cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רמזי מקדונלד
ממשלת הלייבור השנייה - בצל המשבר הכלכלי
הקושי העיקרי שעמו התמודד מקדונלד לא היה ביחסי החוץ ובמושבות, אלא בזירה הכלכלית. לממשלה לא היה מענה למשבר העולמי שנוצר בעקבות התמוטטות שוק המניות ב-1929. ב-1931 הלך המצב הכלכלי והחמיר. לחצים הופעלו מצד כלכלנים שמרנים והתקשורת לקצץ בהוצאות הממשלה, ובפרט בהוצאות הסוציאליות, ואילו הכלכלן ג'ון מיינארד קיינס הציע להמריץ את הכלכלה באמצעות פיחות והשקעות ממשלתיות, תוך זניחת המחויבות לאיזון תקציבי. מקדונלד ושר האוצר סנודן בחרו באמצעים השמרניים, של קיצוץ בהוצאות, והדבר עורר התנגדות מצד ארגוני עובדים וגם מצד חלק משרי הממשלה, שהבהירו כי יסרבו לכהן בממשלה שתנקוט מדיניות כזו.
באוגוסט 1931 הודיע מקדונלד על התפטרותו ועל הקמת "ממשלה לאומית" יחד עם השמרנים והליברלים. יחד עם חלק מהשרים עזב את מפלגת הלייבור, והקים את "מפלגת הלייבור הלאומית" (National Labour Party), שלא זכתה לתמיכה רבה בציבור ובקרב ארגוני עובדים.
הממשלה הלאומית
באוקטובר 1931 נערכו בחירות. הממשלה הלאומית זכתה לרוב עצום, הגדול בהיסטוריה הבריטית, ומקדונלד המשיך לכהן בתפקידו אף על פי שסיעתו בפרלמנט הייתה בין הקטנות שבסיעות הקואליציה, עם 13 חברי פרלמנט, ואילו השמרנים היוו את חלק הארי שבה - 470 מתוך 554 צירים בפרלמנט כולו. הסיעות יוצגו בממשלה שלא בהתאם לגודלן: לשמרנים היו רק 11 שרים מתוך 20, והתפקידים החשובים נמסרו למפלגת הלייבור הלאומית.
מקדונלד נפגע קשות מהזעם והמרירות שעוררה נפילת ממשלת הלייבור. אף שראה עצמו עדיין כאיש מפלגת הלייבור, כל חברויותיו הקודמות נותקו והוא נותר מבודד.
בשנים 1933–1934 הדרדרה בריאותו, ותפקודו כמנהיג נפגע קשות, בשעה שהאתגרים שהציבה הזירה הבינלאומית לאחר עליית הנאציזם חייבו טיפול תקיף ומיידי. רדיפת השלום שלו, שזכתה לשבחים בשנות העשרים, הייתה כעת למושא להתקפות מצד וינסטון צ'רצ'יל ואחרים. ב-1935 אולץ להתפטר מראשות הממשלה, ושוב החליף אותו בולדווין בתפקיד. באותה שנה אף איבד את מושבו בפרלמנט. ב-1936 נבחר שוב לפרלמנט, אך בריאותו הפיזית והנפשית קרסה ובנובמבר 1937 מת בשעת הפלגה שאליה יצא בהמלצת רופאיו.
האמל
{{פירושונים|
ראו גם
}}
נחל נהלל
נַחַל נַהֲלָל הוא נחל אכזב העובר בגליל התחתון ובעמק יזרעאל, אשר סופו בחיבור לנחל קישון.
גאוגרפיה
שמו של הנחל הוא כשם העיר המקראית נַהֲלָל, אשר זוהתה בידי חז"ל באזור. על אפיק הנחל חולש תל שימרון (ח' סימוניא), ובתקופת התלמוד נקרא קטע העמק שבו עובר הנחל בשם בקעת סימוניא, על שם העיר מתקופת בית שני ומתקופת התלמוד סימוניה, אשר זוהתה בידי חז"ל כשִׁמְרוֹן המקראית.
מברשת אסלה
הכלי מורכב ממברשת המחוברת למקל ארוך בעלת זיפים קשים וקצה מעוגל. הזיפים בדרך כלל עשויים מפוליפרופילן, אך בעבר השתמשו בשיער סוסים ופרים, או סנאים ומכרסמים אחרים. על פי רוב, יצורף למקל האסלה מתקן נלווה המיועד להחזיקו ולקלוט טפטופים לאחר השימוש. נוהגים למלא את המתקן בחומר חיטוי למניעת ריחות רעים.
מברשת הפלסטיק הומצאה בשנת 1932 על ידי ויליאם שופ (William C. Schopp) בקליפורניה ושנה לאחר מכן רשמה חברת המברשות האמריקנית "אדיס" (the Addis Brush Company) פטנט על ייצור מברשות אסלה מפלסטיק.
"המלך אוּבּוּ", מחזה צרפתי שנכתב על ידי אלפרד ז'ארי בשנת 1896 מתאר מוות ממברשת אסלה.
דוקטור איקס (סרט)
דוקטור איקס (באנגלית: Doctor X) הוא סרט אימה ומסתורין בעל אלמנטים קומיים משנת 1932 בהפקה משותפת של First National והאחים וורנר. עלילת הסרט מתארת סדרה של מעשי רצח פתולוגיים שמתרחשים במשך מספר חודשים בניו יורק. מעשי הרצח מתרחשים תמיד בלילה, לאורו של ירח מלא, והגופות נאכלו על ידי אדם. העדים לאירועים אלו מתארים "מפלצת" מעוותת להחריד בתור הרוצח. המשטרה, עיתונאי, ומדען בשם דוקטור איקס חוקרים את מעשי הרצח לאורכו של הסרט.
עלילת הסרט מבוססת על המחזה The Terror משנת 1931 מאת האוורד וו. קומסטוק ואלן סי. מילר. את הסרט ביים מייקל קורטיז ומככבים בו לי טרייסי, פיי ריי, וליונל אטוויל. סרט זה הופק בטרם החלו לאכוף בהוליווד את קוד ההפקה של הייז, ועל כן הסרט עוסק בנושאים למבוגרים בלבד, כגון רצח, אונס, קניבליזם וזנות, השזורים אל תוך הסיפור.
הסרט צולם בטכניקולור בשני צבעים, והיה לאחד האחרונים שצולמו בשיטה זו, לצד Mystery of the Wax Museum משנת 1933 של האחים וורנר. עותקים בשחור-לבן של הסרט הופצו לערים קטנות בארצות הברית ולשווקים בינלאומיים, בעוד שעותקים בצבע של הסרט הופצו בערים הגדולות.
תקציר העלילה
העיתונאי לי טיילור (לי טרייסי) חוקר סדרה של מקרי רצח פתולוגיים שהתרחשו במשך מספר חודשים בעיר ניו יורק. הרציחות מתרחשות תמיד בלילה, לאור ירח מלא, וכל גופה הושחתה מיד לאחר הרצח. עדי ראייה מתארים את הרוצח כ-"מפלצת" מכוערת להחריד. ד"ר קסבייר (ליונל אטוויל) נקרא לחוות את דעתו הרפואית על ידי המשטרה, אולם לה יש מניע נסתר מאחורי בקשתה: הם מעוניינים לחקור את האקדמיה הרפואית של קסבייר, מאחר שהאזמל המשמש לקניבליזציה של גופות הקורבנות הוא כלי בלעדי לאותו מוסד. מלבד קסבייר, החשודים האחרים הם: ד"ר וולס (פרסטון פוסטר), קטוע יד שעורך מחקר על קניבליזם; ד"ר היינס (ג'ון ריי), בעל סטייה מינית למציצנות; ד"ר דיוק (הארי ברספורד), הלוקה בשיתוק; וד"ר רוביץ (ארתור אדמונד קארווה), העורך מחקרים על ההשפעות הפסיכולוגיות של הירח. המשטרה נותנת לד"ר קסבייר 48 שעות לתפוס את הרוצח בדרכו שלו. במהלך פרק זמן זה, טיילור מתחיל לחקור את כוונותיו של הדוקטור, ותוך כדי כך הוא פוגש בבתו, ג'ואן קסבייר (פיי ריי). בתחילה, ג'ואן מפנה כתף קרה כלפי טיילור, במיוחד לאחר שהיא מגלה כי הוא פרסם כתבה על אביה, שפגעה בו. לעומת זאת, טיילור מגלה עניין רומנטי בג'ואן.
באחוזתו של ד"ר קסבייר מתאספים כל החשודים לניסוי לא שגרתי: כל אחד מהנוכחים (למעט וולס קטוע היד, משום שידוע שלרוצח יש שתי ידיים) מחובר למערכת חשמל שרושמת את דופק הלב שלו. אוטו (ג'ורג' רוזנר) ומאמי (ליילה בנט), משרתיו של ד"ר קסבייר, מציגים בפני הנוכחים שיחזור של אחד ממקרי הרצח, וזאת על מנת שהגלאי החשמלי יחשוף את הרוצח. במהלך הניסוי מתרחשת הפסקת חשמל, וכאשר חוזרים האורות, הנוכחים מגלים כי רוביץ', שלכאורה נחשף על ידי המוניטור כרוצח רגע לפני הפסקת החשמל, נרצח.
למחרת בערב, קסבייר מבקש ממאמי ומאוטו לשחזר עוד אחד ממקרי הרצח. מאמי מפחדת למלא את תפקידה, וג'ואן תופסת את מקומה. כל הגברים, למעט וולס, נאזקים לכיסאותיהם. במהלך השחזור נחשפת זהותו של הרוצח - וולס, אשר חונק למוות את אוטו וחושף את עצמו בפני ה"אורחים" האזוקים. וולס מספר להם על כוונתו לרצוח את ג'ואן. אולם בטרם וולס מספיק לחנוק אותה, טיילור קופץ ממחבואו ותוקף את וולס. במהלך קטטה בין השניים, טיילור תופס מנורת נפט ומשליך אותה לעברו של וולס, אשר עולה באש. וולס מתרסק אל תוך חלון ונופל ממנו החוצה, במורד צוק גבוה, אל תוך האוקיינוס. טיילור מתקשר אל מערכת העיתון, על מנת לדווח על הסיפור, ומבקש מהעורך שלו שישאיר מקום במדור הנישואים לג'ואן ולעצמו.
הפקה
במהלך ההפקה, צולמה גם גרסה חלופית בשחור לבן, שעדיין קיימת, והשוואה בין הגרסאות מעלה כי מרבית הטייקים בשתי הגרסאות זהים. ההבדלים הקיימים הם מינוריים, כמו האלתור של לי טרייסי עם שלד בארון, והדיאלוג של מיי בוש כמאדאם של בית בושת. כאשר הסרט שוחרר לראשונה ועלה לאקרנים, הגרסה בשחור-לבן הוצעה למפיצים, למורת רוחה של חברת טכניקולור.
בעקבות הצלחתו של הסרט בקופות הכרטיסים, האחים וורנר הוציאו את הסרט Mystery of the Wax Museum בשנת 1933, שגם היה בכיכובם של פיי ריי וליונל אטוויל ובבימויו של מייקל קורטיז. סרט זה צולם גם הוא כטכנולוגיית טכניקולור המוקדמת, וצילומו הביאו לסיום ההתקשרות בין חברת טכניקולור לחברת האחים וורנר. חברת טכניקולור דאגה לכך שלא יהיו מצלמות בשחור-לבן על סט צילומי סרט זה, ובכך הוא הפך לסרט הקולנוע העלילתי באורך מלא האחרון שצולם בטכנולוגיה זו על ידי אולפן הוליוודי גדול. אנטון גרוט היה המעצב האמנותי של שני הסרטים. מקס פקטור היה אמון על האיפור.
דוקטור איקס היה הראשון מבין שלושה סרטים בהם מייקל קורטיז ביים את ליונל אטוויל. מלבד הסרט הזה ו-Mystery of the Wax Museum, אטוויל שיתף פעולה עם קרטיז גם בסרט ההרפתקאות "Captain Blood" משנת 1935 בכיכובו של ארול פלין. דוקטור איקס היה גם הסרט הראשון מבין שלושה סרטים שבהם כיכבו ביחד ליונל אטוויל ופיי ריי. לאחר מכן, ב-Mystery of the Wax Museum וב-The Vampire Bat.
הכנסות
על פי האחים וורנר, הסרט הכניס 405 אלף דולר בארצות הברית ו-189 אלף דולר בשאר העולם.
שימור
בסוף שנות החמישים, כשהסרט נכלל בחבילה של סרטים ישנים ששודרו בסינדיקציה בטלוויזיה האמריקאית, גרסת הסרט בטכניקולור נחשבה לאבודה, שכן חברת "Technicolor" השליכה את מרבית התשלילים בשני צבעים שהיו לה ב-28 בדצמבר 1948.
לאחר מותו של ג'ק וורנר ב-9 בספטמבר 1978, התגלה עותק של הסרט באוסף האישי שלו. הוא הועתק לצורך שימור, הפצה לבתי קולנוע והמרה ל-VHS. העותק המקורי של הסרט, על גבי סרט צילום (פילם) עשוי ניטרוצלולוזה, נתרם לארכיון UCLA Film and Television Archive, אשר במקרים נדירים מאוד איפשר להקרין אותו בפומבי במתקנים מורשים עם הציוד המתאים.
על שוטים ואנשים
על שוטים ואנשים (באנגלית: Only Fools and Horses) היא קומדיית מצבים בריטית שיצר וכתב ג'ון סאליבן. בין השנים 1981–1991 שודרו בערוץ BBC One בבריטניה שבע עונות של הסדרה, וכן 16 פרקי ספיישל לחג המולד, ששודרו עד שנת 2003. פרקי הסדרה משודרים בשידורים חוזרים בערוץ הקומדיה Gold, ולעיתים ב-BBC One.
סיפור העלילה מתרחש בפקהאם שבדרום-מזרח לונדון. בסדרה מככבים דייוויד ג'ייסון בתפקיד דרק "דל בוי" טרוטר, סוחר שאפתן, ניקולס לינדהרסט בתפקיד אחיו הצעיר רודני טרוטר, ולנרד פירס בדמות הסבא שלהם. אחרי מותו של פירס ב-1984 הוחלפה דמות הסבא בדמות הדוד אלברט בגילומו של באסטר מריפילד, שהופיעה לראשונה בפברואר 1985. הסדרה עוקבת אחרי נקודות השיא והשפל בחייהם של בני משפחת טרוטר בניסיונותיהם להתעשר.
הסדרה זכתה בקביעות באחוזי צפייה גבוהים. הפרק "Time on Our Hands" (הפרק האחרון בהשתתפות הדוד אלברט) מחזיק בשיא הצפייה של פרק סיטקום בבריטניה, בו צפו 24.3 מיליון איש. הסדרה זכתה לשבחי המבקרים, לפופולריות בקרב הקהל הרב, ובפרסים רבים בהם פרס האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה, פרס הטלוויזיה הלאומית ופרס Royal Television Society. כמו כן זכו ג'ון סאליבן ודייוויד ג'ייסון בפרסים אישיים. ב-2004 נבחרה הסדרה לסיטקום הטוב ביותר בסקר של ה-BBC.
הסדרה השפיעה על תרבות הממלכה המאוחדת ותרמה מילים אחדות לשפה האנגלית. בעקבות התוכנית נוצר מגוון רב של מוצרי מרצ'נדייזינג בהם ספרים, קלטות וידאו, DVD, צעצועים ומשחקי לוח. סדרת ספין אוף בשם "הדשא ירוק יותר" שודרה במשך ארבע עונות בבריטניה מ-2005 עד 2009. סרטי פריקוול בשם "אבנים וחטיפים", שודרו בשלושה פרקי ספיישל בשנים 2010 ו-2011. פרק בסדרה שודר במרץ 2014 במסגרת התוכנית ספורט ריליף בכיכובו של דייוויד בקהאם. ב-2017 עלתה לשידור סדרה דוקומנטרית בת חמישה פרקים בשם "The Story of Only Fools and Horses" בערוץ Gold. הסדרה כוללת צילומים נדירים מארכיון טרוטר, ורגעים שנוצרו מחדש על ידי המשפחה והחברים של דל בוי.
תקציר עלילה
דרק "דל בוי" טרוטר (בגילומו של דייוויד ג'ייסון) הוא סוחר טיפוסי מדרום לונדון. הוא גר בדירה של המועצה בבית רב קומות, דירה 127 בבית נלסון מנדלה, בשכונת פקהאם שבדרום לונדון. אם כי הצילומים נערכו במגדל הרלץ' באקטון ומאוחר יותר בבריסטול. בבית גרים איתו אחיו הצעיר רודני טרוטר (ניקולס לינדהרסט) והסבא הישיש (לנרד פירס). אמם ג'ואן מתה כשרודני היה ילד, ואביהם הסתלק זמן מה אחר כך. דל הפך לראש המשפחה והיה דמות אב לרודני. למרות הפרש הגילים ביניהם, האישיות והמראה השונים שלהם, בין האחים יש קשר ממושך והדוק.
בתחילה היו הדמויות העיקריות דל בוי, רודני וסבא, ועם הופעות מזדמנות של מטאטא הרחובות טריגר (רוג'ר לויד-פק) ושל סוחר המכוניות המשומשות בויסי (ג'ון צ'אליס). עם הזמן נוספו שחקנים חדשים, רובם מיושבי הפאב "נאגס הד", כגון בעל הפאב מייק (קנת' מקדונלד), נהג המשאית דנזל (פול בארבר) מיקי פירס הצעיר (פטריק מארי), ואשתו הפלרטטנית של בויסי, מרלין (סו הולדרנס). אמנם במרכז הסדרה היו בני משפחת טרוטר, שאר הדמויות צברו פופולריות בזכות עצמן, ותרמו לסיפורי העלילה וההומור.
עם השנים התרחבו סיפורי העלילה, ולעיתים נוספה דרמה לקומדיה. הפרקים הראשונים היו עצמאיים ברובם, ובמשך הזמן התפתחו קווי עלילה מתמשכים שהוזכרו שוב בפרקים הבאים. הסבא נפטר, אחרי שהשחקן שגילם אותו נפטר, וצורף לסדרה אחיו הצעיר הדוד אלברט (באסטר מריפילד). אחרי שנים רבות של חיפושים מוצאים גם דל בוי וגם רודני בנות זוג בדמותן של ראקל (טסה פיק-ג'ונס) וקסנדרה (גווינת' סטרונג). לדל בוי וראקל נולד ילד דמיין (שגולם על ידי חמישה שחקנים, האחרון שבהם היה בן סמית'). רודני וקסנדרה מתחתנים, נפרדים ואז חוזרים שוב להיות יחד. קסנדרה מפילה את עוברה, אבל לבסוף נולד לה ולרודני תינוק. רודני מגלה מי הוא אביו האמיתי. בסופו של דבר מצליחים האחים טרוטר להפוך למיליונרים, ואז הם מפסידים את כל הונם, ואחר כך מצליחים להחזיר לעצמם חלק מרכושם.
אתרי צילום
על אף שמקום ההתרחשות של הסדרה הוא בפקהאם שבלונדון, רוב הפרקים צולמו בבריסטול ובסביבותיה. חזית הבניין "בית נלסון מנדלה" צולם ב"וייטמיד האוס" באשטון שבבריסטול. רוב הצילומים נערכו במרכז הטלוויזיה של ה-BBC בלונדון.
כביש 466
היסטוריה
רובו של הכביש היה במקור כביש 60.
בעקבות הסכמי אוסלו בשנת 1994, נסלל קטע חדש של כביש 60 מזרחית לכביש הישן, שחיבר את גבע בנימין עם ואדי חרמייה צפונית לעפרה. בהתאם לכך, הקטע של כביש 60 הישן שמחבר היום את כביש 466 לכביש 60 נחשב היום לחלק מכביש 466. במהלך האינתיפאדה השנייה נחסם, סמוך לכניסה לאל-בירה, לתנועת ישראלים כדי למנוע את כניסתם לרמאללה ואל-בירה, מחסום הDistrict Coordination Office - DCO - (מנהלת תיאום וקישור). מעט לאחר מכן נחסם הכביש גם לתנועת פלסטינים. באמצע שנות ה-2000 הועברה החסימה לנקודה אחרת באותו כביש בכניסה להתנחלות בית אל. על אלפי הפלסטינים תושבי האזור נאסר לנסוע בכביש והם נאלצים להשתמש בדרכים חלופיות.
סרגיי קולוקולוב
סרגיי קולוקולוב (11 באפריל 1962 בחרסון, ברית המועצות - 25 בספטמבר 2008, חרסון, אוקראינה). הוא חותר קיאקים שהתאמן והתחרה בנבחרת הקיאקים של ברית המועצות. קולוקולוב זכה מספר מדליות באליפויות העולם לרבות מדליות זהב.
סרגיי קולוקולוב נולד בחרסון והחל להתאמן בקיאק בגיל צעיר. בשנת 1981 הוא ניצח באליפות ברית המועצות ובעקבות כך הצוות נשלח לאליפות העולם. באליפות העולם בנוטינהאם הוא זכה במדליית זהב במרחק 10,000 (ביחד עם אלכסנדר ירמילוב) ובמדליית כסף ב-1,000 מ'. בשנת 1982 הוא זכה באליפות ברית המועצות ב-500 מ' ו-1,000. באליפות העולם של אותה שנה הוא זכה במדליית זהב ב-500 מ'. גם באליפות ברית המועצות 1983 סרגיי קולוקלוב זכה בתחרויות 500 מ' ו-1,000 מ'. באליפות העולם הוא זכה במדליית כסף וארד.
לסרגיי קולוקלוב היו סיכויים טובים להופעה מוצלחת באולימפיאדת 1984, אך מסיבות פוליטיות משלחמת ברית המועצות לא השתתפה.
בשנת 1987 קולוקולוב ניצח בפעם האחרונה באליפות ברית המועצות, עזב את הספורט התחרותי והחל לעבוד כמאמן.
הוא נפטר בשנת 2008 ונטמן בעיר הולדותו.
אלגת עין-הקשת
אלגת עין-הקשת (שם מדעי: Elagatis bipinnulata) הוא מין ממשפחת הצניניתיים הנפוץ בכל האוקיינוסים הטרופיים והוא המין היחידי בסוגו.
אורכו של דג זה עד 60 ס"מ בבגרותו אך נמצאו פריטים באורך של 120 ס"מ והשיא נמצא באורך 180 ס"מ ומשקל 46 ק"ג. הוא בעל גוף כחול בהיר או ירוק עם 2-3 פסים אופקיים בצבע זהוב-ירקרק. העיניים בולטות והזנב גדול וזהוב. דג זה נודד ברחבי האוקיינוסים או נמצא בקרבת החופים.
הוא טורף הניזון מדגים קטנים יותר, דיונונים, סרטנים ומפלנקטון. הוא מהיר מאוד ויכול להאיץ בעזרת הזנב הענקי שלו. הם משוטטים בלהקות גדולות בחיפוש אחר מזון. דגים אלה נטרפים על ידי דגים גדולים יותר כמו כרישים, דולפין פראסר ועופות ימיים כמו שחפים.
הומוארוטיקה
הומוארוטיקה היא ביטויה של אהבה ושל תשוקה מינית ארוטית המכוונת כלפי בן אותו מין, כפי שהיא מופיעה בספרות ובאמנות.
המונח "הומוארוטיקה" נושא עמו את השפעת הנטייה המודרנית לתיוג ולקטלוג של החברה. עם זאת, ניתן למצוא ביטויים הומוארוטיים כבר בתקופות מוקדמות יותר. ביטויים של הומוארוטיקה יכולים להיות מפורשים, בעלי אופי מיני או אפילו פורנוגרפי, או מרומזים יותר. אין בהכרח התאמה בין זהותו המגדרית של היוצר לבין ביטויים הומוארוטיים ביצירתו, כיוון שביטויים כאלה נמצאים גם בעבודותיהם של יוצרים שאינם הומוסקסואלים או לסביות.
ביטויים הומוארוטיים ביוון העתיקה
בתרבות היוונית הייתה ההומוסקסואליות, שכונתה "פדרסטיה", חלק אינטגרלי מן המרקם החברתי. משמעות המונח הייתה קשר של אהבה ומין בין גבר לבין נערים או ילדים (ביוונית: פדו – ילד, ארסטי – לאהוב). ביטויי אהבה ותשוקה כאלה למכביר ניתן למצוא בספרות ובאמנות של יוון הקדומה.
ביטויים הומוארוטיים בתקופת הרנסאנס
תיאור נושאים הומוארוטיים כאלו, באמנות האיטלקית של המאה ה-15 וה-16, הוסווה, על פי שלומית שטיינברג, במסגרת של סיפור מיתולוגי כגון תיאור אהבותיו של האל אפולו עם אהוביו יקינתון וקיפאריסוס. שטיינברג מציינת יצירות גרפיות בודדות כגון רישום משנת 1500 של לוקה סיניורלי (1441 - 1523) המציג סצנת חיזור בין גברים עירומים וכן הדפסים של מרקאנטוניו ריימונדי (Marcantonio Raimondi) משנת 1524 כנציגים בולטים של גישה זו. דוגמאות נוספות לגישה זו אפשר למצוא בציורו של פייטרו פרוג'ינו המציג את אפולו ומרסיאס (1505–1575) וכן רישום המיוחס לסדנתו של רפאל המציג את יופיטר וגנימד משנת 1541, שניהם מאוסף מוזיאון הלובר.
נושא נוסף באמנות הנוצרית שבו אפשר לזהות אספקטים הומוארוטיים הוא תיאור דמותו של סבסטיאן הקדוש. קדוש זה, שהוצא להורג במאה ה-3 לספירה בידי הקיסר הרומי דיוקלטיאנוס ונחשב למרטיר, מופיע באמנות כבר במאה השישית לספירה. הוא מתואר כעקוד על גבי עמוד, וחצים מנקבים את גופו העירום במצוות הקיסר. תיאור זה, אשר איפשר לאמנים להציג נושא של ייסורי גבר צעיר ויפה תואר, הפך לפופולרי החל מן התקופה הגותית המאוחרת והרנסאנס.
ביטוי בולט לתיאור עירום גברי נמצא בפיסול של תקופת הרנסאנס, אשר שאב צורות תיאור מן האמנות היוונית והרומית. כבר במאה ה-13, יצר ניקולה פיאזאנו (Piasano) את דמותו העירומה של הרקולס בעבור הבפטיסטריום בעיר פיזה. אולם הממד החושני שבגוף הגברי הוצג בצורה ברורה ובולטת בפסל "דוד" (1440) של דונטלו. פסל זה, שנוצר לפי הזמנת קוזימו דה מדיצ'י, הציג את דוד המלך כעלם צעיר וענוג הנועל מגפיים וחבוש כובע, כדוגמת האל הרמס. עם זאת, הפסל הבולט שהציג את הגוף הגברי היה מיכלאנג'לו בואונרוטי, אשר הציג את הגוף הגברי כאידיאל וכמושא להתבוננות ציבורית. לצד יצירתו המונומנטלית "דוד" (1501–1504), אשר ייצגה את העיר פירנצה בדמותו הנחושה של דוד, יצר מיכלאנג'לו דמויות רבות, בהשפעת הפיסול הקלאסי, אשר נושאן הוא "עבדים". בפסלים אלו מודגש הגוף הגברי כגוף שרירי מפותל הנאבק להשתחרר מן הגשמיות שלו. היחס הדיאלקטי בין חושניות הגוף לבין הרצון להתעלות מעל מגבלות הגוף הוא מוטיב המופיע ברבות מעבודותיו של מיכלאנג'לו.
ביטויים הומוארוטיים בתקופת הבארוק
במאה ה-17 הופיעו בפירנצה יצירות אמנות בעלות תוכן הומוארוטי מפורש יותר, לאור הקלות באכיפת המוסר הציבורי בעיר. ביניהן יצירתו של דומניקו קרסטי "מתרחצים בסן ניקולו" (1600), המתבססת על יצירה מוקדמת יותר של גירולאמו מאקייטי (1535 - 1592), מורו של קרסטי, או רישום של ברתולומאו ססי המציג שני גברים חבוקים בסצנה אינטימית של נשיקה.
בשנים אלו פעל באיטליה גם הצייר קאראווג'ו, שיצירתו כללה ציורים בעלי נושאים דתיים-נוצריים לצד ציורים חילוניים יותר. בציורים החילוניים, כגון "בכחוס" (1596) או "נער עם סל פירות" (1593), הוצגו דיוקנאות של נערים כסמל לשפע למיניות ולאהבה. בציור "האהבה מנצחת את הכל" (Amor Vincit Omnia), המתוארך לשנת 1602–1603, הציג האמן את דמותו של ארוס כנער עירום מכונף, שמתחתיו מופיעים סמלים של מלחמה, מוזיקה, מדע ושלטון, דימוי שמכפיף את התרבות האנושית לשלטונו של ארוס. אולם, לצד ביטויים הומוארוטיים אלו, הציג קאראווג'ו ממד ארוטי נוסף ורדיקלי הרבה יותר.
בציוריו הדתיים של קאראווג'ו שילב האמן דוגמנים מסביבתו הקרובה. היו אלו אנשים פשוטים, מן המעמדות הנמוכים בחברה, שהוצגו בדמות קדושי הכנסייה. בהופעתם הפכו את הדמויות הנשגבות לדמויות ממשיות, בעלות גוף ארצי שאינו מושלם ואידיאלי. בציורים אלו, כדוגמת "צליבת פטרוס הקדוש" (1601), "ההתגלות לפאולוס בדרך לדמשק" (1601) או "מאסרו של ישו" (1602), מתגלה הגוף הקדוש כנוכח בצורה חומרית וסנסואלית בחיי המאמין הצופה.
הומוארוטיקה וראשית הצילום
ראשית הצילום, במחצית המאה ה-19, העמידה בפני האמנים את שאלת ייצוגו של הגוף האנושי באמנות. בתחילתו נתפש הצילום כמכשיר טכני, כלומר כ"אומנות" ולא כ"אמנות" (Fine Art), לתיעוד המציאות. ייתכן כי תפיסה זו אפשרה, ביחד עם הולדת הצילום, את יצירתה של מסורת צילומים ארוטיים והומוארוטיים. עם זאת, "עד לאמצע המאה ה-19 ראו בצילום עירום מעשה מגונה שאפשר לעמוד לדין בגינו", לפיכך צילומים מסחריים אלו, אשר נוצרו מחוץ למסגרת הלגיטימית של הצילום, השתמשו בפרקטיקות שונות כדי להסוות את העירום.
בין פרקטיקות אלו ניתן למצוא יצירתם של תצלומים תיעודיים של אמנים ודוגמניהם כגון צילום של צלם אנונימי משנת 1880 ובו "הצייר פלגייר רוכן מעל שני גברים שריריים הנאחזים זה בזה בתנוחה דרמטית ומבקש לאזן את אחיזתם".
פרקטיקה אחרת של צילום עירום השתמשה בתנוחות של האמנות הקלאסית ו"המחישה" אותם כסוג של "עירום חינוכי". עם צלמים אלו נמנה הברון וילהלם פון גלדן (Wilhelm von Gloeden), שהרבה לצלם גברים צעירים בתנוחות ארוטיות המושפעות מן האמנות הקלאסית ובייחוד מן הפיסול היווני. בצילומים אלו הוצגו הצעירים כדמויות אלים או כדמויות יוונים בחיי היום יום, כשהם לבושים טוגות וענודים בזרי דפנה או לחלופין בעירום מלא. יש וצילומים מסוג זה שימשו אמנים לשם עבודתם ובכך החליפו בכך את הצורך בדוגמנים חיים. הדוגמה המרכזית לשימוש כזה בצילום כאמצעי ליצירה הומוארוטית הוא הצייר האמריקאי תומאס אייקינס, שצילם בעצמו סצנות של גברים עירומים או קבוצות נערים רוחצים בנהר, לעיתים היו אלה תלמידיו, ושילב אותם כדמויות בציוריו.
סוג שלישי של צילום הציג גישה מדעית לתיאור הגוף. צלמים כגון אדוארד מויברידג', רישה (Richer), מארה (Marey), דמנאי (Demeny) ואחרים חקרו את הגוף ואת יכולת הצילום לפרק ולהקפיא תנועה. "חקר הגוף והתנועה", כותבת אורית רוזן על צילומים אלו, "מתבססים כענף מתודי הבוחן ובודק את הגוף על כל פרטיו הנסתרים, במטרה להעמיד קטלוגים של איברי הגוף בתנוחות ובמצבים שונים.". יש וגם בגישה בעלת אופי קטלוגי-מדעי זה, חודרת הפרוזאיות של צילום הגוף הממשי את מסך ה"מדעיות" שבו. בכך הוא עלול לאזכר באופן עשייתו טכניקות מן האמנות הפורנוגרפית, בשל השימוש בטכניקות של קיטוע הפריים הצילומי ושל חוסר התייחסות של הצלמים אל הדוגמנים כאל דמויות שלמות וממשיות.
הומוארוטיקה והדקדנס
בתרבות של סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 התקיימה באירופה תקופה שמקובל לכנות "הדקדנס", כלומר, שקיעת התרבות ה"יפה". הספרות והאמנות של התקופה ביטאו את הסיאוב ואת המצוקה החברתית של חלקים בחברה, לצד התמכרות לביטויי יופי. בתרבות זו פרחו ביטויים רבים של הומוארוטיקה. לעיתים הם תוארו כביטוי שלילי של החברה.
ביטויים אחרים מפגישים בין הומוארוטיקה לבין מחלה. היצירה הידועה ביותר בנושא זה היא הנובלה "מוות בוונציה" (1912), שכתב תומאס מאן. היצירה מתארת סופר מזדקן שמפתח רגשות ארוטיים כלפי נער פולני, וחושפת את הזיקה הסמויה והרת-האסון שבין ההוויה האסתטית לבין הברבריות. הסגידה ליופי, שהסופר אשנבאך מקדיש לה את חייו בעבודת-פרך יומיומית, מתגלגלת בערוב ימיו לפרץ תשוקה הומוארוטית לנער היפהפה, ומביאה אותו לעצימת עיניים מפני אסון הטבע המתרחש, ולמותו שלו. יצירה אחרת מאת גוסטב פלובר, "אגדת הקדוש יוליאנוס מכניס האורחים" (1877), מציגה נזיר מתבודד אשר בפרץ של אמונה ואדיקות מקיים יחסי מין עם מצורע שאותו אסף לבקתתו. מפגש זה מוליך את הנזיר אל הארה טרנסצנדנטלית.
אחד מן הביטויים האוונגרדיים ביותר של גישה זו נמצא ב"שירי מלדורור". השירים מאת לוטראמון, שם העט של המשורר איזידור דיקאס (Isidore Ducasse). השירים כתובים בפרוזה ומתארים מסע של אלימות וזוועה. בחלקים מן השירה האוונגרדית מתאר הגיבור מלדורור את האלימות שעליה הוא מפנטז, אלימות החוצה גם את גבולות המוסר והמגדר: "את גופי אקשט במקלעות פרחים ריחניים לכבוד קורבן הכפרה הזה; ושנינו נסבול, אני כבר בשרי נקרע, ואתה כי אתה קורע את בשרי... פי דבוק אל פיך. הוי, עלם, זהוב שער, נעים עיניים, התעשה כעצתי עכשיו? בעל כורחך רוצה אני שתעשה זאת ותשמח את מצפוני."
אסתטיקה קווירית
השחרור המיני של ההומוסקסואלים במאה ה-20, ובייחוד במחצית השנייה שלה, יצרו את מושג "התאוריה הקווירית", אשר שואפת לאגד תחתיה את הזהויות המיניות והמגדריות השונות, כאלטרנטיבה ביקורתית לממסד השמרני. שיח זה נתן לגיטימציה גם להצגת מודלים גבריים השונים מן האסתטיקה ההומוארוטית המסורתית בתרבות האירופית-נוצרית. ייצוגים שונים החלו להופיע כביטויי תרבות שוליים וכללו ביטויים קאמפים כגון דראג וטרנסג'נדרים, ביטויים של קהילת "BDSM" ועוד. מתוך תרבויות שוליים אלו נוצרו גיבורים משולי החברה, דוגמת עבריינים ומלחים אשר הציגו מיניות מאיימת שעתידה הייתה לערער את ערכי החברה ומוסדותיה. גיבורים אלו מוקמו בזירות שוליים ועסקו גם בפעילות מינית הומוסקסואלית כדוגמת "קרוזינג", מונח סלנג המתאר חיפוש אחר פעילות מינית במקומות ציבוריים כגון גנים ציבוריים, למשל גן העצמאות בתל אביב.
בישראל
ההומוארוטיקה בישראל התפתחה עקב בצד אגודל עם האמנות הישראלית על היבטיה, וחווה את הקשרי הדימוי הגופני הגברי עם צירי ההתפתחות המרכזיים וחלק מ"מחזור החיים" של הישראליות הגברית: האתוסים הקולקטיוויים של המיישבים החלוצים (לרבות המפגש האקזוטי עם הסביבה הילידית, כמו שבא לידי ביטוי למשל אצל נחום גוטמן או דן בן אמוץ), הקיבוץ, ומעל לכל הצבא. אמנים ישראלים שעוסקים בהומוארוטיקה בוחנים את הקו שעליו מתקיימים הניגודים בין דמות המקומי ה"מחוספס" – והמגע שהוא מקיים כבשגרה עם גברים אחרים כביטויים של אחווה, שיתוף ורעות – לבין מסרים סמויים מתמידים של עניין פיזי גשמי, והם מעמתים ופורמים את הגבולות האלה זה כנגד זה, ובכך בודקים את טיב הישראליות שלהם ואת הנזילות של המוסכם לעומת הנשגב. בולטים בהם הצלמים עדי נס ואורי גרשוני, משוררים כאילן שיינפלד, הצייר גיל מרקו שני (זוכה פרס גוטסדינר), הצייר רפי פרץ ויוצרים אחדים מתחום הקולנוע.
התנסות לסבו-ארוטית מתמצית בין השאר בפועלן של הוגות כעמליה זיו.
ארנסט מסטמקר
ארנסט יואכים מסטמקר (בגרמנית: Ernst-Joachim Mestmäcker; נולד ב-25 בספטמבר 1926 בהמלין, גרמניה) הוא חוקר גרמני בתחום מדע המשפט.
קריירה
מסטמקר קיבל את הדוקטורט שלו ב-1953 מאוניברסיטת גתה בפרנקפורט, ואת ההביליטציה שלו מאותה האוניברסיטה ב-1958. מ-1959 כיהן כפרופסור באוניברסיטת ג'ורג'טאון, אוניברסיטת חבל הסאר, אוניברסיטת מינסטר, אוניברסיטת בילפלד (שם גם היה הרקטור המייסד בין השנים 1967–1969) ואוניברסיטת המבורג. בשנים 1965, 1976 ו-2000 היה פרופסור חבר באוניברסיטת מישיגן. שימש כמנהל מכון פלאנק למשפט השוואתי ובינלאומי פרטי בהמבורג בין השנים 1979–1994. בין השנים 1960–2006 היה חבר הוועדה המדעית המייעצת למשרד הכלכלה והטכנולוגיה הגרמני.בין השנים 1960–1970 היה מסטמקר יועץ מיוחד של הקהילה הכלכלית האירופית לקירוב חוקים והגבלים עסקיים. מסטמקר הוא חבר בכיר באקדמיה למדעים בהמבורג. ב-1989 התקבל להיות חבר קבוע באקדמיה אירופיאה. היה עורך של הג'ורנל' '.
מחקר
מחקרו של מסטמקר מתמקד בחוקים מסחריים של אירופה וגרמניה, בדגש על הגבלים עסקיים וזכויות יוצרים.
כריסטופר דונהיו
כריסטופר (כריס) טוד דונהיו (באנגלית: Christopher Todd Donahue) הוא קצין בדרגת לוטננט גנרל בצבא ארצות הברית המכהן כמפקד הקורפוס המוטס ה-18.
ביוגרפיה
דונהיו סיים לימודי באקדמיה הצבאית של ארצות הברית ב-1992. הוא שירת כמפקד מחלקה בדיוויזיה השנייה בדרום קוריאה ולאחר מכן הצטרף לרגימנט הריינג'רס ה-75 בו שימש סגן מפקד פלוגה בגדוד השלישי. שימש מפקד פלוגה בגדוד החמישי של רגימנט החי"ר ה-87 בפנמה ולאחר מכן שימש מפקד פלוגה ומפקד פלוגת מפקדה בגדוד השני של הריינג'רס. בתפקידו הבא שימש עוזרו של סגן יושב ראש המטות המשולבים ריצ'רד מאיירס, כולל במהלך פיגועי 11 בספטמבר במהלכם שימש מאיירס יושב ראש המטות המשולבים בפועל. הוא המשיך לשמש כעוזרו של מאיירס לאחר כניסתו לתפקיד ראש המטות המשולבים באוקטובר 2001.
ב-2002 הצטרף לכוח דלתא ושימש ביחידה במגוון תפקידים בהם קצין מבצעים, מפקד פלגה, מפקד פלגת מיונים ואימונים, מפקד פלוגה, סגן מפקד ומפקד כוח דלתא. הוא הוביל כוח של היחידה במהלך מלחמת אפגניסטן. הוא פעל גם במבצעים בעיראק, סוריה, מזרח אירופה וצפון אפריקה.
שירת כקצין אג"ם של פיקוד המבצעים המיוחדים המשולבים, באוגוסט 2016 מונה לסגן מפקד הדיוויזיה הרביעית. באוגוסט 2017 מונה למפקד בית הספר לחי"ר של הצבא בפורט בנינג. כמו כן שירת כסגן לענייני לוחמה בטרור ומבצעים מיוחדים באגף המבצעים של המטות המשולבים. ב-2019 מונה למפקד הכוח המשולב של ארצות הברית ונאט"ו בתחום המבצעים המיוחדים באפגניסטן וביולי 2020 מונה למפקד הדיוויזיה המוטסת ה-82. הוא החייל האמריקאי האחרון שעזב את אדמת אפגניסטן במהלך הנסיגה האמריקאית מהמדינה באוגוסט 2021.
במרץ 2022 מונה למפקד הקורפוס המוטס ה-18.
דונהיו בעל תואר שני ממכללת המלחמה של הצי וסיים תוכנית עמיתים של הצבא באוניברסיטת הרווארד.
בית החולים ביקור חולים
בית החולים ביקור חולים הוא בית חולים שנוסד באמצע המאה ה-19 בעיר העתיקה בירושלים. בשנת 1925 עבר בית החולים למושב חדש ברחוב הנביאים. בדצמבר 2012 הפך בית החולים לחלק מהמרכז הרפואי שערי צדק ובמבנה שברחוב הנביאים ממשיכות לפעול מחלקת היולדות שמשרתת את תושבי השכונות הסמוכות ומספר מרפאות שונות. במקביל הוגשו לרשויות התכנון תוכניות לשיקום המבנה ההיסטורי ושילובו בקומפלקס הכולל שטחי מסחר ודיור.
בית החולים ברובע היהודי
עד שנת 1837 לא עמדו לרשות היישוב היהודי בארץ ישראל שירותי בריאות. הסיבה העיקרית לכך הייתה האחיזה והשליטה של ועד הפקידים והאמרכלים, הוועד האחראי על כספי החלוקה על החיים בארץ. ועד זה שישב באמסטרדם שם לעצמו כמטרה לעמוד חוצץ כנגד כל גורם העשוי להשפיע על אורחות החיים היהודיים בארץ ישראל, ובאורחות החיים המודרניים ראה איום מיוחד. ניסיונות של משה מונטיפיורי ואחרים לפתוח בית חולים נתקלו בחומה בצורה כנגד איום של מינות וכפירה העלולים לחדור לנפש היהודים כתוצאה ממגע עם רפואה מודרנית.
בשנת 1844 נפתח בירושלים בית החולים של המיסיון האנגלי. החשש מהעברת יהודים על דתם הביא את הברון ג'יימס מאיר רוטשילד לפתוח בשנת 1854 בחסות ממשלת אוסטריה בית חולים יהודי בעיר העתיקה בירושלים, בית החולים מאיר רוטשילד.
הקמת ביקור חולים
מתחילה היה ניהול בית החולים בעייתי ומריבות על בסיס עדתי נוספו למחלוקות בין הפרושים לחסידים בין יוצאי רוסיה ליוצאי גרמניה והאשמות על שחיתות הועלו כנגד מנהלי המוסד. כך, תשע שנים לאחר פתיחתו נסגר "ביקור חולים", וכאשר נפתח מחדש ניהלו אותו לסירוגין רופאים לא-יהודים.
בספרו "ימים בגליל" שיצא בלונדון בשנת 1900 מספר הנוסע A.A BODDY על בית החולים ביקור חולים:
תקופת המעבר
עם כניסת המאה ה-20 החל הלחץ של הדורשים טיפול רפואי להעיק על המוסדות הקטנים בעיר העתיקה. הועלה הרעיון להעביר את בתי החולים אל מחוץ לחומות. מאחר שבתי החולים היו נדבך מרכזי בחיים הציבוריים ומקור תעסוקה מרכזי התנגדו פרנסי היישוב בעיר העתיקה להעתקת הפעילות ככל שיכלו.
כתב רבי יוסף חיים זוננפלד על העברת בית החולים:
ומוסיף יהושע ילין בזיכרונותיו:
תכנון
במהלך 1908 נרכשה קרקע מחוץ לעיר עבור בית החולים ובתעודות מארכיון הקונסוליה הגרמנית שנכתבו בשנת 1908 מצוין כי הוחלט "להקים בניין חדש בסביבה בריאה והיגיינית" ובתעודה נוספת מצוין כי נרכש מגרש בן 2,530 מטר רבוע מהם דרושים 1,160 לבניין בית החולים ורק 1,370 מטר רבוע נותרים לגינה. בספרו ספר היישוב מציין פנחס גרייבסקי כי מגרש בית החולים נרכש על ידי יואל משה סלומון שהיה חבר בהנהלת ביקור חולים מאת הבנקאי חיים אהרון ולירו "במחיר 15 פרוטה האמה".
אף על פי שאבן הפינה הונחה בשנת 1912 הסתיימה בניית בית החולים רק לאחר מלחמת העולם הראשונה. בעיתון לפי שעה שהופיע בירושלים בתרע"ו (1915) מסופר על תקופת המלחמה:
עם תום מלחמת העולם הראשונה עדיין שכן בית החולים בקור חולים בעיר העתיקה בירושלים. בשנת תרפ"ד 1924, לאחר עיכובים ודחיות, נפתח בית החולים במעמד בו נכח הנציב העליון סר הרברט סמואל. לכבוד האירוע יצא ספר התוכנית של בית החולים ביקור חולים ובו פירוט תוכנית המבנה כדלקמן:
חנוכת בית
בשנים 1930–1932 ניהל את המחלקה הפנימית הפרופ' יוליוס קליברג.
קום המדינה
עם פרוץ מלחמת העצמאות עבר בית החולים לשמש תפקיד מרכזי כמוסד רפואי בירושלים. חשיבותו עלתה עם ניתוק הקשר בין ירושלים המערבית לבית החולים הדסה הר הצופים. הקרבות בעיר העתיקה ניתקו את בית החולים ביקור חולים מהמבנה הישן שנותר בידי הלוחמים הערבים. אך טרם הסתלקות המנדט הבריטי הצליחו עובדי בית החולים בחסות הצבא הבריטי לפנות מהמבנה את כל החולים. רק לאחר המלחמה, ובאיחור רב הושלמה בניית הקומה השלישית של בית החולים בשנת 1959.
מלחמת ששת הימים שפרצה בשנת 1967 העמידה את בית החולים ביקור חולים שוב בקו החזית. בתי העיר המערבית היו תחת הפגזה ארטילרית של הלגיון הירדני. בבית החולים הוכנו 255 מיטות לקליטת נפגעים והופעלו חדרי ניתוח במקלט ובקומת הקרקע. סיום המלחמה הביא את העיר העתיקה תחת שליטת ישראל. אנשי הנהלת בית החולים יצאו לבניין בית החולים הישן ומצאו חורבה. הקומה השלישית נהרסה לחלוטין, ומהמבנה נותרו חורבות. במהלך שיקום הרובע הפך המבנה לאכסניית נוער.
אחרי ששת הימים
לאחר מלחמת ששת הימים, משחודש הקשר עם הר הצופים, עברו מחלקות בית החולים הדסה שהיו פזורות ברחבי העיר לקמפוס המחודש בהר הצופים. אחד מבניינים אלה, בית החולים הגרמני הסמוך לביקור חולים מעברו השני של רחוב שטראוס, שימש את הדסה והיה ידוע כבית חולים זיו. עם פינוי רוב המבנה הוא הועבר לשימוש ביקור חולים ובשנת 1976 שוכנו בו מחלקת היולדות מחלקת הנשים וחדר התינוקות. בהמשך הועברה לבניין מחלקת העיניים.
התפתחות והתרחבות בית חולים הדסה בשני מוקדיו עין כרם והר הצופים, ופתיחת המרכז הרפואי שערי צדק בשנת 1980 דחקו את בית החולים ביקור חולים לדרגת בית חולים משני בחשיבותו בירושלים. בית החולים השתלב במערך האשפוז הכללי בירושלים ועיקר חשיבותו היא בהיותו בעל חדר מיון מודרני באזור מרכז העיר המסוגל לתת תשובה מהירה ויעילה לאירועים רבי נפגעים שירושלים משופעת בהם.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 נפתחה בבית החולים מחלקה קרדיולוגית משוכללת, והבניין הראשי נקרא על שם תורם המחלקה בניין היידן. כן נפתחה מחלקה כירורגית שאמורה להתחרות ביוקרתה במחלקות הכירורגיות של בתי החולים הגדולים בירושלים. את המחלקה ניהל הפרופ' נתן זלץ ומאוחר יותר הפרופ' אריה דורסט. לקראת שנת 2000 עבר בית החולים "מתיחת פנים" שכללה שיפוץ מאסיבי של המבנים בהם פועל בית החולים. עיקר השיפוצים התמקדו במחלקה הפנימית בבניין הראשי, אגף נשים ויולדות בבניין זיו, מרפאות החוץ ובעיקר במבנה החדש של המחלקה לרפואה דחופה.
קשיים כלכליים ומיזוג
בהיותו בית-חולים שאינו נהנה מסיוע ממשלתי, נקלעה עמותת ביקור חולים הוספיטל המפעילה את בית החולים לקשיים כלכליים וחובות כבדים החל מסוף שנות ה-80 של המאה ה-20. החוב נוצר מגירעון תפעולי שנתי שוטף של כ 20 מיליון ש"ח לשנה, שיצר גירעון מצטבר של יותר מ-100 מיליון ש"ח. במהלך בדיקות שנערכו לבדיקת מקורות הגירעון טענה הנהלת העמותה המנהלת כי את הגירעון אפשר להסביר, בין היתר, בהוצאות גדולות, שמקורן בתשלומי פנסיה תקציבית, מס מעסיקים ועלויות מימון ופיתוח. שמומנו מתקציב בית-החולים וללא הקצאה מתקציב המדינה.
ב-22 באוגוסט 2004 מונה לעמותה מפרק - שלמה שחר, הכונס הרשמי והאפוטרופוס הכללי במשרד המשפטים. לבקשתו ובהסכמת משרדי האוצר והבריאות מונה ברי בר-ציון כמנהל המיוחד של בית החולים. בר-ציון הפעיל תוכנית הבראה אשר הביאה לאיזון תפעולי ולאחר מספר שנים גם לרווח תפעולי. מאז מתבצעות בבית החולים עבודות בנייה בהיקף נרחב לשימור המבנה, לשיפוץ ולהרחבה של מחלקות בית החולים. בשנת 2006 נחנך בבניין זיו אגף המאכלס את המערך החדש של חדרי הלידה, בשנת 2007 שופץ לובי הכניסה לבניין היידן בו נמצאות דלתות הכניסה הרקועות, ובשנת 2008 נבנו מחלקת היולדות ומחלקת טיפול נמרץ ילודים (פגיה). בבית-החולים ביקור חולים פעלו עד מיזוגו עם בית החולים שערי צדק שמונה מחלקות עיקריות, וכן פעלו בו חדר מיון, מכונים מתמחים, מרפאות יום ומעבדות. בית-החולים העסיק כ-900 עובדים, בהם כ-150 רופאים, 400 אחיות והשאר עובדים בתפקידים פארה-רפואיים ומינהלתיים בבית-החולים 193 מיטות אשפוז, בהן 44 מיטות פנימיות, 33 מיטות ילדים, 29 מיטות כירורגיות ו-44 מיטות יולדות ונשים.
מאז 2004 נעשו ניסיונות שונים למכירת בית החולים על ידי הכונס הרשמי, ובאוגוסט 2007 אישר בית המשפט המחוזי בירושלים את מכירתו לאיש העסקים ארקדי גאידמק תמורת 32 מיליוני דולרים. גאידמק התחייב בהסכם להפעיל את בית החולים במתכונת מלאה לתקופה של חמש שנים לפחות ולהמשיך להפעיל חלק ממחלקות בית החולים לתקופה ארוכה יותר. בשנת 2015 מכר גאידמק את בית החולים תמורת 100 מיליון ש"ח לחברת "טעמן נדל"ן". שהגישו לאישור בשנת 2018 תוכנית הכוללת שימור המבנה המקורי ושילובו במבנים חדשים שישמשו למסחר מגורים תוך השארת מחלקת היולדות הפעילה במסגרת המתחם. ובשנת 2017 מכרו את מחציתו לחברת שיכון ובינוי נדל"ן מקבוצת אריסון.
בתחילת שנת 2019 החליטה הוועדה המחוזית בעיר לאשר את התכנית של היזם וביטלה את השימוש של בית החולים במתחם בעקבות זאת הגישו תושבי השכונות בירושלים בהובלת עמותת "ירושלים שקופה" בהנהלת הרב נתן קרמר עתירה מנהלית נגד הוועדה המחוזית בעיר, משרד הבריאות, עיריית ירושלים ויזמי המתחם בטענה שהעלימו במכוון מידע על כוונתם לסגור את בית היולדות בבית החולים ביקור חולים. טרם התקיים דיון בעתירה.
מיזוג עם בית חולים שערי צדק
בעקבות משבר פיננסי אליו נקלע החל בית החולים לפעול במהלך חודש אוקטובר 2012 במתכונת מצומצמת. בית החולים עבר לפעילות במתכונת שבת, מרפאות החוץ והמחלקות לאשפוז יום בבית החולים הפסיקו לעבוד ובמהלך החודש סגר משרד הבריאות את חדר המיון. בהמשך נסגר גם אגף היולדות ליולדות חדשות.
בתחילת נובמבר 2012 בית החולים שותק כמעט לחלוטין מפעילות למספר ימים עקב נטישת עובדי המוסד את בית החולים בשל אי קבלת משכורותיהם. במהלך אותו חודש הושג הסכם עם עמותת ביקור חולים המנהלת את בית החולים, בתיווך סגן שר הבריאות יעקב ליצמן. במסגרת ההסכם הועברו המשכורות שלא שולמו לעובדים, ובית החולים שב לפעילות מלאה. במהלך דצמבר 2012 הגישה העמותה בקשה לפירוק, בית המשפט קיבל את הבקשה והורה על פירוק העמותה. בעקבות הוראה זו נחתם הסכם בין המדינה, העובדים ובית החולים שערי צדק. לפי הסכם זה כל העובדים יפוטרו, ורק כ-360 מהם יועסקו מחדש על ידי בית החולים שערי צדק. בעקבות המיזוג עם שערי צדק נסגרו רוב המחלקות שפעלו בבית החולים ביקור חולים וחלק מהרופאים בהן עברו לבית החולים שערי צדק.
במבנה בו נמצא ביקור חולים נשארו בעיקר חדרי לידה, פגיה ומחלקת יולדות, וכן מחלקה פנימית המוקדשת ברובה לחולים גריאטריים.
דלתות בית החולים
בחזית המבנה המרכזי של בית החולים קבועים שלושה זוגות של דלתות פליז, ועליהן רקועים סמלי שבטי ישראל ודגמי חיות וצמחים. הדלתות תוכננו על ידי זאב רבן, ממורי בצלאל מראשיתו, ונוצרו בידי חביב ששון, אמן בצלאל.
יום האסתמה העולמי
היסטוריה
יום האסתמה העולמי הראשון התקיים בשנת 1998.
היום נקבע משום שנראתה מגמת עלייה עולמית בתחלואה באסתמה. עלייה זו ניכרת בפרט במדינות בהם התפתחה תעשייה גבוהה. שכיחות מחלת האסתמה בקרב ילדי ישראל נעה בין 8% ל-10%.
מטרות
היום מאורגן על ידי היוזמה הגלובלית לאסתמה, לשיפור המודעות לאסתמה ולטיפול בה ברחבי העולם.
בכל שנה יש ליום זה נושא מיוחד, כשבשנת 2012, לדוגמה, הנושא היה "אתה יכול לשלוט על האסתמה שלך", ומטרתו לעודד התייחסות אופטימית ואקטיבית כדי להתמודד עם מחלה זו ולשלוט בה.
כמו כן, יום זה מנוצל על מנת לנפץ מיתוסים הקשורים למחלה זו, כמו: "חולי האסתמה צריכים לנוח ולהימנע מפעילות גופנית", מכיוון שלהפך, פעילות גופנית רצויה ואף חשובה בקרב חולי האסתמה ולחולים במחלות נשימה אחרות. היא עוזרת לחולים לתפקד, מקילה את הקושי בנשימה, מפחיתה התקפים ומשפרת את תפקודיו של הריאות. מחקרים מראים שחוסר בפעילות גופנית מעלה את הסיכון להתקף אסתמה.
מיתוס נוסף שהארגון מבקש לנפץ הוא שמחלת האסתמההיא מחלה פסיכוסומטית הנובעת ממצבים נפשיים. למעשה, הוכח סטרס יכול להיות אחד מהגורמים הרבים (עשן, פיח באוויר, וירוסים, אלרגיות) להתקפי אסתמה אבל הוא לא אחד מגורמי המחלה. האסתמה היא קודם כל מחלה דלקתית כרונית בדרכי הנשימה המובילים אוויר אל הריאות.
Saipa Quick
Saipa Quick (בפרסית: کوییک) היא מכונית משפחתית בתצורת האצ'בק 5 דלתות, מתוצרת יצרנית הרכב האיראנית SAIPA (שם מלא: "Saipa Motor Corporation") אשר מיוצרת מנובמבר 2017 ועד היום.
בסוף דצמבר 2017 פרסם השבועון "AzerNEWS" היוצא לאור באזרבייג'ן, כי דגמי "Saipa Quick" מתוכננים לייצוא ללבנון.
קרלסרוהה
קרלסרוהה (בגרמנית: Karlsruhe) היא עיר בגרמניה שהייתה בעבר בירת מחוז באדן. העיר שוכנת בצפון מדינת באדן-וירטמברג, על גדות נהר הריין, סמוך לגבול גרמניה-צרפת. אחרי שטוטגרט ומנהיים קרלסרוהה היא העיר השלישית בגודלה במדינת באדן-וירטמברג, עם שטח של כ-173 קמ"ר.
קרלסרוהה היא הבירה ההיסטורית של מדינת באדן. בעיר שוכן בית המשפט העליון של גרמניה ובית המשפט החוקתי הפדרלי של גרמניה.
משמעות השם קרלסרוהה הוא "מנוחת קרל", על שם מייסד העיר, המרקיז קרל וילהלם. על-פי האגדה, העיר נוסדה לאחר שקרל וילהלם התעורר משינה במהלך מסע ציד, כשבחלומו ראה את הקמת העיר במקום. העיר תוכננה כדי לשמש כעיר הבירה של מרקיזות באדן.
קו הרוחב 49° צפון עובר בעיר, ומסומן בקו צבע ואבן המסמנת את מיקומו בגן העיר (Stadtgarten).
העיר תוכננה כשמגדל הארמון במרכזה, ו-32 רחובות יוצאים ממנו, כחישורי גלגל או צלעות מניפה. דבר שהעניק לעיר את כינויה: "עיר המניפה" (Fächerstad), רוב הרחובות הללו עדיין קיימים. תכנון זה היווה מקור השראה לוושינגטון די. סי., שאף היא עוצבה בצורה זו.
יהודי קרלסרוהה
הקהילה היהודית בקרלסרוהה קיימת מתחילת המאה ה-18. בתחילת המאה ה-20 הייתה בקרלסרוהה קהילה יהודית גדולה, מפוארת ומבוססת, שכללה מעל 3,300 תושבים יהודים (נכון לשנת 1925). כ-50 אחוזים מהתושבים היהודים נרצחו על ידי הנאצים ועוזריהם בתקופת השואה. לאחר המלחמה חזרו היהודים להתיישב בעיר באיטיות, וכיום יושבים בה כ-900 יהודים. כן ישנו בה בית חב"ד שמשרת את יהודי האזור.
גבריאל דה מורטיה
לואי לוראן גבריאל דה מורטיה (בצרפתית: Louis Laurent Gabriel de Mortillet; 25 באוגוסט 1821, מלאן (מחוז איזר) – 25 בספטמבר 1898, סן-ז'רמן-אן-לה) היה ארכאולוג, אנתרופולוג ופוליטיקאי צרפתי שהצטיין כחלוץ בחקר הפרהיסטוריה. הוא ייסד ב-1864 בצרפת כתב עת ראשון לפרהיסטוריה. מורטיה היה בצעירותו פעיל סוציאליסט. בהכשרתו היה מהנדס וגאולוג ופלאונטולוג. אחרי שובו מגלות, בימי הרפובליקה הצרפתית השלישית נכנס שוב לפוליטיקה המקומית והארצית וכיהן בשנים 1882–1888 כראש מועצת היישוב סן-ז'רמן-אן-לה ובשנים 1885–1889 פעל מטעם השמאל הרדיקלי כנציג המחוז סן-א-וואז באספה הלאומית הצרפתית.
ילדות וצעירות
גבריאל דה מורטיה נולד בשנת 1821 במלאן במחוז איזר שבצרפת, כבן למשפחה מלוכנית. מורטיה למד במכללה הישועית של שאמברי ונותר משם עם גישה שלילית כלפי המנהיגות הדתית וגיבש השקפות אתאיסטיות ורפובליקניות. הוא למד הנדסת מכונות בקונסרבטואר לאמנויות ומלאכות של פריז ומאוחר יותר למד גאולוגיה ופלאונטולוגיה. בשנת 1848 היה מעורב במהפכת פברואר 1848. נודע במאמריו שפרסם, בין השאר, בשבועון La Revue indépendante ("לה רווי אנדפנדאנט"), שמתח בקורת על משטר הנשיאות של לואי-נפוליאון בונאפרט והיה לבעלי השבועון. מקורב להשקפותיו של פייר-ז'וזף פרודון, עקב מאבקו בעד הסוציאליזם נעצר ונידון לשנתיים מאסר. הוא נמלט מן המדינה לשווייץ וב-15 השנים הבאות חי בגלות, בעיקר באיטליה.
פעילותו המדעית בגלות איטליה ושווייץ
בשנת 1856 אחרי השתלמות באיטליה בתחום ההנדסה והגאולוגיה עבד מורטיה בבניית מסילת הרכבת שנועדה לחבר את לומברדיה עם ונציה. הוא נשאר בהמשך בפסקיירה דל גארדה ובשנת 1858 פנה אל המחקר האתנולוגי והארכאולוגי. הוא הקדיש את זמנו לחפירות באגמי לומברדיה וחקר את בתי הכלונסאות בשווייץ. בשנת 1863 יחד עם הגאולוג השווייצרי אדואר דסור הוא גילה את האתר הנאוליתי הראשון באיטליה באיזולינו, בנפת וארזה על יד אגם מג'ורה. הוא פרסם שלושה מחקרים על נוכחות האדם הקדמון בצפון איטליה, כשהשלישי התייחס באופן תקדימי באותה תקופה לעידן הקרח.
אחרי שובו לצרפת
בשובו לצרפת ב-1864 הקים מורטיה את כתב העת המדעי "Matériaux pour l'histoire positive et philosophique de l'homme ("חומרים להיסטוריה פוזטיבית ופילוסופית של האדם"), בהמשך Matériaux pour l'histoire naturelle et primitive de l'homme (חומרים להיסטוריה טבעית וקדמונית של האדם) הראשון בצרפת המוקדש לפרהיסטוריה. הוא ערך אותו עד שנת 1872 כשהתחלף עם אמיל קרטאיאק. הוא סייע לפול ברוקה בייסוד בית הספר הצרפתי לאנתרופולוגיה, בו לימד כפרופסור החל משנת 1878. בשנים 1865–1866 הוא השתתף בארגונם של הכנסים הבינלאומיים הראשונים לאנתרופולוגיה ולארכאולוגיה פרהיסטורית. הראשון בהם התקיים בנשאטל בשווייץ ב-1866. שנה אחר כך, ב-1867 הוא ארגן את המחלקה הפרהיסטורית בתערוכה על "תולדות העבודה" שבמסגרת התערוכה העולמית בפריז. התמנה לאוצר המוזיאון באנסי ואחר כך במוזיאון בז'נבה.
בשנת 1868 לפי המלצתו של אדואר לארטה, נשלח לעבוד כאוצר במוזיאון החדש לעתיקות לאומיות ("גאלו-רומיות", אחר כך "גאלו-רומיות וקלטיות"), לימים המוזיאון הארכאולוגי הלאומי של צרפת, שהוקם בטירת סן-ז'רמן-אן-לה ומאוחר יותר התמנה לסגן האוצר הראשי שלו. נתבקש להמציא סיווג של התרבויות החומריות וסיווג כרונולוגי החל מתקופת האבן על בסיס החומרים המוזיאוגרפיים שהצטברו במוזיאון בסן-ז'רמן-אן-לה, במיוחד אחרי התרומה משנת 1865 של אספן העתיקות בושה דה פֶרט. תוך כדי עבודתו פרץ עימות ארוך ימים בינו לאוצר הראשי של המוזיאון, הארכאולוג וההלניסט אלכסנדר ברטראן.
תרומתו לסיווג ולמינוח התקופות הפרהיסטוריות - הכלים כקריטריון
בשנים 1884–1887 ניהל מורטיה כתב עת חדש לאנתרופולוגיה L' Homme.
בשנים 1882–1889 כיהן כראש העיר סן-ז'רמן-אן-לה ובשנת 1885 נבחר באספה הלאומית כנציג המחוז סן-א-וואז.
מחלוקת "האדם השלישוני"
בשנת 1879 הציע מורטיה את המונח "אנתרופופיתקוס" כדי לציין "חוליה חסרה" בין הקוף ולאדם שסברו אז שחי השלישון ושייצר אאוליתים. בהמשך הסתבר שהאאוליתים לא היו מיוצרים על ידי יצורים חיים אלא תופעות גאולוגיות. השם אנתרופופיתקוס חזר לשימוש לתקופה אחר כך הוחלף בפיתקנתרופוס ועל ידי הומו ארקטוס אבל יצורים אלה לא חיו בשלישון.
אורך הרביעון
מורטיה שיער תחילה שעידן הרביעון נמשך כ-250000 שנה. מאוחר יותר מספר הזה, שהתקבל בזמנו בפליאה, בגלל אורכו ה"מופלג", תוקן פעמים חוזרות כדי להגיע בימינו לסדר של מעל שני מיליון.
קישורים חיצוניים
מדען היום-גבריאל דה מורטיה Wiliam Ashworth - Gabriel de Mortillet - the Scientist of the Day
Radioactive (שיר של מרינה אנד דה דיימונדס)
Radioactive (בעברית: רדיואקטיבי) הוא שיר של הזמרת-יוצרת הוולשית מרינה אנד דה דיימונדס, מתוך גרסת הדלוקס של אלבום האולפן השני שלה, Electra Heart. השיר יצא לאור ב-23 בספטמבר 2011, כסינגל השיווקי הראשון מהאלבום, בטרם פורסם הסינגל המוביל של האלבום, "Primadonna", שיצא ב-20 במרץ 2012.
The Knife (שיר)
The Knife (בתרגום לעברית: הסכין) הוא שיר של להקת הרוק המתקדם, ג'נסיס מאלבומם השני Trespass. השיר בוצע בדרך כלל בהופעות הלהקה בימיה המוקדמים (גרסת הופעה לשיר מופיעה באלבום ההופעה של הלהקה Genesis Live משנת 1973). שיר זה הופיע בכל הופעות הלהקה עד 1982 (ב-1975, הלהקה ביצעה את השיר בגרסה של 4 דקות). החלק הראשון של השיר יצא כסינגל והבי-סייד שלו היה החלק השני. אולם, הסינגל לא הגיע למצעדים.
Radioactive (שיר של מרינה אנד דה דיימונדס)
רקע והרכב
מבחינה מוזיקלית, "Radioactive" הוא שיר יורודאנס ודאנס-פופ, ובעל קצב קלאב מינימליסטי. הוא הופק על ידי הצמד הנורווגי סטארגייט, שהפיקו בעבר מוזיקה לאמניות כמו ריהאנה וקייטי פרי. דיאמנדיס הסבירה על השיר:
The Knife (שיר)
"The Knife" בדרך כלל בוצע בהדרן. בהופעה אחת של הלהקה ביוני 1971, פיטר גבריאל ניסה לעשות צלילת במה, אך הקהל לא עשה דבר וגבריאל שבר את קרסולו כתוצאה מכך.
Radioactive (שיר של מרינה אנד דה דיימונדס)
רקע והרכב
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-24 מיליון השמעות.
The Knife (שיר)
עטיפת הסינגל מראה (בכיוון השעון משמאל למעלה) את גבריאל, פיל קולינס, מייק ראת'רפורד, טוני בנקס וסטיב האקט. קולינס והאקט לא השתתפו בשיר כלל, אך החליפו את הגיטריסט אנתוני פיליפס והמתופף ג'ון מייהאו לאחר הקלטת Trespass.
Radioactive (שיר של מרינה אנד דה דיימונדס)
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הנלווה לשיר בוים על ידי קספר בלסלב, ויצא ב-22 באוגוסט 2011.
The Knife (שיר)
השיר בוצע כהדרן האחרון בהופעת איחוד בשנת 1982 ב-"Six of the Best".
קוגל (סדרת טלוויזיה)
קוגל היא סדרת דרמה ישראלית, שנוצרה ופותחה על ידי יהונתן אינדורסקי, המשמשת כפריקוול לאירועי הסדרה "שטיסל".
תקציר העלילה
עלילת הסדרה עתידה לשמש כפריקוול לאירועי "שטיסל" ולעסוק בקורותיהם של נוחעם וליבי שטיסל, המתגוררים בקהילה היהודית באנטוורפן, בלגיה; האב ובתו, כל אחד בדרכו, נאלצים להתמודד עם עזיבתה של אם המשפחה; אך בעוד נוחעם מוכן לסלוח לאשתו בתקווה שתשוב אליו; מסרבת ליבי לתת לאמה מקום בחייה, ובמקביל נוצרת בלבה חלום כמוס שעלול להרוס את סיכוייה להינשא.
פיתוח
ב-22 בינואר 2023, נמסר לראשונה על פיתוחה של סדרת ספין אוף עבור סדרת הדרמה המשפחתית "שטיסל", שתעסוק בקורותיו של נוחעם שטיסל, אחיו המנוכר של שולם; עוד נמסר כי על כתיבת הסדרה אמון יוצר הסדרה המקורית, יהונתן אינדורסקי, אם כי לא נמסר על מעורבותו של אורי אלון, שותפו של אינדורסקי ליצירת "שטיסל", בכתיבת או הפקת הספין אוף.
ב-21 במרץ 2023, אישרה רשמית "yes" את תחילת הפקתה של הסדרה, שזכתה לשם "קוגל", על שם מאכל הקוגל עליו מתענג נוחעם; העתידה לעלות לשידור בעונת השידורים של 2023–2024.
על הפקת הסדרה אמונה חברת ההפקות "אבוט המאירי תקשורת".
אקסבייר מנפורד
אקסבייר טיילר ג'רום מנפורד (באנגלית: Xavier Tyler Jerom Munford; נולד ב-1 ביוני 1992) הוא שחקן כדורסל אמריקאי המשחק בעמדת הקלע בהפועל תל אביב.
קריירת תיכונים
אקסבייר מנפורד נולד ב-1 ביוני 1992 בהילסייד, ניו ג'רזי. מנפורד למד בבית הספר המכינה של סנט בנדיקט בניוארק, ניו ג'רזי. בעודו בכיתה י"ב, ב-2009–2010 הוא עזר ל"דבורים האפורות" להגיע לשיא של 26–1 ולמספר 2 בדירוג הלאומי, תוך כדי שהוא קולע 12 נקודות בממוצע למשחק.
קריירת מכללות
בשנתו הראשונה במכללת מיאמי דייד ב-2010–2011 רשם מנפורד ממוצעים של 17.3 נקודות, 2.8 ריבאונדים, 2.4 אסיסטים ו1.5 חטיפות ב32 משחקים בהם שיחק. לאחר מכן נבחר מנפורד להיות "רוקי" השנה של ליגת הFCSAA ונבחר לחמישייה הראשונה של הNJCAA, ליגת המכללות של ג'וניור קולג', מכללות קהילתיות ומכללות מדינה. ב-2011, עבר מנפורד למכללה הקהילתית מערב איווה, שם בשנתו השנייה בקולג' העמיד ממוצעים של 16.6 נקודות עבור מערב איווה, והוביל את מערב איווה למאזן שיא של 24-9, בדרך לגמר הNJCAA של אזור 11. מנפורד נבחר באותה שנה ל"אול אמריקן" של הNJCAA.לאחר עונת 2011-2012, חתם מנפורד על מכתב בו הוא מצהיר על כוונתו לעבור לשחק עבור אוניברסיטת רוד איילנד. בעונת 2012–2013 מנפורד נבחר לחמישית העונה של USBWA All-District, לאחר שקלע למשחק 17.4 נקודות, אליהם הוסיף 2.8 ריבאונדים, 1.9 אסיסטים, 1.0 חטיפות, ב-35.4 דקות למשחק. בשנתו האחרונה באוניברסיטת רוד איילנד, במשחק הביתי האחרון שלו, הפך מנפורד לשחקן המהיר ביותר לקלוע מעל 1,000 נקודות עבור אוניברסיטת רוד איילנד. ב32 משחקים, הוא קלע 16.9 נקודות, חילק 2.4 אסיסטים, לקח 4.0 ריבאונדים בנוסף ל-1.1 חטיפות ב-35.6 דקות בממוצע למשחק.
ממפיס גריזליס (2016)
ב16 במרץ 2016, חתם מנפורד על חוזה ל10 ימים עם הממפיס גריזליס, על מנת לעזור לקבוצה עם מספר פציעות שפגעו בקבוצה. יום לאחר מכן, ערך מנפורד את הופעת הבכורה שלו בNBA בהפסד 96-86 למילווקי באקס, כאשר הוא קולע 2 נקודות, אליהן הוסיף ריבאונד ו2 חטיפות ב11 דקות בהן הוא עלה מהספסל. ב27 במרץ 2016 חתם מנפורד על חוזה נוסף ל10 ימים עם הגריזליס. ב1 באפריל 2016 קלע מנפורד 12 נקודות בהפסד הקבוצה 95–99 לטורונטו רפטורס. ב-7 באפריל 2016 חתם מנפורד על חוזה רב עונתי עם הגריזליס. ב25 ביוני 2016 יצאה ממפיס מהחוזה בכך שסירבה להאריך את חוזהו של מנפורד גם לעונת 2016–2017.
גרינסבורו סווארם (2016–2017)
ביולי 2016, הצטרף מחדש מנפורד ללוס אנג'לס לייקרס לליגת הקיץ של הNBA. ב26 בספטמבר 2016 חתם מנפורד בשורות הלוס אנג'לס קליפרס, אך ב12 באוקטובר נחתך מנפורד מסגל הקליפרס לאחר שהופיע רק בשני משחקי טרום עונה. ב12 בנובמבר 2016 חתם מנפורד בגרינסבורו סווארם מליגת הפיתוח של הNBA.
ברצלונה (2017)
ב3 בפברואר 2017 חתם מנפורד בברצלונה עד לסוף העונה עקב בעיית הפציעות של הקבוצה הספרדית. ב8 ביוני 2017 הודיעה ברצלונה על סיום החוזה של מנפורד עם הקבוצה.
ויסקונסין הרד (2017–2018)
מנפורד הופיע בשני משחקים בליגת הקיץ של הNBA עבור הגולדן סטייט ווריורס. ב5 באוקטובר 2017 חתם מנפורד בשורות קבוצת הNBA מילווקי באקס.7 ימים לאחר מכן נחתך מסגל מילווקי. ב-15 באוקטובר 2017 שלחו בטרייד הגרינסבורו סוורם את מנפורד ובחירת דראפט מהסיבוב השני לויסקונסין הרד עבור שני בחירות סיבוב ראשון בדראפט 2017 ו-2018.
מילווקי באקס (2018)
ב-7 בינואר 2018 חתם מנפורד על חוזה דו צדדי עם המילווקי באקס, ובכך חילק את זמן המשחק שלו בין הבאקס לבין ויסקונסין הרד.