אראנגיס לאינטרנסיונל, מליגת העל הברזילאית, עד לאוגוסט 2014. אראנגיס נבחר לשחקן הטוב ביותר באליפות ריו גראנדה דו סול בשנת 2014.
ב-11 ביוני 2014 רכשה אינטרנסיונל 30 אחוזים מכרטיס שחקנו של אראנגיס.
נבחרת צ'ילה
אראנגיס ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת צ'ילה בשנת 2009, אך לא זומן לסגל הנבחרת למונדיאל 2010 ולקופה אמריקה 2011. למרות זאת, שיחק שבעה משחקים במסגרת הקמפיין המוצלח של צ'ילה במוקדמות מונדיאל 2014, ואף כבש בניצחונות על ועל.
אראנגיס נכלל בסגל נבחרת צ'ילה למונדיאל 2014. אראנגיס בישל את השער הראשון לאדוארדו ורגאס וכבש את השער השני במשחק השני של שלב הבתים, בניצחון 0–2 על.
יחסי בלארוס–גרמניה
יחסי בלארוס–גרמניה הם היחסים ההדדיים בין בלארוס ובין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
ימי הביניים
בקרב טננברג (1410) לחמו אבירי המסדר הטבטוני נגד הכוחות המזוינים של ממלכת פולין והדוכסות הגדולה של ליטא, אשר כללו גם יחידות מאזור בלארוס המודרנית, וספגו מפלה מוחצת.
מלחמת העולם הראשונה
מאז חלוקת פולין היו שטחי בלארוס היו חלק מהאימפריה הרוסית, ובמלחמת העולם הראשונה הם היו חלק ממדינות ההסכמה. ב-25 בפברואר 1918 נכנסו הגרמנים למינסק, וב-3 במרץ 1918 נחתם בעיר ברסט חוזה ברסט-ליטובסק, שסיים את הלחימה בין הקיסרות הגרמנית לרוסיה הסובייטית.
ב-25 במרץ 1918 הוקמה הרפובליקה העממית הבלארוסית, שהייתה תחת חסות גרמנית, אולם לאחר מהפכת נובמבר השתלטו הכוחות הקומוניסטים על מזרח המדינה, בעוד מערב המדינה סופח לרפובליקה הפולנית השנייה.
מלחמת העולם השנייה
ב-17 בספטמבר 1939 נכבשה פולין המזרחית על ידי הצבא האדום. בקיץ 1941 פלשו כוחות גרמניה הנאצית לברית המועצות, וכבשו את בלארוס בתוך מספר שבועות במהלך קרב ביאליסטוק-מינסק. במהלך הפלישה, הצבא האדום פינה כ-20% מהאוכלוסייה הבלארוסית לרוסיה, והרס את מלאי המזון.
הפלישה הגרמנית הביאה להרס רב. אמנם באזורים רבים של בלארוס בתחילה שמחו התושבים על התבוסה הסובייטית, אולם עד מהרה החלו הגרמנים בגל רציחות וטרור, ובין השנים 1941–1944 נרצחו על ידי הוורמאכט וה-SS כ-2.5 מיליון תושבי בלארוס - יותר מרבע מהאוכלוסייה. החיילים הגרמנים ניהלו מלחמת השמדה נגד האוכלוסייה האזרחית, ויותר מ-200 ערים ו-9000 כפרים נהרסו. לעיתים קרובות הסיעו החיילים הגרמנים את תושבי הכפרים לאסם ושרפו אותם, כמו בשנת 1943 בחאטין. במינסק לבדה, כוחות הכיבוש הגרמני רצחו יותר מ-100 אלף תושבים. האוכלוסייה היהודית של בלארוס כמעט חוסלה לחלוטין. כ-8% -9% מכלל יהודי אירופה שנרצחו הגיעו מבלארוס. כמעט כל ערי הארץ נהרסו כליל. החברות התעשייתיות נפגעו בכ-85%, הייצור התעשייתי נפגע בכ-95%, וכמות בעלי החיים ירדו בכ-80%. אחרי המלחמה היו שלושה מיליון חסרי בית, ו-25% מאוכלוסיית בלארוס נהרגו. יתר על כן, חלק גדול מהפולנים האתניים (כ-300 אלף) הועברו לשטחים שסופחו לפולין במזרח גרמניה. לפני מלחמת העולם השנייה חיו בבלארוס עשרה מיליון בני אדם, ורק לקראת סוף שנות ה-80 חזרה אוכלוסיית בלארוס לרמה שלפני המלחמה.
חלק מהבלארוסים שיתפו פעולה עם הגרמנים, ואף הקימו ממשלת בובות שהייתה תחת חסותם, וכמו כן משטרת העזר הבלארוסית סייעה לגרמנים ברצח היהודים. מאידך, תנועת ההתנגדות החמושה בבלארוס הייתה אחת החזקות ביותר באירופה, ומנתה למעלה מ-1000 קבוצות פרטיזנים, שהיו בעיקר קומוניסטיות, אבל גם לאומניות. בתחילת 1943 החלה החזרתם של כ-10,500 הגרמנים מאזור שהוחזק על ידי קבוצת ארמיות מרכז ומבלארוס החלה, ופולקסדויטשה אלו שוכנו מחדש בוורתגאו (בפולין הכבושה) וברייך הגרמני. בסתיו 1943 כבש הצבא האדום את הקצה המזרחי של הארץ, ובקיץ 1944 כבש את שאר הארץ במהלך מבצע בגרטיון.
לאחר המלחמה
ב-29 בדצמבר 1947 בפגישה במחנה עקורים באוסטרהופן, הוחלט על חידוש הראדה של הרפובליקה העממית הבלארוסית בהנהגתו של מיקולה אברמצ'יק.
בשנת 1986 התרחש האסון הגרעיני בצ'רנוביל בצפון אוקראינה ליד הגבול עם בלארוס, וכתוצאה ממנה שטחים גדולים של בלארוס נפגעו מקרינה. במהלך שנות ה-90 הוקמו בגרמניה מספר רב יותר של מועדוני סיוע לנפגעי צ'רנוביל, אולם, הנשיא הבלארוסי אלכסנדר לוקשנקו אסר שוב ושוב על יציאתם של ילדים בלארוסים פגועים לחופשה בגרמניה.
בלארוס העצמאית
לאחר קריסת ברית המועצות היחסים בין בלארוס וגרמניה התפתחו באופן חיובי, ובשנת 1992 הם כוננו יחסים דיפלומטיים. אולם בשנת 1994 הורעו היחסים, כאשר אלכסנדר לוקשנקו נבחר לנשיא. הוא התנגד לעיתונות המערבית מבחינה פוליטית וכלכלית, ומנע שוב ושוב את ההעברות הכספיות של ארגונים פוליטיים - כולל קרן פרידריך אברט הגרמנית - לארגונים ולכלי תקשורת ידידותיים בבלארוס. כתוצאה מהפרות של זכויות אדם ודיסוננס בנוגע לפתיחת הכלכלה כשוק חופשי, הטיל האיחוד האירופי בהשתתפות גרמניה בשנת 1997 איסור כניסה לשטחו עבור ממשלת בלארוס. ב-18 במאי 2006 החליט האיחוד האירופי (כולל גרמניה) להקפיא את החשבונות של הנשיא לוקשנקו ו-35 פקידי ממשלה אחרים.
בין 2008 ל-2011 היה שיתוף פעולה ביטחוני בין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה ובלארוס, ובו הוכשרו כוחות הביטחון של לוקשנקו בגרמניה. קרוב ל-400 שומרי גבול, אנשי מיליציה בכירים ופקידים משפטיים הוכשרו על ידי פקידים גרמנים ישירות בבלארוס.
יחסים כלכליים
עבור בלארוס, רק הסחר עם רוסיה ואוקראינה חשוב יותר, ובשנת 2014 הסתכם הסחר עם גרמניה בכ-4 מיליארד דולר. בשנת 2015 גרמניה הייתה אחת מחמשת שותפות הסחר החשובות ביותר של בלארוס, אשר הסתכם ב-2.47 מיליארד דולר. בעבר עבר בבלארוס צינור הגז מרוסיה לגרמניה, אולם בשנת 2011 הושלם צינור חדש העובר בים הבלטי, ובעקבות כך פחתה חשיבותו של הצינור הבלארוסי.
שיתוף פעולה בתרבות וחינוך
כמה אלפי בלארוסים צעירים לומדים בגרמניה, ושלוש אוניברסיטאות בלארוסיות נתמכות על ידי קרן הסיוע הבינלאומית, שמקבלת תמיכה מהאיחוד האירופי ובכלל זה מגרמניה. בשנת 1992 נוסדה האוניברסיטה הפרטית היחידה בבלארוס, "האוניברסיטה ההומניסטית האירופית", אולם היא נסגרה בלחץ ציבורי באוגוסט 2004. האוניברסיטה השקיעה בלימודי אירופה, שפות ומדע המדינה, וכללה גם את המכון ללימודי גרמניה. האוניברסיטה הוקמה מחדש ביוני 2005 בווילנה (ליטא). אירוע תרבותי בשם "שבועות גרמניים" מתקיים בבלארוס מאז שנות ה-2000, וכן קיימת שלוח של מכון גתה במינסק.
יחסים דיפלומטיים
גרמניה מחזיקה בבלארוס שגרירות במינסק, ואילו בלארוס מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין ו-3 קונסוליות בקוטבוס, המבורג ומינכן.
אריאן 4
אריאן 4 (בצרפתית: Ariane 4) היה משגר לוויינים וחלליות, ממשפחת אריאן שפותח על ידי המרכז הצרפתי הלאומי לחקר החלל (CNES) עבור סוכנות החלל האירופית (ESA). הוא יוצר על ידי ArianeGroup ושווק על ידי Arianespace.
עד פיתוחו של אריאן 5, שיגר כ־50% מהלויינים המסחריים אשר שוגרו לחלל.
מידע
אריאן 4 ידוע כ"סוס העבודה" של משפחת אריאן. מאז טיסת הבכורה שלו ב־15 ביוני 1988, עד ה־15 בפברואר 2003, שיגר לחלל 113 שיגורים מוצלחים של לוויינים. הוא הוכיח כי הוא משגר אידיאלי להשקת לווייני תקשורת, למחקרים מדעים ולתצפיות. המשגר יכול לשאת שניים עד ארבעה מאיצים. פירוש הדבר שהוא יכול לשגר לוויינים למסלול במשקל 2000 עד 4300 ק"ג למסלול מעבר למסלול גאוסטציונרי (GTO), כמעט פי שלושה מהמשגר אריאן 3.
סטריאטום
סטריאטום (או נאוסטריאטום), הוא חלק תת-קורטיקלי של המוח, המורכב מהגרעין הזנבי (caudate nucleus) ומהפוטמן (Putamen). הסטריאטום הוא חלק מגרעיני הבסיס ומיוחס לו תפקיד בתכנון ושליטה במסלולי תנועה, אולם הוא מעורב גם במגוון תהליכים קוגניטיביים אחרים.
מבנה
הסטריאטום הוא החלק הגדול ביותר של גרעיני הבסיס. הוא מורכב בעיקר מתאי-עצב המופעלים על ידי המוליך העצבי GABA, אך ניתן למצוא באזור זה גם תאי-עצב כולינרגיים, כלומר תאי-עצב המופעלים על ידי המוליך העצבי אצטילכולין.
הסטריאטום מכיל שני מבנים עיקריים:
תפקוד
הסטריאטום מתפקד כיחידת הקלט של גרעיני הבסיס. הוא מקבל מידע חושי מכל האזורים של קליפת המוח. בנוסף, הוא מקבל גם מידע מהאונה המצחית אודות תנועות שנמצאות בשלבי תכנון או ביצוע. הסטריאטום משתמש במידע שהוא מקבל כדי לווסת את האותות של האזורים התת-קורטיקליים לקליפת המוח הקדם-מצחית.
במערכת העצבים האנושית, הסטריאטום מופעל בעקבות גירוי הקשור לתגמול, בעקבות גירוי אברסיבי (לא נעים), מפתיע או עוצמתי, או על ידי רמזים הקשורים לתגמול. הוא מבסס את פעולתו על מידע שמתקבל מקליפת המוח הקדם-מצחית.
רמות גבוהות של מוליכים עצביים ממשפחת הקטכולאמינים, המופרשות בשעת לחץ כתגובה למצבי מתח, יכולים לדכא במהירות את הפעילות של קליפת המוח הקדם-מצחית ולהעביר אותה למצב "offline" כדי להגיב לסכנה, על ידי העברת השליטה על ההתנהגות למערכות פרמיטיביות יותר כמו האמיגדלה והסטריאטום שמתווכים תגובות אינסטינקטיביות.
המוליך העצבי דופמין חיוני לצורך הפעלה סינפטית בתוך הסטריאטום ובינו לבין אזורים אחרים, כמו קליפת המוח הקדם-מצחית. הסטריאטום מכיל את הכמות הגדולה ביותר של קולטני D3 בהשוואה לאזורים אחרים במוח. הזמינות של קולטני דופמין מסוג D2 בסטריאטום קשורה לאימפולסיביות נמוכה ולנטייה לחוות מצב של זרימה. בנוסף, ההשפעה החזקה של קולטני D2 על הסטריאטום מקושרת ליצירתיות באמצעות ההשפעה שלו על גמישות החשיבה, שהיא חלק חיוני מתהליך זה.
הסטריאטום הגחוני מקושר לנטייה לחיפוש חידושים, אשר מקשרת בין המוליך העצבי דופמין לבין היכולת היצירתית של האדם.
השפעות על הסטריאטום
ברוב חלקי המוח, כולל הסטריאטום, נשא הדופמין DAT הוא הגורם העיקרי לפינוי הדופמין מהסינפסה לאחר הפליטה שלו. בהתאם לכך, נשא הדופמין DAT מקושר לזמינות הדופמין בסטריאטום ולגמישות מחשבתית. כמו כן, וריאציות גנטיות של הגן DAT מקושרות לשונות בין אישית בזמינות של נשא הדופמין ושל זמינות הדופמין בסטריאטום.
פגיעה בסטריאטום
במחלת הנטינגטון הסטריאטום נפגע וגורם להפרעות בתנועה ובאישיות.
הפרעת קשב מקושרת לפגיעה בסטריאטום ובקליפת המוח הקדם-מצחית המקושרת אליו.
יהושע השל ייבין
יהושע השל ייבין (ב' באייר תרנ"א, מאי 1891 – ח' בניסן תש"ל, 13 באפריל 1970) היה ממנהיגיה הרוחניים של התנועה הרוויזיוניסטית, רופא בהשכלתו, עיתונאי, פובליציסט, סופר ומתרגם.
קורות חיים
יהושע השל ייבין נולד בשנת 1891 בעיר ויניצה שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (אוקראינה) למשפחה מן המעמד הבינוני המבוסס. בגיל ארבע וחצי התייתם מהוריו, ישראל ייבין, מצאצאי רבי יעקב יוסף מאוסטראה, ורחל לבית מרשלקוביץ, ועבר לגור ולהתחנך אצל סבתו האמידה מצד אמו במזריץ'.
ייבין קיבל חינוך מסורתי, בתחילה למד אצל מלמד פרטי תורה וש"ס ואחר למד בגימנסיה עברית בווילנה. כבר בנעוריו התבלט בזיכרונו ובידיעותיו, ובגיל שמונה ידע את כל ספר ישעיהו בעל-פה.
למד רפואה באוניברסיטת מוסקבה. לאחר סיום לימודיו גויס לצבא הרוסי ושירת כרופא במלחמת העולם הראשונה. בצבא נחשף לאימי המלחמה וחוויותיו הקשות במלחמה ניכרות ברבות מיצירותיו הספרותיות.
מגיל צעיר היה ייבין ציוני, ובהיותו סטודנט הצטרף לאגודה הציונית "יבנה". כן היה פעיל באגודת "חובבי שפת עבר", בה הרצה, בעברית.
בתקופה זו התחיל גם את דרכו הספרותית כסופר דו-לשוני, ביידיש ובעברית. הוא פרסם סיפורים, שירים ודברי הגות בכתבי העת המרכזיים ביידיש ובעברית. בשנת תרע"ט באודסה התפרסם סיפורו "בין צללי ערב" בכתב העת "משואות" שבעריכת משה גליקסון.
בשנת 1919 עבר לווילנה והתפרנס כמורה בגימנסיה העברית וכרופא. בתקופה זו החליט לעזוב את מקצועו כרופא ולהתרכז רק בכתיבה ספרותית.
בברלין, ב-1922, נישא למרים-עטרה, בתו של המו"ל והעורך שרגא פייבל מרגולין. בשנת 1923 נולד בנם הבכור, ישראל.
בשנת 1924 עלו יהושע ייבין ומשפחתו לארץ. ייבין השתייך לתנועת העבודה. הוא השתתף כסופר ופובליציסט בעיתונות הציונית, בעיתונות של תנועת העבודה ובכתבי העת שלה. עבד כמרצה ומורה מטעם ועדת התרבות של ההסתדרות בכפר יחזקאל שבעמק יזרעאל.
בשנת 1928 עזב ייבין את תנועת העבודה ועבר לתנועה הרוויזיוניסטית. בפברואר 1928, ייבין עם אורי צבי גרינברג ואב"א אחימאיר השתתפו בכינוס ארצי של הפועלים הרוויזיוניסטים, והקימו את "גוש העבודה הרוויזיוניסטי". משנה זו ואילך ייבין שימש כהוגה דעות, סופר וממעצבי האידאולוגיה של האגף המקסימליסטי בתנועה הרוויזיוניסטית. משנה זו השתתף ייבין במערכת "דואר היום", עיתון שיצא לאור מטעם התנועה הרוויזיוניסטית.
בשנת 1930 ייסדו, ייבין, אצ"ג ואחימאיר את "ברית הבריונים", תנועת המרי הראשונה בבריטים. הם הראשונים שהכריזו על הבריטים כעל "שלטון זר". ביוני 1933, כשנרצח חיים ארלוזורוב בחוף הים בתל אביב הואשמו קבוצת "ברית הבריונים" ברצח. כמה מהם נעצרו וישבו בבית הסוהר המרכזי בירושלים. ייבין ישב כארבעה חודשים בכלא (שוחרר ב-30 בנובמבר 1934), כשד"ר אב"א אחימאיר ישב כשנה במעצר.
לאחר מאסרו של ד"ר אב"א אחימאיר בשנים 1932–1934 שימש ייבין כעורך "חזית העם", ועד שנעצר ונשפט ערך בפועל את עיתון הירדן של התנועה הרוויזיוניסטית.
במאמרו "אופוזיציה או תנועת שחרור" שהתפרסם בעיתון "חזית העם" מיום 26 באוגוסט 1932 כתב ייבין: "אנו רוצים שכל המון בית-ישראל יעמוד תחת דגל המרי, גרעין המרי החדש, הרעיון המהפכני שנזרע באב תרפ"ט, ורק אז תבוא התקומה...". ייבין וחבריו מהאגף המקסימליסטי בתנועה הרוויזיוניסטית הגיעו להכרה כי הלקח מפרעות תרפ"ט הוא שהשותפות עם בריטניה הגיעה לקצה ויש להשתמש בכוח כדי להגשים את מטרות הציונות. לעומתם החזיק ז'בוטינסקי בדעה שיש להמשיך את שיתוף הפעולה עם הבריטים וללחוץ על הממשלה כדי שזו תחזור לתמיכתה בציונות. בשנת 1932, כתב לו ז'בוטינסקי את הדברים הבאים:
למרות חילוקי הדעות על הדרך, ראה ייבין בז'בוטינסקי את המנהיג שיביא להקמת מדינת היהודים. במאמר של ההיסטוריון פרופ' בן ציון נתניהו המבוסס על הרצאה שנשא במסדר ז'בוטינסקי ב-28 במאי 2000 כתב:
בשנים 1937–1939 שימש כפובליציסט של האצ"ל, פרסם מאמרים ב"מצודה", וב"אומר לעם", בעיתונות המחתרת ובעיתון האצ"ל בפולין "די טאט". בשנת 1939 הקים האצ"ל תחנת רדיו "קול ציון הלוחמת", את החומר לשידור כתבו דוד רזיאל, אברהם שטרן (יאיר) וכן ד"ר ייבין. לאחר פילוג אצ"ל והקמת לח"י, פרסם מאמרים אידאולוגים בהתווית דרכה של המחתרת.
בשנת 1938 הוציא לאור את המונוגרפיה שלו על שירת אצ"ג: "אורי צבי גרינברג משורר ומחוקק", ספר המנתח את הרעיונות היסודיים בשירת אצ"ג וקובע שבשירתו של אצ"ג גלומה תפיסה חדשה של הציונות והוא מחוקק כלים ודפוסים חדשים.
ידידות עמוקה שררה בין אצ"ג וייבין. רוב שנות שהותו של אצ"ג בארץ הוא גר בבית משפחת ייבין. ביחד סבלו מעוני, לעיתים קרובות רעבו ללחם וכן סבלו מרדיפות והחרמות של היישוב בשל רעיונותיהם. עליזה גרינברג, אלמנתו של אצ"ג אמרה בראיון בשנת 1998: "הוא [אצ"ג] היה נרדף במשך שנים רבות ומשפחת ייבין שמרה עליו. כמעט תמיד גר איתם, גם ברחוב קריית-ספר, גם בחשמונאים וגם ביהודה הלוי. יחד רעבו ללחם. לולא משפחת ייבין, הוא לא היה נשאר בחיים". ייבין העריך את אצ"ג ואת עבודתו ופרסם מאמרים רבים על שיריו. אב"א אחימאיר כתב על ידידות זו:
בשנים 1940–1948 המשיך ייבין לעסוק בתרגום ובכתיבה. בהמשך לדרכו הרעיונית והפוליטית; אם לתחנת השידור של האצ"ל, אם סיפור בהמשכים ואם מאמרים לעיתונות הרוויזיוניסטית.
בשנים 1949–1960 פרסם ייבין מאמרים וסיפורים ב"סולם", ירחון בעריכת ישראל אלדד (שייב) שדגל בהקמת מלכות ישראל ובהרחבת המדינה הקיימת לתחומי גבולות ארץ ישראל כפי שהם מתוארים בתנ"ך. ייבין השתתף באופן קבוע ב"סולם" והיה ממעצבי דרכו הרעיונית.
בשנת 1959, כשהיה כבר עיוור ולא יכול היה לקרוא, זכרונו הפנומנלי עמד לו והוא זכה בתואר 'חתן התנ"ך' בחידון הארצי השני לתנ"ך במעמד ראש הממשלה, דוד בן-גוריון.
בשנת 1966 קיבל את פרס ז'בוטינסקי לספרות ולמחקר על מכלול עבודתו הציבורית והספרותית למען רעיון מלכות ישראל.
בשנת 1970 נפטר בירושלים והוא בן 79.
בשנת 1976 נקראו על שמו רחובות בירושלים ובבאר שבע.
ا
האות אליף (בערבית: ألف; בתעתיק מדויק: אָלִף) היא האות הראשונה באלפבית הערבי. לאות זו יש תפקידים אחדים בשיטת הכתיבה הערבית המודרנית.
אליף בלא שום תוספת, ا, משמשת כאם קריאה המאריכה את תנועת הפתחה. ישנה צורה נוספת של אליף הנקראת ﻯ|אליף מקצורה (אליף מוגבלת או מקוצרת), שנראית כמו ي|יא חסרת נקודות, ﻯ, ויכולה להופיע רק בסוף מילה. אין הבדל בהגיית הצורות.
אליף יכולה לשמש גם כ"כיסא" להמזה, أ או إ, ואז היא מייצגת את העיצור /ʔ/ (כמו א|אל"ף עיצורית). בעבר, לפני שהומצאה ההמזה, אליף שמייצגת עיצור נכתבה באופן זהה לאליף שמשמשת כאם קריאה – שתיהן נכתבו כאליף ללא שום תוספת. הדבר יצר בלבול, שנפתר עם המצאת ההמזה, שבהתווספותה לאליף מבהירה שהאליף מייצגת עיצור. ההמזה יכולה להופיע מעל לאליף או מתחתיה; כאשר האליף מנוקדת בכסרה, ההמזה מופיעה מתחתיה (إِ), ואילו כאשר האליף מנוקדת בפתחה, בדמה או בסוכון, ההמזה מופיעה מעליה (أَ, أُ או أْ).
עוד סימן דיאקריטי היכול להופיע על אליף הוא הַמְזַתֻ אלְוַצְל הנראה כעין צאד הנכתבת מעל האליף, ٱ, ובהתווספותה האליף שותקת. אליף ואצלה מופיעה בעיקר במילים המתחילות באליף כשמתווספות להן מיליות יחס.
בכתיבה, האות מתחברת מצד ימין אך לא משמאל, כשאר אותיות "דוד' ארז".
האות אליף התפתחה מהאלף הפיניקית ויש לה מקבילות ברוב האלפביתים:
סער 2
סער 2 הוא דגם של ספינות טילים ששירתו בחיל הים הישראלי משנות ה-60 ועד שנות ה-90.
היסטוריה
השם סער 2 ניתן לשתי קבוצות של ספינות טילים:
סטי"לים סער 2 חומשו במערכת נשק משוכללת ומכ"ם בקרת אש, תותח חרטום 40 מ"מ, ו-8 טילי גבריאל. שניים על גבי משגרים קבועים מלפני הגשר, וששת הנותרים על גבי שני משגרים מצטודדים מאחורי הגשר עם שלושה טילים כל אחד. את המשגר המצטודד האחורי ניתן היה להחליף בתותח 40 מ"מ ובכך להיות עם חימוש של 5 טילים ושני תותחי 40 מ"מ.
לאחר מלחמת יום הכיפורים, שתיים מספינות סער 2, אח"י חיפה ואח"י עכו, הועברו בהפלגה סביב אפריקה אל הים האדום במבצע יופי והאחרות שרתו בים התיכון. באביב 1979 חוזקה היכולת של ספינות סער 2 ללוחמה נגד צוללות בהתקנת סונאר טובל בירכתי הספינות.
ספינות סער 2, הוצאו מהשירות בשנים 1992 - 1997. אח"י מבטח, שהחלה כספינת תותחים דגם סער 1 הוסבה לסטי"ל סער 2, הוצאה משירות בינואר 1996 והועברה למוזיאון ההעפלה וחיל הים בחיפה שם היא מוצגת לקהל.
איריק אנגה
איריק סון אנגה (בשוודית: Erik Sune Enge; נולד ב-26 ביולי 1996) הוא שחקן שוודי-פיני.
ביוגרפיה
איריק אנגה נולד בעיר סטוקהולם שבשוודיה בשם איריק לינגרין (Lönngren), וכשהיה בן כמה חודשים עבר עם הוריו לאולנד. אמו, מריה, נולדה באולנד, ואביו, פטריק, נולד בשוודיה. בסביבות שנת 2020 החליף את שם המשפחה שלו לאנגה, שם הנעורים של סבתו מצד אביו. בצעירותו למד אנגה בבית הספר לאמנויות הבמה "קולטורמה" שבסטוקהולם. הוא דובר שוודית, אנגלית, פינית, איטלקית וגרמנית.
קריירה
בין השנים 2015 ל-2016 השתתף אנגה בסדרת הטלוויזיה השוודית, בתפקיד פינן.
בשנת 2018 השתתף בעונה הרביעית של סדרת הדרמה "הגשר", בה גילם את דמותו של כריסטופר.
ג'מה ג'ונס
ג'מה ג'ונס (באנגלית: Gemma Jones; נולדה ב-4 בדצמבר 1942) היא שחקנית אנגלייה המופיעה על במת התיאטרון ועל מסכי הקולנוע והטלוויזיה. אביה גריפית' ג'ונס ואחיה ניקולס ג'ונס אף הם שחקנים מצליחים.
קריירה
בין תפקידה הבולטים בקולנוע היו ליידי קווינסברי בסרט "ויילד" (1997), גרייס וינסלו ב"כבודו של וינסלו", פם ג'ונס, אמה של ברידג'יט ג'ונס, ב-"יומנה של ברידג'ט ג'ונס" והאחות פופי פומפרי ב"הארי פוטר וחדר הסודות" ובסרט השישי בסדרה זו-"הארי פוטר והנסיך חצוי-הדם".
בשנים 2007 ו-2008 השתתפה בסדרת הטלוויזיה "ספוקס" של ה-BBC בתפקיד קוני ג'יימס.
ג'ונס זכתה בפרס באפט"א לטלוויזיה לשחקנית המשנה הטובה ביותר על הופעתה בסרט הטלוויזיה "Marvellous" משנת 2014 בתפקיד מרי, אמו של ניל בולדווין. עוד ב-2014 שיחקה ג'ונס בתפקיד פטוניה האו במיני-סדרה "Capital" המבוססת על רומן באותו שם מאת ג'ון לנקסטר.
בית-הספר למדעי הפסיכולוגיה, אוניברסיטת תל אביב
בית-הספר למדעי הפסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב פועל במסגרת הפקולטה למדעי החברה. בבית-הספר מתקיימים מחקרים ותוכניות לימודים לתואר ראשון (בוגר) לתואר שני (מוסמך) ולתואר שלישי (דוקטור).
היסטוריה
החוג לפסיכולוגיה של אוניברסיטת תל אביב הוא השלישי שהוקם בישראל. החוג הוקם בשנת 1961 על ידי פרופ' הנס קרייטלר, בקמפוס הראשון של האוניברסיטה באבו כביר. עם המורים הראשונים נמנו פרופ' ורה מהלר, שהייתה עוזרתו של קורט לוין, ולימדה תאוריות אישיות ופסיכולוגיה התפתחותית, פרופ' רודולפינה מנצ'ל, מומחית בינלאומית להתנהגות בעלי חיים ואילוף כלבים, ופרופ' ישעיהו ליבוביץ שבא מירושלים ללמד פסיכולוגיה פיזיולוגית.
האוריינטציה בראשית הדרך הייתה בעיקר קלינית, והתבססה על גישה אירופאית, עם מעט השפעות מן הפסיכולוגיה האמריקאית. דרך הלימוד כללה התעמקות במקורות הכתובים של אבות הפסיכולוגיה בליווי הדרכה צמודה.