cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המגויסים האשורים
מצב המגויסים האשורים לאחר הקרבות
המגויסים האשורים מצאו את עצמם חסרי תפקידים ותארים בעיראק שלאחר המלחמה האנגלו-עיראקית. רובם פוטרו מתפקידיהם, ולא נכללו בתפקידים בכירים כמו שופטים, קציני הצבא והשרים. רק מעטים מביניהם נותרו לשרת בחיל האוויר הבריטי. בתנאים אלה, ובהיעדר תמיכה חיצונית זרה, התפתחה התרבות האשורית לאט יותר ובקושי רב יותר בהשוואה לזו של שכניהם הערבים או הכורדים. המגויסים האשורים ניסו להקים מספר קבוצות מחתרת המבוססות על ערכי אהבה ואחדות אשורית, שכללו שבועות אמונים וטקסי חניכה סודיים. התנועה זכתה לתמיכה ואהדה בערים כירכוכ, בצרה ומוסול, באורמיה שבאיראן וגם באזורים שבהם היו הכנסיות המזרחיות-אשוריות דומיננטיות. אך בדיעבד לא היה די במאמץ זה, שכן בסופו של דבר הקבוצות התפרקו עקב הכאוס שנוצר בהתפרקות גדודי המגויסים האשורים שנותרו ונטישתם על-ידי הצבא הבריטי.
פטקו קרבלוב
פֶּטְקוֹ סְטוֹיְצֶ'ב קָרָבֶלוֹב (בבולגרית: Петко Стойчев Каравелов; 24 במרץ 1843, קופריבשטיצה, האימפריה העות'מאנית – 24 בינואר 1903, סופיה, נסיכות בולגריה) היה פוליטיקאי בולגרי, אשר כיהן ארבע פעמים כראש ממשלת בולגריה ונחשב לאחד ממכונני בולגריה המודרנית.
ראשית הקריירה
קרבלוב למד משפטים והיסטוריה באוניברסיטת מוסקבה וב-1869 הוסמך לעריכת דין. הוא לחם במלחמה העות'מאנית-רוסית (1877-1878) בצבא הדנובה של האימפריה הרוסית ולאחר כינון הנסיכות הבולגרית מתוקף סיכומי קונגרס ברלין, השתתף בניסוח החוקה הבולגרית שכונתה חוקת טרנובו ונחשבה ליברלית ומתקדמת לזמנה. במקביל מונה על ידי הרוסים לסגן מושל אזור סבישטוב. בהמשך נבחר לפרלמנט הבולגרי והיה יושב הראש שלו למשך מספר תקופות קצרות בשנותיו הראשונות.
הכהונה הראשונה
בראשית ימיה של הנסיכות הבולגרית התחולל מאבק פנימי על האוריינטציה הפוליטית שלה בין תומכי האימפריה הרוסית לבין מצדדי הקיסרות הגרמנית והאימפריה האוסטרו-הונגרית. קרבלוב נמנה עם תומכי הרוסים. בראשית 1880 מונה קרבלוב על ידי ראש הממשלה דראגן צאנקוב לתפקיד שר האוצר ולתפקיד התובע הכללי של בולגריה ובהמשך אותה שנה החליף את צאנקוב בתפקיד ראש הממשלה.
העימות עם אלכסנדר בטנברג
עד מהרה נקלע קרבלוב לעימותים עם אלכסנדר בטנברג, נסיך בולגריה בשל עמדותיו הליברליות שצידדו בהגבלת כוחה של המלוכה מחד ובשל תמיכתו במדיניות האימפריה הרוסית מאידך. ב-1881 אילץ הנסיך בטנברג את קרבלוב להתפטר והוא גלה מבולגריה מחשש לחייו. קרבלוב היגר למחוז העות'מאני האוטונומי רומליה המזרחית ובין 1883 ל-1884 כיהן בתפקיד ראש עיריית פלובדיב, שהייתה בירת המחוז. ב-1884 הותר לו לחזור לסופיה והוא כיהן במשך שנתיים כראש הממשלה וכשר האוצר בממשלת הקואליציה שהקימו הליברלים. לאחר מלחמת בולגריה–סרביה (1885) פרצה בנסיכות הפיכה צבאית והנסיך אלכסנדר בטנברג הודח. קרבלוב היה לעוצר ביחד עם סטפן סטאמבולוב. הפיכת נגד השיבה את הנסיך למעמדו, אך הגבלת סמכויותיו והיעדר גיבוי גרמני ואוסטרו-הונגרי הביאו להתפטרותו.
מאסרו, הכהונה הרביעית ואחריתו
בולגריה נקלעה לאי יציבות פוליטית וב-1887 פרצו בסופיה מהומות פרו-רוסיות שלובו על ידי סוכני האימפריה הרוסית. קרבלוב, שהיה ידוע בעמדותיו הפרו-רוסיות, נעצר במהלך המהומות אך שוחרר לאחר זמן קצר. הוא התנגד למינויו של פרדיננד הראשון לתפקיד נסיך בולגריה. קרבלוב נעצר וב-1891 נשפט בעוון חתרנות וקשירת קשר לביצוע רצח, הורשע ונדון ל-5 שנות מאסר. ב-1894 זכה לחנינה ושוחרר מהכלא.
משפחתו
קרבלוב נישא לאקטרינה וליקובה פנבה (בולגרית: Екатерина Великова Пенева; 1860 - 1947), ולזוג נולדו 3 ילדים, רדקה, ויולטה ולורה. בתו ויולטה נישאה ליוסיף הרבסט, בן הקהילה היהודית, שהיה פוליטיקאי, עיתונאי ופובליציסט ונרצח ב-1925 על ידי מנגנוני משטרו של אלכסנדר צאנקוב. יוסיף הרבסט היה אחיו של המנהיג הציוני הנודע קרל הרבסט.
ברבות השנים זכתה רעייתו של פטקו קרבלוב, אקטרינה, למעמד מכובד בציבוריות הבולגרית והייתה מקורבתו של בוריס השלישי, מלך בולגריה, אשר ראה בה דמות אם. היא השתתפה במאבק נגד רדיפות היהודים בממלכה הבולגרית. בגבור האנטישמיות הממוסדת בגרמניה הנאצית, החליטו ראשי הקונסיסטוריון של יהדות בולגריה להקים ועד פעולה ומחאה נגד רדיפות היהודים בגרמניה, בשיתוף אנשי ציבור ואקדמיה בולטים בבולגריה כגון פטקו סטאינוב. קרבלובה הצטרפה לוועד הפעולה וביוני 1933 תוכנן לערוך הפגנת מחאה בסופיה. המשטרה הבולגרית אסרה על קיום ההפגנה בתואנה שתפגע ביחסי הממלכה עם גרמניה.
בראשית 1941 פנתה קרבלובה למפקד המשטרה הבולגרית בסופיה וביקשה את הפסקת ההתפרעויות של חברי ארגון בראניק, אשר תלשו מדש בגדם של יהודים את הכוכב הצהוב ואחר כך הכו אותם בשל הפרת הצו המורה לענוד אותו. פנייתה הצטרפה לפנייתו של המטרופוליט סטפן ובעקבותיהן הורתה המשטרה לחברי הארגון לחדול מפעילותם.
ב-21 במאי 1943 החלו להימסר צווי הגירוש ליהודי סופיה. נציגי הקונסיסטוריה היהודית של בולגריה פנו לאישי ציבור, לפוליטיקאים ולראשי הכנסייה במטרה לבטל את צו הגירוש. בין היתר פנו נציגי הקונסיסטוריון לאקטרינה קרבלובה בבקשה להפעיל את השפעתה על ארמון המלך. קרבלובה ניסתה לקבוע פגישה דחופה עם המלך בוריס, אך הוא עזב את הארמון לבקתת הציד שלו בהרי רילה ולא ניתן היה להשיגו. בהמשך ביקר בביתה הרב הראשי ליהודי סופיה, הרב ד"ר אשר חננאל וביקש ממנה לפעול להצלת יהודי סופיה. במועד זה לא ידוע היה שהגירוש יתבצע לערי השדה בלבד ויהודי סופיה העריכו שגורלם יהיה כגורל יהודי תראקיה ומקדוניה אשר גורשו אל מותם במחנה ההשמדה טרבלינקה. הרב חננאל כתב מכתב נרגש למלך וקרבלובה הוסיפה את בקשתה האישית להפסקת הרדיפות:
קרבלובה חתמה על המכתב ושלחה אותו לארמון המלך. ב-26 במאי גורשו יהודי סופיה לערי השדה בבולגריה, אך לא אל מחוץ לגבולות הממלכה.
אנני ורשינג
אנני ורשינג (באנגלית: Annie Wersching; 28 במרץ 1977 – 29 בינואר 2023) הייתה שחקנית טלוויזיה קולנוע אמריקאית, שידועה בעיקר בזכות גילום הדמות רנה ווקר בסדרה "24" וגם בזכות גילום הדמות לילי סלבטור בסדרה "יומני הערפד" בעונה ה-7.
קריירה
ורשינג החלה את קריירת הטלוויזיה שלה בתפקיד אורח בסדרה "מסע בין כוכבים: אנטרפרייז" ומשם היא לוהקה לתפקידי אורח בסדרות: "מכושפות", "חושים של רוצח", "על טבעי" ו"פשע מן העבר". החל ממרץ 2007, גילמה את אמילה ג'ופיי באופרת סבון של רשת ABC, "ג'אנרל הוספיטל". בנוסף, שיחקה גם במחזות בתיאטרון.
ורשינג גילמה את דמותה של רנה ווקר, סוכנת FBI, בסדרה "24" בעונות השביעית והשמינית.
ורשינג גילמה את הטייסת אמה ויטמור בסדרה "טיימלס". ב-2014 החלה לשחק בסדרת הטלוויזיה "בוש", לשתי העונות הראשונות, וגילמה את דמותה של פמי דייוויד בסדרת המדע הבדיוני "אקסטנט" ברשת CBS, בכיכובה של האלי ברי.
בשנת 2017 שיחקה בסדרת הטלוויזיה "הבורחים" המבוסס על סדרת הקומיקס "Runaways" בתפקיד של לסלי דין. עונתה השנייה עלתה ב-2018 ועונתה השלישית עלתה ב-2019.
בשנת 2023 גילמה את הרוצחת הסדרתית רוזלינד דייר בעונה 5 של הסדרה "טירון".
חיים אישיים
בשנת 2020, ורשינג אובחנה במחלת הסרטן. לאחר שאובחנה היא המשיכה לגלם תפקידים שונים, ביניהם מלכת הבורג במסע בין כוכבים: פיקארד והרוצחת סדרתית (רוזלינד דייר) בסדרה טירון. היא נפטרה בביתה ב-29 בינואר 2023 בגיל 45, והותירה אחריה את בעלה, השחקן סטיבן פול, ושלושה ילדים.
קוסוקה נקמורה
קוסוקה נקמורה (ביפנית: 中村 航輔; נולד ב-27 בפברואר 1995) הוא כדורגלן יפני המשחק בפורטימוננסה ובנבחרת יפן בעמדת השוער.
קריירת מועדונים
נקמורה התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של קאשיווה רייסול.
בעונת הושאל לנבחרי ה-J ליג, קבוצה שהוקמה על מנת להשאיל אליה שחקנים צעירים שיצברו דקות משחק. עונה לאחר מכן, הושאל לאוויספה פוקואוקה מהליגה היפנית השנייה בה היה שותף פעיל בעליה לליגת העל היפנית.
בעונת חזר לקאשיווה רייסול. ב-27 בפברואר 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 2-1 לאוראווה רד דיימונדס. את העונה סיים עם 28 הופעות בליגה. עונה לאחר מכן, שיחק בכל משחקי הקבוצה ונבחר לשוער העונה.
קריירה בינלאומית
ב-9 בדצמבר 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת יפן בניצחון 0-1 נגד.
אלברט וודריג
גנרל אלברט וודריג (בגרמנית: Albert Wodrig; 16 ביולי 1883 – 31 באוקטובר 1972) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על קורפוס במלחמת העולם השנייה.
קריירה מוקדמת
וודריג נולד ב-16 ביולי 1883 בברלין שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1901 התגייס וודריג לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הארטילריה ה-26 (הנובר ה-2), ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה, וב-8 באוקטובר 1914 הועלה לדרגת האופטמן. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה נשאר וודריג ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. באביב 1928 מונה וודריג למפקד הגדוד ה-3 ברגימנט הארטילריה ה-4, וב-1 בפברואר 1929 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט. בשנת 1930 מונה לקצין מטה בקבוצת הארמייה הראשונה, ובאביב 1931 מונה לקצין מטה בפיקוד התותחנים ה-3. ב-1 באוקטובר 1931 הועלה לדרגת אוברסט, וב-1 בדצמבר 1931 מונה למפקד רגימנט הארטילריה ה-1. ב-1 באפריל 1934 הועלה וודריג לדרגת גנרל מיור, וב-1 באוקטובר 1934 מונה למפקד הדיוויזיה ה-21. ב-1 במרץ 1936 הועלה לדרגת גנרל לוטננט, וב-10 בנובמבר 1938 פרש מתפקידו.
מלחמת העולם השנייה
בפרוץ המלחמה מונה וודריג למפקד קורפוס מאולתר, ופיקד עליו במהלך הפלישה לפולין כחלק מהארמייה השלישית במסגרת קבוצת ארמיות צפון. ב-1 באוקטובר 1939 הועלה וודריג לדרגת גנרל חיל התותחנים, והקורפוס שבפיקודו הפך לקורפוס ה-26. במהלך המערכה על צרפת לחם וודריג עם הקורפוס שבפיקודו כחלק מהארמייה ה-18 במסגרת קבוצת ארמיות B, ובשלב השני כחלק מהארמייה השנייה במסגרת קבוצת ארמיות A, וב-19 ביולי 1940 קיבל על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
במהלך מבצע ברברוסה לחם וודריג עם הקורפוס שבפיקודו כחלק מהארמייה ה-18 במסגרת קבוצת ארמיות צפון, וב-22 באפריל 1942 קיבל על פעולותיו את עיטור הצלב הגרמני בזהב. ב-1 באוקטובר 1942 פרש וודריג מתפקידו והועבר לעתודת המילואים, וב-1 בפברואר 1943 מונה למפקד המחוז הצבאי הראשון. ב-1 בנובמבר 1944 פרש וודריג מתפקידו והועבר לעתודת המילואים, וב-28 בפברואר 1945 פרש וודריג לביתו.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה התגורר וודריג בבאד הויינהאוזן, עד למותו ב-31 באוקטובר 1972.
התנועה האסלאמית
התנועה האסלאמית היא תנועת אסלאם פוליטית ישראלית השואפת לעודד את האסלאם בקרב ערביי ישראל. לתנועה מאפיינים רבים הדומים למאפייני תנועת האחים המוסלמים וכמותה היא פועלת בשני מישורים עיקריים: דתי (חינוך מוסלמי, שירותי דת) וחברתי (שירותי רווחה). התנועה משתייכת אידאולוגית לקבוצה רחבה של תנועות אסלאמיות בעולם השואפות לתחיית האסלאם ודוגלות בעיקרון: "האסלאם הוא הפתרון", אך היא נבדלת מהם בעידודה את הלאומיות הפלסטינית, בעוד התנועות האחרות דוגלות בעידוד זהות דתית-מוסלמית, והדחקת הזהות העדתית והלאומית.
התנועה נוסדה ב־1971, וב־1996 התפלגה לשני פלגים: הפלג הצפוני הקיצוני והפלג הדרומי המתון יותר. הצפוני מחרים את הבחירות לכנסת ובשנת 2015 הוכרז התאחדות בלתי מותרת. הפלג הדרומי נחשב למתון יותר, ונציגים מטעמו משמשים כחברי הכנסת מטעם מפלגת רע"מ אשר רצה לרוב לכנסת בסיעה משותפת עם מפלגות אחרות (כגון רע"מ-תע"ל והרשימה המשותפת) החל מהכנסת הארבע עשרה.
היסטוריה
התנועה האסלאמית הוקמה ב־1971 על ידי עבדאללה נימר דרוויש שלמד קודם לכן במכללה האסלאמית בשכם. במהלך שנות השבעים התמקדה התנועה בהקמת מוסדות רווחה המקבילים למוסדות המדינה וזאת עבור הקהילה המוסלמית. בין הפעילויות השונות היו אספקת מחשבים לבתי ספר, ארגון ליגת כדורגל אסלאמית, ארגון חתונות, ייעוץ זוגי, הקמת מעונות, ארגון התרמות לעניים ועוד.
1701 בספרות
ראו גם:
התנועה האסלאמית
היסטוריה
במקביל לפעילות זו, חלק מראשי התנועה, בראשות דרוויש הקימו את אוסרת אל-ג'יהאד, ארגון טרור אסלאמי ראשון בישראל. ראשי הארגון נעצרו ב־1979 בעקבות ניסיון פיגוע. דבר שגרם לתנועה האסלאמית לנטוש (לפחות רשמית) את הטרור.
בשנות השמונים חלה התחזקות מהירה של התנועה האסלאמית, התחזקות זו התבטאה בהקמת סניפים, בארגון פעילויות צדקה והתנדבות מאורגנות ועוד.
עם תחילת האינתיפאדה הראשונה ב-1987 הקימה התנועה את "ועד הסיוע האסלאמי" שנועד לסייע לנזקקים בשטחים, בעיקר לאלו שנפגעו ישירות או בעקיפין על ידי צה"ל. ב־1995 סגר השב"כ את "ועד הסיוע האסלאמי" בשל הסיוע הכספי למשפחות אנשי חמאס אולם הוא נפתח מחדש תחת השם "ועד ההצלה ההומניטרי" שתפקידיו דומים. ב־1997 נסגר הוועד שנית לתקופה קצרה ולאחר מכן הוטלו עליו מגבלות.
ב־1989 החליטה התנועה להתמודד על הנהגת מספר יישובים ערביים, התנועה זכתה בראשות המועצה בשישה מהיישובים הערביים וכן להישגים משמעותיים ביישובים נוספים. הניצחון הגדול ביותר הושג על ידי שייח ראאד סלאח באום אל-פחם, שהפכה להיות מרכז התנועה.
הסכמי אוסלו גרמו לפילוג מסוים בתנועה כאשר הפלג הצפוני התנגד להם (בדומה לעמדת החמאס) ואילו הפלג הדרומי תמך בהם. ב־1994 הורגשה הפעילות הציבורית של התנועה גם בציבור היהודי כאשר עבדאללה נימר דרוויש ניסה לתווך בין ישראל והחמאס בנושא נחשון וקסמן.
ב־1996 החליטה התנועה להתמודד בבחירות לכנסת לאחר 3 דחיות קודמות של ההחלטה. ההחלטה גרמה לפילוג מוחלט בין הפלג הצפוני בראשות ראאד סלאח לבין הפלג הדרומי שהונהג על ידי השייח אברהים צרצור. ההתמודדות נעשתה באמצעות מפלגה ערבית בשם הרשימה הערבית המאוחדת (רע"מ). המפלגה רצה לאורך השנים במשותף עם מפלגת מד"ע ותע"ל, ולעיתים גם בל"ד וחד"ש, ונקראה בשמות שונים - רע"מ, מד"ע-רע"ם, ורע"מ-תע"ל, רע"מ-תע"ל-מד"ע, רע"ם-בל"ד והרשימה המשותפת.
במהלך שנים אלו המשיכה התנועה בפעילות הרווחה שלה ואף הגבירה אותה. למרות אי שביעות רצון מקיומה של מדינת ישראל, ראשי המועצות המקומיות מטעם התנועה נעזרו גם בכספי מדינה (נוסף על כספי תרומות) בשביל לשפר את המצב ביישוביהם.
ב־1996 החלה התנועה בשיפוץ "אורוות שלמה" שמתחת להר הבית, תוך הרס השרידים הארכאולוגיים במקום. אירועי מנהרת הכותל שהתרחשו בשנה זו גרמו לתנועה האסלאמית לערוך את העצרת ההמונית (מהרג'אן) הראשונה באום אל-פחם, תחת הכותרת "אל-אקצא בסכנה". עצרת זו הפכה בהמשך להפגנת כוח שנתית של התנועה.
לקראת סוף תקופה זו, התחילה התנועה במבצע נרחב לשיקום מסגדים נטושים, רובם משנת 1948, דבר שהוביל להתנגשויות רבות עם המשטרה ועם הציבור היהודי.
לקראת ביקורו של אריאל שרון, ראש האופוזיציה דאז, בהר הבית התסיסה התנועה האסלאמית את ערביי ישראל. לאחר הביקור התנועה, על שני פלגיה, המשיכה לקרוא קריאות לשימוש באלימות על מנת "להגן על ההר". על פי ועדת אור קריאות אלו תרמו תרומה ממשית להתהלטות הרוחות בציבור הערבי וגרמו להחמרה ניכרת של אירועי אוקטובר. בין מוזהרי הוועדה היו ח"כ עבד אל-מאלכ דהאמשה ושייח ראאד סאלח, אשר נמצאו על ידי הוועדה אשמים בהסתה, אולם לא ננקטו נגדם צעדים. אנשי התנועה מצידם, ובראשם השייח ראאד סלאח האשימו כי מהלך אירועי אוקטובר כלל טבח מתוכנן ביוזמת ובאישור ממשלת ישראל.
ב־2002 נסגר "ועד ההצלה ההומניטרי" ולאחר תקופת סגירה הוקם במקומו "הארגון של ועד ההצלה ההומניטרי". באותה שנה החליט, אלי ישי, שר הפנים לסגור את ביטאון הפלג הצפוני אולם ההחלטה לא מתבצעת לבסוף. ההחלטה באה בעקבות הסתה אנטי-יהודית בעיתון שקרא ליהודים "חיידקי כל הזמנים" ולישראל "כינה שמקננת בגוף העולם הערבי ומוצצת את דמו ומשאביו... והרשתה לרבנים הפרעושים לפגוע באל-אקצה" וכן פרסם דברי שבח למחבלים מתאבדים ומעשי הרצח שלהם.
ב־2003 נעצרו ראשי הפלג הצפוני של התנועה בחשד לסיוע לחמאס, שני שלישים מהם שוחררו כמעט מיד. שאר הנאשמים נשארו במעצר ורובם שוחררו במהלך 2005, לאחר חתימת עסקת טיעון. הן המעצר והן עסקת הטיעון עוררו התנגדות משמאל ומימין בהתאמה. העבירות העיקריות שיוחסו להם היו עבירות כלכליות (מעבר על החוק למניעת הלבנת הון) וכן מגע עם סוכן זר וחברות בארגון טרור ולבסוף הושארה על כנה רק העבירה הכלכלית.
שתי פרשיות אלה קיבעו את תדמיתה של התנועה האסלאמית בקרב חלק מהציבור היהודי כארגון טרור.
במהלך שנות האינתיפדה השנייה הצטמצמה פעילות התנועה במקצת (הן בשל הלחץ השלטוני והן בשל המיתון), אך היא נותרה גורם משמעותי בפוליטיקה של ערביי ישראל.
ב-2008 סיפרו נערים מאחד הכפרים הערביים בגליל המערבי לכתב העיתון "ישראל היום" כי פעילים מהפלג הצפוני של התנועה האסלאמית שילמו להם כדי שיידו אבנים בכלי רכב הנעים בכבישי האזור. בכיר בתנועה האסלאמית אישר לכתב העיתון כי "אנחנו עוזרים לילדים האלו בדמי כיס" והוסיף:
באפריל 2010 נבחר השייח' חמאד אבו דעאבס, תושב רהט, לראשות הפלג הדרומי של התנועה במקומו של חבר הכנסת אברהים צרצור.
ב-2014 חשף בכיר בחמאס, מחמוד טועמה, שלתנועה האסלאמית ובפרט לראאד סלאח יש קשרים סודיים עם החמאס ושהתנועה האסלאמית אף מעבירה כספים לפעילויות של החמאס. טועמה נעצר על ידי השב"כ וסיפק מידע על מקורות המימון של החמאס.
באוקטובר 2015, ארגן הפלג הצפוני של התנועה האסלאמית הפגנות ומהומות אלימות של ערביי ישראל ביפו, לוד ונצרת, כחלק מגל הטרור של חודש תשרי. ב-11 באוקטובר 2015 הורה ראש הממשלה בנימין נתניהו למשטרה לפעול על מנת להוציא את הפלג הצפוני של התנועה האסלאמית מחוץ לחוק. ב־17 בנובמבר, הכריז הקבינט המדיני-ביטחוני על הפלג הצפוני כ"התאחדות בלתי מותרת" והוציא אותה אל מחוץ לחוק בתמיכת המשטרה והסתייגות ראש השב"כ.
בינואר 2022 נבחר השייח' ספוואת פריג' לראשות הפלג הדרומי של התנועה במקומו של השייח' חמאד אבו דעאבס.
מטרות
במהותן דומות מטרות התנועה האסלאמית למטרות של כל תנועה אסלאמית מודרנית והאידאולוגיה שלה דומה מאוד לזו של האחים המוסלמים שהיא תנועת האם שלה. ההבדלים באידיאלוגיה הם ברובם המוחלט תוצאה של קיומה של התנועה האסלאמית בתוך מדינה שרובה יהודית.
ההבדלים בין הפלגים הם בראש ובראשונה ביחס למדינת ישראל ואילו ההבדלים האחרים ביניהם הם זניחים יחסית להבדלים הפנימיים בתוכם.
המטרות הכלליות הן:
העמדות לגבי ישראל הן שונות לפי הפלגים:
פעילות התנועה
פעילות התנועה מפוצלת ברובה לפי הפלגים, הפעילות אמנם זהה אולם מבוצעת בנפרד.
בין הפעולות המתבצעות:
מבנה ארגוני
בדומה למרבית התנועות האסלאמיות אין לתנועה האסלאמית מבנה ארגוני רשמי. הפעילות מאורגנת על ידי מאות עמותות שעוסקות כל אחת מהן בעניין אחר ומקיימות קשרים, בעוצמה משתנה, ביניהן. מאז הפיצול בתנועה, רוב הפעילות מאורגנת בנפרד.
בנוסף על העמותות יש מספר אישים בולטים שמהווים את שכבת ההנהגה הלא רשמית של התנועה אולם הנהגתם נובעת מאישיותם ומקשריהם ולא ממערכת ארגונית כלשהי.
חברי כנסת
מאז 1996, עת החליטה התנועה להתמודד בבחירות לכנסת והתרחש הפיצול בין הפלג הצפוני לדרומי, השתתפה התנועה האסלאמית בכל אחת מהבחירות לכנסת באמצעות מפלגת רע"מ. בסך הכל, כיהנו מאז הכנסת הארבע עשרה 12 חברים שונים מהתנועה האסלאמית כחברי כנסת, ב-29 קדנציות שונות.
נוסע רחוק (אלבום)
נוסע רחוק הוא אלבום האולפן השני של הזמר הישראלי חן אהרוני. את האלבום הוציאה לאור בשנת 2012 חברת התקליטים Mobile1 Music, כשנתיים לאחר הוצאת אלבום הבכורה שלו, חן אהרוני. מתוכו יצאו חמישה סינגלים: "הולך לשם", "מאמי", "נוסע רחוק", "משהו חסר" ו"חמש דקות".
מטבעת ארצות הברית
מִטְבָּעָת ארצות הברית (באנגלית: United States Mint) היא המטבעה הלאומית של ארצות הברית, והיא עוסקת בייצור מטבע עבור המדינה, אשר מאפשר לה לקיים מסחר ולנהל כלכלה. המטבעה הראשית ממוקמת בוושינגטון די. סי., וכן קיימים מתקני בת נוספים בפילדלפיה, בדנוור, בסן פרנסיסקו ובווסט פוינט.
המטבעה נוסדה על ידי הקונגרס בחוק שיטת המטבע מ-1792 והוכפפה למחלקת המדינה. לפי התנאים בחוק שיטת המטבע, המטבעה הראשונה הוקמה בפילדלפיה, בבירת ארצות הברית דאז. היה זה המבנה הראשון של הרפובליקה שהוקם לפי המתחייב בחוקה.
המטבעה הפכה למוסד עצמאי ב-1799, ולפי חוק שיטת המטבע משנת 1873 הוכפפה למחלקת האוצר. בשנת 1981 היא הושמה תחת אחריותו של גזבר ארצות הברית במחלקת האוצר.
היסטוריה
סניף חדש נפתח בקרסון סיטי, נבדה, בשנת 1870. הוא פעל עד 1893, עם ארבע שנות הפסקה זמנית מ-1885 עד 1889. כמו הסניפים בשארלוט ודהלונגה, הסניף בקרסון סיטי (סימן זיהוי CC) נפתח כדי לנצל את המחצבים המקומיים, במקרה של קרסון סיטי, עורק גדול של כסף, אף שגם מטבעות זהב הוטבעו שם.
סניף נוסף הוקם בשנת 1920 במנילה בפיליפינים, אז מושבה של ארצות הברית. עד היום הסניף במנילה הוא הסניף היחיד שהוקם מחוץ לגבולות היבשתיים של ארצות הברית. הסניף היה אחראי על ייצור מטבעות של המושבה (יחידות של: אחד, חמש, עשר, עשרים וחמישים סנטאבו). הסניף פעל בין השנים 1920–1922, ושוב בין 1925–1941 (עד כניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה). מטבעות שהוטבעו במנילה נושאים את הזיהוי M או בלי זיהוי כלל, בדומה למטבעות שהוטבעו בפילדלפיה באותה עת.
פילדלפיה
המתקן הגדול ביותר של המטבעה ממקום בפילדלפיה, אחת מארבע מטבעות פעילות. המתקן הנוכחי בפילדלפיה נפתח ב-1969, והוא המטבעה הרביעית לפעול בפילדלפיה. הראשונה נבנתה בשנת 1792, כאשר פילדלפיה הייתה עדיין בירת ארצות הברית, והחלה לפעול ב-1793. עד שנת 1980 לא נשא אף מטבע מן המטבעות שנטבעו בפילדלפיה סימן זיהוי, להוציא מספר מטבעות חריגים שציינו אירועים מיוחדים. בשנת 1980 נתווסף סימן הזיהוי P לכל המטבעות בשיטת המטבע של ארצות הברית להוציא את הסנט. עד שנת 1968 הייתה המטבעה בפילדלפיה אחראית לכמעט כל הטבעות ההגהה וההטבעות לאספנים. המטבעה בפילדלפיה אחראית גם על הכנת התבניות והחריטה של המטבעות. כמו כן, מחלקת העיצוב של המטבע ממוקמת במטבעה בפילדלפיה.
דנוור
הסניף בדנוור החל לפעול ב-1863 כמשרד מקומי לבדיקת דרגת הטוהר של זהב, ארבע שנים לאחר שנמצא זהב באזור. עד סוף המאה המשרד גלגל למעלה מ-5 מיליון דולר בשנה מהפקדות של זהב וכסף, וב-1906, המטבעה פתחה את הסניף החדש שלה בדנוור. דנוור משתמשת בסימן זיהוי D, ומטביעה מטבעות רק למחזור, לבד מההטבעה שלה יחד עם עוד שלוש מטבעות של מטבע 10 דולר מזהב לציון אולימפיאדת לוס אנג'לס בשנת 1984. בנוסף, היא גם מייצרת תבניות הטבעה לעצמה ולמטבעות אחרות.
סן פרנסיסקו
הסניף בסן פרנסיסקו נפתח בשנת 1854 על מנת לשרת את המחצבות בקליפורניה בזמן הבהלה לזהב. סימן הזיהוי שלה הוא S. במהרה גדל הסניף מעבר לקיבולת של הבניין הראשון שלו, והוא עבר לבניין חדש בשנת 1874. בניין זה, אחד היחידים ששרדו את רעידת האדמה הגדולה של שנת 1906, שימש עד לשנת 1937, אז נפתח מתקן חדש. הסניף נסגר בשנת 1955 ונפתח מחדש לאחר עשור בעקבות מחסור במטבעות בשנות ה-60. בשנת 1968, עבר אליו רוב הייצור של מטבעות הגהה ומטבעות לאספנים מפילדלפיה, ומאז 1975 הוא מייצר רק מטבעות כאלו, להוציא מספר מטבעות מיוחדים ואחוז מסוים מההטבעות של מטבע הסנט בתחילת שנות ה-80. במטבעות סנט אלו לא ניתן להבחין אם הוטבעו בסן פרנסיסקו או בפילדלפיה.
פורט נוקס
אמנם הסניף בפורט נוקס, קנטקי, אינו משמש להטבעת מטבעות, אלא משמש לאחסון חלק מייתרות הזהב, הוא בכל זאת נחשב לאחד הסניפים של המטבעה. מטרת המתקן הוא אחסון מטילי זהב וכסף של ארצות הברית ומדינות אחרות.
תפקידים
המטבעה מנהלת תוכניות כלכליות נרחבות. קו המוצרים כולל ערכות מיוחדות של מטבעות לאספנים, מדליות לאומיות, מטילי זהב, כסף או פלטינה אמריקניים ומטבעות זיכרון לציון אירועים לאומיים כגון אישור החוקה. תחומי הפעילות של המטבעה כוללים:
יצוין כי המטבעה אינה אחראית על הדפסת שטרות, תחום באחריות הלשכה לחריטה ולהדפסה בתוך משרד האוצר.
בשנת 2000 הייתה המטבעה אחראית על ייצור של 28 מיליארד מטבעות.
סימני זיהוי במטבעות
למעט תקופה קצרה בין השנים 1838–1839, כל המַטבעות שנטבעו במִטבעות לפני 1909 נושאים את סימן המטבעה שייצרה אותם בצד הערך. במטבעות גדולים מזהב וכסף סומנו המטבעות בצד הנושא, מעל לשנת ההטבעה.
בין השנים 1965 ו-1967, עברה המטבעה למטבעות ממתכות רגילות, וכל המטבעות הוטבעו עם סימני זיהוי כדי לא לעודד צבירת מטבעות לפי ערכם. הסימנים עברו לצד הקדמי של הניקל, הדיים, הקוורטר, וחצי הדולר בשנת 1968, והופיעו בצד הנושא של מטבע הדולר שהוחזר למחזור בשנת 1971.
בשל מחסור בניקל במהלך מלחמת העולם השנייה, שונה הרכב המטבע חמישה סנט כדי לכלול כסף. כדי לסמן את השינוי, סומנו מטבעות ניקל שהוטבעו בפילדלפיה, אשר לא סומנו עד אז, ב-P בתחום מעל מונטיצ'לו בצד האחורי של המטבע. מטבעות דומים מסן פרנסיסקו סומנו באותה צורה, ובאלו מדנוור בא השינוי לידי ביטוי ב-1943. מיקום חדש זה של הסימן נמשך עד 1946, כאשר חזרה כמות הניקל במטבע להרכב שלפני המלחמה.
סימן הזיהוי P הפסיק להופיע אחרי המלחמה, וחזר רק ב-1979 על ה"אנתוני דולר". עד 1982, הוא הופיע על כל ייצור רגיל של מטבעות להוציא הסנט, שעדין לא נושא סימן זיהוי. הסנטים במחזור שהוטבעו בסן פרנסיסקו ובווסט פוינט אינם נושאים סימן גם הם. שכן השימוש במתקנים שלהם נעשה כדי להוריד את העומס מפילדלפיה. בהתחשב במספר הקטן של מטבעות כאלו שיוצרו בכל אחד מהמתקנים האלו, הם היו עלולים להפוך לפריט אספנים.
פאולו רופיני
פאולו רופיני (באיטלקית Paolo Ruffini; 22 בספטמבר 1756 – 10 במאי 1822) היה מתמטיקאי, רופא ופילוסוף איטלקי. רופיני היה מאבות תורת החבורות והראשון ששיער והוכיח (אף כי הוכחתו לא הייתה מושלמת) שלא ניתן למצוא פתרון למשוואה פולינומית ממעלה השווה או גבוהה לחמש על ידי ארבע פעולות החשבון ושימוש בשורשים.
ביוגרפיה
בשנת 1797 סיפח נפולאון בונפרטה את דוכסות מודנה לרפובליקה הצ'יזאלפינית ורופיני נבחר כנציג למועצת הרפובליקה התחתונה, אך נטש תפקיד זה לטובת עבודתו המדעית בשנת 1798, אז חזר לתפקידו באוניברסיטת מודנה. לאחר שסירב להשבע אמונים לרפובליקה מטעמי דת, פוטר מעבודתו. רופיני הקדיש עתה את זמנו הן למטופליו הרפואיים והן לבעיה המתמטית שהעסיקה אותו בזמנו, בעיית קיום הפתרון למשוואה ממעלה חמישית על ידי רדיקלים. רופיני היה הראשון ששיער והוכיח הוכחה כמעט מושלמת שלא קיים פתרון למשוואה פולינומית ממעלה חמישית ומעלה. בשנת 1799 פרסם רופיני הוכחה לטענה זו, אך זכה בעיקר להתעלמות מהממסד המתמטי, עד לשנה לפני מותו, שאז זכה להכרה רחבה בזכות עבודתו של קושי. להרחבה, ראו את הפרק משפט אבל-רופיני וקבלתו בהמשך ערך זה.
במשך שבע שנים, מאז פיטוריו, לימד רופיני מתמטיקה בבית הספר הצבאי שבמודנה. בשנת 1814, כבר לאחר התפרקות הרפובליקה, מונה רופיני לרקטור באוניברסיטת מודנה, ובמקביל כיהן כיושב ראש של המחלקות למתמטיקה יישומית, רפואה יישומית ורפואה קלינית. בשנת 1817 פרצה מגפת טיפוס, בה טיפל כרופא ואף נדבק גם הוא, וממנה לא החלים לחלוטין עד מותו. בשנת 1819 ויתר על תפקידו כיושב ראש של המחלקה לרפואה קלינית ושנה לאחר מכן פרסם מאמר מדעי העוסק בהתמודדות עם מחלת הטיפוס.
נוסף על עבודותיו האלו, חיבר מספר מאמרים בנושאי פילוסופיה והסתברות, ובהם גם על יישומי ההסתברות בהקשר המשפטי, ככלי לבחינת ראיות.
רקע
הפתרונות למשוואה ממעלה שלישית ומשוואה ממעלה רביעית התפרסמו לראשונה בספר "האומנות הגדולה" בשנת 1545, לאחר שהתגלו מספר שנים קודם לכן. תגליות אלו פרצו דרך בכל הקשור לפתרון משוואות פולינומיות והובילו במשך השנים מתמטיקאים רבים, בהם גם לאונרד אוילר, ז'וזף לואי לגראנז' ומתמטיקאים גדולים אחרים, לחפש פתרון למשוואה ממעלה חמישית, שיהיה, כמו הפתרונות למשוואות עד לסדר רביעי, מבוסס רק על ארבע פעולות החשבון ושימוש בשורשים (פתרון כזה נקרא "פתרון על ידי רדיקלים"), אך ללא הצלחה – פתרון כזה לא נמצא.
פתרונו של רופיני
רופיני היה הראשון להעלות על הכתב את ההשערה שייתכן ולא קיים פתרון על ידי רדיקלים למשוואה ממעלה חמישית וככל הנראה המתמטיקאי הראשון שהעלה השערה זו. בשנת 1799 פרסם ספר בו הוכיח טענה זו, למעט פער יחיד אותו הוכיח ברבות הימים נילס הנריק אבל, ולכן הטיעון נקרא כיום "משפט אבל-רופיני". שם הספר בו מופיעה ההוכחה הוא "תורה כללית של משוואות והוכחה לאי קיומו של פתרון אלגברי למשוואות ממעלה גבוהה מארבע". בספרו השתמש רופיני בתורת החבורות, שחלקים גדולים ממנה פיתח בעצמו. אמנם, לגראנז' עסק בנושא בעצמו, אך רופיני הרחיב רבות את הידע בנושא, טבע מספר מונחים חשובים המשמשים בתורה והוכיח מספר משפטים חשובים, ולכן אחדים רואים בו את אבי תורת החבורות.
קבלה על ידי הממסד המתמטי
למעט מספר קטן של מתמטיקאים, ניכרה בעולם המתמטי התעלמות מעבודתו של רופיני. שלוש פעמים שלח רופיני את ספרו אל לגראנז' בבקשה שיעיין בהוכחתו ויבדוק האם נפלה בה טעות או האם היא טעונה שיפור, אך לגראנז' התעלם מרופיני ולא החזיר לו כל תשובה. מקרה חריג של הכרה בעבודתו של רופיני, מקרה שאולי מעיד על הכלל, הוא הביקורת של פיאטרו פאולי, פרופסור למתמטיקה מפיזה. פאולי הכיר בעבודתו של רופיני ואף שיבח אותה, אך הכרה זו נבעה ככל הנראה גם ממניעים פטריוטיים. בתגובה ליחס הצונן שהפגין העולם המתמטי, פרסם רופיני הוכחה נוספת בשנת 1803, הוכחה שלדעתו הייתה פשוטה יותר וקלה יותר להבנה. המתמטיקאי האיטלקי ג'אן פרנצ'סקו מלפאטי פרסם מספר התנגדויות להוכחה בשנים 1808 ו-1813, אך בדיעבד הסתבר שאלו נבעו, ככל הנראה, מחוסר הצלחתו להבין את ההוכחה של רופיני.
שני צוותי בדיקה של גופים גדולים לא עזרו לרופיני לקדם את ההכרה בעבודתו: המכון הצרפתי למדעים בפריז שצוות הבדיקה שלו כלל את לגראנז', לז'נדר ולאקרואה גיבש מסמך בו נכתב שאין חשיבות בעבודתו של רופיני וצוות בדיקה נוסף של החברה המלכותית קבע שספרו של רופיני אכן הוכיח את המתבקש, אך לא בדק את ההוכחה לפרטיה.
המתמטיקאי הגדול הראשון שהתייחס ברצינות לעבודתו של רופיני היה אוגוסטן לואי קושי, שלרוב נודע דווקא כמי שקימץ בהכרה בעבודותיהם של אחריהם. כשנה לפני מותו, בשנת 1821, כתב קושי לרופיני מכתב בו שיבח את הוכחתו והכיר בחשיבותה. כך, עבודתו של רופיני השפיעה על הממסד המתמטי בעתיד בעיקר דרך ההתייחסויות והעבודות של קושי, ששיכלל חלק מעבודותיו של רופיני.
ככל הנראה, נבעה ההתעלמות מעבודותיו של רופיני מתוך החדשנות שבהן, המורכבות שאפיינה אותן (לפחות בגרסה הראשונית של ההוכחה) ואולי אף מתוך חוסר רצון של מתמטיקאים "לקבל" את העובדה שהפתרון האלגברי שחיפשו רבים במשך זמן רב למשוואה ממעלה חמישית ואילך איננו קיים.
פייר אבלר
פייר אָבֶּלַר (בצרפתית: Pierre Abélard) (1079 - 21 באפריל 1142), פילוסוף צרפתי סכולסטי. ידוע כיום בעיקר בהקשר לרומן שלו עם אלואיז, שהיה לאגדה.
ראשית חייו
פייר אבלר נולד בעיירה קטנה בשם פלט, השוכנת כ-15 קילומטר מזרחית לנאנט בברטאן שבצרפת. הוא היה הבן הבכור למשפחת אצילים בריטונית, ונראה כי שמו, אבלרדוס (נכתב בצורות רבות נוספות), הוא שיבוש של 'האבלארדוס', שם שאבלר בחר לעצמו כדי להיפטר מהכינוי 'בחולרדוס' שניתן לו בנעוריו. אבלר היה ילד מהיר קליטה, ומשבגר בחר בחיי לימוד במקום בקריירה צבאית שאפיינה אז את מעמדו. הוא למד את השיטה הדיאלקטית, שנחשבה אז לענף בתחום הפילוסופיה. שיטה זו כללה בעיקר את הלוגיקה של אריסטו כפי שהועברה דרך נתיבים לטיניים, והייתה אז נושא הלימודים העיקרי בבתי האולפנה הכנסייתיים.
מסעותיו של אבלר הביאו אותו כבר בשנות העשרה שלו לפריז, שם למד בבית הספר הקתדרלי הגדול של קתדרלת נוטרדאם, מפיו של גיום משמפו, תלמידו של אנסלם מלאון (Laon) והריאליסט המתקדם ביותר. בתוך זמן קצר הצליח אבלר להביס את מורהו בוויכוח, דבר שהביא להתנצחות ארוכה ביניהם. התנצחות זו גרמה לנפילתו של הריאליזם, שעד אז היה דומיננטי (הריאליזם הוחלף על ידי הקונצפטואליזם או הנומינליזם של אבלר עצמו). החיכוכים בינו לבין מורו, הביאו את אבלר, והוא בן 22, לעקור לעיר מלון, שם הקים בית ספר משלו. בהמשך עבר אבלר לקורבייל הסמוכה לפריז, כדי להוות "בר פלוגתא" ראוי יותר למורו, וכן כדי להתקרב לפריז שהייתה אז מרכז ההשכלה.
אבלר עשה חיל בהוראה, אך נאלץ להקפיא את עיסוקו זה, כיוון שגרם לו למתח נפשי רב. עם שובו להוראה לאחר שנת 1108, חזר אבלר להתנצח עם יריבו הוותיק, גיום משמפו. הוא העביר את בית ספרו למונט סן ג'נביב שבפריז, הצופה על הנוטרדאם. מעיסוקו בדיאלקטיקה הוא פנה לתאולוגיה והשתתף בהרצאותיו של אנסלם מלאון. עתה הורשה להרצות באופן חופשי, והרצאותיו נחשבו לטובות מאלו של מוריו. הייתה זו תקופת הזוהר בחייו של אבלר. אלפי תלמידים הגיעו מכל רחבי צרפת לשמוע את הרצאותיו, והוא התעשר ממתנותיהם. בשנת 1115 הוקדש אבלר ככומר קתולי ועבר לנוטרדאם.
אבלר ואלואיז
בתוך הנוטרדאם התגוררה נערה צעירה ויתומה בשם אלואיז, שחיה תחת האפוטרופסות של דודה פולבר הדתי והקפדן. אלואיז נולדה ב-1101 למשפחת אצולה, ונודעה ביופייה, בחכמתה, בידע שלה, ובשליטתה בלטינית, ביוונית ואף בעברית. אף על פי שהוקדש לכמורה, אבלר התאהב בה והצליח לשכנע את דודה לשמש לה כמורה פרטי. בין השניים נרקמו במהרה יחסים רומנטיים, דבר שגרם לשערורייה משנודע הדבר לדוד. השניים המשיכו להיפגש בסתר, עד שאלואיז הרתה ונלקחה על ידי מאהבה לברטאן, מחוז הולדתו, שם ילדה את בנם. על מנת לפייס את הדוד הזועם, הסכים אבלר להינשא לאלואיז, בתנאי שהנישואים יישארו חשאיים, שהרי הדבר אסור על כומר קתולי. אלואיז התנגדה לכך, מחשש שהדבר יפגע בקריירה הכנסייתית של אבלר ובעצמאותו, אך בסופו של דבר נכנעה והם נישאו.
במכתבה לאבלר היא מנסה לשכנע אותו מדוע מלומד כמותו לא צריך להיכנס לעול חיי משפחה וכי נישואים יפריעו להגותו כפילוסוף. הדוד לא שמר את דבר הנישואים בסוד כפי שהבטיח, והזוג הצעיר נקלע למסכת האשמות והכחשות כה קשה, עד כי לבקשת אבלר, מסרה אלואיז את התינוק לאחותו של אבלר וברחה מדודה למנזר ארז'נטיי. הדוד הזועם סבר כי אבלר מנסה להיפטר מאחייניתו, ולכן נקם בו: לילה אחד פרצו הוא וחבריו לחדרו של אבלר וסירסו אותו. בעקבות המעשה שהפכו לבעל מום הורחק אבלר מתפקידו כמורה, ואלואיז, שטרם מלאו לה 20, נדרה בפומבי את נדרי הנזירות.
הסופר והקולנוען אברהם הפנר כתב רומן על אהבתם של מרצה באוניברסיטה ותלמידתו הצעירה, שמבוסס על אהבתם של אבלאר ואלואיז. הספר נקרא "כמו אבלאר כמו אלואיז".
שארית חייו
אבלר השבור בן ה-40 פנה למנזר סן-דֵני הסמוך לפריז, אך שם לא מצא מנוח. לבקשת תלמידיו הרבים, הוא חזר להרצות, אך אופי הרצאותיו היה דתי יותר. נדמה היה כי שב למעמדו הקודם, אך עדיין היו לו אויבים רבים וחזקים. מיד לאחר פרסום הרצאותיו התאולוגיות, נטפלו יריביו לגישה הרציונליסטית שפיתח לגבי השילוש הקדוש. הוא הואשם בכפירה בסינוד (אספה) המחוזי בסואסון ב-1121, חויב לשרוף את ספרו, ונכלא במנזר סן מדרד בפריז. אבלר סיכם את מסכת אירועים זו כחוויה הנוראה בחייו, אף יותר מהסירוס. חייו של אבלר בסן מדרד היו בלתי נסבלים, והוא עשה כל מאמץ כדי להשניא את עצמו על יושביו, עד שהורחק למקום מבודד ליד נוג'נט-על-הסיין. שם הוא בנה לעצמו בקתה והתבודד, עד שמקום מושבו נודע. תלמידיו הרבים צבאו על פתחו ובנו סביבו עיר קטנה של אוהלים ובקתות. אבלר החל שוב להרצות, והקים את בית הספר של ה"פרקלט" (רוח הקודש, המרכיב השלישי בשילוש הקדוש).
אבלר חשש מרדיפות נוספות, ולכן עזב את מקום מושבו והסכים להתמנות לאב מנזר סן-גיד-דה-רוז, ששכן בפינה נידחה של בריטני. היה זה מנזר מבודד באזור שורץ שודדים, שאיימו יותר מפעם על חייו. למרות הכל, הוא החזיק בתפקידו זה במשך כעשר שנים, במהלכן הצליח לפרק את המנזר בארגנטוויל בו שכנה אהובתו אלואיז, אותה הציב בראש ה"פרקלט" שהקים. דבר זה אפשר להם להתראות מדי פעם, ואבלר החל בכתיבת האוטוביוגרפיה המפורסמת שלו, שנקראה "ההיסטוריה של האסונות" (או "ההיסטוריה של אסונותי". בלטינית: Historia Calamitatum). באותה עת כתבה לו אלואיז מכתב אהבה ראשון, שנחשב ליצירה ספרותית חשובה, בו היא מתארת בצורה יוצאת דופן את התשוקה האנושית והנאמנות הנשית. נראה כי אבלר לא הגיב כלפיה באותו מטבע, שכן בהמשך כתבה לו אלואיז עוד שני מכתבים, בהם הצהירה על החלטתה להיות נזירה לעולם, ועל כי לעולם לא יהיו עוד יחד.
זמן מה לאחר מכן, בשנת 1136, שב אבלר לזמן קצר למונט סן ג'נביב, והחל להרצות שם. אחד מאויביו המרים ביותר מזה עשרות שנים, ברנר מקלרבו, הכריז עליו מלחמת חורמה. ברנר, שהיה אדוק ובעל אמונה יוקדת, ראה בסכולסטיקה וברציונליזם של אבלר מרד וכפירה, ולכן כינס בשנת 1141 את המועצה בסנס, והזמין את אבלר להגן על עצמו בפניה. אבלר פנה במפתיע לעזרת רומא, אולם ברנר הצליח להרשיע אותו בכפירה במועצה הראשונה, וכך גם ברומא לאחר מספר שנים. אבלר התמוטט במנזר הגדול של קלוני, שם שהה במשך כמה חודשים. הוא הועבר על ידי חבריו לאולפנת סן מרסל, ונפטר שם לאחר כמה חודשים. אבלר נקבר לראשונה בסן מרסל, אך עצמותיו הועברו בחשאי לפרקלט תחת חסותה של אלואיז. עם מותה ב-1164 נקברה אלואיז לצדו, ועצמות הזוג הועברו ממקום למקום במשך השנים, והיום הם קבורים בבית הקברות פר לשז בפריז.
השפעתו
לאבלר הייתה השפעה יוצאת דופן על בני זמנו ועל המחשבה הימי-ביניימית, אך עיקר פרסומו בעת החדשה מבוסס על קשריו עם אלואיז. רק במאה ה-19, לאחר שב-1836 פרסם קוזין את האוסף 'אוברג'ס', ניתן היה לבחון את יצירתו הפילוסופית של אבלר מכלי ראשון. עד אז פורסמה רק יצירה פילוסופית אחת שלו, אשר שמה 'דע את עצמך' (בלטינית: Scito Te Ipsum), שעסקה בנושאים אתיים. בהמשך פורסם אוסף קוזין, שכלל מובאות מתוך היצירה התאולוגית 'כן ולא' ('Sic et Non'), ובה אוסף דעות סותרות של אבות הכנסייה בעניינים תאולוגיים. ביצירה זו לא ניסה אבלר ליישב את הסתירות שבכתבי אבות הכנסייה, אלא השתמש בהם כפלטפורמה להגותו. אוסף קוזין כולל גם את 'הדיאלקטיקה', וכן הערות על יצירות בלוגיקה של אריסטו, פורפיריוס ובואתיוס, ויצירות שאינן מיוחסות עוד לאבלר. יצירה מקורית אחרת בשם 'הערות על פורפיריוס' פורסמה ב-1930.
חשיבותו ההגותית של אבלר היא בקביעתו בצורה ברורה יותר מכל קודמיו את הצורה הסכולסטית של הדיון, שנועדה לתת ביטוי רציונליסטי ברור לדוקטרינה המקובלת. אף שדעתו האישית של אבלר בנושאים אלה נדחתה, היא הובעה באותה הצורה והרוח שהורחבה מאוחר יותר, במאה ה-13, עם הסכמתם של ראשי הכנסייה. אבלר ביסס את חשיבותו של אריסטו בימי הביניים, שהפכה למקובלת רק כחמישים שנה לאחר מותו, כשיצירות נוספות של אריסטו החלו להיוודע ברבים (לפני כן היה אפלטון מקובל יותר). חוץ מדיאלקטיקה, אבלר הראה התעניינות גדולה באתיקה, והדגיש את הרצון הסובייקטיבי כקובע את המשמעות המוסרית של המעשה האנושי. כך למשל, החטא על פי אבלר אינו טמון ברצון לחטוא (שהוא אנושי ומובן), ואף לא במעשה עצמו, אלא ברגע שבו האדם נכנע לפיתוי לחטוא. הגותו בעניין זה, הדומה לחשיבה המודרנית, נושאת משמעות מיוחדת, כיוון שיורשיו הסכולסטיקנים לא פעלו כל כך בתחום המוסר והערכים, ולא דנו בנושאים אלה, אף לאחר שהחקירות המוסריות של אריסטו פורסמו.
פלובדיב
פְּלוֹבְדִיב (בבולגרית: Пловдив) היא העיר השנייה בגודלה בבולגריה, לאחר הבירה סופיה ומהווה בירת מחוז פלובדיב. העיר שוכנת במישור תראקיה העילי, 165 ק"מ מדרום-מזרח לסופיה על שתי גדותיו של הנהר מריצה. העיר משתרעת בין שבע גבעות המופיעות על גבי סמל העיר. פלובדיב היא העיר בעלת צפיפות האוכלוסייה הגדולה ביותר בבולגריה ובה 3,775 נפשות לקמ"ר. החלק התיירותי של העיר הוא הרובע העתיק, הבנוי ממבוך של רחובות צרים מרוצפים באבנים קטנות עם בתים מסוגננים בצבעים שונים. בין האתרים ברובע נמצאים גם הבית בו התגורר ב-1833 המדינאי והמשורר הצרפתי אלפונס דה למרטין, בעת שהיה בדרכו למזרח התיכון וכן המוזיאון האתנוגרפי. ב-1980 התגלה במפתיע ברובע תיאטרון רומי עתיק המשמש במאה ה-21 להופעות.
היסטוריה
פלובדיב היא אחת הערים העתיקות באירופה. נמצאו בה שרידים מתקופת האבן החדשה, תקופת הברזל ותקופת הברונזה. לפי האגדה שוטט אורפאוס בנו של מלך תראקיה באזור בחפשו אחרי אהובתו אורידיקה.
ב-342 לפנה"ס כבש המלך המקדוני פיליפוס השני את העיר ושמה שונה לכבודו לשם "פיליפופוליס". ב-72 לפנה"ס נכבשה העיר על ידי הרומאים לזמן קצר, כאשר הפרוקונסול מרקוס טרנטיוס וארו, השתלט על האזור כחלק מכיבוש פרובינציית מקדוניה. ב-45 כבשו את העיר צבאות הקיסר הרומי קלאודיוס. בעת ההיא השתרעה העיר על פני שלוש גבעות בלבד ולכן נקראה טרימונטיום. ב-172 לספירה, חוזקו ביצורי העיר ושטחה הורחב מאוד על ידי הקיסר מרקוס אורליוס. החל מהמאה ה-4 עברה פיליפופוליס לחזקת האימפריה הרומית המזרחית, אשר מאוחר יותר הפכה לאימפריה הביזנטית.
ב-816 נכבשה העיר על ידי קרום חאן שליט האימפריה הבולגרית הראשונה. היא החליפה שליטים מספר פעמים, אך נותרה בהשפעת הביזנטים. ב-1204, במהלך מסע הצלב הרביעי, נכבשה העיר על ידי הצלבנים. מהמאה ה-10 הייתה העיר מרכז של האמונה הבוגומילית.
ב-1364 נכבשה פיליפופוליס על ידי צבאות הסולטאן מוראט הראשון והפכה לבירת מחוז רומליה של האימפריה העות'מאנית. ב-17 בינואר 1878, במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), נערך קרב מכריע באזור העיר, בו נכשלו הכוחות העות'מאניים הנסוגים בהדיפת הכוחות הרוסיים. העיר נכבשה על ידי הרוסים והניצחון איפשר להם לנוע לכוון איסטנבול.
לפי חוזה סן סטפנו שנחתם ב-1878 נכללה פלובדיב בנסיכות בולגריה העצמאית אולם לפי סיכומי קונגרס ברלין, נגרעה מבולגריה ונכללה במחוז האוטונומי רומליה המזרחית. רק ב-1885 סופחה סופית לבולגריה. בסוף המאה ה-19, נבנתה מסילת רכבת בין פלובדיב לסופיה. באפריל 1928 אירעה רעידת אדמה חזקה בבולגריה שמרכזה בצ'ירפאן הסמוכה לפלובדיב. מבני ציבור ובתי מגורים ניזוקו קשות. במשך שבועות מספר היו רעידות משנה ותושבי העיר נמלטו אל הגנים הציבוריים שבתוכה ומחוצה לה ושהו שבועות מספר במחנות ארעיים. הנזק הכלכלי שנגרם לתושבי פלובדיב ובכלל זה לבני הקהילה היהודית היה כבד. עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה התבססה כלכלת העיר על תעשייה ופעלו בה מספר מפעלי מזון וטבק. החל משנות ה-50 התחוללה תנופת בינוי בעיר ואוכלוסייתה גדלה בשיעור ניכר.
אקלים
בפלובדיב שורר אקלים ממוזג ללא השפעות ממתנות, כך שקיים הפרש משמעותי בטמפרטורות בין הקיץ לחורף. הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 12.3oc וערכי הקיצון הממוצעים נעים מ-1oc בינואר ועד 24oc ביולי. כמות המשקעים השנתית הממוצעת עומדת על 540 מילימטרים. החודשים הגשומים הם מאי ויוני בהם עומדת כמות המשקעים על 66.2 מילימטרים בממוצע והחודש השחון הוא אוגוסט בו עומדת כמות המשקעים על 33 מילימטרים בממוצע.
דמוגרפיה
אוכלוסיית העיר מצויה במגמת גידול מתונה בעיקר בשל מאזן הגירה חיובי, שרובו הגירת עבודה. עם זאת שיעור התמותה עולה על שיעור הילודה. לאחר הקמת נסיכות בולגריה הייתה פלובדיב העיר המאוכלסת ביותר בנסיכות ובה 33,000 תושבים, לעומת 30,000 בבירה סופיה. בראשית המאה ה-20 מנתה אוכלוסייתה 43,000 תושבים. לאחר מלחמת הבלקן השנייה ומלחמת העולם הראשונה הגיעו לעיר פליטים רבים וחל גידול מואץ בכמות האוכלוסין. בפרוץ מלחמת העולם השנייה עמד מספר התושבים על כ-106,000 תושבים. במהלך שנות ה-50 גדלה כמות האוכלוסין לכדי 200,000 תושבים.
כלכלה
פלובדיב ממוקמת במרכזו של אזור חקלאי פורה. בראשית המאה ה-20 התפתחה בעיר תעשיית עיבוד מזון, טקסטיל ועיבוד טבק. בעידן הקומוניסטי התפתחה בעיר תעשייה כבדה לייצור עופרת, אבץ, מכונות חקלאיות, משאיות, כימיקלים וקוסמטיקה. בשנות ה-90, לאחר נפילת השלטון הקומוניסטי התחולל משבר כלכלי חריף בבולגריה, שלא פסח על פלובדיב ומפעלים רבים נסגרו. בסוף שנות ה-90 חלה התאוששות כלכלית בענף התעשייה ונפתחו מפעלים בתחום יצור מוצרי צריכה חשמליים, טקסטיל ומוצרי אלקטרוניקה. חלק מסוים מהתוצר המקומי הגולמי מגיע מענף התיירות. שיעור האבטלה עומד על 6.5 אחוזים והוא נמוך בשיעור ניכר מהממוצע הארצי.
תחבורה
פלובדיב מצויה בצומת עורקי תחבורה מספר 4, 8 ו-10 של נתיבי התעבורה הפאן-אירופיים, המקשרים אותה לבוקרשט, בלגרד, איסטנבול ודורס. העיר מהווה גם צומת מסילות ברזל מרכזי בדרום בולגריה. תחנת הרכבת הראשונה נבנתה ב-1872 ובראשית המאה ה-21 פעלו בעיר שלוש תחנות רכבת מרכזיות לנוסעים ועוד מסוף רכבת אחד למטענים. בסמוך לפלובדיב עובר תוואי הכביש המהיר "תראקיה" שנתיבו חוצה את בולגריה מגבול סרביה ועד בורגס שלחוף הים השחור. בעיר תחבורה ציבורית מפותחת ובכלל זה קווי טרוליבוס. כ-5 קילומטרים דרומית מזרחית מפלובדיב ממוקם נמל תעופה בינלאומי, בו קיימת תעבורת טיסות שכר לרוסיה, בריטניה ואירלנד וכן טיסות פנים לשדות תעופה מרכזיים כגון בסופיה. השדה תוכנן לעמוד בתעבורת חצי מיליון נוסעים מדי שנה.
ספורט
בפלובדיב 2 מועדוני כדורגל המשחקים בליגת העל הבולגרית בכדורגל: בוטב פלובדיב ו-לוקומטיב פלובדיב. וקבוצת כדורסל המשחקת בליגת העל הבולגרית בכדורסל: אקדמיק פלובדיב.
הקהילה היהודית
קהילה יהודית רומניוטית נתקיימה בעיר פלובדיב מהמאה ה-2. בעיר נתגלו שרידי בית כנסת שחלקו התחתון תוארך למאה ה-2 וחלקו העליון למאה ה-4. העדות הבאה לקהילה יהודית בפלובדיב מתוארכת לראשית המאה ה-13 תקופת האימפריה הבולגרית השנייה. לאחר כיבוש העיר בידי האימפריה העות'מאנית הורכבה הקהילה ממספר קהלים, רומניוטים, אשכנזים והונגרים. בשלהי המאה ה-15 החלו להגיע לבלקן ובכלל זה לפלובדיב מגורשי ספרד. בהדרגה, בשל כמותם הרבה שינו את אופי הקהילה אשר קיבלה בהדרגה צביון ספרדי. שאר הקהלים נטמעו בהדרגה לתוך הקהל הספרדי. תהליך נסיגתה של האימפריה העות'מאנית שהתעצם במהלך המאה ה-18 הביא לגידולה המואץ של הקהילה, בשל הגירת יהודים מהשטחים שאיבדו העות'מאנים לגבולותיה החדשים של האימפריה. בראשית המאה ה-19 כבר מנתה הקהילה 750 נפשות.
לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) הגיעו לפלובדיב פליטים רבים שנמלטו מחמת הקרבות. פלובדיב הייתה ערש התנועה הציונית בבולגריה וראשי הקהילה כיהנו לאורך שנים רבות בהנהגת ההסתדרות הציונית בבולגריה. בעיר נוסדו אגודות נוער וספורט ובית ספר יסודי קהילתי. ב-1930 הגיעה הקהילה לשיא גודלה ומנתה 6,675 נפשות ומתוכם כ-1,000 שהוגדרו "נתינים זרים" ולא החזיקו באזרחות בולגרית. בספטמבר 1939 גירשה הממשלה הבולגרית מהממלכה 4,000 נתינים זרים ובכללם יהודים מאזור פלובדיב. היהודים גורשו לממלכת יוון וטורקיה ומחוסרי הנתינות נרדפו בשטחי ההפקר בין גבולות המדינות. מספר לא ידוע המוערך בין כמה עשרות ל-100 יהודים מצאו את מותם באירוע זה, שכונה "המסע לגירוש נתינים זרים". מקצת מהמגורשים הגיעו לישראל על גבי ספינות מעפילים כגון הרודניצ'אר ודריאן 2 ומקצתם טבעו באסון הסלבדור. בינואר 1940 הוחל על בני הקהילה החוק להגנת האומה, הם הוכרחו לענוד טלאי צהוב והונפקו להם תעודות זהות מיוחדות בצבע ורוד. הגברים בגילאי 20–40 נלקחו לעבודות כפייה ובהמשך הועלה גיל עובדי הכפייה עד ל-46. בפברואר 1943 חתם אלכסנדר בלב בשם ממשלת בולגריה הסכם עם גרמניה הנאצית ובו הסכימו הבולגרים לגרש 20,000 יהודים משטחי תראקיה ומקדוניה. במועד זה היו בשטחים אלו 11,343 יהודים והממשלה הבולגרית החליטה להשלים את המכסה מקרב יהודי "בולגריה הישנה" ובכלל זה מפלובדיב. ב-10 במרץ 1943 בוצעה אקציה בה נעצרו מרבית יהודי העיר ורוכזו בבית הספר היסודי לקראת גירושם לטרבלינקה. מאבק שניהלו פוליטיקאים בולגרים ובראשם דימיטר פשב וראשי הכנסייה ובראשם המטרופוליטים סטפן וקיריל, הוביל לביטול הגירוש ושחרור בני הקהילה לביתם.
לאחר המלחמה חודשה הפעילות הציונית ועם הקמת מדינת ישראל עלו אליה כ-5,000 מבין 6,000 יהודי העיר. הנותרים היו בעלי תפקידים במנגנוני השלטון הארצי או המקומי, חברי המפלגה הקומוניסטית ומתנגדי הציונות. בראשית המאה ה-21 נמנו בעיר כ-500 יהודים. בעיר פועל בית הכנסת "ציון" שהוקם עוד בתקופה העות'מאנית ושופץ, וכן בית תרבות. מבין האישים הבולטים בקהילה בת ימינו, ניתן לציין את ד"ר סולומון פאסי שכיהן כשר החוץ של בולגריה בין 2001 ל-2005.
גקרוקס
גקרוקס או γ בצלב הדרומי (נקרא גם גליזה 470) הוא הכוכב השלישי בבהירותו בקבוצת הכוכבים הצלב הדרומי (Crux) ואחד הכוכבים הבהירים בשמי הלילה.
כוכב זה הוא אחד מששת הכוכבים שמופיעים על דגל אוסטרליה. פרוש השם הוא קיצור של גמא - קרוקס, כלומר של גמא בצלב הדרומי.
מיקום
גקרוקס נמצא כמעט על המשכו של הקו המחבר את אלפא בקנטאור ואת בטא בקנטאור - הכוכבים המצביעים על הצלב הדרומי.
הקו המחבר את גקרוקס ואקרוקס מצביע בקרוב לכיוונו של הקוטב השמימי הדרומי.
מאפיינים
גקרוקס הוא ענק אדום במרחק של כ-88 שנות אור והוא הענק האדום הקרוב ביותר למערכת השמש. הכוכב הוא מסוג ספקטרלי M3.5 III עם טמפרטורה של כ-3,400 קלווין ועוצמת הארה של פי 140 משל השמש באור נראה, אבל פי 1,500 מהשמש אם כוללים גם את התחום התת אדום שבו נפלטת ממנו מרבית הקרינה.
מסתו של הכוכב היא כ-3 מסות שמש ורדיוסו הוא פי 113 מרדיוס השמש - כחצי יחידה אסטרונומית, והוא מתיך בליבתו הליום לפחמן ולחמצן. בדומה לכוכבים אחרים מסוג זה, בהירותו של גקרוקס משתנה מעט באופן סדיר למחצה במחזוריות של כ-90 ימים, אך השינוי קטן מכדי להראות בעין. הכוכב צפוי בסופו של דבר להתכווץ ולהפוך לננס לבן כאשר שכבותיו החיצוניות יתפשטו החוצה ויהפכו לערפילית פלנטרית.
רודני ביופורד
רודני אלן ביופורד (אנגלית: Rodney Alan Buford; נולד ב-2 בנובמבר 1977 במילווקי שבויסקונסין) הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בעמדת הקלע והסמול פורוורד.
קריירה
ביופורד שיחק באוניברסיטת קרייטון, ונבחר בסיבוב השני של דראפט ה-NBA על ידי מיאמי היט. לאחר שלא זכה לדקות משחק רבות בעונת הרוקי שלו הוא עבר לאיטליה והצטרף לבאסקט רימיני. בינואר 2000 הוא חזר לארצות הברית והצטרף לפילדלפיה 76'. לאחר מכן הוא שיחק בממפיס גריזליס, בפנאתינאיקוס, בסקרמנטו קינגס, בוירטוס רומא, בדקוטה וויזארדס מה-CBA, שב לסקרמנטו קינגס (לאחריה עבר ל-CBA למדי סו פולס סקייפורס), וניו ג'רזי נטס. בקריירה שלו בליגת ה-NBA הוא הגיע לממוצע של 6.4 נקודות למשחק. הוא שיחק במשך עונה אחת (2002/2003) בפנאתינייקוס מיוון, עמה זכה באליפות ליגת העל היוונית.
ביופורד החל את עונת 2006/2007 במכבי תל אביב, אך שוחרר כבר בדצמבר בעקבות בעיות משמעת ויכולת לא טובה. חודשים אחדים לאחר מכן התברר כי הוא נכשל בבדיקת סמים במהלך משחק במכבי, והייתה זו הפעם השלישית בקריירה שלו. לאחר מכן הוא הצטרף לאזובמאש מאריופול מאוקראינה, שבה שיחק בעונת 2005/2006. אולם, הוא עזב את הקבוצה בפברואר 2007 לאחר משחק אחד בלבד בטרם חזר אליה בהמשך 2007 ושיחק בקבוצה גם בעונת 2007/2008.
חפציבה דיור ואחזקות
מבנה הקבוצה
חפציבה דיור הייתה חברה פרטית, אך שלוש מהחברות הבנות שלה נסחרו בבורסה לניירות ערך בתל אביב:
בנוסף כללה הקבוצה חברות פרטיות אחדות, ובהן:
היסטוריה
הקבוצה החלה כחברה משפחתית בבעלותו של הקבלן הירושלמי מרדכי יונה, אשר ייסד אותה ב־1968 וקראה על שם אשתו – חפציבה. בסוף שנות השמונים עבר ניהול החברה לבועז יונה, בנו של מרדכי יונה.
בשנת 1992 רכשה החברה את פרויקט התחנה המרכזית החדשה של תל אביב אשר הייתה בתהליכי בנייה למעלה מ-25 שנים ושסיומה התעכב במשך יותר מעשר שנים לאחר שנקלעה לקשיים כלכליים. חפציבה הביאה את הפרויקט לידי גמר.
בתחילת 2007 הייתה החברה אחראית לכ-10% מהבנייה למגורים בישראל באותה שנה. שיטת הפעולה של החברה הייתה להתמקד בדירות קטנות וזולות יחסית ולמכור אותן ברווח נמוך למדי. מודל הרווח של החברה היה מבוסס על מכירת דירות רבות.
ביוני 2007 סיפר מנכ"ל החברה, בועז יונה, על כוונתו להנפיק את מניותיה בבורסה לניירות ערך בתל אביב לפי שווי של 350-250 מיליון דולר.
קריסת החברה
רמז למצבה הקשה של קבוצת החברות ניתן בדוחות הכספיים של החברות הבנות הציבוריות שלה, שנמסרו לרשות ניירות ערך. בדו"ח לשנת 2006 של חפציבה חופים בע"מ, למשל, נאמר:
בתחילת אוגוסט 2007 פורסם שהחברה נתונה בקשיים כלכליים חמורים: חובותיה נאמדו בכ־1.5 מיליארד שקל. עקב כך החלו רוכשי דירות רבים שבניית דירתם טרם הסתיימה לפלוש לדירות שרכשו ברמלה, ירושלים, נתניה, מודיעין עילית, בית שמש וביתר עילית. התברר כי לרבים מרוכשי הדירות לא ניתנו ערבויות כנגד הכספים ששילמו, בניגוד לחוק. אף שהפלישה לדירות בפרויקט "מתתיהו מזרח" שבעיר מודיעין עילית היוותה הפרה של צו ביניים של בג"ץ, שאסר על אכלוס הדירות בשכונה, קבע בג"ץ שאין לפנות את הפולשים. בפסק הדין נאמר:
סמוך למועד קריסתה, נחתמה עסקה לרכישת חפציבה על ידי אלקטרה נדל"ן מקבוצת אלקטרה, אך העסקה לא הושלמה ואלקטרה חזרה בה מכוונתה לרכוש את חפציבה.
עם קריסתה של החברה נעלם המנכ"ל בועז יונה, והטיפול בבעיות שנוצרו עבר לאחרים. ב-6 באוגוסט 2007 ניתן לחברה צו הקפאת הליכים זמני, כדי לאפשר לה להציג תוכנית הבראה. הכונס הרשמי שלמה שחר מונה לנאמן החברה. בעקבות היעלמותו של המנכ"ל בועז יונה, והחשד שהקריסה נבעה ממעשים פליליים שעשה, הוצא כנגדו צו מעצר בינלאומי. ב-30 באוגוסט 2007 נעצר יונה באיטליה, והחלו הליכים להסגרתו לישראל.
העמדה לדין
ב-19 בנובמבר 2008 נדון בועז יונה בישראל ל-7 שנות מאסר ופיצוי לנפגעי החברה בסך של 8 מיליון ש"ח. בערעור לבית המשפט העליון הוקטן הפיצוי והועמד על 4 מיליון ש"ח.
גורל הרוכשים
חלק מרוכשי הדירות מחפציבה קיבלו את המפתחות לבתיהם עוד לפני המפולת וכמעט לא נפגעו מהקריסה. הפגיעה בהם יכולה להיות באי השלמת מבני ציבור או פיתוח סביבתי שהקבלן התחייב להם ונבצר ממנו להשלים.
חלק מרוכשי הדירות, פלשו לדירות בשלבי בנייה שונים והתארגנו בקבוצות להסדר מול כונס הנכסים יצחק מלכו והבנקים. חלקם הצליחו להביא את הבנקים לממן כ-70% מההפסד שילמו בעצמם את השאר. גם אלו שלא פלשו לדירות הצליחו להגיע להסדרים שונים עם הבנקים על השתתפות חלקית בהפסד והמשך הבניה.
קבוצה קטנה של רוכשים רכשו דירות "על הנייר". בחלק מהפרויקטים הקרקע עוד לא הייתה בבעלות חפציבה או שהתמורה עבורה לא שולמה והיא חזרה לבעלים. קבוצה זו ניזוקה יותר למרות שההתארגנות הכללית העבירה לזכותם סכום כסף מתוך הגבייה הכללית ומימוש הנכסים. אולם סכומים אלו לא הספיקה לבנייה או לרכישת קרקעות.
קישורים חיצוניים
.
אמרסון פיטיפלדי
אמרסון פיטיפלדי (בפורטוגזית: Emerson Fittipaldi; נולד ב-12 בדצמבר 1946) הוא נהג מרוצים ברזילאי שזכה פעמיים באליפות הפורמולה 1, פעמיים במרוץ האינדיאנפוליס 500 ופעם אחת באליפות ה-CART.
במהלך שנת 1970 עבר להתחרות בפורמולה 1 כנהג בקבוצת לוטוס ואת הבכורה ערך בגרנד פרי בריטניה. בעקבות מותו של יוכן רינדט הפך להיות הנהג המוביל של הקבוצה לאחר חמישה מרוצים בלבד. בשנת 1972 זכה לראשונה באליפות, הנהג הצעיר ביותר שזכה באליפות. השיא החזיק מעמד 33 שנים עד שנשבר על ידי פרננדו אלונסו. בשנת 1974 עבר להתחרות בקבוצת מקלארן וזכה עימה באליפות השנייה. שנתיים לאחר מכן עבר להתחרות בקבוצת פיטיפלדי אוטומטיב, שהייתה בבעלות אחיו, אך מכוניות הקבוצה לא היו תחרותיות מספיק והוא לא ניצח שוב עד לפרישתו בסוף עונת 1980.
הוא הקים חברה לייצור מכונית ספורט Fittipaldi EF7.
קריירת מרוצים
בשנת 1970 עבר להתחרות באליפות הפורמולה 2 האירופאית. את עונת הבכורה סיים במקום השלישי, כשהוא צובר נקודות בשישה מתוך שמונת המרוצים בעונה.