cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פארק גריניץ'
פארק גריניץ' הוא אחד מהפארקים המלכותיים של לונדון, והוא האזור הירוק הגדול ביותר בדרום מזרח לונדון. בחלקו הצפוני של הפארק נמצאים המוזיאון הימי הלאומי של בריטניה ובית המלכה, ובמרכז הפארק, בראשה של גבעה תלולה, נמצא מצפה הכוכבים המלכותי של גריניץ'. מצפונו של הפארק זורם נהר התמזה.
היסטוריה
עד שנת 1427 היה שטח הפארק (כ-800,000 מ"ר) בבעלות מנזר פטרוס הקדוש שבגנט (St. Peter at Ghent). בשנה זו, עבר השטח לידי הכתר, וניתן על ידי המלך הנרי השישי לדודו המפרי, דוכס גלוסטר. המפרי בנה במקום בית אחוזה בסמוך לנהר התמזה, ומגדל שמירה בראש הגבעה. לימים גדל המבנה בסמוך לנהר והפך לארמון פלסנטיה במסגרתו נבנו בית המלכה. לאחר הרס הארמון נבנה במקומו בית החולים גריניץ'.
במקום בו ניצב מגדל השמירה נבנה על ידי המלך צ'ארלס השני מצפה הכוכבים המלכותי בשנת 1675.
במהלך המאה ה-15 היה הפארק יער פראי ושימש את בית המלוכה לציד באמצעות בזים. במהלך המאה ה-16 גדלו בפארק איילים בשל חיבתו של המלך הנרי השמיני לציד איילים.
המלך ג'יימס הראשון הקיף את הפארק בחומת אבן שגובה כ-3.5 מטרים ואורכה כ-3 ק"מ בעלות של 2,000 ליש"ט.
במהלך המאה ה-17 שונה מבנה הפארק, ככל הנראה בתכנונו של אדריכל הנוף אנדרה לה נוטרה (אשר הכין תוכניות עיצוב עבור הפארק). במהלך המאה ה-18 הותרה כניסת הציבור אל הפארק.
תוכנית להקמת מסילת רכבת לאורכו של הפארק בשנות ה-30 של המאה ה-19 בוטלה בלחץ ציבורי - ובמקומה נבנה קו רכבת תת-קרקעי מתחת הפארק בשיטה של חפירה וכיסוי. קו רכבת זה, המקשר בין תחנת גריניץ' לבין תחנת גבעת מייז, החל לפעול בשנת 1878.
בשנת 1888 הוקמה בסמוך לפארק תחנת הרכבת פארק גריניץ' אולם היא לא זכתה לפופולריות ונסגרה בשנת 1917.
גאוגרפיה
שטחו של הפארק מלבני, רוחבו כקילומטר ואורכו כ-750 מטרים. בשטחו הדרומי של הפארק אזור של גבעות המהווה רמה גבוהה ביחס לסביבתו, ואילו שטחו הצפוני של הפארק (בסמוך למוזיאון הימי הלאומי ובית המלכה) הוא אזור מישורי נמוך יותר המשתפל לעבר נהר התמזה שמצפון לפארק. במרכז הפארק נמצאת גבעה שעליה נמצא מצפה הכוכבים המלכותי.
אתרים בפארק
בפארק ממוקם פסלו של הנרי מור - "דמות קצה סכין ניצבת". בפארק נמצאים גן פרחים גדול, בריכת ברווזים, גן ורדים, מגרש קריקט, מגרשי טניס, שרידים ארכאולוגיים מהתקופה הרומית, וכן עץ אלון מתקופתה של המלכה אליזבת הראשונה הנקרא "עץ האלון של המלכה".
ספורט
בפארק נערכו תחרויות הרכיבה על סוסים במסגרת המשחקים האולימפיים של שנת 2012, וכן תחרויות מרוץ שדה במסגרת קרב חמש מודרני.
סנדרו בוטיצ'לי
אלסנדרו די מאריאנו די ואני פיליפפי (באיטלקית: Alessandro di Mariano di Vanni Filipepi, המוכר יותר בכינויו סנדרו בוטיצ'לי (באיטלקית: Sandro Botticelli); 1 במרץ 1445 – 17 במאי 1510) היה צייר איטלקי מתקופת הרנסאנס האיטלקי המוקדם. בוטיצ'לי השתייך לאסכולה הפלורנטינית, אשר פעלה תחת פטרונותו של לורנצו דה מדיצ'י. תקופה זו הוגדרה על ידי ג'ורג'ו וזארי פחות ממאה שנים מאוחר יותר ב"חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר" כתור הזהב. המוניטין של בוטיצ'לי היה נמוך עד סוף המאה ה-19, כשרק אז ראו ביצירותיו ייצוג של הקו העדין שאפיין יצירות מתקופת הרנסאנס המוקדם. בין יצירותיו המפורסמות הולדת ונוס והפרימוורה.
תקופת ילדותו ונעוריו
בוטיצ'לי נולד בעיר פירנצה, ובדומה לאמנים נוספים מתקופת הרנסאנס, עיקר המידע על חייו שאוב מספרו של ג'ורג'ו וזארי "חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר". כינויו של בוטיצ'לי דבק בו דרך אחיו הגדול, ג'ובאני, אשר כונה בוטיצ'לו (שמשמעו באיטלקית חבית קטנה). ככל הנראה ב-1462, בעקבות עניינו של בוטיצ'לי בציור, שלחו אביו להתמחות בבית המלאכה של פרה פיליפו ליפי, שנחשב לאחד המאסטרים הנערצים בפירנצה. השפעתו של פיליפו על בוטיצ'לי ניכרת באופי העדין והמפורט של יצירותיו, אך ניתן למצוא השפעות נוספות ממזאצ'ו ויצירותיו המונומנטליות.
כבר ב-1470 עבד בוטיצ'לי עצמאית ופתח בית מלאכה משלו. עבודותיו משכו אישים מהמשפחות הפלורנטיניות הגדולות, בהן משפחת מדיצ'י.
בשנת 1472 צייר זוג ציורי טמפרה על לוח עץ בנושא יהודית והולופרנס: שובה של יהודית לבתוליה וגילוי גופתו של הולופרנס. למרות גודלם הקטן, שני הציורים הם יצירות מופת אמיתיות בשל מורכבות הקומפוזיציה, תשומת הלב לפרטים זעירים ובחירה נכונה של התפאורה השונה לכל סצנה.
שנות בגרותו
בין 1481 ל-1482 הוזמן לרומא על ידי סיקסטוס הרביעי, שרצה שיצטרף לקבוצת אמנים שעבדו על פרסקות בקפלה הסיסטינית. ניסיון זה השאיר חותם על עבודותיו המאוחרות, והביא לו פרסום ותהילה. בסתיו 1481 חזר לפירנצה, ובמהלך עשור זה (1489-1480) היה בוטיצ'לי פעיל מאוד ויצר מספר רב של יצירות, ביניהן הטונדו מדונה דל מגניפיקט, תמונתו המפורסמת ביותר של הבתולה. לאחר חזרתו מפירנצה כתב בוטיצ'לי דברי פרשנות לתופת, מתוך הקומדיה האלוהית של דנטה, יצירה שהשפיעה עליו רבות.
בראשית שנות התשעים של המאה ה-15, הגיע לפירנצה נזיר דומיניקני בשם ג'ירולמו סבונרולה, אשר החל להטיף בכנסיות לחזרה בתשובה. סבונרולה שהיה מטיף קיצוני, פעל בפירנצה כשש שנים. במהלך שנים אלו הטיף לצניעות, למוסר, לחזרה לערכים הנוצריים ולאמונה באל. בהתייחס לתחום האומנות, ביקר סבונרולה את האמנים ואת אמנותם החילונית והפאגאנית, וקרא לניצול הכישרון הטבעי של האמן לטובת הנצרות. בתקופה זו ניכר כי חל שינוי סגנוני ביצירותיו של בוטיצ'לי, שנעשו דתיות מאוד, אך קיימת מחלוקת בספרות באשר לתפקיד שמילא בכך סבונרולה ועד כמה היה הצייר אחד מחסידיו.
הערצת המאגים
צויר בסביבות 1475. ציור זה היה בקפלה בסנטה מריה נובלה. היסטוריונים מאוחרים יותר תיקנו את וזארי ואמרו שהדמויות בציור היו פרשנים של החוג הנאו-אפלטוני של מרסלו פיסינו. האיש בצהוב מימין הוא כנראה דיוקנו העצמי של האמן. מטרת הציור הייתה כנראה מתן כבוד, במיוחד בציור חברי משפחת מדיצ'י כשלושת החכמים. חג ההתגלות הנוצרי היה נושא מוכר מאוד בציור הפלורנטיני של אותו זמן ובוטיצ'לי כבר יצר שתי גרסאות לכך.
פרימוורה
"לידת האביב", 1480 לערך. זוהי עבודה שגרמה להיסטוריונים לאמנות רבים לחפש פירוש משכנע של האיקונוגרפיה (תיאור בסמלים ודימויים). הפירוש העקבי ביותר הוא שפרימוורה היא תיאור של מלכות ונוס. הנאו-אפלטוניזם (מיזוג בין הנצרות לבין הרעיונות הקלאסיים, הנשענים על תורת האידיאות של היופי של אפלטון - זוהי תפיסה פילוסופית שהטביעה את חותמה על המחשבה של המאה ה-15) בא לידי ביטוי ביצירה זו בשילוב בין יסוד חומרני וגופני - נשים חושניות - לבין הרוחני, המיסטי: מלאך בשמיים. ביצירה דמויות רבות: (מימין לשמאל) אל הרוח אוחז בנימפה, שהופכת לאחר מכן לאלת האביב, פלורה (מצוירת לידה). היצירה היא מעין סיפור בהמשכים. במרכז היצירה ניתן להבחין בונוס - אפרודיטה, לבושה בצבעים סימבוליים, כחול ואדום, המסמלים קדושה בסכמטיזם של ימי הביניים. מסביבה הילה שנוצרת על ידי ענפי העצים, מושכת את עין הצופה ומדמה את ונוס למריה הקדושה. ונוס מסמלת גם את חודש אפריל, חודש האביב, ואת ההומניזם - אחד העקרונות העיקריים ברנסאנס. מעליה קופידון, במראה של תינוק שמזכיר את ישו. שלוש הגראציות הרוקדות הן שלוש החאריטות, וניכרת התנועה המיוחדת של גופן והדרך בה צייר אותן בוטיצ'לי. משמאל - הרמס, שליח האלים.
פלאס והקנטאור
1482 לערך. הפירוש המשכנע ביותר לציור זה סובב סביב תפיסת המוסריות, הקונפליקט בין מוסריות לפשיעה. כמה משכילים העדיפו לפרש את הציור במונחים פוליטיים וראו בכך ביטוי לכישרונו הדיפלומטי של לורנצו היפה כניצחון של בני מדיצ'י על הפאצ'י. התאמת הציור למשפחת דה-מדיצ'י מקבלת אישור מטבעות היהלומים השזורות, שמקשטות את שמלת הבתולה. הנאו-אפלטוניזם בא לידי ביטוי ביצירה זו בכך שגם כאן ישנו שילוב של העולם הפיזי והרוחני. מצד אחד - הבתולה, ומצד שני, המיסטי והמטאפיזי - הקנטאור.
הולדת ונוס
ציור זה צויר כנראה כמה שנים לאחר "פרימוורה". גם כאן, כמו ב"פרימוורה", יש אזכור ספרותי כמו מזמור לוונוס של הומרוס, ולשירה של אובידיוס. זהו אותו אקלים תרבותי מעודן שצמח בפרימוורה. גם ביצירה זו מופיע מוטיב הנאו-אפלטוניזם. במרכז הציור ונוס, בתוך צדפה גדולה, ולידה אישה נוספת – הדמויות הפיזיות. מצד שני - העולם המטאפיזי – שתי דמויות: גבר ואישה בדמות מלאכים מרחפים מעל המים.
גם בציור זה, כמו ברבים מציוריו של בוטיצ'לי משמשת כמודל סימונטה וספוצ'י, קרובת משפחתו של הימאי המפורסם אמריגו וספוצ'י. ייתכן שבוטיצ'לי היה מאוהב בה, אך היא הייתה פילגשו של ג'וליאנו מדיצ'י, אחיו הצעיר של שליט פירנצה ופטרון האומנות לורנצו מדיצ'י.
שוג'ירו איידה
שוג'ירו איידה (ביפנית: 飯田 祥二郎; 8 באוגוסט 1888 – 23 בינואר 1980) היה לוטננט גנרל יפני, שפיקד על ארמיות במהלך מלחמת העולם השנייה וכן על הפלישה היפנית לתאילנד והמערכה על בורמה.
ביוגרפיה
איידה נולד בימאגוצ'י, שבאימפריה היפנית. הוא הצטרף לצבא הקיסרי בשנת 1908, ובשנת 1918 הוא כבר החזיק בדרגת קפטן. הוא לקח חלק בהתערבות מדינות ההסכמה במלחמת האזרחים ברוסיה, התערבות שיזמו ארצות הברית בריטניה ויפן במשותף במטרה לעצור את מלחמת האזרחים ברוסיה. בין השנים 1932–1934 מילא מגוון תפקידים ניהוליים. בשנת 1934 מונה כמפקד הרגימנט הרביעי של המשמר הקיסרי (近衛師団). בשנת 1935 ניתן לו לפקד על הדיוויזיה ה-4, הוא החזיק בתפקיד עד שנת 1937.
בשנת 1938, עם פרוץ מלחמת סין–יפן השנייה, מונה איידה למפקד הארמייה ה-1, ולחם בהצטיינות בקרבות נגד הסינים. בנובמבר של אותה שנה הועלה לדרגת לוטננט-גנרל, והועבר לפקד על חיל המצב היפני באי טאיוואן. בשנת 1939 הוחזר לפקד על המשמר הקיסרי, והחזיק בתפקיד עד 1941. עם פרוץ המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט במסגרת מלחמת העולם השנייה, הועבר איידה דרומה ופיקד על הארמייה ה-25 שהוצבה בהודו-סין (שנכבשה בידי היפנים בשנת 1940). ב-8 בדצמבר בעקבות סירובו של שליט תאילנד פלק פיבונסונגרם לסייע ליפנים, חצתה הארמייה ה-15, שהייתה אף היא תחת פיקודו של איידה, את הגבול מהודו-סין לתאילנד. תוך יום אחד התפרק הצבא התאילנדי ופיבונסונגרם הסכים לתנאים היפניים.
בינואר 1942 חצה איידה עם הארמייה ה-15 שלו את הגבול לבורמה, פותח בכך את המערכה על בורמה. איידה פתח במתקפה על פרובינציית טֵנָאסֶרים (כיום טאנינת'ארי), שבדרום בורמה. היפנים חצו את מעבר קווקרייק (Kawkareik), ולאחר לחימה עיקשת כבשו את עיר הנמל מוּלמיין (כיום מאולאמין) השוכנת על שפכו של נהר סאלווין. חיילים מדיוויזיית הרגלים ה-17 ההודית ניסו לסגת על מעבר לנהר סיטאנג, אך הם אוגפו על ידי כוחות יפניים. מרבית בורמה נפלה תוך זמן קצר יחסית. בשנת 1943 נקרא חזרה ליפן, אולם פרש משירות פעיל שנה לאחר מכן. עם זאת ב-1945 הוא חזר שוב לצבא, ופיקד על הארמייה ה-30 במנצ'וריה. אולם עם פרוץ מבצע סערת אוגוסט פרקו הסובייטים את הארמייה שלו, והוא עצמו נפל בשבי ושוחרר רק בשנת 1960. הוא מת בטוקיו בשנת 1980 בגיל 91.
קרנפים (על-משפחה)
קרנפּים (שם מדעי: Rhinocerotoidea) היא על-משפחה של מפריטי פרסה הקרובים לקרנפיים, הקבוצה היחידה ששרדה ממנה כיום, אשר תוארה בידי החוקר ג'ון אדוארד גריי ב-1821.
על-משפחה זו החלה להתפתח מהפלאוקן המאוחר שלפני 56 מיליון שנה מזמננו ועד לימינו, אם כי כיום כל חמשת מיני הקרנפים מצויים בסכנת הכחדה. הם בעלי מבנה גוף חזק וכבד וחוטם מעוגל שלעיתים נושא (אצל הקרנפים האמיתיים) קרניים המשמשות הן להגנה והן ללחימה ביריבים. הקרנפים התפתחו כחיות יער אוכלי עלים אך המינים המאוחרים יותר התפתחו לאכילת עשבים בערבות פתוחות. המשפחה הנכחדת אמינודונטיים הסתגלה לחיים במים בדומה להיפופוטם.
בני הקבוצה כוללים גם את הפרצרתריום, הנחשב ליונק היבשתי הגדול מעולם, שעלה על משקל של 20 טונות והגיע לגובה 7.5 מטרים, שונה מאוד מהקרנפים החיים.
בוריס יגורוב
בוריס בוריסוביץ' יגורוב (ברוסית: Борис Борисович Егоров; ) הוא קוסמונאוט סובייטי שטס לחלל במשימה במסגרת תוכנית ווסחוד.
קורות חיים
בוריס יגורוב נולד במוסקבה למשפחת רופאים. בשנת 1961 הוא סיים מכון לרפואה במוסקבה והחליט לעסוק בתחום חדש ומתפתח - רפואת החלל.
למרות שבאופן רשמי יגורוב לא נכלל ביחידת הקוסמונאטים, הוא עבר קורס הכנות והוצב בצוות של חללית ווסחוד 2. בכך, בשנת 1964 הוא היה הרופא הראשון שהגיע לחלל.
לאחר הטיסה בוריס יגורוב המשיך לעסוק במחקרים שונים בתחום רפואת החלל ובשנת 1967 סיים עבודת הדוקטורט.
במשך שנים הוא עבר במכוני מחקר סובייטים בתחום זה ובשנים 1984-1992 היה מנהל מכון ביוטכנולוגיה. במהלך עבודתו יגורוב פרסם מאמרים רבים והוא בעל 16 המצאות.
בוריס יגורוב נפטר בשנת 1994 ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
ויאוונטור
ויאוונטור (שם מדעי: Viavenator) הוא סוג של דינוזאור ממשפחת האבליזאוריים אשר חי בתור הקרטיקון לפני 83–86 מיליון שנה מזמננו בארגנטינה. מאובניו התגלו רק ב-2016 בתצורות באחה דה לה קרפה (Bajo de la Carpa Formation), שם הוא נמצא לצד הדינוזאור טרטייניה (Tratayenia) ממשפחת המגרפטוריים.
טורף זה דמה במראהו לקרנוטאורוס בעל "קרני הפר" או לאוקזאורוס והוא היה בעל לסתות קצרות וחזקות, רגליים קדמיות קצרות כמעט ללא אצבעות ורגליים אחוריות חזקות. הוא הגיע לאורך של 5.6 מטר אך היה נמוך יחסית. מבנה הלסתות נועד לנשוך נשיכה חזקה שיכולה לשבור עצמות, מה שמרמז שהיה ניזון מנבלות. מבדיקות של מבנה הראש והמוח נראה שהיה לו אוזן פנימית, אשר שימשה לשיווי משקל ועזרה לו לנוע במהירות קדימה.
חדוה רוזנברג איש-שלום
חדוה רוזנברג איש-שלום (1925 – 18 בספטמבר 2022) הייתה מורה, מנהלת בית ספר, ד"ר לחינוך, יועצת למערכות חינוך ומרצה במוסדות אקדמיים. ניהלה את בית החינוך לילדי עובדים על שם חיים ארלוזורוב בירושלים, ובהמשך הקימה וניהלה את בית הספר התיכון ע"ש דנמרק, שהיה מבתי הספר המקיפים הראשונים בישראל ופעל להשגת אינטגרציה בחינוך. זוכת אות יקירת ירושלים לשנת 2000.
ביוגרפיה
רוזנברג איש-שלום נולדה בשנת 1925 בירושלים לשושנה (לבית ברנוב) ומרדכי איש-שלום. הוריה עלו מליטא לארץ ישראל ב-1923, והיו חברים בגדוד העבודה, בקיבוץ תל יוסף ואחר כך בירושלים. אביה, מרדכי איש-שלום הפך בהמשך לפעיל ציבור, וב-1959 נבחר לראשות עיריית ירושלים, תפקיד אותו מילא עד 1965. לבני הזוג נולדו שלושה ילדים - חדוה (רוזנברג), דוד איש-שלום ואיה (בן בסט).
בנעוריה התגוררה רוזנברג איש-שלום בשכונת הפועלים שבפאתי שכונת בית הכרם, ולמדה בבית הספר היסודי בית הכרם ובבית הספר התיכון שליד האוניברסיטה. בין מוריה הבולטים בתיכון היו: מחנך הכיתה, ד"ר אליעזר מנצ'ל, והמורה למתמטיקה, אברהם אבן-שושן. במקביל ללימודיה הייתה פעילה בתנועת הנוער המחנות העולים, שירתה גם כאתתית בפלוגת איתות של גדוד חי"ש (חיל שדה) של ההגנה, ובהמשך התגייסה לש"י (יחידת המודיעין) של ההגנה.  בשנת 1943, עם סיום לימודיה, התגייסה לצבא הבריטי ושירתה בקהיר בחיל העזר לנשים.
לאחר סיום לימודיה עברה ללמד בבית החינוך לילדי עובדים על שם חיים ארלוזורוב, וכעבור זמן קצר מונתה לנהל את בית הספר. היא ניהלה את בית ספר ארלוזורוב במשך 17 שנים, ונודעה כמחנכת שהעמידה דורות של תלמידים.
בשנת 1968 סיימה את תפקידה בבית ספר ארלוזורוב, וקיבלה על עצמה תפקיד מאתגר: הקמה וניהול של בית ספר תיכון חדש בירושלים שבו תיושם החלטת ממשלה על רפורמה במערכת החינוך בישראל, שאחד ממרכיביה המרכזיים היה אינטגרציה. הכוונה הייתה ליצור מיזוג חינוכי בין תלמידים מקבוצות חברתיות שונות ומרקע סוציו-אקונומי שונה, שעד אז לא היו ביניהם כמעט מפגשים. בית הספר "דנמרק", שהיה לבית הספר המקיף הראשון בישראל, החל לפעול בשכונת קטמונים בספטמבר 1970 ותחת הנהגתה של חדוה איש-שלום היה למוסד מצליח ומוביל בירושלים, ותרם רבות לחיזוק תפישת האינטגרציה בחינוך.
בשנת 1987 סיימה רוזנברג איש-שלום את תפקידה, והתמקדה בלימודי תואר שלישי בבית ספר לחינוך באוניברסיטת תל אביב. את עבודת הדוקטור שלה, שעסקה בנושא הקמתם ודפוסי התפתחותם של בתי הספר המקיפים בישראל, כתבה בהדרכת פרופ' משה סמילנסקי.
לאחר שהשלימה בהצלחה את עבודת הדוקטור עסקה איש שלום במשך שנים בייעוץ למערכות חינוך ברחבי הארץ, תוך דגש על שיפור ושדרוג מערכת החינוך בחברה הבדואית בישראל. במקביל לימדה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ובמוסדות אחרים להשכלה גבוהה.
פעילויות נוספות
לאורך השנים הייתה פעילה בהנהלת הסתדרות המורים.
הייתה חברת מרכז מפלגת העבודה במשך שנים רבות וכיהנה כחברה בוועדות שונות בה. בשנת 1965, לקראת הבחירות לכנסה השישית, הייתה מועמדת מטעם מפלגת העבודה לכנסת. על פי תוצאות הבחירות הגיע למקום גבולי ולא נכללה ברשימת הנבחרים לכנסת. לאחר זמן מה הפך מקומה לריאלי והיא נקראה להצטרף לכנסת, אך החליטה לוותר על מקומה ולהתרכז בעשייה בתחום החינוך.
במקביל החלה להתנדב בגופים ציבוריים בירושלים:
פרסים וכיבודים
בשנת 1993 השיאה משואה, כבת ירושלים וכאשת חינוך, בטקס הדלקת המשואות בערב יום העצמאות בהר הרצל.
בשנת 2000 הוענק לה עיטור יקיר ירושלים על תרומתה למערכת החינוך בעיר.
בשנת 2005 קיבלה את פרס נשיא המדינה למחנכת מצטיינת.
משפחתה
הייתה נשואה לישעיהו (שייקה) רוזנברג, שאותו הכירה במסגרת פעילות תרבותית של המשמרת הצעירה של מפא"י, משנת 1947 ועד למותו. אם לבת (נאוה רזאל) ושני בנים (מוישיק ובני).
התגוררה בירושלים.
טרנסקאי
טרנסקאי (באנגלית ובאפריקאנס: Transkei) או בשמה הרשמי רפבוליקת טרנסקאי (בשפת הקוסה: iRiphabliki yeTranskei) הייתה בנטוסטן בדרומה של דרום אפריקה בתקופת האפרטהייד. ממשל עצמי נוסד בטרנסקאי בשנת 1963, ובשנת 1976 העניקה לה דרום אפריקה עצמאות. היא השתרעה לחופי האוקיינוס ההודי על שטחה של פרובינציית כף התקווה הטובה. בשונה מרוב הבנטוסטנים, נהנתה טרנסקאי מרצף טריטוריאלי יחסי. ממזרח היא גבלה בבנטוסטן קוואזולו ובפרובינציה נטאל, מצפון בממלכת לסוטו ופרובינציית מדינת אורנג' החופשית, וממערב בשאר שטחי פרובינציית כף התקווה הטובה. במרחק מה ממנה ממערב, שכן הבנטוסטן סיסקאי. האוכלוסייה השלטת בטרנסקאי היו בני הקוסה. עיר הבירה הייתה אומטטה. טרנסקאי הגיעה לקיצה בשנת 1994, אז עם נפילת האפרטהייד היא אוחדה מחדש עם דרום אפריקה. כיום שטחה מהווה חלק מפרובינציית הכף המזרחי.
LiveJournal
LiveJournal, המכונה ברוסית Zhivoy Zhurnal (Живой Журнал) או ZheZhe (ЖЖ), הוא אתר קהילה מקוונת המאפשר למשתמשים לפרסם בלוגים. התוכנה המפעילה את האתר היא תוכנה חופשית ובקוד פתוח, כך שכל משתמש יכול להפעיל אותה בעצמו במחשב.
האתר הוקם בשנת 1999 על ידי בראד פיטצפטריק, סטודנט למדעי המחשב באוניברסיטת וושינגטון, כאשר רצה לפרסם בלוג. האתר גדל והתפתח, ובשנת 2003 נרשם המשתמש המיליון באתר. לקראת 2006 היו חברים בו כעשרה מיליון חשבונות, ב- 2012 היו בו כ-39 מיליון חשבונות (מתוכם כ-1.7 מיליון חשבונות פעילים), וב-2018 היו בו כ-50 מיליון חשבונות.
בינואר 2005 נמכר האתר לחברת "Six Apart" האמריקאית ובשנת 2007 נמכר לחברת "SUP Fabrik" הרוסית. "LiveJournal" הוא אחד האתרים הפופולרים ביותר ברוסיה. באפריל 2011 נערכה על האתר התקפת מניעת שירות ששיתקה אותו למשך כמה שעות ברוסיה; חשדות הופנו כלפי הממשלה, אשר הכחישה את מעורבותה.
רשתות חברתיות
האתר מהווה גם רשת חברתית מקוונת הבנויה בשיטת quaternary, הכוללת ארבע אפשרויות קישור בין משתמש אחד לשני: מצב בו אין שום קשר, מצב בו שניהם ציינו שהם חברים, או מצב בו אחד מהם ציין שהשני חבר שלו והשני לא.
המונח "חבר" באתר הוא בעיקר מונח טכני, אך מכיוון שזהו מונח טעון רגשית בעיני אנשים רבים, נערכים באתר דיונים רבים בשאלה האם יש להשתמש דווקא במונח זה לשימושו הנוכחי.
פרטיות
משתמשים יכולים לבחור את רמת האבטחה והפרטיות של הבלוג שלהם, כך שיהיה חשוף "לחברים בלבד". חלק מהמשתמשים מעדיפים לחשוף את הפרסומים שלהם לקהל הרחב ולקבל פומביות גדולה יותר. ניתן אף להפוך את הפרסומים לפתוחים רק לעיני הכותב אותם, דבר המאפשר יצירת מעין יומן אישי של הכותב שרק הוא יכול לעיין בו.
הכותבים יכולים להחליט גם למי יאפשרו להגיב על פרסומיהם (בשונה מכתבה בעיתון מקוון בו רשאי כל אחד לכתוב טוקבקים באופן כמעט חופשי).
אפשרות נוספת לשמירה על הפרטיות באתר היא הסתרה של רשימת החברים בדף המשתמש, בפני חברים אחרים. האתר מאפשר שינויים ברמת הפרטיות על פי רמת החשבון של המשתמש: לחלק מהמשתמשים יש אפשרות לשנות בדיעבד את רמת הפרטיות של הפרסומים בעבר, לאחרים יש אפשרות לשנות פרטיות של פרסומים ספציפיים, וכו'.
קהילה
האתר משלב בין כתיבה בצורת של בלוגים ומאמרים, לבין רשת חברתית מקוונת, המאפשרת למשתמשים לקרוא ולהגיב על התכנים. בשונה מבלוגים אחרים, קיימת שליטה של המשתמש על אפשרויות החשיפה והתגובות, וניתן גם להגיב באופן אישי רק לכותב התגובה, דבר המשפיע על האינטראקציה בין המשתמשים. בנוסף, באתר זה כל המגיבים הם מזוהים. האתר מאפשר גם יצירת קבוצות וקהילות של מספר כותבים, שעל פרסומיהם מפקחים אחראים מתוך הקבוצה, הבודקים את המידע ומסננים אותו במידת הצורך.
תחומים מסוימים באתר מסתמכים על השתתפות החברים באתר ומידת התרומה שלהם לקבוצה. רוב האתר מתופעל על ידי מתנדבים, ואלה אף תרגמו אותו לשפות שונות, מה שמאפשר את התפשטותו ברחבי העולם.
החברה משקיעה בפיתוח והרחבה של מספר שווקים חדשים, בהם סינגפור, בריטניה והודו.
חיברות
חִבְרוּת, או סוֹצְיָאלִיזָצְיָה, הוא תהליך של התנסות חברתית ותרבותית מתמשכת, המקנה ליחיד דפוסים, כללים וערכי תרבות בחברה בה הוא חי. תהליך החיברות הוא תהליך בסיסי ואף קריטי לעיצוב האישיות, ההתנהלות הרגשית ודפוסי המחשבה של היחיד בחברה.
תהליך החיברות מתחיל כבר בילדות, נמשך בגיל ההתבגרות, הבגרות, הזקנה וכך הלאה עד המוות. אין שלב בחיים בו תהליך החיברות נפסק והוא נחשב לתמידי.
חשיבות החיברות
הדברים הנחשבים למוסריים או מקובלים חברתית תלויים בהקשר התרבותי ולכן יש ללמוד אותם במהלך ההתפתחות. היחידים בחברה נוטלים חלק במבנים ובמוסדות חברתיים וכך הם לומדים את כללי ההתנהגות והערכים הרלוונטיים לאותה חברה. דרך פעילות הגומלין עם הזולת מגבש לו היחיד זהות יחידנית. ההנחה הרווחת היא כי אם לא יבוצע תהליך החיברות או לא יצלח, תיפגע התפתחותו האישית והחברתית של היחיד. תהליך החיברות מייצג שני תהליכים משלימים של הנחלה של מורשת חברתית ותרבותית מצד אחד ופיתוח האישיות מהצד האחר. מההיבט הפונקציונלי ניתן לומר שתהליך החיברות ממלא פונקציות כמו הקניית כללי נוהג ומשמעת בסיסיים הרלוונטיים לתרבות בה היחיד חי, נטיעת שאיפות ויצירת זהות משפחתית, קבוצתית ומינית. מההיבט הקונפליקטואלי ניתן לומר שתהליך החיברות מלמד את היחיד את הדפוסים הקיימים בחברה ובשל כך מנציח, ברוב המקרים, סטריאוטיפים וריבוד חברתי ומגדרי ואף מונע בחלק מהמקרים ניעות חברתית ושינוי של מצב סטטוס. כמו כן, יכול להיות מצב בו החברה תשדר מסרים סותרים וזהו מצב היכול ליצור בלבול ושבירה של הערכים החברתיים.
סוכני חיברות
תהליך החיברות מתבצע על ידי קבוצות שונות בהן נתקל היחיד במהלך חייו בהקשרים החברתיים השונים. סוכני החיברות העיקריים: ילדים קטנים תלויים כמעט לחלוטין באחרים והאחריות לסיפוק צורכיהם נופלת כמעט תמיד על כתפי הוריהם ובני משפחה אחרים. לפחות עד לתחילת הלימודים בבית הספר המשפחה היא גם המנחילה להם את ערכיה, עמדותיה ודעותיה הקדומות של התרבות לגבי עצמם ולגבי הזולת.
בנוסף, המשפחה מעניקה לילדים גם עמדה חברתית. כלומר, ההורים מביאים את ילדיהם לא רק לעולם החומרי, אלא גם משבצים אותם בחברה מבחינת הגזע, האתניות, הדת והמעמד. בבוא הזמן יסודות אלה יהפכו לחלק מדימויו העצמי של הילד.
תהליך החברות
תהליך החברות מתחיל בשנים הראשונות חיי האדם בהתאם להתפתחות החברתית שלו. למשחק תרומה חשובה לתהליך החברות משום שהוא מספק הזדמנויות לאינטראקציות חברתיות. דרך המשחק הילד יכול להפנים נורמות חברתיות ולשפר את כישוריו החברתיים, תוך שמירה על חוקים וכבוד הזולת.
תהליך החברות ממשיך במסגרת מערכת החינוך ובתי הספר.
חיברות ראשוני וחיברות משני
על אף שבמהלך התבגרותו נחשף הנער למסגרות מחברות נוספות מלבד למשפחה כמו: מורים, מדריכים, חברים, תנועות נוער, כלי תקשורת ועוד. יש לזכור כי עשויים להיווצר השפעות באורחים שונים ולעיתים אפילו מנוגדים.
המשפחה נבדלת מסוכנויות חיברות אחרות בכך שהנער עוד בהיותו ילד לומד בה להיות חבר בחברה בכללותה בשונה מתהליך החיברות המשני בה מודרך הנער על ידי המסגרות האחרות לעולם חברתי מסוים בלבד, ועל כן מכנים אנו את הלימוד בחיק המשפחה כחיברות ראשוני.
חיברות-מחדש
למרות העובדה שאדם סופג ערכים וכללים תרבותיים לאורך כל חייו, ישנה אפשרות ליחיד לשנות את הערכים שהפנים ולבצע טרנספורמציה אישיותית וחברתית. חיברות מחדש יכול להתבצע בכפייה, כמו במוסדות כוללניים דוגמת בית סוהר. חיברות מחדש יכול להתבצע שלא בכפייה, למשל במסגרת המרת דת או חזרה בתשובה/יציאה בשאלה.
תאוריות חיברות
ישנם חוקרים שעסקו בחיברות מנקודת מבטו של היחיד, דוגמת זיגמונד פרויד, ג'ורג' הרברט מיד וצ'ארלס הורטון קולי; חוקרים שעסקו בחיברות מנקודת מבטה של החברה, דוגמת אלקס אינקלס; וחוקרים שעסקו בחיברות בקשר שבין הפרט והחברה, דוגמת לורנס קוהלברג, ז'אן פיאז'ה והאוורד בקר. המחקר גם מצביע על 'חיברות לתפקידי מין', האופן שבו ילדים עוברים דפוס חיברות שונה בהתאם למגדר ובכך נשמרת חלוקת תפקידים/שאיפות/כוח בין נשים וגברים.
אשלגן הידרוקסידי
אשלגן הידרוקסידי או אשלגן קאוסט הוא בסיס חזק. כתיב כימי: KOH. לאשלגן הידרוקסידי שימושים רבים בתעשייה, רובם מנצלים את תגובותיו עם חומצות ואת תכונותיו כחומר מאכּל. בשנת 2005 יוצרה בעולם כמות של כ-700 עד 800 אלף טון מהחומר. לאשלגן הידרוקסידי מגוון שימושים בתעשייה, ביניהם ייצור של סבון נוזלי בריכוז גבוה יחסית של חומר פעיל, אלקטרוליט בסוללת אלקליין והכנה של ביו דיזל.
בנוסף משמש אשלגן קאוסטי כחומר הפעיל במסירי שומנים רבים (כגון חומר לניקוי תנורים).
שיטה היסטורית להפקת אשלגן הידרוקסידי הייתה בשימוש בזמן העתיק בעזרת אפר עץ וסיד:
במשך ההיסטוריה, אשלגן הידרוקסידי היה מיוצר על ידי הוספה של אשלגן פחמתי לתמיסה מרוכזת של סידן הידרוקסידי. הריאקציה בין שני המלחים (מתטזה) הייתה מביאה להיווצרות סידן פחמתי מוצק ושקיעתו בתחתית הכלי- ולהיווצרות אשלגן הידרוקסידי כתמיסה הנוזלית שבכלי.
Ca(OH)2 + K2CO3 → CaCO3 + 2 KOH
תכונות ומבנה
אשלגן הידרוקסידי נמכר בדרך כלל ככדורים או חתיכות קטנות שקופות למחצה. כאשר מומס במים, האשלגן ההידרוקסידי פולט הרבה חום בתהליך אקסותרמי. תמיסות מימיות מרוכזות של KOH לעיתים נקראות "תמיסות אשלגן". KOH מוצק איננו מתייבש בקלות, אפילו בטמפרטורות גבוהות.
מבנה
בטמפרטורות גבוהות KOH מתגבש במבנה הגבישי של NaCl. קבוצת ה-OH מאבדת את צורתה בצורה מהירה או אקראית ככה שקבוצת ה- − OH היא אניון (יון בעל מטען שלילי) כדורי ברדיוס 1.53Å (סדר גודלו נמצא בין גודלו של −Cl לגודלו של −F). בטמפרטורת חדר, קבוצות ה- − OH מסודרות כאשר מרחק −K+—OH אחד מהשני נעים בין 2.69Å ל-3.15Å. מרחק זה תלוי בסידור של קבוצות הOH. אשלגן הידרוקסידי יוצר מונוהידראט KOH • H2O, דוהידראט KOH • 2H2O, וארבע הידראט KOH • 4H2O.
יציבות תרמית
כמו NaOH, לאשלגן ההידרוקסידי יש יציבות תרמית גבוהה. במצבו הגזי הוא דימרי. הודות ליציבותו הגבוה ונקודת ההתכה היחסית נמוכה שלו, KOH לרוב מגיע בתור גושים קטנים בצורות אשר שטח הפנים שלהן נמוך ומאפשר שימוש נוח ויעיל.
בסיסיות, מסיסות ויובש
כבערך 121 ג' של KOH נמסים ב-100 מ"ל של מים בטמפרטורת החדר, לעומת 100 ג' של NaCl עבור אותה כמות מים באותה טמפרטורה. לכן, NaOH מסיס במעט יותר מאשר KOH. כוהלים בעלי מסה מולקולרית נמוכה יותר כגון מתנול, אתנול ו גם הם יכולים לשמש כתמיסות טובות. אלו משתתפים בסתירה, לדוגמה:
בגלל זיקתו הגבוה למים, מתפקד האשלגן ההידרוקסידי כחומר סופג. לעיתים נעשה בו שימוש על מנת ליבש ממסים בסיסיים, במיוחד אמינים ופירידין.
KOH בתור נוקלאופיל בכימיה אורגנית
KOH כמו NaOH, מתפקד בתור מקור של − OH - אניון נוקלאופילי במיוחד (בעל משיכה חזקה לגרעין), המושך קשרים פולריים בתרכובות אורגניות ואי-אורגניות. תמיסה של KOH במים מבצע פעולת ספוניפיקציה על אסטרים:
כאשר R הוא שרשרת ארוכה, התוצר נקרא סבון אשלגני. תוצאה זו מושגת על ידי ההרגשה ה"שמנונית" של KOH בעת מגע. שומנים על העור מומרים בזריזות לסבון וגליצרול. כאשר מומס, KOH משמש להחלפה של הלידים. תגובה כזאת שימושית במיוחד ליצירה של פנול מתאים עבור מגיב ארומטי נתון.
ריאקציות עם תרכובות אי-אורגניות
בהתאם לתכונתו של KOH כי הוא מגיב עם חומצות, הוא גם נקשר עם תחמוצות. לכן, KOH קושר עם צורן דו-חמצני על מנת ליצור אשלגן צורני (Potassium silicate). KOH מגיב עם פחמן דו-חמצני ויוצר אשלגן ביקרבונט:
ייצור
מבחינה היסטורית, KOH יוצר על ידי הוספה של אשלגן קרבונט אל תמיסה חזקה של סידן הידרוקסידי. תגובת המטתזה יוצרת משקע של סידן קרבונט, דבר הגורם להישארות של KOH בתמיסה:
אחרי סינון של הסידן קרבונט והרתחה של התמיסה, נקבל KOH. שיטת ייצור זו נשארה פופולרית עד סוף המאה ה-19, כאשר באותה תקופה הוחלפה השיטה הנ"ל לשיטה הנוכחית ובה משתמשים באלקטרוליזה של תמיסות של אשלגן כלורי. השיטה זהה לשיטת הייצור של נתרן הידרוקסידי (ראה: תהליך כלור-אלקלי):
כתוצר לוואי, נוצר גז מימן על הקתודה. במקביל, אניון של כלור, −Cl, מתחמצן ויוצר גז כלור כתוצר לוואי. הפרדה פיזית של האנודה והקתודה בתהליך זה היא חיונית למניעת היווצרותה של חומצה הידרוכלורית.
שימושים
KOH ו-NaOH שימושיים בתעשייה במגוון של מוצרים ותהליכים. NaOH לעיתים מועדף על פני KOH בגלל עלותו הזולה יחסית.
רבים ממלחי האשלגן מיוצרים על ידי תגובות סתירה הכוללות KOH. מלחי אשלגן כמו אשלגן קרבונט, אשלגן ציאניד , אשלגן פרמנגנט , אשלגן זרחן וחומרים צורניים שונים, מוכנים על ידי הוספה של KOH לתחמוצות או לחומצות. המסיסות הגבוהה של אשלגן זרחתי היא תכונה שימושית בתחום הדישון.
ייצור של סבונים רכים
"סבוני אשלגן" הם סבונים רכים יותר מאשר סבונים המיוצרים מנתרן הידרוקסידי, אך לעומתם נפוצים פחות. הספוניפיקציה של שומנים עם KOH משמשת כדרך ההכנה של הסבונים האשלגניים. בזכות רכותם של סבונים אלו ומסיסותם הגבוה, סבוני אשלגן אינם דורשים הרבה מים כדי להיות נוזליים, ולכן מסוגלים להכיל יותר פקטורי ניקיון מאשר סבוני נתרן.
אלקטרוליט
KOH נוזלי משמש כאלקטרוליט בסוללות אלקליין המבוססות על ניקל-קדמיום, ניקל-מימן, ומנגן דו-חמצני-אבץ. אשלגן הידרוקסידי מוליך חשמל טוב יותר ולכן מועדף על פני נתרן הידרוקסידי. בטויוטה פריוס לדוגמה, סוללת הניקל מתכת-הידריד עושה שימוש באשלגן הידרוקסידי ובנתרן הידרוקסידי. סוללות ניקל-ברזל משתמשות גם הן באלקטרוליט של אשלגן הידרוקסידי.
תעשיית המזון
המרכז הלאומי למידע ביוטכנולוגי כתב על השימוש בKOH כך: KOH משמש כמעבה אוכל, מווסת pH, ומייצב אוכל. KOH נחשב על ידי הFDA כבטוח לאכילה בתור מקור אוכל ישיר לבני אדם. מוכר במספר E כ-E525.
שימושים נוספים
כמו נתרן הידרוקסידי, לאשלגן הידרוקסידי יש שימושים נוספים רבים, כאשר רוב מכריע שלהם מסתמך על היותו בסיס חזק ועל יכולתו לפרק מגוון רחב של חומרים. לדוגמה, בתהליך הקרוי "קרמציה כימית" או "רזומציה", אשלגן הידרוקסידי מזרז את פירוק והירקבות רקמות רכות ומשאיר מאחוריו עצמות בלבד ורקמות קשות אחרות. אנטמולוגים הרוצים לחקור את המבנה האנטומי של חרקים יכולים להשתמש בתמיסה מימית של 10% של KOH.
אשלגן הידרוקסידי שמיש ביותר בתרכובות המיועדות לניקוי וחיטוי משטחים וחומרים אך עליהם להיות עמידים בפני החלודה שKOH עלול ליצור.
KOH משמש בתהליך הייצור של שבבים מוליכים למחצה.
KOH משמש לרוב כמרכיב הפעיל הראשי בתכשירים להסרת עור יבש בתחום המניקור והאסתטיקה. מסיבה זו, שKOH פוגע בעור ועלול ליזור לעור בזקיקי שיערות, החומר משמש להסרה של פרווה מעורות. ראשית טובלים את העור בתמיסה מימית של KOH כדי להכין אותם לשלב הסרת הפרווה. אותו אפקט יכול לשמש להחלשת שיער אנושי בשביל גילוח.
מוצרי גילוח לעיתים מכילים KOH, וזאת משום שKOH הוא חומר היגרוסקופי. הKOH פוגע בעור סביב זקיקי השיער ולכן מרחיב אותם,דבר המאפשר (בזכות תכונת ההיגרוסקופיות) למים להימשך לתוך זקיקי השיער - דבר הגורם נזק נוסף לאותה השיערה. במצב הזה, גילוח השיערה יהיה קל הרבה יותר.
KOH משמש בנוסף לזיהוי מינים מסוימים של פטריות. ניתן לשים תמיסה מימית של KOH בריכוז של 3%-5% על הפטריה. לאחר מכן צבעה של הפטריה יכול להשתנות (אף שלא חייב).
בטיחות
אשלגן הידרוקסידי ותמיסותיו עלולים לגרום גירוי של העור ואף להזיק לעור ולרקמות.
רוושאן אירמטוב
רוושאן סייפידינוביץ' אירמטוב (באוזבקית: Ravshan Sayfiddinovich Ermatov, Равшан Сайфиддинович Эрматов; נולד ב-9 באוגוסט 1977) הוא שופט כדורגל אוזבקי.
אירמטוב משמש כשופט כדורגל בינלאומי מטעם פיפ"א מאז 2003, והמשחק הראשון בו שפט היה בין נבחרות וייטנאם ולבנון, ב-31 במרץ 2004. הטורניר הבינלאומי החשוב הראשון בו שימש כשופט היה גביע העולם בכדורגל עד גיל 20 שנערך בשנת 2007 בקנדה. הוא שפט בטורניר זה בשני משחקים, בין נבחרות גמביה ומקסיקו, ובין נבחרות צ'ילה וקונגו.
ב-21 בדצמבר 2008 שפט אירמטוב במשחק הגמר של אליפות העולם לקבוצות, בין מנצ'סטר יונייטד ל-ליגה דה קיטו. באותה שנה נבחר לראשונה בידי קונפדרציית הכדורגל של אסיה לשופט הטוב ביותר באסיה. גם בשנים 2009, 2010 ו-2011 נבחר אירמטוב לשופט השנה באסיה.
במונדיאל 2010 היה אירמטוב הצעיר ביותר בסגל השופטים. הוא שפט בכמה מהמשחקים החשובים, בהם משחק הפתיחה בין נבחרות דרום אפריקה ומקסיקו, משחק רבע הגמר בין נבחרות גרמניה וארגנטינה ומשחק חצי הגמר בין נבחרות אורוגוואי והולנד. בנוסף הוא גם שפט בגביע הקונפדרציות 2013, במונדיאל 2014 ובמונדיאל 2018.
במקביל לעיסוקיו כשופט, משמש אירמטוב כמדריך בבית ספר לכדורגל.
האיים האיאוליים
האיים האיאוליים (באיטלקית: Isole Eolie, בסיציליאנית: Ìsuli Eoli, בלטינית: Insulae Aeoliae; נקראים גם האיים הלִיפַּארִיִים – Isole Lipari) הם קבוצת איים געשיים בים הטירני, מול החוף הצפוני של סיציליה. האיים הם חלק ממחוז מסינה.
אוכלוסיית האיים נאמדת בכ-15,000 נפש. בימי הקיץ מהווים האיים אתר תיירות מבוקש ומספר המבקרים השנתי נאמד ב-200,000 תיירים. קיימת תחבורה בספינות לחוף האיטלקי ולסיציליה, אבל ההסעה העיקרית היא ברחפת המגיעה לאיים מדי יום.
האיים האאולים קרויים על שמו של איולוס השלישי (Aeolus), אל הרוחות במיתולוגיה היוונית. לעיתים קרובות נקרא הארכיפלג "האיים הליפאריים" על שם האי הגדול ביותר – ליפארי.
בימי השלטון הפשיסטי שימשו חלק מהאיים כמחנות ריכוז לאסירים פוליטיים.
גאוגרפיה
האיים האיאוליים מורכבים מקבוצה של שמונה איים ושטחם 116 קמ"ר. הצפוני שבהם הוא סטרומבולי (Stromboli), המהווה מוקד תיירות, המערבי אליקודי (Alicudi), הדרומי וולקנו (Vulcano) - משמו נגזר הכינוי הכולל של הרי הגעש, ושאר האיים: ליפארי (Lipari) - מרכז האיים (בשלושה מערי האי מתרכזת רוב האוכלוסייה), סלינה (Salina), פיליקודי (Filicudi), פנראה (Panarea), ובסילוצו (Basiluzzo).
באיים מתנשאים שני הרי געש פעילים: סטרומבולי ווולקנו, ואחרים המעלים אדים ופומרולות - למשל ליפארי ופנראה. ההר הגבוה ביותר באיים נמצא באי סלינה וגובהו 962 מטר מעל פני הים.
מרחקי האיים מהיבשה: מנאפולי לאי הקרוב ביותר (סטרומבולי) - 240 ק"מ; מסיציליה לאי הקרוב ביותר (האי וולקנו) - 25 ק"מ. בין שלושה איים מרכזיים המרחק הוא 17 ק"מ.
כלכלת האיים
בעבר נכרו באיים סלעי פומיס לבן - סלע געשי הנקרא גם "אבן ספוג", אולם מכרות הפומיס נסגרו בעקבות הכרזת האיים כאתר מורשת עולמי. מהאי ליפארי מגיע יין מיוחד. באי וולקנו יש מכרות אלום (alum) - מלח כימי.
אתר מורשת עולמי
האיים האיאוליים נבחרו בשנת 2000 כאתר מורשת עולמית בזכות חשיבותם כאתר טבע נבחר על ידי אונסק"ו.
מחכה (שיר של ריטה)
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום ה-1 בכל מצעדי הפזמונים השבועיים בישראל, ובין היתר ברשת ג', רדיו אמצע הדרך, וגלגלצ. בספטמבר 2019, נודע כי השיר הוא השיר הישראלי החמישי המושמע ביותר במדינת ישראל בעשור השני של המאה ה-21.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי ריטה, הולחן על ידי עידן רייכל, והופק על ידי עברי לידר, אורי מילס, גלעד שמואלי, עילי בוטנר, יונתן פריג', ג'נגו, אייל פרסון שחר ועדי גולדשטיין. בנוסף לכך, השיר נכלל באלבום הביתה, הלוך חזור, שהוציאו הפרויקט של עידן רייכל, בשנת 2011.
הביקורות שהופנו כלפי השיר היו חיוביות ברובן, אשר טענו כי ריטה נשארה על אותו הסגנון הטוב שאותו עשתה עד היום.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הנלווה שיצא לשיר צולם מציג בתוכו את ריטה, בהתחלה יורדת במדרגות, אל עבר רחוב עם אנשים מסביב. לאחר מכן, היא פונה לכיוון כביש מהיר, ומשם מטפסת לעבר הר. כאשר עלתה על אותו ההר, היא ממשיכה ללכת ומגיעה אל יער, שם הקליפ מסתיים.
הקליפ זכה להצלחה נאה ביוטיוב ונכון למרץ 2023, מונה הצפיות שלו עומד על כ-8.3 מיליון צפיות.
הופעה
עם השיר הופיעה ריטה ביולי 2016, בתוכנית "פסקול ישראלי", אשר נערכת בחסותה של חינוכית. בנוסף לכך, היא גם הופיעה עם השיר באחת מן הופעותיה אשר נערכה בקיסריה. עם השיר הופיעה ריטה גם במסגרת סיבוב ההופעות "השמחות שלי", בתל אביב.
גם בהיכל התרבות, הופיעה ריטה עם השיר בשנת 2012.
הגרסה של הפרויקט של עידן רייכל
ביולי 2011 יצא לאור גרסת הכיסוי של הפרויקט של עידן רייכל כסינגל לשיר מתוך האלבום "הביתה, הלוך חזור". גרסה זו עובדה על ידי עידן רייכל.
וידאו קליפ
השיר מלווה בווידאו קליפ.
ביקורת
יוסי חרסונסקי שיבח את רייכל על ביצועו, תוך שהעניק לו ציון של ארבעה וחצי כוכבי זהב מתוך חמישה וטען כי "ריטה רגשנית, רייכל מרגיש" והוסיף, "אני אוהב את שתי הגרסאות. ריטה מרגשת אותי כריטה. גרסת רייכל מקרבת אותי יותר לשיר באוריינטציה אישית. הנמכת הטון, האווירה החורפית – עושים מהשיר חתיכת אמת חיים. הבעה תחושתית מתכוונת לא חייבת להיות מלודרמטית. חרישיות לעיתים מחלחלת יותר. ותודה לריטה, שהצליחה להביא את רייכל להשראה כזו שהולידה קלאסיקה".
מוצא
מוצא (או מוצא תחתית) היא  שכונה בירושלים הממוקמת בהרי ירושלים, בפאתיה המערביים של הבירה, בסמוך לנחל שורק, בגובה ממוצע של 580 מטר מעל פני הים, בעבר הייתה מושבה חקלאית עצמאית, ומשנת 1993 צורפה לירושלים.
היסטוריה
בחפירות ארכאולוגיות שונות נערכו בסביבות היישוב החל משנת 1973 ועד שנת 2019 נמצאו שרידי יישוב מתקופות שונות. בעיקר באזור המכונה "תל מוצא", ליד בית הכנסת העתיק מוצא, המצוי היום מדרום לכביש 1 - כביש ירושלים-תל אביב.
התקופה האפיפלאוליתית
בחפירת הצלה שנערכה בשנת 2000, כחלק מעבודות להנחת צינור מים, נמצאו שרידים מהתקופה האפיפלאוליתית בעומק של כ-4 מטר, בשכבה של אדמת טרה רוסה המונחת היישר על סלע האם. בין השאר נמצאו כלי צור, גרעינים, נתזים ומיקרוליטים האופייניים לתרבות הכבארית.
התקופה הנאוליתית
לראשונה התגלו באזור, בשנת 1927, ממזרח למוצא עילית כלי צור מן מהתקופה הנאוליתית בארץ ישראל, בגדה המערבית של נחל שורק. בשנת 2000, נמצאו שרידים של שכבת יישוב מהתקופה הנאוליתית הקדם-קרמית ב' (8500-7000 לפסה"נ) מעל השכבה האפיפלאוליתית. שכבה זו כללה רצפת עפר כבוש עם ארבעה מוקדים שהכילו צור לרבות פסולת, גרעינים וכלים וכן כלי עצם ועצמות בעלי חיים. ממצא יחיד במינו הוא מקדח הנתון בידית עצם חלולה.
כחלק מהעבודות שמבצעת חברת נתיבי ישראל לסלילת כביש 16, נערכה חפירת הצלה על ידי רשות העתיקות בעמק מוצא, בה נחפרו 300 ריבועי חפירה בגודל של חמישה על חמישה מטרים כל אחד. במקום התגלה כפר מהתקופה הנאוליתית בארץ ישראל ונחשפו עשרות מבנים בשטח של כ–200 דונם, זהו יישוב הנאוליתי הגדול ביותר שהתגלה בארץ ישראל.
תקופת הברונזה
בשנת 1973 חפר הארכאולוג עמנואל אייזנברג שרידי יישוב מתקופת הברונזה הקדומה.
תקופת הברזל: מקדש מוצא
בשנים 1993–2003 נערכו שלוש עונות חפירה שבהן נחפר שרידי יישוב מתקופת הברזל 2א', בערך מהמאה התשיעית לפנה"ס. בשנת 2012, במהלך חפירה ארכאולוגית שנערכה לרגל שדרוג כביש 1, נחשף מקדש וכלי פולחן מתקופה זו, כלומר זהו אתר פולחן שהתקיים לצד המקדש המרכזי בירושלים בתקופת בית ראשון.
המקדש שהתגלה במוצא היה גדול לפחות כמו מקדש שלמה ושרד גם לאחר חורבן הבית. חוקרים ישראלים סבורים כי במקדש הונהג פולחן מעורב, יהודאי ואלילי, ומצביעים על דמיון אדריכלי למקדש בירושלים. עם זאת, לא ברור כיצד השתלב המקדש עם הממלכה הירושלמית.
התקופה הרומית
יוסף בן מתתיהו מספר שאחרי נפילת מכוור העניק אספסיאנוס קרקע בקרבת ירושלים לשמונה מאות ותיקי הצבא הרומאי:
מוצא (קולוניה) הייתה מן הסתם אחת מתוך קהילות רבות של ותיקי צבא שנקראו 'קולוניה' ללא מעמד של עיר, היא נוסדה במרחב החקלאי הפורה ביותר באזור. ישעיהו פרס מציין כי בעת סלילת הכביש העוקף את הקסטל חשפה מחלקת העתיקות המנדטורית בית מרחץ בלא פרטים נוספים. על אחת מטביעות חותם של הלגיון העשירי פרטנסיס מאוסף רייפנברג נאמר כי מקורה במוצא, אך הדבר אינו ודאי.
התקופה הצלבנית עד התקופה העות'מאנית
בתקופה הצלבנית נודע היישוב בשם "קאלוני" (Qalonie) והוקם שם מבנה, אשר על שרידיו הוקם חאן בשנת 1871. במפקד העות'מאני שנערך בשנת 1596 מנה הכפר 110 תושבים, ושילם מיסים על גידולי חיטה, שעורה, זיתים, וכוורות דבורים. באזור עדיין קיימות טראסות מלאכותיות רבות, בהן גדלים עצי זית עתיקים (מהם קיבל המושב בית זית, שיושב על אדמות חקלאיות שהיו של קאלוניה, את שמו), ושדות שעורה.
הקמת המושבה
חלקות הקרקע הראשונות נקנו בשנת תר"ך (1860) על ידי דוד ילין (הראשון), יוצא העיר לומז'ה שבפולין, ורבי שלמה יחזקאל יהודה, בן למשפחת יהודה המיוחסת מבגדאד. את הקרקע הם רכשו בעבור ילדיהם שנישאו, יהושע ושרח. יהושע ילין היה בן 17 בעת ביצוע הרכישה. המטרה הייתה "לרכוש לו מגרש או שדה חוץ לעיר". הוצע לאביו ולגיסו, שאול יהודה, כרם זיתים בכפר הערבי קאלוניה. בכרם הייתה חצובה מערה בסלע אשר ממנה נבע מעיין. המקום תאם את ציפיות הקונים: אוויר צח ונעים ומים קלים ומתוקים וכן שלושה מעיינות גדולים, יחידים בסביבה. המקום היה לנקודת משיכה ל"ישמעאליים" (ערבים) שבאו לנפוש בו. הייתה גם חשיבות לעובדה שהשטח המוצע למכירה היה בצד הדרך הראשית בין ירושלים ליפו.
לביצוע הרכישה נעזרו בקונסול הבריטי ג'יימס פין, אשר מצא את השיטה שתאפשר לשלטון העות'מאני לאשר את הקנייה. כאשר התבשרו תושבי המקום על העסקה, הם הציעו חלק מהאדמות שהיו לרשותם למכירה. השנה הייתה שנת בצורת. חלק מתושבי הכפר נטשו אותו לעבר הירדן או לחורן שבסוריה, ולנשארים היה כדאי למכור את האדמה שנמסרה להם. כך נרכש כל השטח המכונה "ארד' אל-בזוניה". החזקה בחלקה עברה לידי היהודים, וגדר אבנים הוקמה מסביבה.
יהושע ילין מציין כי חאג' מוסטפא אבו גוש מהכפר הערבי אבו גוש "משל על כל תושבי הכפרים בסביבות ירושלים לצד צפון, העלים עינו ולא הפריע לנו ממעשינו". ב-1871 הקים ילין על החלקה חאן, בבניין שבימינו הוא בית הכנסת של מוצא. היות שמוצא הייתה לתחנה חשובה לשיירות שנעו בין יפו לבין ירושלים, הפעלת החאן נחלה הצלחה, וגם מוסטפא אבו גוש היה שותף בחלוקת הרווחים.
בשנת 1890, לאור התעניינות יהודים בקניית אדמות באזור מוצא, שלא עלתה יפה, הצליח ילין לרכוש 184 דונם נוספים, אותם מכר לחובבי ציון ולחברה שנקראה "חיבת הארץ". כעבור שלוש שנים קנתה את הקרקעות הללו לשכת ירושלים של הארגון היהודי בני ברית, אשר החליטה ליישב את האדמות בחקלאים מצטיינים שהוכיחו את כישוריהם, ולהקים במקום מושבה. בשנת 1894 הושלמה רכישה נוספת של אדמות על ידי ארגון בני ברית שאיפשר למתיישבים לרכוש את נחלותיהם בתשלומים לתקופה ארוכה, והמושבה נוסדה על שטח של כ-1,000 דונם משני צידי הדרך מירושלים ליפו. בין המתיישבים הראשונים היו יצחק ולאה כהן, שמואל ברוזה ומשפחת מקלף (משפחת הוריו של מרדכי מקלף, לימים הרמטכ"ל השלישי של צה"ל). בשנת 1910 עבר משבר על המקום ומתוך 12 משפחות שהיו בו עזבו חמש. גם המורה עזב.
את ילדי מוצא לימד הסופר והחוקר משה דוד גאון (אביהם של בני גאון והזמר יהורם גאון).
מאורעות תרפ"ט
במאורעות תרפ"ט הותקף היישוב, למרות יחסי הידידות בין המשפחות היהודיות ובין התושבים הערביים בסביבה. בהתקפה זו נרצחו כמעט כל בני משפחת מקלף - האב אריה לייב, האם בתיה חיה, הבן משה, הבנות מינה ורבקה, ושני אורחים מתל אביב - הרב שלמה זלמן שך ודוד גלצר. שלושה ילדים הצליחו להימלט - מרדכי, חיים וחנה. לאחר מכן ננטשה המושבה לתקופה של כשנה, ובהמשך יושבה מחדש. בשנת 1933 הוקם הכפר הסמוך, מוצא עילית, על ידי בני מוצא ומתיישבים נוספים מירושלים.
לאחר הקמת המדינה
בשנת 1956 החלה הקרן הקיימת לישראל לנטוע את יער ירושלים על ההר שמעל המושבה. ביער ניטעו כמיליון עצים, בעיקר עצי אורן. בשנת 1962, הורחבה המושבה והוקמה בה שכונת וילות בשם "רמת מוצא". בשנת 1976 פרץ סכסוך בין תושבי השכונה לזמר יהורם גאון שביקש להקים במקום מועדון ומסעדה בניגוד לתוכנית המתאר. הסכסוך הגיע לדיון בבית המשפט העליון, שפסק לטובת התושבים. בשנות ה-80 נבנו בשכונה גם בתי דירות מדורגים על המדרון. בשנת 2000, הופקעו חלק מקרקעות המושבה לצורך הקמת מחלף מוצא.
הדרך הרומית
ממזרח למושבה עולה דרך תלולה ומפותלת לשכונת גבעת שאול, שליד הר המנוחות. העלייה המפותלת נקראת "מעלה הרומאים". מהלכה הוא כ-3 ק"מ תוך עלייה של 200 מטר. ניתן להבחין בתוואי המפורט של הדרך במפת PEF משנת 1880. בימי המנדט הבריטי היה מקובל על תנועות הנוער לעלות לירושלים בדרך זו, שהמחישה את ה"עלייה" לירושלים. כיום, חלק גדול מהדרך אינו קיים יותר.
יהודה זיו, חוקר ארץ ישראל, כותב כי המעלה הרומאי שימש את העולים לירושלים עד סוף המאה ה-19. רק אז, נסללה על ידי הטורקים הדרך העוקפת היום את הר המנוחות.
בימי מלחמת העצמאות היה הכביש לירושלים תחת שליטה של תותחני הלגיון הערבי שהיו מוצבים בנבי סמואל. המעלה הקדום שימש את התחבורה העולה לירושלים.
בית חרושת לרעפים
מהכביש הראשי, כביש ירושלים-תל אביב, ניתן לראות מבנה גדול אשר שימש בעברו כבית חרושת לרעפים. זהו בית החרושת לרעפים ולבנים שייסד יחיאל-מיכל שטינברג, שהיה ממייסדי מוצא, בסוף המאה ה-19. בית חרושת זה היה אחד מן הראשונים בתעשיית הקרמיקה בישראל. בית זה כונה בפי כל "הבית האדום". בשנות ה-90 של המאה ה-20 הוסב המבנה לפרויקט מגורים מטופח. הבית הצמוד לבית האדום שהוכרז "מבנה לשימור" הוא בית אחיו - בית ירחמיאל שטינברג, הנמנה גם הוא עם מייסדי המושבה והיה ראש הכפר בתקופת הטורקים והמנדט. הבית הכיל את "יקב שטינברג". (המבנה פורק במרץ - אפריל 2010 מתוך כוונה לבנות במקום מרכז מסחרי. היזם התחייב בדיוני הוועדה בכנסת בראשות זבולון אורלב להקימו בהעתק מדויק בקדמת המגרש מתוך כוונה לשמר את אופי המבנה, להציג תערוכת קבע במקום ועם זאת, להופכו למסעדה). ירחמיאל, שידוע היה בכינוי "הצדיק ממוצא", לא נטש את מוצא בפרעות תרפ"ט ואף לא בקרבות מלחמת העצמאות.
בית חרושת אחר היה זה שתיארה איטה לוין.
איטה ילין מספרת כי אביה, יחיאל מיכל פינס, יחד עם יהושע ילין, הקימו את בית החרושת בשנת תר"מ (1880). המומחה לייצור הרעפים היה צעיר ירושלמי בשם אלטר גרינברג, אשר נסע לפריז ללמוד את העבודה. את הרעפים שנוצרו כינו בשמו, ביידיש "אלטער צ'רפ" - היות שהן היו נשברות בקלות. כנראה זו הייתה הסיבה העיקרית לכך שבית החרושת פעל רק כשנתיים.
מקור השם
נוטים לזהות את המקום עם היישוב מֹּצָה המוזכר בספר יהושע (י"ח, כ"א-כ"ח) בתור נקודת גבול בין נחלת שבט יהודה לנחלת שבט בנימין. וכך מתוארת נחלת שבט בנימין:
הזיהוי המשמעותי ביותר הוא לפי המובא בתלמוד בבלי ובתלמוד ירושלמי על הבאת ערבות ממוצא ועל המושבה הרומאית קולוניה. המקום היחידי שבו יש ערבות בכמות גדולה באזור הוא ליד המעיין המצוי ליד בית הכנסת. וכך כותב התלמוד הירושלמי:
ובתלמוד הבבלי:
קישורים חיצוניים
מודעות היסטוריות למכירת קרקע במושבה:
אברהם בכר
שנים ראשונות
בכר נולד בעיר אדירנה שבאימפריה העות'מאנית והתייתם מאביו בגיל חמש, אז נשלח לעיר פלובדיב שבבולגריה לבית יתומים בו למד עברית ותורה. ב-1927 חזר לטורקיה והשתלם כמוהל ושוחט אצל רבי נפתלי רוט.
בשנת 1937 נישא לבלה, שנפטרה שנה לפניו. נולדו להם בן ובת. הבת נפטרה בחייו מסרטן.
בשנת 1942 התגורר בעיר וידין שעה שהיה בה שיטפון. הוא עבר רכוב על סוס והציל במו ידיו 718 איש. על פועלו זה קיבל מידי מלך בולגריה בוריס השלישי אות הצטיינות ופרס כספי בסך 100 אלף לבות.
ב-31 ביולי 1948 עלה לישראל יחד עם 50 אלף יהודי בולגריה, התיישב ביפו .בהתחלה עסק בעישון דגים ואחר כך פתח חנות מכולת בשדרות ירושלים בעיר. אברמיקו, כפי שכונה בפי כל, היה נוהג לנוע בעיר על גבי קטנוע מסוג וספה עם "סירה".
רב הקהילה
חנות המכולת הפכה עד מהרה למקום כינוס ולבית כנסת, בהנהגתו של בכר (בית הכנסת "סיני"). עבור בני העדה היה פוסק הלכה, שוחט, מוהל, עורך חתונות ומנהל לוויות, כמו כן שימש בכר כחזן ואשתו שימשה כחזנית. בנם, יוסי, סיפר שבית הכנסת היה קטן מלהכיל את הבאים לשמוע את שירתם של בני הזוג ומאות אנשים נותרו מחוצה לו. "אבא היה שר ואמא הייתה משלימה אותו מהבלקון של הנשים (עזרת נשים)".
בכר היה מבין מייסדי קבוצת הכדורגל מכבי יפו, ושימש באופן רשמי כרב הקבוצה. הוא קרא פסוקי תנ"ך בעברית ובלדינו בפני שחקני הקבוצה, שהיו כולם בני העדה הבולגרית, חיבר תפילות להצלחת הקבוצה וניהל את שמחותיהם של שחקניה ואוהדיה. הרב בכר פסק שמותר לצפות במשחקי הקבוצה בשבת, וזאת על מנת שצעירי העדה ילכו יחד עמו ולא "יסתובבו ברחובות". עקב כך לא הוכר כרב על ידי הרבנות הראשית ובחופות שערך השתתף רב מטעם הרבנות כדי שהטקס יוכר על ידי מדינת ישראל. הוא נהג לפשט את הטקסים שערך, לתבל אותם בהומור ולפנות אל הקהל בלדינו. מבחינת העדה הבולגרית היה מנהיג בלתי מעורער אך מחוץ לעדה קמו עליו מתנגדים בשל מנהגיו הזרים (שיתוף קול אשה בתפילה, חילול שבת בפרהסיה וכדומה), למתנגדיו היה נוהג לענות: "השמים שמים לה' והארץ נתן לבני האדם" (תהלים קט"ו).
קיימות עדויות רבות על מעשי צדקה של בכר ומתן בסתר עד כי אוהביו התקוממו שאת המעשים השנויים במחלוקת ביצע בגלוי בעוד שאת מעשי החסד שלו ביצע בסתר.
גוגול: ויי
גוגול: ויי (ברוסית: Гоголь. Вий) הוא סרט אימה רוסי משנת 2018, אשר בוים על ידי יגור בראנוב והופק על ידי אלכסנדר צקאלו. בסרט מככב אלכסנדר פטרוב כניקולאי גוגול. זהו סרט המשך לסרט "גוגול: ההתחלה" והוא מהווה פנטזיה היסטורית המבוססת על כתביו של ניקולאי גוגול. זהו הסרט השני מתוך שלושה, הסדרה הראשונה ברוסיה שמוקרנת תחילה בקולנוע ורק לאחר מכן בטלוויזיה.
הסרט יצא לאקרנים ב-5 באפריל 2018. סרט המשך בשם "גוגול: נקמה נוראית" ייצא ב-31 באוגוסט 2018.
תקציר עלילת הסרט
לאחר אירועי הסרט הקודם בין חפציו של יאקוב גורו גוגול מוצא פתק ובו המילים: "סוד הלידה - אפל?" («Тайна рождения — тёмный?»), חמישה מאחיו של גוגול מתו בלידה או מיד לאחר הלידה; מאוחר יותר, בחזיונותיו של ניקולאי ובזיכרונותיו של יקים (שאינו מעז לחשוף את האמת לאדונו), וסילי גוגול-יאנובסקי מקבל מתוך ייאוש את הצעתו של זר עם מסכה על פניו. הזר מבטיח שהתינוק הבא שלו ישרוד, אך עליו לשלם על כך במחיר סיכון מסוים; וסילי משיב שהוא מוכן לכל דבר, רק כדי לא לקבור את ילדיו עוד. כאשר ניקולאי נולד, הזר מחייה את התינוק שנולד מת.
פרק 3. מקום רדוף
בבוקר בדיקאנקה, קוסם מגיע לעיירה: האנשים המקומיים מכירים אותו ופוחדים, כי המוניטין הולך לפניו כצייד נשמות. עם זאת, אין כל בסיס למעצרו והכומר מזהיר את גוגול להתרחק ממנו.
אלא שהפרשה לא מסתיימת בזה. קורבן נוסף נופלת לרשתו של הפרש האפל וגוגול מבין שאין לו ברירה אלא להמתין לחג הבא על מנת ללכוד אותו.
פרק 4. ויי
עם בוא החג החדש גוגול משכנע את פרופסור בינך לקרוא לתושבי דיקאנקה שלא לצאת בלילה מהבתים, אך הבוקר מגיע והם מגלים שבעה בתים מסומנים בחותם הפרש.
גוגול מציע להסתיר את כל הנערות במקום מסתור תחת משמר קוזאקים אך בינך לא משתכנע ומתחיל לחשוד שלגוגול יש קשרים עם הרוצח. בזכות בת הסוחר ואקולה, גוגול מגלה שאת הסימנים כתבה מכשפה מדמו של כלבה המת. אך הוא לא מספיק לתחקר אותה לארח שזו נרצחת. גוגול נרדם במקום הרצח ובינך מבחין בו וחששות כלפיו גובר.
גוגול מבין שהכל מהווה חלק מטקס שהרוצח מבצע והוא מוצא את גופת המכשפה ולצידה הנזיר חומא ברוט, שהגיע לדיקאנקה על מנת להילחם בשד ויי. לאחר שבינך משתכנע שגוגול לא קשור לרצח הוא מאפשר לו להסתיר את הנערות.
חומא לוקח את גוגול ומכריח אותו לבוא איתו להתעמת עם ויי. הם לוקחים עמם את גופת המכשפה ונכנסים אל הכנסייה להתעמת בוויי, אבל חומא מת וגוגול נותר לבדו.
בלילה, הפרש האפל מוצא את מקום מסתורי הנערות והורג את כל הקוזאקים והנערות. ואקולה ובינך מגיעים למקום וחושדים בגוגל, אך כשהם מגיעים לכנסייה הם מגלים אותו מוטל ללא רוח חיים.
סצנת הסיום מהווה הצצה לסרט הבא בסדרה ובה רואים את הלווייתו של גוגול, שובו של יאקוב פטרוביץ' גורו והקרב בפרש האפל.
מוזיקה
את המוזיקה והפסקול לסרט כתב המלחין ריאן אוטר, שזהו שיתוף הפעולה השביעי שלו עם הבמאי יגור בראנוב.
דוד שרבני
דוד שרבני (16 באוגוסט 1920 - 6 באוגוסט 1985) היה הרב הראשי הספרדי של קולומביה מראשית שנות החמישים עד 1978. כיהן גם כרב במיאמי, פלורידה.
ראשית חיים
דוד שרבני נולד בירושלים, ישראל, לרב יהושע שרבני ומסעודה שרבני. אשר עלה לארץ ישראל, מבגדאד, עיראק בשנת 1903. בצעירותו למד בישיבת פורת יוסף, לאחר תקופה התמנה לרב שכונת מקור ברוך בירושלים, לאחר מכן התמנה לרב מחנות העולים.
החזון איש נתן לו סמיכת יורה יורה.
קולומביה
בשנת 1952 ביקר הנדיב עובדיה שעיו בישיבת פורת יוסף וביקש מרבי בן-ציון מאיר חי עוזיאל שישלח רב לבני עדתו שבקולומביה, הרב בצמ"ח המליץ לו על רבי דוד ואכן רבי דוד התמנה לרב הראשי של קולומביה, מקום מושבו היה העיר בוגוטה.
בדברי המלצתו אמר הרב עוזיאל כך:
הרב ראובן כץ כתב אף הוא דברים דומים" הרב חזקיה שבתי הצטרף אף הוא לממליצים.
בקולומביה, הקים תלמוד תורה, סניף של בני עקיבא, שימש כנשיא של הברית העברית עולמית במקום, היה פעיל בההסתדרות הציונית, ושימש כמרצה באוניברסיטה הלאומית של קולומביה בקתדרה לעברית.
לאחר תקופה הוצעה לו הרבנות בעיר תל אביב, רבי דוד סירב להצעה.
רבי דוד היה בקשר עם גדולי הרבנים בעולם כמו הרב משה פיינשטיין. הרב שרבני השתתף בהפגנת תמיכה לחטופים שנערכה במהלך מצור שגרירות הרפובליקה הדומיניקנית בבוגוטה בשנת 1980 על ידי גרילות M-19.