cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מרדכי גור
כהונתו כרמטכ"ל
באפריל, בעקבות פרישתו של רב-אלוף דוד אלעזר לאחר פרסום דו"ח הביניים של ועדת אגרנט, מונה מוטה גור במקומו לרמטכ"ל (אפריל 1974 – אפריל 1978). זאת הפעם הראשונה בתולדות צה"ל שראש הממשלה לא ענד לרמטכ"ל החדש את הדרגות אלא דדו הגיע לביתו וענד לו את הדרגות. בתקופת כהונתו נדרש צה"ל להתמודד עם מספר פיגועי מיקוח ובהם הפיגוע במלון סבוי, הפיגוע במעלות, מבצע יונתן בו שוחררו מאנטבה חטופי טיסת אייר פראנס. בעקבות פיגוע כביש החוף יצא צה"ל בפיקוד גור למבצע ליטני.
יומיים לפני ביקור נשיא מצרים סאדאת בישראל הזהיר גור את ראש הממשלה מנחם בגין מפני כוונותיו התוקפניות של סאדאת. בעקבות אזהרתו המוטעית ספג הרמטכ"ל מוטה גור נזיפה רועמת ופומבית מפיו של שר הביטחון עזר ויצמן.
שנים לאחר מותו, נשמעה ביקורת על תפקודו במלחמת ששת הימים ולאחריה, הן מפי חייליו והן מפי חיילי חטיבות אחרות שלחמו בסביבות ירושלים. בפרט נאמר כי התעקשותו על כיבוש העיר העתיקה דווקא על ידי חטיבת הצנחנים שתחת פיקודו נבעה משיקולי יוקרה ולא משיקולים צבאיים, וכי לאחר המלחמה דאג להאדיר את חלקו בכיבוש העיר על חשבון אחרים.
קריירה פוליטית
לאחר שהשתחרר מצה"ל בתום כהונה בת ארבע שנים כרמטכ"ל, פנה גור לחיים האזרחיים. ב-1979 למד במכללה למנהל עסקים בהרווארד, ולאחר שובו לישראל שימש כמנכ"ל כור מכניקה עד 1984.
בשנת 1981 נבחר גור לכנסת העשירית מטעם המערך וכיהן עד למותו ב-1995. במקביל החזיק בכפל תפקידים (שהיה מותר אז לפי חוק) כששימש כיו"ר מועצת המנהלים של כור מכניקה. כחבר ועדת החוץ והביטחון הזהיר בפברואר 1982, בעת ההכנות למבצע "שלום הגליל", ממהלך שיוביל למלחמה מיותרת.
בבחירות המקדימות לראשות מפלגת העבודה ב-1992, נמנע מהתמודדות מאחר שאובחן כבר כחולה בסרטן, ותמך ברבין. הוא הוצב במקום ה-34 ברשימת מפלגת העבודה בבחירות לכנסת ה-13. בממשלת רבין השנייה שימש כסגן שר הביטחון (1992–1995). שר הביטחון וראש הממשלה רבין הותיר בידו את האחריות על המשק לשעת חירום, על הקשר עם המתנחלים ועל ייצוג מערכת הביטחון בכנסת. על תפקידו זה שיבח אותו רבין, לאחר מותו:.
משפחתו
גור נישא לריטה מזור, בתו של ד"ר יהושע מזור. לזוג נולדו ארבעה ילדים, שתי בנות ושני בנים.
התאבדותו
באמצע שנות ה-90 אובחן כחולה בסרטן סופני, ובעקבות זאת התאבד ביריית אקדח ב-16 ביולי 1995 בחצר ביתו שבשכונת אפקה, בגיל 65. גור הובא למנוחות בלוויה צבאית בבית העלמין הצבאי קריית שאול תל אביב.
Beyoncé: Platinum Edition
אלבום זה הוא למעשה הוצאה מחודשת של אלבומה החמישי והוא יצא לציון שנה להוצאת האלבום.
רקע
המארז כולל בתוכו 4 דיסקים כאשר הדיסק הראשון מכיל את כל שירי האלבום בגרסת האודיו שלהם, הדיסק השני מכיל את כל הקליפים לכל השירים באלבום, הדיסק השלישי מכיל הופעות חיות של הזמרת מתוך סיבוב ההופעות לקידום אלבומה החמישי.
הדיסק הרביעי הוא למעשה מיני-אלבום שהוציאה במקביל לאלבום ולוח שנה לשנת 2015 כמתנה.
הוצאה
ב-13 בדצמבר 2013 הוציאה ביונסה את אלבומה החמישי הקרוי של שמה. האלבום זכה להצלחה רבה בעקבות כך, בנובמבר 2014, נודע כי היא צפויה להוציא המשך לאלבום והוא יופץ באותו החודש. בסופו של דבר, אושר סופית על ידי הצוות של הזמרת כי ההמשך של האלבום תהיה הוצאה מחודשת.
מונטיאק גונגשאן
מראה
למונטיאק גונגשאן יש פרווה בצבע חום כהה עד שחרחר עם גוון ערמון, בעלת דמיון יוצא מן הכלל למונטיאק שחור. ההבדל היחידי בין השניים שגם הוא לא תמיד קיים, מתבטא בכך שהמונטיאק השחור עשוי להיות כהה לגמרי, בעוד שמונטיאק גונגשאן תמיד יהיה צבע אדמדם-כתמתם באזור הראש והצוואר. למונטיאק גונגשאן אזור הכתף ופלג הגוף הקדמי נוטה להיות בהיר יותר או בעל נטייה לכתמתם, ולעיתים, מרבית הגוף יהיה בצבע חום-צהבהב עם גוון חולי להוציא את הרגליים והגחון השחורים. צידו התחתון של הזנב, פנים הרגליים, המפשעה והחזה בצבע לבן. הלחיים כתמתמות, המצח אדמדם, ושאר הפנים כהות. לזכרים יש זוג קרניים קצרות וחדות דמויות פגיון אשר מוסתרות בציצת שיער עבה בצבע אדמדם. מסיבה זאת, שני מיני מונטיאק אלו מזכירים את הצביון השחור החי באפריקה. ציצת השיער של מונטיאק גונגשאן קטנה יחסית למונטיאק שחור, הוא קטן מעט במידות הגוף וזנב קצר יותר. כן יש לו טבעת לבנה סביב הפרסות.
בניגוד למינים רבים בסוג מונטיאק, למונטיאק גונגשאן ולמונטיאק השחור הקרניים ארוכות למדי וניכרות היטב על הראש, ובנוסף, הגבעולים שלהם (עצמות ארוכות שצומחות על המצח) קצרים יחסית. מבנה גופו של מין זה דק ורזה, יש לו רגליים קצרות יחסית, והאחוריות שבהם ארוכות יותר מהקדמיות. צווארו דק וארוך למדי, ראשו משולש ובעל בלוטות ריח ועצמות לסת בולטות. אורך הראש והגוף של המין 95–105 ס"מ, ואורך הזנב 5–9 ס"מ. הדו-צורתיות הזוויגית נוכחת אצל מין זה אף באופן הפוך: הנקבות גדולות באופן ניכר מהזכרים כאשר גובהם בכתפיים הוא 57–61 ס"מ לעומת 47–52 ס"מ אצל הזכרים. שני הזוויגים שוקלים בין 18 ל-20 ק"ג. עם זאת, חוקרים תיעדו ב-1996 זכר במשקל 24 ק"ג.
תפוצה ובית גידול
מונטיאק גונגשאן נפוץ בדרום-מזרח אסיה על גבול האזור המכונה הודו-סין. התפוצה הוודאית שלו היא בצפון מיאנמר (מחוז קאצ'ין), דרום סין העממית (מחוז יונאן וקצה המחוז האוטונומי הטיבטי), אך ייתכן שהוא נפוץ בהרחבה בצפון תאילנד, טיבט, ולאורך הטווח המזרחי של הרי ההימלאיה הנופל בתחומי הודו (מדינת ארונאצ'ל פרדש וסיקים) ואולי גם בבהוטן (הספיקות נובעים מבלבול בינו לבין המונטיאק השחור). ישנה סבירות נמוכה שהוא נפוץ אפילו בלאוס ווייטנאם, ואם אכן תאוריות אלו נכונות, טווח התפוצה שלו רחב בהרבה מהידוע למדע. מקור שמו, הוא בנפת גונגשאן שבמחוז יונאן בסין – בה כנראה התגלה לראשונה.
מונטיאק גונגשאן מצוי בגבהים של 2,750-1,250 מטר מעל פני הים בצפון מיאנמר, ומעל גובה 3,000 מטר בצפון מערב יונאן; בטיבט הוא נמצא בגובה של 2,600-1,800 מטר. על פי נתוני הגובה, ניתן לקבוע שבית הגידול שלו מורכב מיערות גשם אלפיניים, יערות מחטניים ויערות מעורבים. נתונים העולים ממצלמות נסתרות במיאנמר, מראות שהוא נפוץ ביערות סובטרופים דרך יערות הרריים ממוזגים ועד לכרי דשא תת-אלפיניים בהימלאיה. אף על פי שאין הפרדה ברורה בין בית הגידול של מונטיאק גונגשאן למינים אחרים, הוא מאכלס בדרך כלל בתי גידול גבוהים יותר מרובם. הטמפרטורות בתחומי מחייתו 10–30 מעלות, וכמות המשקעים הממוצעת היא 5,000-1,000 מילימטר לשנה.
ביולוגיה
טרם נעשו מחקרים על ההתנהגות של מונטיאק גונגשאן. עם זאת, הוא כנראה דומה לקרוב משפחתו המונטיאק השחור, בכך שהוא טריטוריאלי מאוד ופעיל בבדידות. כאשר זכר אחר נכנס לטריטוריה של זכר אחר, הלה תוקף אותו באמצעות הניבים הגדולים שלו וכן באמצעות הקרניין. מונטיאק שחור ומונטיאק גונגשאן הם ככל הנראה פעילי דמדומים. אין מידע רב על התזונה של מין זה; ככל הנראה הוא אוכל עשב בדומה למונטיאק השחור ופחות מבסס את תזונתו על דברים אחרים. מחקרים על תוכן הקיבה שלו, הראו שהתזונה כוללת גם פירות, זרדים ועלים. מעט מאוד ידוע על מערכת הרבייה של מין זה. הוא כנראה מתרבה באופן רציף לאורך השנה. תקופת ההריון היא בין 209 ל-220 ימים, ולאחריהם נולד עופר יחיד בעוד שתאומים נדירים.
המונטיאק הגונגשאני משתמש בהפרשות מבלוטות הריח בפניו כדי לסמן את הגבולות הטריטוריאליים של שטחו. הריח משמש גם כאמצעי לקביעת מצב הפוריות של הנקבה והאם היא ראויה לרבייה. המונטיאקים נוהגים להשתמש באותות חזותיים: הפרווה הלבנה בצד התחתון של הזנב משמשת כסימן אזהרה בעת היותו מונף לגובה במהלך הריצה. כאשר המונטיאק מניף אותו לאחר שחש בסכנה, הצבע הלבן אמור לאותת לטורף שהוא זוהה ומוטב לו לוותר על המרדף. ציצת השיער האדומה שבמצח גם היא בעלת הפקט חזיתי כנראה; כאשר מבטו של הטורף מצטלב עם המונטיאק, הצבעים הבולטים של הציצה והפסים השחורים בקדמת הפנים אמורים להוכיח לטורף שהוא זוהה. המונטיאק משתמש גם בתקשורת המבוססת על שמיעה: בעת הבחנה בסכנה, הוא עשוי לנבוח בדומה למינים אחרים. הזכר משמיע רעשים נמוכים וזמזומים בתקופת החיזור. הטורפים העיקריים של המין הם ככל הנראה נמרים, דולים, ונמרים ערפילים. על מנת לברוח מטורפיו, המונטיאק משתמש בשבילים קבועים הידועים רק לו בתוך הצמחייה הסבוכה, כלאחר מספר דקות ריצה הוא מנסה להסתתר בסבך ללא תזוזה.
תוחלת החיים שלו היא ככל הנראה כ-11 שנים.
מצב
הרשימה האדומה של IUCN לא הצליחה להגיע למסקנה בקשר למצב השימור של המין, ועל כן הוא מסווג כמין חסר נתונים (DD). הסיבה לכך, היא חוסר כללי במידע לגבי זהותם של אוכלוסיות ידועות של מונטיאקים המשתייכים לכאורה למין זה או למין שחור, התפוצה החופפת למונטיאק השחור שמחריפה את הבלבול ביניהם, וכן המעמד הטקסונומי הלא ברור שלו. ייתכן בהחלט שהמין מאוים בדומה למין השחור – במיוחד עם תפוצתו קטנה בפועל – אך יותר סביר להניח שהתפוצה שלו גדולה למדי. טרם ברור עד כמה המין פגיע לציד. הוא עשוי להיות זהה למונטיאק המצוי המסתגל היטב ללחצי הציד הכבדים, אך מאידך, אין סיבה מיוחדת להניח שהוא מפגין גמישות ללחץ הציד. הרס בית הגידול שלו מהווה איום הולך וגדל ברחבי הטווח הידוע שלו, אך כאמור, אין מידע על ההשפעה עליו. מאז ההערכה ב-2008 ועד ההערכה המחודשת ב-2015, לא התקבל מידע משמעותי העשוי לשנות את מעמדו ברשימה האדומה.
איומים
האיום העיקרי על המין הוא ככל הנראה הציד המתרחש בכל רחבי הטווח הידוע שלו. המונטיאקים במיאנמר ניצודים בהרחבה לבשר – אם כי באופן כללי הציד לא ממוקד דווקא בהם – וכן לצורך העורות שלהם התופסים מקום נרחב כחומר גלם ליצירת בגדים. על מנת להדגים את הבעיה הנוכחית בציד היונקים בדרום אסיה, ניתן לקחת כדוגמה את הפארק הלאומי הקאקאבוראזי במיאנמר: במקור, הציד שהתחרש בפארק היה נעשה בהיקף קטן על ידי התושבים שחיים בקביעות בתחומי הפארק, והוא נעשה רק כאמצעי קיום וסחר חליפין לקניית מזון חיוני. בשנות ה-90, קבוצות חמושות ומאורגנות של ציידים מקצועיים אשר אינם תושבי האזור, החלו לבקר במרחב המוגן של הפארק אחת לכמה חודשים, כשבמהלך זמן שהותם הם ביצעו ציד אינטנסיבי אשר נועד לספק את הסחר בחיות הבר. קבוצות כגון אלו הופכות לשכיחות בפארק יותר מדי שנה, ומספרם גם גובר בקצב מדאיג. דפוסי הציד באזורים אחרים שבהם המין מצוי אינם ידועים, אך סביר להניח שבכל מקום הבעיה קיימת במידה זו או אחרת, ומובילה בהדרגה לשכיחות פרסתנים וטורפים. במחוז יונאן שבסין, ידוע על לחץ ציד כבד מצד השבטים המקומיים המאכלסים את הגבעות בקרבת היערות. אף על פי שאין נתונים שוטפים מסין, האוכלוסייה של המונטיאק שם ככל הנראה נדירה וקטנה למדי. במיאנמר, אזורים גדולים של גושי יער מראים יציבות יחסית לאיומים מצד ציד ואובדן בית גידול בשל הגישה הקשה אליהם, אך מצב זה עשוי להשתנות בעתיד הקרוב לדברי חוקרי טבע שביקרו באזור בשנת 2007. אף על פי שלא ידוע דבר לגבי ההשפעות של פלישה אנושית לבית גידולו של המונטיאק, אין זה סביר שהוא מסוגל לסבול חדירה אנושית ממושכת ליערות; אף אם הוא לא מושפע כל כך משינויים הנוגעים לבית הגידול, החדירה האנושית מובילה בהכרח לשכיחות הציד על כל ההשפעות השליליות הנגזרות מכך. בתי הגידול הבטוחים ביותר בסין הם אלו הנמצאים באזורים הגבוהים שהטיפוס אליהם מפרך.
שימור
הצורך המיידי הוא פיזור הבלבול השורר סביב המעמד הטקסונומי של המין אשר אמור להיעשות באמצעות בדיקות DNA עדכניות, ודיונים רציניים יותר בקרב טקסונומים אודות ייחודיותו המורפולוגית. לאחר שיאופיין כמין ודאי, ניתן יהיה לדרוש מרשויות השימור בסין להתייחס אליו כמין מוגן. כן נדרש מחקר אודות רגישותו של המין לציד.
רות זיו איל
רות זיו אַיָּל (שְפְּרוּנְג) (נולדה ב-4 בינואר 1944) היא כוריאוגרפית ישראלית, יוצרת תיאטרון תנועה, פרופסור בדימוס בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב ומורה בסמינר הקיבוצים.
ביוגרפיה
רות זיו איל ילידת קיבוץ דליה, בתם של רגינה (וייס) וצבי שפרונג. תלמידתה של הרקדנית והכוריאוגרפית נעמי אליסקובסקי. למדה בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב ומוסמכת המגמה למחול בבית הספר לאמנויות המופע, אוניברסיטת ניו יורק (NYU).
עם חזרתה ארצה בתום לימודיה בראשית שנות השבעים, החלה ללמד בבית הספר לאמנויות הבמה בית צבי ולעבוד כמנחת שחקנים בתנועה, בתיאטרון החאן הירושלמי לצידו של הבמאי מייקל אלפרדס. בחאן יצרה את עבודתה הראשונה "מסתורים" (1976), עבודה המשלבת תנועה, אביזרים, צליל, טקסט ומשחק. שילוב זה היווה פריצת דרך בתחום תיאטרון התנועה בישראל. ב-1978 החלה ללמד באוניברסיטת תל אביב, בחוג לתיאטרון בפקולטה לאמנויות. ב-1977 יצרה את הסולו "הדחליל" לרסיטל המחול של רות אשל וב-1979 יצרה את "כותרות נזכרות" עבור אנסמבל קאמרי 2, בתיאטרון הקאמרי.
בשנים 1981–1998 הקימה וניהלה את "להקת רות זיו איל" שפעלה במסגרת המרכז התיאטרוני נווה-צדק (היום מרכז סוזן דלל). במסגרת זו העלתה את היצירות "מחזור" (1982) בהזמנת פסטיבל ישראל, "בלאי" (1984) ו"החלון" (1986). בשנת 1989 הוזמנה על ידי פסטיבל ישראל להעלות את יצירתה "כוח משיכה" עם להקת המחול הקיבוצית.
בשנות התשעים יצרה עם להקתה את "פרקים", יצירה מתמשכת בת שבעה פרקים, שנפתחו לקהל תוך כדי תהליך העבודה כ"רישומים" (פרק א' רישום 1, וכן הלאה). ב-1998 העלתה במרכז סוזן דלל את המונודרמה בתנועה "מנגרוסים" עם השחקנית אביטל יצהרי. בשנת 2000 הוזמנה על ידי אוהד נהרין ליצור כוריאוגרפיה מקורית ללהקת המחול בת שבע, "סוּף". בשנת 2007 העלתה את היצירה "הסעודה של גימל ודָלת", מחווה לסמואל בקט, בתיאטרון הערבי עברי ביפו.
בשנת 2014, העלתה את היצירה "רוג'ום" בתיאטרון תמונע.
במהלך השנים עבדה זיו איל כמעצבת תנועה בתיאטרון עם הבמאים מייקל אלפרדס, דוד מוכתר-סמוראי, חנן שניר, יוסף מילוא ואחרים, והעבירה סדנאות תנועה לשחקנים בגרמניה, אוסטריה, ארצות הברית והודו. בנוסף ליצירתה בתיאטרון המשיכה ללמד כל השנים בבית הספר לאמנות הבמה בית צבי, באוניברסיטת תל אביב, בסמינר הקיבוצים ובאופן פרטי.
חיים אישיים
רות זיו איל נשואה לאבישי אייל, צייר ואוצר, שעיצב את התפאורה והתלבושות ברבות מעבודותיה, אם לשתיים.
קונסטנטין אוכטומסקי
ביוגרפיה ועבודה
אביו היה אמן חרט הנחושת, אנדרי אוכטומסקי.
הוא סיים את לימודיו באקדמיה הקיסרית לאמנויות יפות בשנת 1838, עם תואר אמן באדריכלות. באותה שנה ובשנה שלאחר מכן הוענקו לו מדליות כסף על ציורי צבעי המים שלו. לאחר מכן, נסע לאירופה והפיק רישומים רבים שהפכו עם שובו, לציורים בצבעי מים.
בשנת 1843 הוא זכה בתואר "אקדמי" על "פרויקט בית אצילים". מ-1850 עד 1859 היה אוצר המוזיאון של האקדמיה; וירש את אביו בתפקיד זה.
בשנת 1858 הוא זכה בתואר "אמן חופשי" בשל השקפותיו על הבניין החדש של מוזיאון הארמיטאז', לאחר פתיחתו לקהל הרחב. באותה שנה הוענק לו אות מסדר סטניסלאוס הקדוש. הוא גם היה מעורב בבניית ארמון מייקל החדש.
בשנותיו האחרונות שימש כאדריכל הן במשרד החצר הקיסרית והן במנהלת ההנדסה הראשית של משרד המלחמה.
ב-1872 הוענק לו דרגת יועץ המדינה, ואות מסדר אנה הקדושה ב-1877.
הוא נקבר בבית העלמין סמולנסקי.
ניתן לראות חמישים מציורי צבעי המים שלו בארמיטאז'.
אלכסיי אולנין
אלכסיי אולנין (רוסית: Алексей Оленин; . 9 בדצמבר 1763 - 29 באפריל 1843) היה ארכאולוג רוסי בסנט פטרסבורג, מנהל הספרייה הציבורית הקיסרית בין 1811 ל-1843 והנשיא השישי של האקדמיה הקיסרית לאמנויות בין 1817 ל-1843.
קריירה
בשנת 1785 חזר אולנין לרוסיה כדי להתחיל בקריירה צבאית. במקביל הוא כתב מילון של ציטוטים צבאיים ובשנת 1786 הוא נבחר לאקדמיה למדעים של סנט פטרבורג, למרות שהמילון טרם פורסם. בדצמבר 1786 אולנין עזב את השירות הצבאי, אך חזר והצטרף שוב לצבא. הוא נשלח לפסקוב ולאחר מכן, בשנים 1789–1790, השתתף במלחמת רוסיה-שוודיה. בשנת 1795 הועלה לדרגת אלוף-משנה ופרש משירות צבאי סופית.
לאחר 1795 אולנין הועסק במגוון תפקידים אזרחיים, כולל מנהל מטבעת סנט פטרבורג (1799). ב-1811 מונה למנהל הספרייה הציבורית הקיסרית.
משנת 1794 הוא גילה עניין רב באמנות וארכאולוגיה, והפיק מספר יצירות גרפיות, ויצר אוסף גדול של עתיקות, שאותו תרם מאוחר יותר (ב-1829) לאקדמיה לאמנויות. הוא המשיך ואייר מספר ספרים, ביניהם יצירותיו הנבחרות של גברייל דרז'אבין וספר אגדות מאת איוואן חמניצר. בשנת 1804 הוא נבחר כחבר באקדמיה לאמנויות.
בשנת 1806 פרסם אולנין את המאמר הראשון שלו, על פיענוח כתובת עתיקה מאבן שנמצאה באי תמאן בשנת 1792. בעקבות מאמר זה, אולנין נחשב כמייסד הפלאוגרפיה הרוסית. הוא גם בלט בהיותו המארח של אחד הסלונים האופנתיים ביותר בסנט פטרסבורג, שמשך אליו סופרים, אמנים, מוזיקאים ושחקנים רבים.[2]
אלכסנדר פושקין, שנחשב למשורר הרוסי המפורסם ביותר, היה מעורב רומנטית עם אנה אולנינה, בתו הצעירה של אלכסיי אולנין. הוא כתב לה מספר שירים, ואף הציע לה נישואין בשנת 1828, אך נדחה על הסף. אנה אולנינה לא התחתנה עד 1840.
מוות
אלכסיי אולינין מת בסנט פטרבורג בשנת 1843, עדיין בתפקיד, ונקבר במנזר אלכסנדר נבסקי.
אורגן
ראו גם
Organ
דיקדיק קירקי
דיקדיק קירקי (שם מדעי: Madoqua kirkii), הוא מין של אנטילופה קטנה בשבט אנטילופות סבך ממשפחת הפריים. הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1880 על ידי הזואולוג הגרמני אלברט גינטר. מקור השם המדעי של הסוג ("Madoqua") הוא מהמילה "medaqqwa" בשפה האמהרית ופירושה הוא "אנטילופה קטנה"; השם המדעי של המין ("kirkii"), הוא על שמו של סר ג'ון קירק (1922-1832) חוקר טבע סקוטי, הקונסול הכללי הבריטי של זנזיבר בין 1880 ל-1887 ורופא במשלחת של דייוויד ליווינגסטון בתוככי אפריקה. דיקדיק קירקי הוא המין הנפוץ והמוכר בסוגו.
טקסונומיה
דיקדיק קירקי תואר מדעית לראשונה בשנת 1880 על ידי הזואולוג הגרמני אלברט גינטר, והוא אחד מארבעת המינים בסוג דיקדיק; לצידו נמצאים בסוג דיקדיק גינתר, דיקדיק סולט ודיקדיק כסוף, ורובם אנדמיים למזרח אפריקה. סוג זה כלול בשבט אנטילופות סבך הכולל מינים ננסיים נוספים כמו הביירה, צבי הסלעים, ודוקרן. השבט משויך לתת-משפחת הצבאיים שבמשפחת הפריים. בשל המבנה המיוחד של חוטמם, טקסונומיות מסוימות, רואות בדיקדיק קירקי ודיקדיק גינתר מינים השייכים לסוג נפרד (או תת-סוג) הקרוי "Rhynchotragus"; סופר המדע ג'ונתן קינגדון לעומת זאת, סובר שאין מקום לחלק בין המינים וזאת הדעה המקובלת כיום. לדיקדיק קירקי ישנם ארבעה תת-מינים, אם כי רבים סבורים שכל אחד מאלו עשוי לייצג מין בפני עצמו. תת-המינים הם:
אנטומיה ומראה
דיקדיק קירקי הוא אנטילופה קטנה באופן יחסי: גובהו בכתפיים: 45-35 ס"מ; אורך ראשו וגופו: 77-55 ס"מ, ומשקלו: 6.5-2.7 ק"ג. נקבת הדיקדיק כבדה יותר מהזכר. הדיקדיק הוא יצור עדין עם חרטום מחודד, נייד וגמיש, עיניים גדולות וכתומות עם ריסים שחורים בולטים, ציצת שיער זקופה על המצח המזכירה בלורית, ובלוטות פראורביטאליות בולטות סמוך לעין. יש לו רגליים דקיקות וארוכות, ואלו האחוריות מזכירות במבנה שלהם את הארנבת וגדולות בצורה משמעותית מהקדמיות. צווארו דק וארוך, ואוזניו ארוכות מאוד יחסית לראשו וגופו. לדיקדיק יש שריד זנב שכמעט ואינו נראה, ואורכו הוא 4–6 ס"מ. בהתאם לבית הגידול המחוספס והקוצני שלהם, לדיקדיקים יש פרווה זיפית שנעה בצבעה בין אפור לחום צהבהב ואדמדם, כאשר פלג הגוף הקדמי, הצלעות, הצוואר, הרגליים והראש נוטים לצבע חום בהיר או זהוב. סביב לעין יש טבעות לבנות והגחון, המפשעה, הסנטר ופנים האוזניים בצבע לבנבן.
לזכר הדיקדיק יש קרניים חרוטיות קצרות באורך של כ-6-11 ס"מ, וצמיחתן היא לכיוון אחורה באלכסון. אופן הצמיחה של הקרניים הוא בקו ישר עם הראש הזוויתי, ובחצי הבסיס של הקרן יש 7–9 רכסים טבעתיים; לעיתים קרובות, מרבית הקרן תהיה מכוסה כליל בציצת השיער של מצחו של הדיקדיק. צבע הקרניים נע בין אפרפר לשחרחר. הדיקדיק הקירקי מפגין דו-צורתיות זוויגית: הנקבות גדולות וחסרות קרניים, בעוד שהזכרים מתאפיינים בלוע מפותח יותר, בציצה גדולה יותר והם נוטים להיות בהירים יחסית. למרות המראה הפיזי הזהה בין דיקדיק קירקי לדיקדיק גינטר, ניתן להבחין ביניהם בין השאר בכך שלדיקדיק קירקי יש חוטם קצר יותר אשר נותן לראש צורת פרופיל ישרה, לעומת דיקדיק גינטר שחוטמו ארוך ומתעגל כחדק וחללו גדול יותר ובנוסף, לדיקדיק קירקי יש טבעות לבנות סביב העיניים, לעומת דיקדיק גינטר שנטול טבעות אלו.
התאמות לאקלים מדברי
דיקדיק קירקי מותאם היטב לחיים באזורי מדבר הצחיחים של מזרח אפריקה. יש לו חוטם שעיר בעל נחיריים קטנים דמויי משאבה, והוא מזכיר במידה רבה את חוטם הסאיגה. חוטם זה מכיל תאי חלל גדולים ועשיר בכלי דם, כאשר הדיקדיק מקרר את עצמו באמצעות נשיפות מהירות דרך האף: פעולת הנשיפה מובילה זרימת אוויר מהירה דרך החוטם אשר הלחות שבו מתאדת לתוך חלל האף ומקררת את הדם בטרם האוויר נשאב לריאות. תהליך זה יעיל מבחינה נוספת, שכן הוא מונע מהלחות באוויר הנשאף להתאדות ובכך מתרחש הפסד מינימלי של מים. לדיקדיק יש שיטות נוספות לשימור מים ואנרגיה, כמו היכולת לתת לטפרטורות הגוף לטפס לגובה רב, הורדת קצב חילוף החומרים, שתן מרוכז וצואה יבשה, וכל אלו יחד גורמים לחיסכון מקסימלי באיבוד לחות ומים ומסייעים לו לשרוד באקלים הצחיח. יתר על כן, חוקר טבע אחד צפה בדיקדיק מלקק נוזלים מקצה חוטמו או מצואתו. בהשוואה לבקר, לדיקדיק יש צפיפות נמוכה באופן משמעותי של בלוטות זיעה בגוף.
מבחינה התנהגותית, הדיקדיק נוטה להיות פעיל דמדומים בשעות קרירות יחסית, בעוד שאת שעות היום החמות יבלה במנוחה באזור מוצל כדי למנוע איבוד של נוזלים יקרים. הדיקדיק גם בררן במזונו ומעדיף עשבי תיבול, עלים וצמחים בשרניים על מנת למקסם את צריכת הנוזלים מהצמחייה. כאמור, רגליו האחוריות של הדיקדיק ארוכות יותר מהקדמיות; מאפיין זה מקל עליו לנוע באופן יעיל באזור טרשי וסבוך כאשר פלג הגוף הקדמי הנמוך צולל לתוך הסבך ובעקבותיו פלג הגוף האחורי הגבוה. צווארו הארוך והדק מקל עליו לגשת למזון קוצני מבלי להידקר וכן לחדור לצמחייה סבוכה.
תפוצה ובית גידול
תפוצתו של דיקדיק קירקי מחולקת לשני טווחים עיקריים: מזרח אפריקה ואפריקה הדרומית. במזרח אפריקה, טווח התפוצה של הדיקדיק כולל את צפון ומרכז טנזניה, מרבית קניה, דרום ומזרח אוגנדה ודרום סומליה. באפריקה הדרומית, טווח התפוצה של הדיקדיק כולל את דרום ומרכז אנגולה וצפון ומרכז נמיביה. עקב דרישות בית הגידול של הדיקדיק, הנוכחות שלו בטווחים אלו עשויה להיות מוגבלת לעיתים קרובות לטלאי צמחייה מתאימים בפיזור נרחב. בנמיביה, הדיקדיק מצוי באזורים מבודדים לאורך אגני הניקוז של נהר פיש ואינו מצוי במדבר נמיב, ולעיתים הוא חולף ברחבי המדבר בין טלאי סבך וצמחייה החופפים למקורות מים.
התנהגות ופעילות
דיקדיק קירקי הוא בעל חיים ביישן וחמקמק אשר נוהג להסתתר בסבך במשך רוב הזמן. לעומת זאת, כאשר הדיקדיק מבוהל הוא משמיע שריקות "דיק-דיק" חזקות המזהירות גם את שאר בעלי החיים באזור. הדיקדיק הוא בעל חיים טריטוריאלי החי בזוגות בשטחים קטנים. כל זוג מסמן את שטחו באמצעות תהליך המכונה "טקס עשיית הצרכים": תחילה, הנקבה עושה את צרכיה באתר מסוים כשהזכר עומד מאחוריה, ואז הזכר מרחרח את השתן והצואה שלה ומסלסל את שפתו העליונה למעלה וחושף את שיניו בהתנהגות הידועה כתגובת פלהמן. לאחר מכן, הזכר מגרד את הצואה שלה עם הרגליים הקדמיות שלו ועושה מעל את צרכיו, כשהוא מבצע מספר סיבובים במהלך הטקס. בתום הטקס, הזכר מסמן את גבעולי הצמחים הסמוכים בהפרשות מבלוטות הריח הפרוביטאליות שלו בעיניים. הזכר הוא המגן הבלעדי של השטח ואילו הנקבות אינן מסוגלות לשמור על הטריטוריה בעצמן. הדיקדיקים משתמשים בטריטוריה שלהם בשבילים קבועים בצמחייה ואף שהם מוגדרים כפעילי דמדומים הם פעילים גם בשעות הבוקר והערב ולעיתים גם בלילה.
סכסוכים בין זוגות טריטוריאליים אינם תכופים, אך מתרחשים מדי פעם. הזכרים משתי הטריטוריות מגיעים למקום מסוים ונוגחים זה את זה שוב ושוב עד שאחד מוותר. בכל סבב נגיחות הם לוקחים מרחק גדול יותר אחד מהשני ומסתערים עם הקרניים כלפי מטה. הקרב יבוא על סיומו כאשר המנצח מגרד בקרקע בקרניו ועושה את צרכיו.
תזונה
מאחר שהדיקדיק הוא יונק קטנטן, הדרישה המטבולית שלו לכל קילו בגופו היא גבוהה, ועקב כך הוא נאלץ לצרוך כמות רבה של מזון ביחס לכל קילו בגופו - יותר משל פרסתנים גדולים. הדיקדיק חולק את בית גידולו עם קודו גמלוני וקודו זוטר השוהים באזורי סבך ומתריעים על סכנה, ועם הזברה השוהה במישורי עשב. נוכחותם של פרסתנים אלו מקילה על הדיקדיק להסתובב באזורים חשופים יחסית ובכך מגדילה את מקורות המזון הזמינים עבורו. שעות ההאכלה העיקריות של הדיקדיק הן מהזריחה עד אמצע הבוקר, ומאמצע הצהריים עד לרדת החשיכה.
הדיקדיק הוא בעל חיים אוכל עשב, והתזונה שלו מורכבת בעיקר מעלווה, פירות, דשא, ופירות יער כמו פטל או אוכמנית. בשל ההתאמות שלו לאקלים צחיח, הדיקדיק כמעט ואינו זקוק למים ותחת זאת יקבל את הלחות הנדרשת לו ממזונו הצמחי. הדיקדיק בררן במזונו, והוא מתמקד במזון מהצומח אשר מתעכל במהירות ועשיר בחומרים מזינים ונוזלים ובו זמנית דל בסיבים (עלים ופירות הם דוגמה טובה למזון אידיאלי); עשבים נצרכים על ידי הדיקדיק רק כאשר הם נובטים. לדברי חוקר מ-1990, כ-80% מתזונת הדיקדיק מורכב מעלי עצים ושיחים, 17% מעשבים, והשאר ממזונות צמחיים אחרים. בשל העובדות הנזכרות ודרישת המזון הגבוהה שלו, הדיקדיק מוכרח להעלות גירה באופן קבוע במהלך היום והלילה כדי שיתפנה מקום בקיבה לקליטת המזון הבא. מחקר מ-1975 קבע שהם צורכים מדי יום כ-3.8% ממסת הגוף שלהם.
טורפים
עקב גודל הקטן, טורפיו של דיקדיק קירקי רבים ומגוונים וכוללים: עיטי סוואנה, חתולי בר, תנים, קרקלים, נמרים, צבועים, ברדלסים, זאבים טלואים, תניני היאור, גיריות דבש, פיתוני סלעים ואריות. עופרי הדיקדיק נטרפים במיוחד על ידי לטאות כוח, עופות דורסים שונים ובבונים. בהתחשב בסיכון הגבוה שהדיקדיק נתון בו, חושי הריח, השמיעה והראייה שלו חדים ביותר. כאשר הדיקדיק חש בסכנה או שומע קריאות אזעקה של בעלי חיים אחרים, הוא מסתתר בסבך ולא בורח שכן פרוותו מתמזגת היטב עם הסביבה המחוספסת. אם הדיקדיק יחוש מאוים הוא יפלוט שריקות אזעקה אשר נשמעות כ"זיק-זיק" או "דיק-דיק" (אשר גם הקנו לו את שמו), והוא יימלט בריצת זגזוגים ובקפיצות במהירות המגיעה לכ-42 קמ"ש.
רבייה ומחזור חיים
הריונה של הדיקדיקית ארוך יחסית לאנטילופות קטנות ונמשך 169–174 ימים בדומה לפרסתנים גדולים. בתום תקופה זו, הנקבה ממליטה עופר יחיד אשר בשונה ממעלי גירה אחרים יוצא מהרחם כאשר רגליו הקדמיות מקופלות כלפי הגוף ולא מתוחות קדימה. מדי שנה הדיקדיקית ממליטה פעמיים, ושיא הלידות מתרחש מנובמבר עד דצמבר ומאפריל עד מאי (תחילת וסיום עונת הגשמים). אף על פי שאצל הדיקדיקים הבוגרים הנקבה גדולה מהזכר, בעת הלידה, משקל הצאצא משתנה בין 560–680 לנקבה לעומת 725–795 לזכר.
במהלך 6 השבועות הראשונים של העופר, הדיקדיקית מניקה אותו מדי יום כאשר הוא שוהה מוסתר בצמחייה הסבוכה, והוא גודל במהירות ומגיע לגודל של בוגר כבר בגיל 7 חודשים. שיעור ההישרדות של עופרי הדיקדיק עומד על 50%. העופר נאלץ לעזוב את הטריטוריה של הוריו בגיל 7 חודשים במקביל להמלטה חדשה של האם, כאשר נקבות נסבלות למשך תקופה נוספת ואילו הזכרים מסולקים על ידי האב. בפעמים הראשונות שבהם האב מנסה לסלקו מאימו, העופר נשכב על האדמה ופושט את צווארו לאות כניעה; בעקבות כך האב יתיר לו להישאר זמן נוסף באזור, אולם עד מהרה הוא ייאלץ לעזוב לחלוטין.
תוחלת החיים של דיקדיק קירקי בטבע היא לרוב 5 שנים, ולעיתים עשויה להגיע ל-10 שנים. תוחלת החיים המרבית של דיקדיק קירקי בשבי היא 16.5 שנים לזכר ו-18.4 שנים לנקבה.
קבר רחל אשת רבי עקיבא
מבנה קבר השוכן על הגבול בין בית הקברות היהודי ובית הקברות המוסלמי, הנמצאים בצידו המערבי של בית הקברות היהודי העתיק בטבריה. הקבר הבנוי בזלת מיוחס לפי מסורת יהודית (שתועדה במאה ה-16) לרחל בת כלבא שבוע, אשתו של רבי עקיבא; לפי המסורת המוסלמית, מהמאה ה-13, הקבר מיוחס לסית סוּכַּיְנַה (הגברת סוכינה), שהייתה בתו של חוסיין בן עלי, נכדו של הנביא מוחמד. המסורת מוסלמית מייחסת לסית סוכינה קבר גם בדמשק ובמדינה.
דיקדיק קירקי
איומים ושימור
אין איומים מרכזיים ברורים על דיקדיק קירקי; אף על פי שהדיקדיקים מושפעים מהרחבת ההתיישבות החקלאית באזורים מסוימים ששזורה בציד מופרז, מכל מקום, יכולתם להתקיים באזורים שבהם הפלישה אנושית רבה כל עוד יש מספיק אזורי סבך וכן הגמישות שלהם לשינויי הצמחייה המלווים את הגידול באוכלוסייה אנושית מסייעת להם להסתגל לאיומים אלו. ייתכן אף שהדיקדיק עשוי להעדיף לטווח קצר אזורים כאלו, בשל כך שטורפיו הרבים באזור ניצודים על ידי בני האדם.
קבר רחל אשת רבי עקיבא
מסורות לזיהוי הקבר
ב-17 במאי 1295 בתקופה הממלוכית הוצבו על מבנה הקבר שני לוחות שיש: האחד מנציח את זכרה של סית סוכינה, והאחר נותן פירוט על ההקדש לתחזוקת הקבר.
דיקדיק קירקי
איומים ושימור
דיקדיק קירקי מצוי באזורים מוגנים רבים הנופלים בתחומי המחייה שלו; ביניהם: הפארק הלאומי סמבורו, הפארק הלאומי מרו, הפארק הלאומי צאבו, מסאי מארה, שמורת אמבוסלי ואגם נקורו (קניה), הפארק הלאומי סרנגטי, הפארק הלאומי ארושה שמורת טאראנגיר ושמורת מאומאזי (טנזניה), והפארק הלאומי אטושה (נמיביה); כן הוא מצוי באופן נרחב על אדמות חקלאיות פרטיות בנמיביה שבהם הציד לא שכיח. על פי IUCN, פעולת המחקר הדחופה ביותר עבור הדיקדיק היא הערכה יסודית של הטקסונומיה והגנטיקה, שכן אם אכן המין מורכב ממספר מינים נפרדים - מצב השימור הספציפי שלהם צריך להיבחן מחדש.
קבר רחל אשת רבי עקיבא
מסורות לזיהוי הקבר
הלוח לזכרה של סית סוכינה היה קבוע בקיר המערבי של המבנה, גודלו 56 על 93 ס"מ כולל כתובת בת חמש שורות בכתב ערבי. הלוח הוצב בשם המושלים במקום ונציבי הסולטאן.
דיקדיק קירקי
אומדנים
אומדני צפיפות האוכלוסין של דיקדיק קירקי נסקרו ב-1997, ב-1999 וב-2013. הסוקר משנת 1999 העריך, שישנם לפחות 971,000 פרטים, ואף הציע שתיתכן אפשרות שהמספר המדויק של המין עומד על מאה אלף או אפילו על מיליון פרטים. מגמת האוכלוסייה יציבה לאורך חלקים גדולים של הטווח, אך נמצאת בירידה באזורים מסוימים שבהם ישנה התיישבות אנושית גבוהה. על פי סוקר מ-2013, צפיפות האוכלוסייה של הדיקדיק באזורים שונים נעה בין 24 פרטים לכל קילומטר בסרנגטי, לבין 109 פרטים לכל קילומטר בפארק הלאומי מזרח צאבו.
קבר רחל אשת רבי עקיבא
מסורות לזיהוי הקבר
לוח השיש השני שגודלו 90 על 103 ס"מ הוא בעל שמונה שורות שהיה מוצב על הקבר, מציין שהמקום נקבע כהקדש לטובת המוזוליאום של סית סכינה ונותן פרטים לגבי הגנים וחלקות הקרקע שנכללו בווקף שההכנסות מהם נועדו לתחזוקת הקבר. בנוסף מציין הלוח פרטים על מציבו.
בשנת 1322 סייר באתר אשתורי הפרחי, הוא ראה את שני לוחות השיש שהוצבו על הבניין והזכיר את הקבר. בכתביו כותב שהקבר הוא של הגברת הזקנה. יש חוקרים המשערים כי אשתורי הפרחי שיבש את המילה סוכינה עם המילה בעברית הזקנה. בשנת 1522 ביקר בטבריה הרב משה באסולה. בחיבורו "ספר המסעות" הוא מתאר את ביקורו באתר, וכותב שעל מבנה הקבר נבנה מסגד עם מגדל לבן, ומציין:. חיים הלוי הורוויץ כתב בשנת 1832 בספרו (הודפס לראשונה בשנת תר"ד, 1844) חבת ירושלים:.
מונטיאק אנאמייט
מונטיאק אנאמייט (שם מדעי: Muntiacus truongsonensis; ידוע גם כמונטיאק טרונג-סון או כמונטיאק ננסי), הוא מין של מונטיאק קטן ונדיר החי בדרום-מזרח אסיה. הוא התגלה ותואר מדעית בשנת 1997 לצד מספר בעלי חיים נוספים על ידי משלחת משותפת של ההקרן העולמית לשימור חיות הבר והממשלה הווייטנאמית. שמו המדעי truongsonensis מרמז על המקום שבו התגלה - רכס אנאמייט בגבול וייטנאם-לאוס הנקרא גם "הרי טרונג-סון", וזהו גם המקור לשמו הרשמי. בעת גילויו, שרר בלבול נרחב בינו לבין מין אחר מונטיאק רוזוולט הנפוץ אף הוא באזור. בין השניים יש הבדלים חיצוניים ומורפולוגים אשר מזכים אותם במעמד טקסונומי נפרד.
קבר רחל אשת רבי עקיבא
מסורות לזיהוי הקבר
בשנת 1882 סיפר רבי אברהם ב"ק על ביקורו של הפאשא של דמשק בטבריה. בין תיאוריו מופיע ציון של בניין ישן נושן שעל פי הישמעאלים נקרא סיטא הזקנה ששם נקברה פאטאמה. בנוסף מציין ב"ק שבספר חבת ירושלים מצוין שבקבר נקברה אשת רבי עקיבא. הבניין היה חרב והפאשא נתן 50 לירות טורקיות כדי לתקן את המסגד, ובנוסף הנחה גם את הפאשא של עכו ושל שכם לתרום סכום דומה.
ב-19 ביוני 1885 שלוש שנים לאחר מתן המימון לשיפוץ, דיווח העיתון הצבי על התחלת עבודות השיקום במקום הקדוש לישמעאלים קבר המכונה "סיתה – סקענע". ב-3 ביולי 1885 מדווח הצבי שבקרוב תסתיים בניית הדרך לקבר "סתה סקינה", וכי הואלי של דמשק שתרם 60 לירות צפוי להגיע לחנוכת הבית
בשנת 1995 שופץ הקבר בסיוע עמותת "בני מרדכי". במסגרת השיפוצים הוסרו לוחות השיש והקבר הוסב והוכרז כקברה של רחל אשת רבי עקיבא, הונחה עליו מצבה המציינת שזהו קברה של רחל, והוצב שילוט במקום. לוח השיש השני בעל שמונה השורות נלקח מעל הקבר בעת השיפוצים, על ידי חבר קיבוץ דגניה א והועבר למוזיאון בית גורדון השוכן בקיבוץ.
מונטיאק אנאמייט
אנטומיה
לזכרים יש זוג עצמות ענקיות במצח הנקראות "גבעולים", והן מחופות בפרווה עבה. בקצה העצם צומחת הקרן האמיתית שנראית כקוץ פשוט, והיא מוסתרת לגמרי בפרווה העבה המחפה את ה"גבעולים". צבעם של הגבעולים נבדל בקלות ממינים אחרים: בעוד שאצל מונטיאק מצוי או מונטיאק סיני הגבעולים בצבע אדום-ערמוני, אצל מונטיאק אנאמייט הגבעולים בהירים מאוד, כאשר החלק האחורי והצדדי שלהם לבנבן, ובחזית יש פס צהבהב-קרמי וכתם שחור עבה המתאחד עם החריצים השחורים שבקודקוד המצח. הנקבות חסרות קרניים, אולם מאידך, מונטיאק אנאמייט הוא מין המונטיאק היחיד שהזכרים והנקבות שבו מתאפיינים בניבים באורך זהה. הניבים הללו ארוכים יחסית ובולטים במקצת מהשפה. אין בנמצא תיאור של עופרי מונטיאק אנאמייט, ולא ברור האם הם נולדים מנומרים בדומה לאיילים רבים.
תפוצה וביולוגיה
גבולות התפוצה הברורים של מונטיאק אנאמייט אינם ידועים, בין השאר בשל הבלבול בינו לבין מונטיאק רוזוולט. מונטיאק זה נפוץ בבירור ברמה של הודו-סין לאורך הגבול של וייטנאם ולאוס - בעיקר ברכס אנאמייט. כמו כן ידוע גם שהוא נפוץ ברכס בן הואנג ליין במחוז לאו-קיי בווייטנאם וכן בדרום לאוס. הדיווחים על כך שהוא נפוץ במיאנמר או בתאילנד נובעים מבלבול בינו לבין מונטיאק רוזוולט או מונטיאק פי, והדיווחים על נוכחות שלו בסין העממית נובעים מבלבול בינו לבין מונטיאק שחור או מונטיאק גונגשאן.
הביולוגיה שלו עשויה להיות זהה ברובה למיני המונטיאקים האחרים, אשר בדרך כלל הם בודדים וטריטורילאיים. הוא ניזון מן הסתם מעלים, שיחים, פירות, זרעים ועשבים, ואולי גם מנבילות. הזכרים נאבקים ביניהם באמצעות נעילת קרניים, ובנוסף, משתמשים בניבים כדי לשרוט זה את זה בצוואר ובפנים. הם משמיעים קולות דמויי נביחות אשר משמשים כסימן אזהרה. טורפיהם של מונטיאקי אנאמייט כוללים כנראה את נמר הודו-סין, טיגריס הודו-סיני, דול מצוי, תנין, ועוד. מערכת הרבייה שלהם פוליגמית. ההריון נמשך בין 180 ל-210 ימים לאחריהם נולד עופר יחיד השוהה בסבך בתקופה הראשונה לחייו. האם מטפלת בעופר עד גיל 17 שבועות. תוחלת החיים קצרה בטבע, ועשויה להיות ארוכה בשבי.
דיקדיק קירקי
הדיקדיק והאדם
האדם הוא האיום הגדול ביותר על קיומו של הדיקדיק, אשר צד אותו עבור עורו ועצמותיו. הילידים האפריקנים נוהגים לפרוס להם מלכודות באזורי סבך עבור עצמות הרגליים והפרסות אשר משמשים כתכשיטים מסורתיים, בעוד שמהעור הדק והעדין שלו מייצרים כפפות לידיים; חוקר טבע אחד ציין שעל מנת לייצר כפפת עור אחת בלבד זקוקים לדיקדיק שלם. הדיקדיק לא אהוד במיוחד על ידי ציידי הספורט באפריקה; הללו, שבאים לצוד בעלי חיים יוקרתיים כדוגמת חמשת הגדולים, עשויים לסכן את עצמם בשל נוכחות הדיקדיק שמבחין בהם בחושיו החדים ומתריע באמצעות שריקות לשאר בעלי החיים בסוואנה על האיום המתקרב, ובכך מונע מהם את גורם ההפתעה הנדרש כדי לצוד יונקים גדולים או מסוכנים.
הסופר המדעי ג'ונתן קינגדון, גילה שהדיקדיק נהנה במידה מסוימת מנוכחות האדם והשפעותיו; חורבן בית גידול על ידי כריתת יערות או שריפת צמחייה מביא בעקבותיו צמיחה של עשב וסבך נמוך המשמש כמקור מזון מושלם וכבית גידול אידיאלי עבור הדיקדיק. הדיקדיק מצוי במספר גני חיות ברחבי העולם.
מונטיאק אנאמייט
מצב
הרשימה האדומה של IUCN לא הצליחה לקבוע את מצב השימור של מונטיאק אנאמייט, ועל כן הוא מסווג כרגע כמין חסר נתונים (DD). הסיבה לכך היא אי היכולת לזהות בבירור את מיני המונטיאקים באזורי ההרים בווייטנאם ולאוס המקשים על קביעת טווח תפוצה מדויק של המין. כתוצאה מכך, אין דרך סבירה לאמוד את מצב המין, שכן אף על פי שרמות הציד גבוהות מאוד באזורים הללו, טרם ידוע האם מונטיאק אנאמייט מסוגל לסבול אותם בדומה למונטיאק המצוי. אובדן בית הגידול מהווה כנראה איום באזורים מסוימים, אך מכיוון שתפוצתו הוודאית אינה ידועה ולא ידוע בבירור האם הוא מצליח לשרוד בסביבה אקולוגית כזאת - לא ניתן לקבוע באמצעות זאת את מצבו. משנת 2008, עד ההערכה המחודשת בשנת 2015, לא התקבל מידע יוצא דופן האמור להצדיק שינוי במעמד השימור של המין. 50 פרטים שתועדו עד היום ו-500 צילומים של מונטיאק אנאמייט שצולמו באמצעות מצלמות נסתרות הפזורות ביערות באזור הודו-סין, מראות כי הוא נפוץ יחסית בווייטנאם ובמיוחד בלאוס. מגמת האוכלוסייה עם זאת, נמצאת בוודאות בירידה.
סביר להניח שהאיום העיקרי על מונטיאקי אנאמייט הוא הציד; איום זה חמור מאוד במדינות הודו-סין ובמיוחד בווייטנאם ולאוס שבהם ניצודים יונקים ללא הבחנה עבור שוקי הבשר המשגשגים - ומוביל להכחדות אזוריות של מרבית בעלי החיים הגדולים. ההגנה הטובה ביותר עבור המונטיאק היא הגנה ממשלית על גושי היער גדולים, אשר הופכים למקום מחבוא מעולה עבור המונטיאקים ומקשים על הציידים לאתרם בעומק הסבך. היות שמונטיאק זה מאכלס אזורים גבוהים ומחוספסים, הוא צפוי להיות מאוים פחות מיונקים יבשתיים אחרים הנמצאים באזורים נמוכים. באזורים נקודתיים ברחבי הודו-סין, הילידים המקומיים נוהגים לכבוש בהדרגה שטחים מהיער על ידי כריתת עצים, נטיעת גידולים אקזוטיים או מסחריים - מה שעשוי לצמצם לטווח הארוך את טווח התפוצה של המונטיאק.
אי ידיעת טווח התפוצה האמיתי של המין, מקשים על מאמצי השימור שנדרשים עבורו. המין מצוי ככל הנראה ברוב האזורים המוגנים הנופלים ברכס אנאמייט, וכן באזורים מוגנים ברמות הצפוניות של וייטנאם ולאוס. הפעולה הנחוצה כרגע היא הגנה יעילה על האזורים המוגנים הללו, שכן היא תשפיע בעקיפין על המונטיאק ועל בעלי חיים נדירים אחרים העשויים להימצא בהם. בהנחה שממשלות וייטנאם ולאוס אינן רוצות לאסור לחלוטין את ציד היונקים ביערות ומאידך רוצות להגן על המונטיאק, הן מוכרחות לחוקק חוק שעל הצייד מוטל לזהות תחילה האם היונק מוגן בטרם יצוד אותו, זאת כדי שהמין יוכל להמשיך לשרוד ביערות הודו-סין. אין הערכה לאומדן האוכלוסייה העולמי של מונטיאק אנאמייט.
ספורט עממי
ספורט עממי הוא פעילות ספורט שהדגש בה אינו על הישגים טובים יותר, כפי שמתאפיין ספורט תחרותי, אלא על השתתפות רחבה ככל האפשר של פעילים, כולל כאלה שספורט איננו חלק מעיסוקם היומיומי.
מפעלי ספורט עממי בולטים בישראל, המאורגנים על ידי איגוד הספורט "הפועל", הם צליחת הכנרת, מרוץ הקפת התבור וצעדת הנגב. מפעלי ספורט עממי נוספים מאורגנים על ידי רשויות מקומיות רבות בישראל.
יפתח הגלעדי
יפתח הַגִּלְעָדִי לפי המקרא, היה השופט השמיני ששפט את ישראל בתקופת השופטים. סיפור קורותיו מתואר בספר שופטים, פרקים יא–יב. יפתח, המתואר כ, שפט את ישראל שש שנים, ולחם והביס את בני עמון. לפני ניצחונו נדר יפתח נדר לאלוהים ובו התחייב כי אם ינצח, יעלה לעולה את היוצא לקראתו, ולאחר שלצערו הייתה זו בתו היחידה, שיצאה לקראתו בשירים ובמחולות, הקריב אותה לעולה.
יפתח שפט אחרי יאיר הגלעדי, ואחריו שפט אבצן מבית לחם. בספרו קדמוניות היהודים מציין יוסף בן מתתיהו כי יפתח נקבר בעיר מצפה (אם כי בספר שופטים לא נזכר מקום קבורתו המדויק).
חז"ל מגנים את יפתח, שפעל לדעתם בקיצוניות רבה וללא מחשבה, ובכך המיט אסון על עצמו, על בתו ועל רבבות אחרים מבני אפרים שנהרגו על ידיו.
הסיפור משמש כהפטרה של פרשת חוקת, בו נותן יפתח סקירה היסטורית, הכוללת גם את המלחמה נגד סיחון מלך האמורי ועוג מלך הבשן המתוארת בפרשת חוקת.
קבלת התפקיד ומלחמה בבני עמון
יפתח מוזכר במקרא כבנם של גלעד ואישה זונה ולכן גירשו אחיו אותו מנחלת אביו. ככל הנראה היה בן שבט מנשה. יש פרשנים המסבירים כי הביטוי זנות בהקשר לאימו הוא בשל היותה פילגשו, מאחר שלפילגש אין כתובה ולכן קשרי נישואים אלה מכונים במקרא כך. פירוש אחר הוא שהאם הייתה משבט אחר כאשר בזמנם נמנעו מלהתחתן בין השבטים השונים בשל סיבות שונות. כפי שאמרו לו אחיו כמתואר במקרא: "לא תנחל בבית אבינו, כי בן אשה אחרת אתה".
יפתח אסף סביבו, בצפון עבר הירדן המזרחי. כאשר נלחמו עמון בישראל, ראו זקני ישראל שאין מנוס מלהזעיק לעזרה את יפתח, וקראו לו שיובילם במלחמה. בתחילה נטר להם טינה, אך לבסוף הסכים, בתנאי שיהיה להם לראש מדיני ולא רק צבאי.
יפתח שולח לבני עמון שליחים לברר את סיבת המלחמה. בני עמון טוענים בתשובתם, כי עם ישראל בהעלותו ממצרים גזל את ארצם. בתשובתו הנגדית גולל יפתח את האירועים ההיסטוריים המוכיחים כי בני עמון ומואב סירבו לבקשת משה לעבור דרך ארצם בדרך לארץ ישראל ולכן העם נאלץ לעקוף אותן. לאחר שפנו בני ישראל לסיחון מלך האמורי בבקשה דומה, סיחון תקף אותם והובס, וכך ירשו בני ישראל את חבלי הארץ אותם כבש סיחון קודם מבני עמון.
יפתח יצא למלחמה והביס את בני עמון תבוסה מוחצת, כמאמר הכתוב,.
הנדר והקרבת הבת
לפני ניצחונו על העמונים נדר יפתח נדר לה' ובו התחייב כי אם ינצח, יעלה כקורבן לה' את הראשון שייצא לקראתו מביתו.
כאשר חזר עטור ניצחון מהמלחמה, יצאה בתו היחידה ראשונה לקראתו בשירים ובמחולות, כאות שמחה על ניצחונו של אביה. יפתח, שהבין את גודל אסונו, קרע את בגדיו לאות אבל והודיע לבתו כי לא יוכל לחזור בו מנדרו. לאחר שנתן לה חודשיים לבכות על בתוליה כבקשתה, העלה אותה לעולה כקורבן אדם.
אף שלפי פשוטו של מקרא, וכך גם לפי המשתמע ממדרשי חז"ל, אכן הוקרבה בת יפתח כקורבן, חלק מהפרשנים לא קיבלו את העניין שהוקרבה, ולכן סברו שהיא לא הוקרבה פיזית, אלא הלכה לחיות כל חייה בנזירות בהרים או בגלות.
סיפור זה מראה כי באותה תקופה הנדר לאל היה חזק מקדושת החיים, אצל חלק מהמון העם.
המלחמה בבני אפרים
לאחר המלחמה יוצאים בני אפרים אל הגלעד מנחלתם שממערב לירדן, וזועמים על יפתח שלא שיתף אותם במלחמה. הם אף מאיימים לשרוף את ביתו כנקמה.
יפתח הוכיח אותם קשות על כך שלא די שלא הגישו לו עזרה כאשר היה זקוק לה, אלא שעתה הם מתלוננים ואף מאיימים להורגו. הוא אוסף את אנשיו ונלחם בבני אפרים בהצלחה, והם נסים אל עבר הירדן המערבי ומנסים להיטמע בקרב שאר השבטים שחוצים את נהר הירדן לתומם.
כדי לזהות את בני אפרים השתמשו אנשי גלעד, בני שבט מנשה, בתחבולה פשוטה: עקב אופן היגוי שונה או שינויים דיאלקטיים בין השבטים, בני אפרים לא ביטאו כראוי את האות שי"ן, וביטאו אותה כשי"ן שמאלית. אנשי יפתח תפסו את מעברות הירדן, והורו לכל העוברים שם לומר את המילה שיבולת. בני אפרים, שלא היו מסוגלים לבטא את המילה כהלכה וביטאו אותה כ"סיבולת", זוהו והומתו, ארבעים ושניים אלף איש ביום אחד.
המאבק בין שבט אפרים למנשה לא התחיל בתקופת יפתח וכבר בימי גדעון בן יואש אנו מוצאים סיפור דומה, כאשר בני אפרים באים בתלונות נגדו על שלא שיתפם במלחמה, אלא ששם, גדעון פעל על מנת לפייסם. לזכותו של יפתח יצוין שאז היה המקרה שונה: גדעון היה משבט מנשה שממערב לירדן, ואילו מלחמת יפתח פרצה מאיבה היסטורית בין השבטים מצדי הירדן. נכון יותר להשוות למלחמת יפתח את יחסו של גדעון לאנשי סוכות ופנואל שבעבר הירדן, ושם הדמיון רב. כמו כן, בימי גדעון השתתפו בני אפרים במלחמה, ואילו בימי יפתח הופיעו רק לאחר שהסתיימה. בנוסף, יפתח רואה עצמו כמשיב מלחמה, לאחר שבני אפרים עולים להילחם בו, כדבריו אליהם.
המאבק בין שבט אפרים למנשה לא מסתיים פה. כמה מאות שנים אחר כך, ישמיד יהוא בן נמשי מרמות גלעד את בית אחאב האפרתי, ומאז עברה ממלכת ישראל בין הסיעות במספר הפיכות שלטוניות.
ביקורת חז"ל על יפתח
חז"ל מותחים ביקורת על יפתח, הן על סיפור המעשה עם בתו, והן על הטבח בבני אפרים. הם מציינים את העובדה כי נקבר בערי גלעד, ומסבירים שאבריו היו נושרים ממנו בחייו ונקברים במקום נפילתם, כעונש על כך שהקריב את בתו ולא התיר את נדרו. לפי חז"ל, היה רשאי יפתח להתיר את נדרו משום שלא התכוון להקריב אדם כאשר נדר את נדר, ומתייחסים לפרשת בת יפתח כאל דוגמה לחוסר שיקול דעת, ולקיצוניות שאינה מותאמת למציאות.
גם בנוגע לפינחס בן אלעזר הכהן, שהיה הסמכות הרוחנית באותה תקופה, קיימת ביקורת מצד חז"ל, והם מציינים כי היה עליו לבוא מיוזמתו אל יפתח ולהתיר את נדרו. כעונש על כך, ניטלה מפינחס רוח הקודש והכהונה הגדולה ונמסרה לשושלת איתמר בן אהרן, עד מרד אבשלום בו הוחזרה הכהונה הגדולה לשושלת אלעזר בן אהרן, אבי פנחס.
גם בנוגע למלחמה עם בני אפרים מציינים חז"ל כי היה ניתן לנהוג אחרת, ומביאים לדוגמה מקרה דומה שאירע לגדעון בן יואש, בו התלוננו בני אפרים על החלטתו לא לשתפם במלחמה, אך הוא פתר את העניין בדרכי נועם.
הביטוי מבטא אצל חז"ל את העובדה שכל מנהיג מקבל את אותן סמכויות, משמואל, שהיה שקול כנגד משה ואהרן ועד יפתח, שנחשב אדם ברמה נמוכה ומונה למנהיג רק בגלל הלחץ של בני עמון. מוסיפה הברייתא שם:.
לארגו וינץ' 2
לארגו וינץ' 2 (בצרפתית: Largo Winch II; יצא לאור במדינות המערב בשם "קונספירציית בורמה", The Burma Conspiracy) הוא סרט מותחן פעולה צרפתי משנת 2011 מבוסס על ספר הקומיקס הבלגי "לארגו וינץ'". הסרט יצא לאור בצרפת ובבלגיה ב-16 בפברואר 2011. זהו סרט ההמשך לסרט לארגו וינץ' משנת 2008.
עלילה
שלוש שנים לפני מותו, נריו ווינץ', בעת שנסע מפגישה עסקית בהונג קונג, מודיע לפרדי, שומר ראשו, כי מצא את בנו, לארגו, בכפר בבורמה, ומורה לפרדי לעקוב אחריו. בינתיים, לארגו הציל זה עתה קבוצת תושבי הכפר מטבח שנגרם על ידי מיליציה מקומית של חונטה, בראשות הגנרל מין. בעודו מרפא את המקומיים במקום מבודד עם אהובתו, מאלוניי, מגיע צרפתי בשם סיימון אוברונאז לכפר יחד עם כמה ניצולים שאסף עם רכבו. עם זאת, כשהוא מודיע להם שהוא הועסק על ידי אדם שעבד אצל מין, המקומיים, בראשות קדג'אנג, מכים אותו קשה. לארגו מתערב ופוצע בטעות את קאג'אנג בלהב שלו והוא מגורש מהכפר כשמאלוניי מגינה עליו. לארגו עוזב עם סיימון והם עוזבים את בורמה כשלארגו נוסע למקום אחר, ואילו סיימון פונה לבנגקוק.
בימינו, לארגו, לאחר שמונה לראש קבוצת W, מודיע שהוא מוכר את כל החברה ואת כל מניותיה, וכי הוא יתרום את כל כספי המניות לצדקה. הוא מגייס את עזרתו של אלכסנדר ג'ונג, שותפו של אביו וחבר ילדותו (ואחד הבודדים שידעו על קיומו של לארגו), גם הוא מנהל לשעבר של הצלב האדום והמנהל הנוכחי של קבוצת W, דווייט קוקריין. עם זאת, כשהוא חותם על המסמכים ביאכטה של נריו, נרטווה, יחידת משטרת הונג קונג, בראשות חוקרת האו"ם דיאן פרנקן, מגיעה, כשהיא מחזיקה ידה כתב אישום בפשעים נגד האנושות כנגד לארגו בגין שיתוף פעולה לטבח בבורמה, משום שהגנרל מין קיבל כספים מהחשבון הסודי של נריו שנקרא "פנדורה". תוך כדי חיפוש ביאכטה של לארגו, הם גם מוצאים את פרדי חנוק בחדרו. לארגו מבין שמכיוון שפרדי עקב אחריו לבורמה במהלך הטבח וידע על חפותו, הוא נרצח.
כאשר פרנקן מודיעה בפומבי שיש לה עד נגד לארגו, הוא מוצא מספר טלפון של בנק פרטי בשווייץ ומתקשר אליו, והוא מקבל את המידע אודות חשבון פנדורה וכי הוא מכיל 68 מיליון דולר. למרות התנגדות עורכי דינו, הוא מזמין טיסה לבנגקוק כדי להיפגש באופן אישי עם פרנקן לפגישה עם העד. הוא גם מורה למשרת האישי שלו, גוטייה, לנסוע איתו לבנגקוק ולאתר את סיימון, מכיוון שעבד אצל מקורבו של גנרל מין. כשהם מגיעים לבנגקוק, גוטייה עוזב למצוא את סיימון בזמן שלארגו הולך לנציגות של האו"ם. עם הגעתו, לארגו המום לגלות כי העד הוא בעצם מאלוניי, אשר מעיד עדות שקר נגד לארגו על כך שהיה מעורב בטבח, וגם פרנקן מדווחת לו כי גנרל מין קיבל כספים מחשבון סודי שהיה בבעלותו של נריו, המכונה פנדורה. לארגו מתנגד באלימות להאשמות ומכה את מאלוניי. הוא מעוכב על ידי פרנקן. עם זאת, ממשלת תאילנד מושכת את אישומיה ומשחררת אותו, והוא מועלה על ידי קוקריין למטוס. עם זאת, לאחר החזרת פריטיו האישיים הוא מוצא פתק "סליחה" שנמסר לו על ידי מאלוניי. הוא גם מגלה שהיא גורשה בחזרה לבורמה. למרות מחאותיו של קוקריין, לארגו עוזב. פרנקן, כועסת על גירוש מאלוניי וזיכויו של לארגו, מגלה שלארגו יצר קשר עם הבנק הפרטי ונוסעת לציריך.
לארגו מגיע לבורמה, שם מחכה לו המיליציה המקומית שתעביר אותו לגנרל מין. עם זאת, בדרך, הג'יפ המוביל את לארגו מותקף על ידי תנועת ההתנגדות המקומית בהנהגת קדג'אנג, המבקשת לנקום בלארגו. לארגו מספר לו את סיפורו ומשכנע אותו להצטרף אליו. הם פונים לבסיסו של גנרל מין, עם קודג'אנג ואנשיו מחופשים לחיילים, ואנשיו של קודג'אנג מפוצצים כמה מכלי דלק ויוצרים הסחה, בעוד שלארגו משחרר את האסירים וגם את מאלוניי עצמה, שמגלה כי מין הכריח אותה להעיד בכזב עם איום שהם יהרגו את בנה. הם פונים לצריף של גנרל מין, רק כדי למצוא אותו עם בנה של מאלוניי, נום. מין מגלה שאף על פי ששולמו לו חצי מקדמה על הטבח בכפר, הוא מעולם לא קיבל את שאר הכסף, ומורה ללארגו לבצע העברה של 25 מיליון דולר לחשבון של מין. לארגו מציית, אך כשהוא משלים את ההעברה, הוא תוקף את מין ולוקח את נום ומאלוניי והם בורחים בסירה.
בינתיים, פרנקן, שמורה למנהלי הבנק להקליט את שיחותיהם, מגלה על קריאתו של לארגו להעביר את הכסף למין. כשרואה בכך ראיה, היא מודיעה על כך בפומבי, וגורמת למניותיה של קבוצת W לרדת באופן מסיבי. קוקריין, למרבה צערו, מגלה שקבוצת W תועבר לידי תעשיין רוסי בשם נזאצ'וב, אשר מסוכסך עם לארגו מאז שתקף אותו פעם במהלך פגישה עסקית. מאז הורדת המחירים, כעת יש לנזאצ'וב מספיק כסף לרכישת הקבוצה וכבר משלם 5 מיליארד דולר מראש. בבורמה, לארגו ומאלוניי מגיעים למלון מקומי, שם הם מציתים מחדש את הרומנטיקה שלהם, והיא מגלה ללארגו שנום הוא בנו, לאחר שהכניס אותה להיריון אותה לפני שעזב. לארגו יוצר קשר עם גוטייה, שמצא את סיימון ומורה לו להגיע למלון. בינתיים, גנרל מין, שברח מהבסיס, מגיע לנקודת מפגש בה הוא נאסף באמצעות מסוק על ידי שכיר חרב סרבי בשם לזרביץ', שמודיע לו שהוא לא עובד עבור מין, אלא למעשה עובד עבור מישהו אחר וחונק את הגנרל למוות.
גוטייה וסיימון נפגשים עם לארגו וסיימון מגלה כי שילם לו אדם בשם תומאס כדי שיסיע אותו דרך בורמה. הוא הגיע איתו לבסיסו של גנרל מין, ושם שילם מראש למין כדי לארגן את הטבח באמצעות חשבון פנדורה. עם זאת, כאשר נודע לנריו על הטבח, הוא סירב לאפשר לתומאס לשלם את שאר הכסף והוא נורה על ידי מין בזמן שסיימון הבחין בכך בסתר מהרכב בזמן שהיה מאחורי הקירות. סיימון עזב, אסף את שאר הניצולים בדרך, לפני שהגיע לכפר בו שהה לארגו. בהמשך, מאלוניי מגלה שנחטפה על ידי שכירי חרב של לזרביץ' ולארגו מוצא בה מכשיר מעקב. בדיוק אז מגיעים פילגשו של לזרביץ', אנה ושכיר חרב אחר ולארגו מצליח להרוג את שניהם, אך לא לפני שאנה חונקת את מאלוניי למוות. לארגו מרים את נום ועוזב עם סיימון וגוטייה. זמן קצר לאחר מכן, לזרביץ' מגיע למלון ואחרי שמצא את האיש שלו ואת אנה מתים, הוא נשבע לנקום בלארגו.
לארגו מתקשר שוב עם הבנק הפרטי ומעביר 7 דולרים בלבד לחשבון אחר ואז מתקשר עם קוקריין שנמצא ברכב עם נאזצ'וב ומודיע לו שהוא הולך לציריך. נזאצ'וב שומע על כך ומורה ללזרביץ' לנסוע לציריך ולהרוג אותו. עם זאת, לארגו פונה לבנגקוק ועוקב בחשאי אחר הקבוצה של לזרביץ', היוצאת במטוס פרטי. הוא וסימון קושרים את הטייסים בחדר המלון שלהם ולובשים את מדיהם וממתינים ללזרביץ' שעולה על המטוס, והם פונים לציריך מתוך כוונה להוריד את לזרביץ' עם הנחיתה. עם זאת, במהלך הטיסה לזרביץ' מגלה על הטייסים והקבוצה תוקפת את סיימון ולארגו. הם נלחמים בהם וסיימון פותח את דלתות המטוס וגורם לכך שסיימון נפלט מהמטוס. לארגו קופץ החוצה עם מצנח, ולזרביץ' עוקב אחריהם. באוויר, לזרביץ' נלחם בלארגו, שמכניע אותו ומשבית את המצנח שלו ומציל את סיימון, בעוד שלזרביץ' מת לאחר שנופל על האדמה.
בינתיים, פרנקן מגלה את העברת 7 הדולר וחוקרת את חשבונו של לזרביץ', היא מגלה שהוא קיבל שכרו מנאזצ'וב, תוך שהיא מבינה שלארגו הופלל. לארגו וסיימון הולכים לביתו של ג'ונג וסיימון נשאר בביתו של ג'ונג בעוד ג'ונג לוקח אותו לפרנקן כדי לנקות את שמו. עם זאת, כשהם מגיעים לבניין האו"ם, ג'ונג מזריק לו תרופת הרגעה חזקה ומגלה שתומאס הוא למעשה בנו; תומאס עבד עבור נריו על ידי ביצוע עסקאות חדשות ברחבי העולם והקים את חשבון הבנק הסודי פנדורה כדי שתומאס ישלם למקומיים בתמורה למידע. תומאס הורה לגנרל מין לארגן את הטבח מכיוון שהאזור היה עשיר בניקל. עם זאת, נריו לא היה מודע לטבח וכאשר תומאס הודיע לו על כך, הוא סירב לאשר לו לשלם את שאר הסכום, נגעל ממעשיו של תומאס. ג'ונג מגלה גם כי ביצע עסקה עם נזאצ'וב, שישתלט על החברה בתמורה לעזרה וכי לזרביץ' הרג את מין בהוראתו של ג'ונג כשלארגו היה השעיר לעזאזל כדי שיושפל ויישפט כנקמה.
ג'ונג עוזב כדי להרוג את פרנקן, כך שיוכל למנוע ממנה לנקות את שמו של לארגו, בעוד שלארגו שוכב על הרצפה, לא מסוגל לזוז. עם זאת, סיימון, שמצא תמונות של תומאס ומימש את תוכניתו של ג'ונג, מגיע לבניין האו"ם ונותן ללארגו סוכר כדי לתקן את ההשפעות. לארגו מורה לסיימון להתקשר למשטרה בזמן שהוא עומד להציל את פרנקן. הוא מוצא את ג'ונג מחזיק את פרנקן בהסכין, וצועק על מעשיו הלא מוסריים והבלתי-מוסריים של תומאס, שג'ונג מסרב לקבל, ברצונו שלארגו יתחנן לחייה של פרנקן בדיוק כשהתחנן לנריו להציל את תומאס. עם זאת, פרנקן מסיחה את דעתו לרגע של ג'ונג, ולארגו ניגש אליו ומפיל אותו מעל חדר המדרגות והורג אותו.
לאחר מכן, נמחקים כל ההאשמות מפני לארגו על ידי פרנקן. נזאצ'וב לא מצליח לקנות את החברה מאחר שהמניות עלו גבוה לאחר שנוקה שמו של לארגו. לארגו נוסע בחזרה לבורמה, שם הוא ונום עומדים ליד קברה של מאלוניי בזמן שגוטייה וסיימון צופים בהם, שם מבטיח לארגו לדאוג לנום. לפתע נראה כי מאלוניי צופה בשניהם מרחוק לפני שהם הולכים יחד.
מוראד אבו ענזה
מוראד אבו ענזה (בערבית: مراد أبو عنزة; נולד ב-8 בנובמבר 1986) הוא כדורגלן בדואי-ישראלי המשחק בעמדת החלוץ בעירוני כסייפה.
קריירה
אבו ענזה גדל במחלקת הנוער של מכבי קריית גת, ובשנת 2006 עבר לשחק בהפועל בני לוד. בעונת 2010/2011 כבש 15 שערים בחצי הראשון של העונה בליגה הלאומית, ובעקבות כך הושאל בחלון ההעברות של ינואר לקבוצת מכבי פתח תקווה, ואת הופעת הבכורה שלו בליגת העל ערך ב-14 בפברואר 2011 כאשר נכנס כמחליף במשחק מול הפועל תל אביב. בעונת 2011/2012 חזר אבו ענזה לבני לוד, וכבש 19 שערים בליגה הלאומית, אך קבוצתו לא הצליחה לעלות לליגת העל אף על פי שנאבקה על ההעפלה עד למחזור האחרון.
בעונת 2012/2013 הושאל אבו ענזה למועדון ספורט אשדוד. במשחק הבכורה שלו באשדוד כבש אבו ענזה צמד בניצחון קבוצתו 2–0 על הפועל רמת השרון. בסך הכל כבש בעונה זו שישה שערים בליגת העל, ובסופה חזר לבני לוד. בעונת כבש 15 שערים במדי בני לוד בליגה הלאומית, ולקראת עונת 2014/2015 חתם שוב במועדון ספורט אשדוד. בעונה זו כבש שלושה שערי ליגה, ובסופה ירד עם הקבוצה לליגה הלאומית, לאחר שסיימה במקום האחרון בטבלה.