cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בתי ספר חקלאיים בישראל
בית הספר החקלאי בגבעת השלושה
בית הספר החקלאי בגבעת השלושה הוקם בשנת 1934 לצד קיבוץ גבעת השלושה הישן (במקומו המקורי בפתח תקווה), כבית ספר מחוזי של זרם העובדים. היזמה להקמת בית הספר הייתה של רוזה כהן. בית הספר כלל מגוון ענפי משק חקלאיים וכן לימודים עיוניים ברמה על יסודית. בנוסף ללימודים הפורמליים היו בבית הספר חיי חברה והווי עשירים, וכן חינוך למנהיגות, למעורבות ולקיחת אחריות. על בוגריו נמנו מנהיגים ואישי ציבור ידועים. כיום משמש בית הספר כחווה לחינוך חקלאי ולימודי הסביבה לילדי פתח תקווה.
בית הספר בפרדס חנה
בית הספר התיכון החקלאי פרדס חנה הוקם בשנת 1934 על אדמות שנתרמו על ידי אדמונד ג'יימס דה רוטשילד במטרה להכשיר בני איכרים לחקלאות. הוא היה בית הספר החקלאי הראשון, אשר הנהיג לימודים עיוניים, ברמה אשר תאפשר לבוגריו לקבל תעודת בגרות. שאר בתי הספר החקלאיים עד לאותה עת התרכזו בהכשרה לעבודה מעשית בחקלאות, יחד עם מעט לימודים עיוניים, בעיקר אלה הקשורים במקצוע החקלאות.
תלמידי בית הספר שילמו שכר לימוד מלא, אשר כלל גם תשלום עבור השהות בפנימייה. למרות העלות הנכבדה של הלימוד, ההרשמה ללימודים הייתה גבוהה במיוחד, ובית הספר נחשב לבית ספר יוקרתי.
נכון לשנת 2014 תלויה ועומדת בבית המשפט העליון תביעה כנגד מכירתן השנויה במחלוקת של אדמות בית הספר והפסקת פעילותו כבית ספר חקלאי.
הסופר משה סמילנסקי סיכם את נושא החינוך החקלאי המעשי בשנת 1936. עד אז הוקמו ביישוב מוסדות חינוך שונים על ידי חברות פרטיות, הממשלה ההסתדרות וציבור האיכרים.
סמילנסקי כתב שמלבד בית הספר הוותיק "מקוה ישראל" פעלו אז בתי הספר הבאים:
ההכשרה במסגרת עליית הנוער
בשנת 1934 הוקמה עליית הנוער על ידי רחה פראייר. תחילה בני הנוער הוכשרו לחיים בקיבוץ, הקימו קבוצות חדשות. במרוצת הזמן התברר כי אין די מקומות קליטה בקיבוצים. בייחוד הבעיה החריפה בקרב עליית הנוער הדתי שנאלץ לשלוח את נעריו לקיבוץ עין חרוד עקב מחסור במקומות קליטה בקיבוץ הדתי היחידי שהיה אז ב"רודגס" ליד פתח תקווה, לימים קבוצת יבנה. לדוגמה, בשנת 1936, כאשר החלה ההרשמה לעליית הנוער במסגרת הדתית הסתבר, כי מספר הנרשמים למסגרת הדתית הגיע לשליש מהרשימה.
המטרה החינוכית שחניכי עליית הנוער יכו שורש בתנועת ההתיישבות של ציבור הפועלים בארץ, ויגשימו בדרך זו את משאת נפשה של הציונות. ולכן כאשר לא היו די מקומות קליטה בקיבוצים, הנערים הופנו לכפרי נוער שבהם הוקם בית ספר חקלאי או לבתי ספק חקלאיים.
בשנת 1939 הוקם הסקטור הדתי בבית הספר החקלאי "מקוה ישראל". בית הספר התאים לקליטת בני נוער דתיים שכן נשמרה בו השבת וחדר האוכל שלו היה כשר. מספר חברים מרודגס נשלחו לשם כדי לקלוט את העולים הצעירים ולהדריכם וכן להקים בו את הסקטור הדתי.
עם בואם של ילדי טהראן, בשלהי שנת 1943, הגיעו בבת אחת 700 ילדים, רובם בגיל פחות מ-14. כאשר סיימו את לימודי בית הספר היסודי הוכנו עבורם מסגרות לימוד בכפרי נוער, אשר הוגדרו כבתי ספר חקלאיים. לכפרים אלה סופק ציוד המשק החקלאי וכן הגיעו אליו מדריכים ומורים לחקלאות.
ארגון נשי מזרחי
ארגון נשי מזרחי, היום רשת אמי"ת, היה פעיל בהקמת כפרי נוער לשם קליטת נערים ונערות עולים ממסגרת עליית הנוער. רק בית הספר החקלאי הראשון, כפר הנוער הדתי בכפר חסידים הוקם ביוזמתה של עמותה ציבורית. שאר בתי הספר כבר הוקמו על ידי ארגון נשות המזרחי באמריקה. היוזמת להקמתן הייתה בתיה גוטספלד אשר על שמה נקרא כפר בתיה.
כפר הנוער אמי"ת פתח תקווה
כפר הנוער הוקם על במקום בו היה "מוסד עלייה". היה בו בית ספר חקלאי. היום כפר הנוער אמי"ת פתח תקווה משמש כקהילה חינוכית לכיתות ז'- י"ד. בכפר כ-450 תלמידים אקסטרניים ואינטרנים.
בתחום כפר הנוער פועלת המכללה הטכנולוגית אמי"ת פתח-תקווה המאפשרת לבוגרי הנתיב הטכנולוגי להמשיך את לימודיהם לרכישת מקצועות: מכונאות רכב, מערכות ממוחשבות ברכב, מזכירות רפואית ומזכירות משפטית.
בנוסף פועל בכפר משק חקלאי הכולל ענף נוי מפותח, משק חי, חממה, ושטחי חקלאות נרחבים בהם מגדלים כיום זיתים וירקות. המשק החקלאי מתבסס בעיקרו המכריע על עבודת חניכי הכפר.
כפר בתיה
כיום נמצאים בכפר מוסדות חינוך אחדים:
לאחר הקמת המדינה
לאחר שהוקמה מדינת ישראל התעורר הצורך הדחוף בקליטת בני נוער בכפרי נוער במטרה להחיש את קצב קליטתם בישראל על ידי הכשרתם לחיי היום-יום בארץ החדשה. הניתוק מהמשפחה נראה רצוי ולכן לא היו היסוסים בבניית מקומות קליטה חדשים. ההכשרה הרצויה הייתה אז בבתי ספר חקלאיים. השנים היו שנות הצנע בהן היה מחסור גדול במזון. הממשלה הקימה בתי ספר חקלאיים אחדים.
במרכז הארץ - כנות
כנות הוקם ככפר נוער ובית ספר חקלאי לנערות בשנת 1952 על ידי "מועצת הפועלות" של ההסתדרות הכללית. המוסד פועל בחסות ארגון "נעמת". היום הוא משמש כמוסד חינוכי באזור הדרום, ליד גדרה, והוא שייך למועצה אזורית באר טוביה.
בדרום ירושלים - עין כרם
בית הספר החקלאי עין כרם, או בשמו החדש בית הספר הקהילתי סביבתי עין כרם מהווה כיום בית ספר סביבתי-קהילתי בתחום מועצה אזורית מטה יהודה וסמוך לשכונת עין כרם שבירושלים. בית הספר משמש כבית ספר תיכון אזורי ליישובים במועצה האזורית מטה יהודה וככפר נוער. בבית הספר נלמדים מקצועות חקלאיים, כגון: משתלה, תזונה, צמחי עציץ, גאולוגיה, לימודי סביבה, ביולוגיה וכדומה. מקצועות אלה נלמדים בנוסף למקצועות הרגילים ולמקצועות מיוחדים כמו תיאטרון.
בעבר לימדו בבית הספר מקצועות חקלאיים נוספים, כגון: לול, גידול פרחים, רפת, ומטעים.
במרכז, ברמת השרון - הכפר הירוק
הכפר הירוק על שם לוי אשכול הוא כפר נוער ניסיוני. הוא הוקם בשנת 1950 במטרה להקים מוסד חינוכי למען נוער עולה מהתפוצות ולנוער יליד ישראל, להשרשת ערכי הציונות, הסוציאליזם והחלוציות, דרך עבודת אדמה.
בצפון, צפונית לעכו - יד נתן
בית הספר החקלאי הוקם על שם נתן פיאט, מנהל "בית הספר החקלאי כדורי". במקום הייתה גם תחנת ניסיונות חקלאית ולשכת הדרכה לחקלאי צפון הארץ. בית הספר נסגר בשנת 1988 ובמקומו הוקם כפר הנוער מנוף.
המאה ה-21
בשנות האלפיים, החינוך החקלאי מרוכז בידי "המינהל לחינוך התיישבותי, פנימייתי ועליית הנוער", וכך הוא מגדיר את תפקידו:
רשימת מוסדות החינוך כוללת 300 מוסדות המוגדרים כ"חינוך התיישבותי".
תרומה והערכה
בית הספר החקלאי בארץ ישראל תרם לקיבוץ גלויות של עם ישראל בשובו למולדת. הוא היה ל"כור ההיתוך" של עשרות אלפי חניכי עליית הנוער, בני העולים, בעיקר בעשור הראשון למדינת ישראל, ונערים ונערות מאוכלוסיות מצוקה מהיישוב היהודי בתקופת המנדט הבריטי ובמדינת ישראל.
לבתי הספר החקלאיים הוצמדה פנימייה. במסגרתה קיבלו התלמידים את צורכיהם הגשמיים במזון בלבוש ובקורת גג, וכן את צורכיהם הרוחניים: חינוך, תרבות ובידור. הנערים והנערות עברו את תקופת הנעורים, בדרך כלל מסיום בית הספר העממי בגיל 12 ועד הגיוס לצה"ל. עבור חלק מהתלמידים הותירה תקופת הלימוד בבית הספר רושם עז והשאירה חוויות משמעותיות לכל החיים.
בתי הספר אורגנו בשיטה של כפרי נוער, בדרגות שונות של עצמאות לחברת הנערים. במקרים אלו פותח כושר המנהיגות של הנערים אשר היו מוכשרים לכך. אשר לשאר החניכים, הם ספגו את היכולת להיות נתונים למרותם של נערים ונערות שרק שנים בודדות הפרידו בינם לבין אלה אשר הורו להם מה לעשות וכיצד להתנהג. הייתה זו הכנה לחיי הצבא, ולא פחות לחיים אזרחיים. הבוגרים ידעו כיצד לנהוג עם הממונים עליהם ואיך לפלס את דרכם בסולם הקידום המקצועי והחברתי. לרבים מהנערים לא הייתה משפחה, ובבתי הספר המעורבים נרקמו קשרים בין בנים ובנות שעזרו להם לגבש את זהותם ולהקים בית ומשפחה בהמשך חייהם.
בית הספר החקלאי כלל בסדר יומו חצי יום של עבודה בענפי החקלאות. סידור העבודה התחשב בבקשות הנערים אך גם כפה במקרים רבים את סוג העבודה שיש לבצע לפי צורכי המשק. הייתה הקפדה על רמת העבודה, שכן בחקלאות אי הקפדה על איכות העבודה עלולה לגרום לתמוטת אפרוחים, להטלה מועטת של ביצים ולהחמצת החלב. כל רשלנות גרמה מיד לתוצאות הנראות לעין וזוכות לשיפוט בפני החברים. היה בכך כדי להעניק לחניכים ולחניכות הכנה טובה לקראת החיים.
ההכשרה החקלאית איפשרה לבוגרי בתי הספר החקלאיים קליטה בהתיישבות, בעיקר הקיבוצית. היה דמיון רב בין החיים בבית הספר החקלאי לבין החיים בקיבוץ. התנועה הקיבוצית קלטה בברכה את בוגרי בתי הספר החקלאי. הקיבוץ הדתי מצא כי מחצית מחברי הקיבוצים, בתקופה שלפני קום המדינה הגיעו אליו ממסגרות של עליית הנוער, כאשר הרוב סיימו בתי ספר חקלאיים. ההערכה היא שבשאר התנועות הקיבוציות המצב לא היה שונה.
התרומה לחקלאות
ההתיישבות החקלאית בארץ ישראל עד מלחמת העולם השנייה כמעט שלא נעזרה בבוגרי בתי הספר החקלאיים. אלה היו מועטים במספרם.
החינוך החקלאי מבית הספר החקלאי החל לתרום לפיתוח החקלאות הארץ ישראלית, עם בוא הנערים והנערות הראשונים במסגרת עליית הנוער מגרמניה. בזמן המלחמה הגיעו ילדי טהראן, ולאחר הקמת המדינה הגיעה "שארית הפליטה" והעולים החדשים מכל רחבי העולם. זו הייתה "תקופת הזוהר" של בתי הספר החקלאיים, אשר מספרם הגיע אז ליותר משלושים.
הנרייטה הרץ
הנרייטה הרץ (בגרמנית: Henriette Herz, נולדה כהנרייטה דה-למוס; 5 בספטמבר 1764 – 22 באוקטובר 1847), סופרת ובעלת סלון ספרותי בתקופת הסער והפרץ, יהודיה-גרמנית מומרת. אשתו של הרופא והסופר מרקוס הרץ וחברתה הקרובה של דורותיאה מנדלסון, בתו של משה מנדלסון.
חייה
הרץ נולדה למשפחת רופאים מוכרת בברלין, מאנוסי פורטוגל ונתחנכה במגוון שפות. אביה בנימין דה למוס היה מנהל בית החולים היהודי בברלין, ואמה הייתה אסתר לבית דה שרלוויל. בגיל 12 אירוסיה לרופא המבוגר ממנה מרקוס הרץ וכעבור כשנתיים נישאה לו.
הישגיה של הרץ בתחום הספרות הם בעלי חשיבות פחותה, ואילו הישגה הבולט בתולדות הספרות הוא בניהול אחד מן הסלונים הספרותיים החשובים ביותר, בשנים 1780–1803. סלון זה היה פורץ דרך. בתחילה נהג בעלה לארח אורחים רמי מעלה מתחומי הפוליטיקה והתרבות, בעוד הנרייטה מסבה בחדר סמוך עם נשותיהם. חוג נשים זה הקים רשת חברתית "לטיפוח החברות" ועסק בעיקר ביצירות הסער והפרץ של יוהאן וולפגנג פון גתה. זו הייתה ראשיתו של "פולחן גתה" בספרות הגרמנית. משני חוגים אלה - של הגברים ושל הנשים - התפתח אחד הסלונים החברתיים המובילים בברלין, שבו הסבו פוליטיקאים, מדענים, אמנים, אנשי רוח ופילוסופים בסביבה חופשית ופתוחה, בלתי תלויה במעמד, שכמוה לא עמדה לרשותם במקום אחר. בין אורחי הסלון היו האחים אלכסנדר ווילהלם פון הומבולדט, ז'אן פול, רחל ורנהגן (אז עדיין רחל לוין, בעצמה בעלת סלון ספרותי מוביל). פרידריך שלגל פגש בסלון את דורותיאה פייט, שהייתה אחר כך לאשתו. זרמים ספרותיים שונים ורעיונות מכל חוגי החברה נפגשו כאן בצורה מפרה וברוח הנאורות. הקשרים החברתיים שנרקמו בין מלומדים גרמנים וצרפתים, בין אמנים ומדענים, תרמו להתפתחותה התרבותית של ברלין ושל פרוסיה.
Big D*** Energy
השיר נכנס לרשימת ההשמעה העולמית של "GLOW" של ספוטיפיי והיה לראשון בהיסטוריה שעשה זאת. בנוסף, נכתב בוואלה! שתמונתה של אינטרנשיונל הופיעה כתמונת רשימת ההשמעה – הישראלית הראשונה בהיסטוריה שעושה זאת – כמו גם על שלטי חוצות וברכבת התחתית של ניו יורק.
רקע וכתיבה
את השיר כתבה הזמרת-יוצרת הישראלית מאיה סימנטוב שגם הלחינה אותו יחד עם איתי גלו ועומר ענבר. לדבריהם, העבודה על השיר ארכה כשנה, וחלקה נחשף בסדרה התיעודית "דנה קמה". בדומה לשם שלו, השיר הופץ לצד קליפ מילים שכלל סמלים פאליים ורמיזות מיניות רבות אודות איבר המין הגברי.
בתאגיד השידור הישראלי פורסמה הצהרתה של אינטרנשיונל אודות השיר, שאמרה. היא המשיכה והוסיפה. בנוסף לכך, נמסר כי שלט חוצות נוסף יוצג בכיכר טיימס בניו יורק.
אהובה שרמן
אהובה שרמן (16 ביוני 1926 – 5 במרץ 2023) הייתה ציירת ואמנית ישראלית.
ביוגרפיה
שרמן נולדה בתל אביב ב-1926, ובשנת 1939, בגיל 13, עברה להתגורר בחיפה עם משפחתה
בנעוריה למדה אמנות אצל מנחם שמי ושמואל רעיוני. את לימודיה התיכוניים עשתה במחלקה לאופנה בבית הספר ויצו חיפה. ב-1946 למדה אמנות אצל הניק ומשה גת, ובשנים 1961–1963 למדה קורס לאמנות בטכניון בהנחיית דאלי בהט.
לאחר סיום לימודיה עבדה בתחום האופנה. חולצה רקומה שעיצבה זכתה בתחרות לעיצוב חולצה לאומית מטעם הירחון "לאשה".
שרמן הייתה חברה באגודת הציירים והפסלים בישראל, ונמנתה עם אגודת האמנים slmm – אמנות הרבדים במולטימדיה בארצות הברית.
אוספיה של שרמן מוצגים במוזיאון ההעפלה וחיל הים ובמוזיאון הכט, שניהם בחיפה. החל משנות ה-60 הציגה בתערוכות יחיד רבות בישראל ובעולם.
בנוסף למוזיאונים יצירותיה מוצגות במבנים שונים. ציורה "ירושלים" מוצג במשכן הכנסת, וסדרת ציורים מוצגת במרכז הרפואי כרמל. שטיח קיר "יפה נוף משוש תבל", שאורכו 18 מטר, תלוי על קיר בחברת תדיראן בתל אביב, ושטיח קיר אחר שלה תלוי באולם המועצה המקומית כפר תבור. ציורי שמן שלה נתרמו ללשכת ראש העיר חיפה, למרכז הרפואי בני ציון ולבית החולים פלימן בחיפה. הציור "מעגן הספינות" מוצג בשגרירות יוון בישראל, שטיח קיר באורך של עשרה מטרים בשם "מדן ועד אילת" מוצג בבניין רבין בקריית הממשלה, והציור "המתלה" מוצג בבית הלוחם. אחת מהעבודות הבולטות ביותר שלה היא קיר אמנותי מחימר טרה קוטה בחזית בית בשדרות אבא חושי בחיפה.
אוסף האמנות של ביאטריקס, מלכת הולנד כולל שתי עבודות של שרמן שנרכשו במהלך תערוכה באמסטרדם, ועבודה אחרת שלה נמצאת באוסף של הליידי ג'יימס דה רוטשילד בלונדון.
יצירתה
היא נהגה לצייר בחומרים כמו צבעי שמן ופסטל, אך גם ליצור קולאז'ים. נדבך נוסף בעבודתה הוא יצירת שטיחי קיר אמנותיים בטכניקה ייחודית של תבליט.
נואה
נואה הוא התעתיק הלטיני לשם נח. {{פירושונים| שם משפחה:
אהובה שרמן
יצירתה
היא נהגה לשאוב השראה מנופי חיפה, הרי הגליל, ערבות הנגב, ירושלים והים התיכון, אלו יצרו בעבודתה דיאלוג בין הצורה לבין התכנים הפנימיים.
נואה
שם פרטי:
אהובה שרמן
חיים אישיים ומותה
שרמן התאלמנה מבעלה משה, ובמאי 2021 איבדה את בתה אירית שנפטרה בגיל 71 לאחר מאבק קצר במחלת הסרטן. היא הותירה אחריה בן, יובל. היא נפטרה ב־5 במרץ 2023 בביתה בחיפה.
נואה
ראו גם
}}
נופי הציד בצפון שלן
נופי הציד בכוחם של כלבים בצפון שלן (בדנית: Parforcejagtlandskabet i Nordsjælland) הם מקבץ של שטחי ציד ויערות מצפון לקופנהגן. מקבץ זה הוגש להצטרפות לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו ב-1 באוגוסט 2010 ונוסף לרשימה ב-4 ביולי 2015. הנוף כולל שלושה אזורים עיקריים:, ו, הכוללים את שטחי הציד המשמעותיים ביותר עבור אצולת ימי הביניים בדנמרק. עיצוב רשת הדרכים בצורת כוכב מרכזי של הנוף, עם דרכים ממוספרות, עמודי אבן וגדרות, מדגים את התכנון והעיצוב הייחודיים של נופי ציד במאות ה-17 וה-18.
מיקום
שלושת האזורים המהווים את אתר המורשת העולמית נמצאים כולם בחצי האי צפון שלן מצפון לקופנהגן. האזור הראשון הוא בפועל שני שטחים המופרדים על ידי עמק נהר צר: יירסבור דורהייבה (Jægersborg Dyrehave, מילולית "פארק האיילים טירת הציידים"), והיער המגודר יירסבור היין (Jægersborg Hegn, מילולית "גדר טירת הציידים"). שטח אזור זה הוא 14,907 דונם, והוא הקרוב ביותר לבירה בחוף המזרחי של חצי האי. אזור הסטורה דורהייבה (Store Dyrehave, מילולית "פארק האיילים הגדול") משתרע על שטח בן 10,734 דונם בצורת ריבוע ושוכן צפונה יותר במרכז חצי האי. אזור גריבסקו (Gribskov, מילולית "יער גריב") משתרע על שטח של 21,957 דונם צפונית לסטורה דורהייבה, וצמוד ל (Esrum Sø). סטורה דורהייבה וגריבסקו שוכנים לא רחוק מ והעיירה הילרוד.
רקע
היערות והמבנים הנלווים בשלושה מקומות מצפון לקופנהגן היוו חלקים מנוף ציד בארוקי שמור היטב שתוכנן בסוף המאה ה-17 ותחילת המאה ה-18 עבור המלכים הדנים להשתתף בציד בעזרת כלבי ציד, שיטת ציד המכונה "par force" (קיצור של הביטוי בצרפתית par force de chiens, מילולית "בכוחם של כלבים"). ההיסטוריה של אזור הציד מתחילה עוד בימי הביניים כאשר למלכי דנמרק, לכנסייה ולאצילים היו אחוזות ושטחי ציד ביערות ההרריים של חצי האי ובשטחי הגבעות. כתוצאה מהרפורמציה הפרוטסטנטית בדנמרק הדנית, החרים המלך פרדריק השני, מלך דנמרק ב-1536 את האחוזות השייכות לכנסייה הקתולית. משנת 1560 אוחדו האחוזות השונות במטרה להקים פארק ציד מלכותי נרחב על פני חצי האי צפון שלן. עם זאת, היה זה המלך כריסטיאן החמישי, אשר משנת 1670 הפעיל את צבאו לעבודה על יצירת פארק איילים לשם ציד בעזרת כלבים סביב טירת איבסטרופ. בצעירותו, חווה המלך ציד בעזרת כלבים ביער סן-ז'רמן-אן-לה בצרפת. לאחר מכן הוא ייבא כלבי ציד וציידים מאנגליה, ושינה את שמה של הטירה ליירסבור (טירת הציידים) ואת שם האחוזה ליירסבור דורהייבה (פארק האיילים יירסבור).
אחד ההיבטים החשובים ביותר של ציד בעזרת כלבי ציד היה בכך שהוא סיפק בסיס להדגמת כוחו המוחלט של המונרך על ידי פיתוח דרכים מקשרות על פני הנוף. כל אזור חצי האי צפון שלן היה מעוצב במערכת דרכים מבוססת מערכת צירים קרטזית המורכבת מכוכבים המוקפים בריבועים ברורים. עמודי אבן ציינו אם הדרכים מובילות לכיוון מרכז הכוכב או הרחק ממנו. הגישה המתמטית חיזקה את דמותו של המלך כנציג התבונה בהתאם לאידיאלים הבארוקיים. הגאומטריה האורתוגונלית הדנית של מערכות הדרכים הייתה שיפור ברשתות בצורת כוכבים בשימוש בצרפת ובגרמניה, שכן היא סיפקה גישה שווה לכל חלקי היער.
שיטת הציד
שיטת הציד באמצעות כלבי ציד המכונה "par force" (קיצור של הביטוי בצרפתית par force de chiens, מילולית "בכוחם של כלבים") היה שיא האופנה עבור המלוכה האבסולוטית במאה ה-16. הציד היה אירוע תיאטרלי מפואר, שתוכנן בקפידה כדי להפגין כוח וגדולה. את שיטת ציד זו יזם המלך כריסטיאן החמישי שהתנסה בה בחצרו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת. הציד לא נועד לשם השגת בשר, מכיוון שבשיטת ציד זו היה מטרת הציד, בדרך כלל אייל, בלתי אכיל בשל הצטברות חומצת חלב בשריריו לאחר שנמלט במשך שעות מכלבים. הציד היה מפגן כוח ותו לא.
המלך ואורחיו המכובדים השתתפו בציד או התמקמו במרכז ביער בזמן שהם המתינו לזימון. בינתיים, הציידים הרכובים וכלבי הציד שלהם רדפו אחר הטרף. בדנמרק, זה היה לעיתים קרובות אייל גדול ומלכותי. ממקום ההמתנה שלהם יכלו המלך ואורחיו לצפות בציידים, בסוסים ובכלבי הציד כשהם רודפים אחרי האייל. כשהאייל התשוש כבר לא היה מסוגל לרוץ, הכלבים אחזו בו, והמלך זומן באמצעות תקיעה בחצוצרה. הוא מילא את חובתו כ"צייד מנוסה" על ידי הריגת האייל באמצעות חנית או בחרב ציד קטנה אותה תקע בליבו של האייל.
באמצעות פעולה זו הוא יכול היה להפגין את כושרו כמלך לוחם גדול ששלט בטבע. אולם פעולה זו לא הייתה נטולת סיכון. היא דרשה דיוק, כוח ואומץ להתקרב לאייל על מנת לתת את "מכת החסד הממותת". אומנם האייל היה מותש, אבל עדיין היה קשה לכלבי הציד להיאחז בו. שימוש בקרניו או בעיטה קשה מרגליו האחוריות עלולה הייתה להיות קטלנית. עם זאת, הציד הסתיים בדרך כלל במותו של האייל והמלך יכול היה להתפאר בניצחונו בפני אורחיו.
לשיטת ציד זו היו חמישה שלבים:
המוזיאון הדני לציד וליערנות
חלק ניכר מעבודות ההכנה על מועמדות אונסק"ו נעשו על ידי יטה באגו (Jette Baagøe), מנהלת המוזיאון הדני לציד ויערנות ב ויו"ר קבוצת ההיגוי שעבדה על המועמדות מאז 2010. המוזיאון היה צפוי להיות מנהל האתר ומתאם ראשי של מידע וחדשות על אתר המורשת. על בסיס הגידול המשמעותי במספר המבקרים במוזיאון סטנס כתוצאה מהכללת צוקי סטנס כאתר מורשת של אונסק"ו בשנת 2014, ציפתה באגו ליותר מבקרים במוזיאונים של צפון שלן, במיוחד במוזיאון הציד והיערנות שבו הוצגה תערוכה מיוחדת המוקדשת לנוף הציד באמצעות כלבי ציד באוקטובר 2015.
מסיבות תקציביות הוחלט לסגור את המוזיאון הדני לציד וליערנות, ולאחד אותו עם מוזיאון החקלאות הדנית ב. המוזיאון בהורסהולם סגר את שעריו סופית ב-16 בדצמבר 2016. המוזיאון המאוחד קרוי "המוזיאון הירוק".
אניטה בראיינט
אניטה ג'יין בראיינט (באנגלית: Anita Jane Bryant, נולדה ב-25 במרץ 1940) היא זמרת אמריקאית, מלכת יופי לשעבר ופעילה חברתית נגד זכויות להט"ב. קריירת השירה שלה נסקה בשנות ה-50 וסוף שנות ה-60 כאשר שיריה הובילו במצעדי הפזמונים בארצות הברית.
היא קיבלה הכרה נרחבת בשנות ה-70 עת הקימה את הארגון "הצילו את ילדינו" עמו היא מזוהה, כחלק מקמפיין בולט שיצא נגד הומוסקסואליות במטרה למנוע חקיקה שתאסור אפליה על רקע נטייה מינית במחוז מיאמי-דייד שבפלורידה. פעילותה הציבורית בנושא הביאה לבסוף לירידה בפופולריות שלה ולדעיכת קריירת השירה שלה.
ביוגרפיה
בראיינט נולדה בעיר קטנה בשם בארנסדאל (Barnsdall) במחוז אוסאג' שבאוקלהומה, ארצות הברית. זמן קצר לאחר הולדת אחותה הוריה התגרשו. אביה הצטרף לצבא ארצות הברית ואמהּ החלה לעבוד והשאירה את הילדות להתגורר באופן זמני אצל סבן וסבתן. כשבראיינט הייתה בת שנתיים לימדו אותה הסבים לשיר את מזמור הנוצרי הנפוץ, "Jesus Loves Me". היא שרה לראשונה על הבמה בגיל 6 ביריד מקומי באוקלהומה והמשיכה לשיר מדי פעם בתוכניות רדיו וטלוויזיה. כאשר תוכנית הכישרונות של ארתור גודפרי הגיע לעיר בה התגוררה, רשמו אותה הוריה לאודישן, זאת על אף שאביה התנגד לכך בתחילה. כשהייתה בת 18 זכתה בתחרות "מיס אוקלהומה", תחרות שהזוכה בה מייצגת את המדינה בתחרות מיס אמריקה, ובזו התמודדה שנה לאחר מכן בשנת 1959 וזכתה במקום השני מיד לאחר סיום לימודיה. במהלך השנים היא החלה להופיע בתוכניות טלוויזיה ברשת הארצית NBC.
בשנת 1960 נישאה בראיינט לבוב גרין, די ג'יי ממיאמי ולזוג נולדו ארבעה ילדים. ב-1980, בראיינט התגרשה מגרין. כנוצרייה אדוקה, גירושיה של בראיינט גררו ביקורת מצד קבוצות נוצריות שטענו לצביעות במעשיה לאור ערכי הנישואים הנוצריים האדוקים שהציגה תדיר, ודבריה כנגד "התדרדרות המשפחה" והטפותיה בנושא.
קריירה מוקדמת
בראיינט הפכה לזמרת פופ מצליחה, ושבעה משיריה נכנסו למצעד "U.S. Hot 100" האמריקאי. ובין השנים 1959 - 1964 היא הוציאה מספר אלבומים בחברות התקליטים קולומביה רקורדס וקרלטון, חלק מהסינגלים מתוכם הגיעו למקומות גבוהים יחסית במצעדי בילבורד. בשנת 1969 היא מונתה לתפקיד דוברת חברת המיצים "Florida Citrus Commission", הופיעה בפרסומות החברה בטלוויזיה הארצית והפכה מזוהה עמה. במקביל היא הופיעה בפרסומות לחברות נוספות כגון קוקה-קולה, הולידיי אין, קראפט וטאפרוור. בראיינט שרה את המנון ארצות הברית בסופרבול בשנת 1969, ואת "מזמור הקרב על הרפובליקה" בטקס הקבורה של נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון בשנת 1973. במאי 1978 היא התראיינה למגזין פלייבוי.
פעילות פוליטית
בשנת 1977 עברה במחוז מיאמי-דייד שבדרום פלורידה תקנה מקומית האוסרת אפליה על רקע נטייה מינית. בראיינט, כמובילה של הקואליציה "הצילו את ילדינו", השתתפה בקמפיין מתוקשר שנועד להביא לביטול אותה תקנה. ב-7 ביוני 1977 הצביעו תושבי דרום פלורידה לביטול התקנה הזו ברוב של 69 אחוזים, אל מול 31 אחוזים בלבד שתמכו בהשארה. באותה שנה פעלו אניטה בראיינט ו"הצילו את ילדינו" לקידום חוק אחר שעבר בפלורידה ואסר על אימוץ להט"בי. בשנת 1998 העביר בית המחוקקים של המחוז חוק דומה האוסר אפליה על רקע נטייה מינית, והוא אושר ברוב של 7 מול 6. בשנת 2002 היה ניסיון נוסף של קבוצות נוצריות להביא לביטול של התקנה, ניסיון זה לא צלח.
הצלחתה הפוליטית של בראיינט במאבקה נגד קהילת הלהט"ב עוררה תגובות חריפות בקרב מתנגדיה. בשנת 1977, למשל, בעת שהופיעה בתוכנית טלוויזיה בדה מוין, הוטחה בפניה עוגת פאי בתור אקט של מחאה. בראיינט הגיבה באומרה "לפחות היה זה פאי פירות" (באנגלית המילה "פרי" - Fruit, היא מילת סלנג ל"גיי"). בעוד היא מכוסה בשאריות העוגה, פצחה בראיינט בתפילה ופנתה לאלוהים בבקשה שיסלח לאותו אדם על "סגנון חייו הסוטה" והחלה לבכות, כל זאת אל מול המצלמות שהעבירו שידור חי של המקרה. מקרה זה היה יריית הפתיחה לקרב פוליטי שהתרחש בין בראיינט לבין פעילים למען זכויות להט"ב, שהחלו באותה העת בקמפיין נרחב להחרמת חברה "מיצי התפוזים של פלורידה" שבראיינט הייתה הפרזנטורית שלה. אל הפעילים הצטרפו ידוענים רבים כגון ג'יין פונדה, פול ויליאמס, ברברה סטרייסנד, ג'ון ווטרס, בט מידלר, מרי טיילר מור וקרול או'קונור. מתנגדיה של בראיינט האשימו אותה כי היא פועלת ממניעי קנאות דתית והומופוביה. מאבקה של בראינט זכה לסיקור נרחב בכלי התקשורת ותוכניות רבות עסקו בו.
התדרדרות הקריירה ופשיטת הרגל
נציבות פירות ההדר של פלורידה (Florida Citrus Commission) החליטה בשנת 1979 שלא לחדש את חוזה העבודה של בראיינט עמם לאחר המחלוקת הציבורית בה הייתה מעורבת, ובשל פרסום שלילי שגרר הקמפיין שלה והחרם על חברת המיצים שנלווה אליו. בתקשורת סומן המהלך כתחילתו של סוף הקריירה שלה שנחשבה למזהירה. בהמשך פתחה את "אחוזת המוזיקה של אניטה בראיינט" בטנסי, מקום בו הייתה מופיעה עם הלהיטים מתחילת הקריירה שלה בשילוב עם "חלקים ארוכים בהם הטיפה בנושא אמונתה הנוצרית". למרות המקום העצמאי, נוכחות המבקרים בו הייתה דלה ורבים מעובדי המקום לא קיבלו משכורות. אניטה הגיבה לכך שעליהם לקוות שאלוהים ישלח משקיעים חדשים למקום. לאי-תשלום המשכורות היו השלכות קשות על העובדים שנכסיהם עוקלו, ורבים כעסו על כך שבזמן זה בראינט התגוררה בבית בשווי 350,000 דולר בשכונה אמידה. "אחוזת המוזיקה" הגישה בקשה לפשיטת רגל בשנת 2001 ובראיינט שהגישה בקשה דומה כבר שלוש שנים קודם לכן בארקנסו, נודעה בכישלון עסקיה המסחריים במדינות חגורת התנ"ך בהן פעלה.
בראינט חזרה בשנת 2005 לעיר מולדתה שבאוקלהומה לרגל חגיגות 100 השנים לעיר, ובעיר קראו את אחד הרחובות על שמה. בשנת 2007 היא הופיעה בטקס מוזיקה בבית הספר בו למדה כנערה. היא מתגוררת בעיר אדמונד ועוסקת בפעילויות צדקה.
ב-2021, נכדתה של בראינט, שרה גרין, יצאה מהארון באופן פומבי כשהכריזה על נישואיה לאישה ואף אמרה כי התקשתה להחליט אם עליה להזמין את סבתה לטקס.
יעל העליון
יעל העליון (10 בינואר 1938 - 12 באוקטובר 2002) הייתה משוררת, סופרת ילדים ואשת חינוך ישראלית. מייסדת והמנהלת הראשונה של בית הספר לאמנויות תל אביב.
ביוגרפיה
נולדה בתל אביב, בת לאסתר (אסיה) וד"ר יוסף (אוסיה) פעמוני (גלוקמן). בילדותה ובבגרותה נחשבה לעילוי ומופת, כישרונית ומחוננת. הקפידה לציין את יום הולדתה בתאריך העברי ח' בשבט.
היא נישאה לסופר ולעיתונאי איש "מעריב", יעקב העליון. בני הזוג התגוררו באילת שנים מספר, לאחר מכן שבו להתגורר בתל אביב. להם שני ילדים.
בתחילת דרכה עבדה כמורה, ובהמשך ייסדה את בית הספר לאמנויות תל אביב וניהלה אותו משנת 1984 ועד פטירתה בשנת 2002.
העליון התאבדה בקפיצה מחלון דירתה במגדל לונדון מיניסטורס בתל אביב, לאחר שגילתה שבעלה קיים קשרים מיניים עם שתי אחיות, האחת מהן בת 14, תלמידות בבית הספר אותו ניהלה.
לזכרה מתקיימת מדי שנתיים תחרות כתיבת סיפורים קצרים בבית הספר לאמנויות אותו ניהלה.
הבחירות הכלליות בבריטניה 1895
הבחירות הכלליות בבריטניה 1895 התרחשו בתאריכים 13 ביולי–7 באוגוסט 1895. בבחירות אלו ניצח רוברט גסקוין ססיל מן המפלגה השמרנית את ארצ'יבולד פרימרוז מן המפלגה הליברלית.
חיים גיל (שדרן)
חיים גיל (נולד ב-10 בדצמבר 1979) הוא עיתונאי, מגיש חדשות, קריין פרסומות ושדרן רדיו ישראלי.
משדר מוזיקה ברדיו אקו 99FM ואקטואליה בתחנת הרדיו החרדית רדיו קול ברמה.
ביוגרפיה
את דרכו המקצועית החל בשנת 2004 ברדיו אמצע הדרך 90FM (כיום: רדיו תשעים), בהגשת תוכניות מוזיקה ואקטואליה מקומית. בסוף 2006 עבר לשדר מוזיקה בשעות האזנת השיא ברדיו 99Esc (לימים: אקו 99FM). באמצע שנת 2007 נאלץ חיים לעזוב את עבודתו ברדיו, בעקבות שינוי באפיון השידורים בתחנה שכלל את ביטול תוכניות המוזיקה.
בתקופה זו, הוא אף הצטרף לערוץ 10, שם ערך והגיש את מבזקי הבוקר של חדשות 10 ברדיו האזורי, שזכו לחשיפה כלל-ארצית.
מינואר 2008 ובמשך תקופה קצרה, הגיש פינת תרבות יומית בתוכנית "ערב נהדר" ברדיו לב המדינה.
בפברואר 2012, חיים שב לשדר באקו 99FM שנרכשה כ-3 שנים קודם לכן על ידי איש העסקים אלי עזור ועברה מיתוג מחדש שכלל את שינוי שם התחנה ואפיונה. הוא ערך והגיש את תוכנית הלייט נייט "עד חצות" ששילבה מוזיקה עם אקטואליה רכה. משנת 2018 הוא מגיש מוזיקה ועדכוני תנועה ברצועת הדרייב טיים המואזנת שבין 17:00 ל-20:00.
בשנים 2009 ל-2016, קריין את מבזקי חדשות הצהריים ברדיו קול ברמה. בשנת 2022 שב לתפקיד וכיום, הוא מקריין את מבזקי חדשות הבוקר בתחנה החרדית, אותם הוא גם עורך.
גיל נחשב ל"קריין הקורונה" הראשון בישראל בשפה העברית מטעם משרד הבריאות, בשלושת גלי ההדבקה הראשונים (פברואר 2020-מרץ 2021).
חיים אישיים
חיים גיל רווק. מתגורר ברמת גן.
ים אראפורה
ים אראפורה (באנגלית: Arafura Sea; באינדונזית: Laut Arafura) הוא זרוע רדודה של האוקיינוס השקט. ים רדוד זה נמצא על המדף היבשתי שבין אוסטרליה וגינאה החדשה. במזרחו של ים אראפורה נמצא ים האלמוגים, בדרומו מפרץ קרפנטאריה ובמערבו ים טימור.
אורכו של ים אראפורה 1,290 ק"מ ורוחבו 560 ק"מ. עומקו הממוצע של הים נע בין 50 ל-80 מטרים, כאשר העומק גדל והולך ממזרח הים למערבו.
כלכלה ואקולוגיה
בשל המספר הרב של מיני הדגים והסרטנים שבים אראפורה, מהווה האזור אתר דיג. ים אראפואה נחשב לאחד מהימים בעלי הרבגוניות הרבה ביותר במספר המינים החיים בו, אולם מספר מינים זה נפגע בשל הדיג הרב באזור, בעיקר דיג בלתי חוקי, וכן בשל הפעילות הכלכלית הגוברת באזור המשפיעה על זיהום הים.
בשנת 2002 הוקם פורום מומחים (the Arafura and Timor Seas Expert Forum) המכונה ATSEF, שמטרתו לעודד פעילות כלכלית שאינה פוגעת בבעלי החיים בים אראפורה.
נמלטים
נמלטים (באנגלית: Prison Break) היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוגת דרמה המשכית שארבע עונותיה הראשונות שודרו ברשת פוקס החל מ־29 באוגוסט 2005 ועד 15 במאי 2009. העונה החמישית שודרה כעבור כ-8 שנים, מ-4 באפריל ועד ל-30 במאי 2017. עלילת הסדרה בעונה הראשונה סובבת אחר מייקל סקופילד (ונטוורת' מילר), המנסה לחלץ מהכלא את אחיו, לינקולן בורוז (דומיניק פרסל), עליו נגזר עונש מוות על רצח שלא ביצע. הסדרה הופקה על ידי פול שורינג.
בישראל שודרה הסדרה בערוץ yes stars 2, ולאחר מכן ב-yes stars Action בלוויין ובערוץ סטאר וורלד ב־HOT עד 2009. הצלחת הסדרה גרמה למפיקים לשנות את התסריט כדי להוסיף עונות נוספות, מעבר לאלה שתוכננו מראש. ב-12 בדצמבר 2017 הודיע דומיניק פרסל בחשבונו באינסטגרם כי עתידה לצאת עונה שישית לסדרה. ב-4 בינואר 2018 אישרה רשמית רשת FOX כי העונה ה-6 נמצאת בשלבי פיתוח מוקדמים, ואולם באוגוסט 2019 FOX הודיעה על ביטולה.
ההשראה
מקור ההשראה לסדרה הוא רעיון שהוצע לתסריטאי פול שורינג על ידי חברתו, על פיו תתבסס העלילה על אדם שיכניס את עצמו לכלא בכוונה, על־מנת לברוח משם אחר כך. בהמשך, הוסיף שורינג לעלילה את האח שהורשע על לא עוול בכפו ואת הקנוניה הנרקמת סביבו. ב-2003 העלה שורינג את הרעיון בפני אולפנים שונים, בהם גם אולפני פוקס, אך נדחה. העלייה בפופולריות של סדרות מתח שבועיות כגון "אבודים" ו־"24", הביאו את אולפני פוקס להימלך בדעתם, והם החלו בהפקת הסדרה ב-2004.
עלילת הסדרה
מוטיב עלילתי בולט לאורך רוב פרקי הסדרה הוא מאבק מוחות של הדמות הראשית, מייקל סקופילד מול ארגון צללים בשם "החברה". בכל פרק מתגלה נדבך נוסף בתוכנית המורכבת של מייקל ומנגד - מאמצי "החברה" להכשילו. זאת, למעט בעונה הראשונה, בה זהות האויב טרם נודעה למייקל וחבריו, ובעונה החמישית (לאחר פירוק ה"חברה"), בה מייקל וחבורתו נלחמים מול דאעש ו"פוסידון" - סוכן CIA שערק.
עונה 1
על ידי ראיות מפוברקות מורשע לינקולן בורוז, אחיו הגדול של מייקל, ברצח של טרנס סטדמן, אחיה של סגנית נשיא ארצות הברית. על לינקולן נגזר עונש מוות, כשההוצאה להורג מתוכננת להתבצע בעוד זמן לא רב באמצעות כיסא חשמלי. חרף הרשעתו מתעקש לינקולן שהוא חף מפשע, ושהוא הופלל בזדון. אחיו של לינקולן, מייקל סקופילד, מחליט להיחלץ לעזרתו.
על מנת להצטרף לאחיו ולעזור לו לברוח מהכלא, מבצע מייקל שוד מזוין, שעונשו הוא מאסר בפועל. הוא מבקש לרצות את מאסרו בכלא באזור עיר מגוריו - שיקגו, כדי להגיע לכלא "פוקס ריבר", שבו נכלא אחיו. במשך חודשים קודם לכן תכנן מייקל בדקדוק רב את אופן הבריחה מהכלא. זאת, הודות להשכלתו כמהנדס בניין ובעזרת תוכניות המתאר של הכלא, שהיו ברשותו בזכות היותו שותף בחברה שבצעה שם שיפוצים. לשם כך, הוא קיעקע על פלג גופו העליון את מפת הכלא, את מסלול הבריחה ונתונים נוספים שיעזרו לו. במהלך מימוש תוכניתו, עובר מייקל מכשולים רבים, יוצר קשרים עם אסירים אחרים, עם אנשים מצוות עובדי הכלא ואפילו עם מנהלו.
במקביל למאמץ הבריחה של מייקל מן הכלא, חברת ילדות של אחיו לינקולן, עורכת הדין ורוניקה דונובן, פועלת מבחוץ כדי לחשוף את הקנוניה שהובילה להפללתו. היא מגלה עובדות המעוררות בה חשדות וגורמת למפליליו של לינקולן, סוכני "החברה", לדלוק בעקבותיה. בכל פעם שהיא מצליחה לעלות על ראיות שיכולות להצביע על חפותו של לינקולן, תוכניותיה משתבשות ומוכשלות בידי אנשי "החברה". לבסוף מייקל ולינקולן מצליחים להימלט מכלא פוקס ריבר בעזרתה של רופאת הכלא, שרה טנקרדי, וורוניקה מוצאת את ההוכחה החותכת לחפותו של לינקולן: טרנס סטדמן, שאותו כביכול לינקולן רצח, עדיין חי.
עונה 2
עונה זו מתמקדת במרדף של שלטונות החוק אחר שמונת הנמלטים מפוקס ריבר: מייקל סקופילד, לינקולן בורוז, פרננדו סוקרה, ג'ון אברוצי, בנג'מין "סי־נוט" פרנקלין, תיאודור "טי־באג" באגוול, דייוויד "טווינר" אפולסקיס, וצ'ארלס "הייוואייר" פאטושיק. צ'ארלס ווסטמורלנד שהיה שותף לבריחה מן הכלא, מת בתחילתה בגלל חתך עמוק בבטן, שנגרם לו במאבקו עם הסוהר הראשי, קפטן בראד בליק, כשזה גילה את הבריחה. עם זאת, טרם מותו הספיק ווסטמורלנד לגלות למייקל כי הוא ד. ב. קופר, ששדד בעבר חמישה מיליון דולר וקבר אותם באתר "דאבל קיי" בצפון-מערב יוטה. מיד אחרי הבריחה, מתחילות הרשויות במרדף לאיתור ותפיסת הנמלטים, בראשות מחלקת ה-FBI בשיקגו, בראשותו של הסוכן הפדרלי אלכסנדר מהון (שהוא גם איש ה"חברה"). בפרקי העונה הראשונים, רוב הנמלטים מנסים להשתלב בחיים מחוץ לכלא ולהתאחד עם היקרים להם. אלכס מהון המוביל את המרדף אחר הנמלטים מתגלה כדמות מסתורית ומורכבת, שמצליח בכל פרק לפענח חלק נוסף בתוכנית של מייקל סקופילד, ובטוח שיצליח להגיע למייקל - המוח שמאחורי הבריחה. מסע החיפוש של ורוניקה ("ווי") אחר ראיות לחפותו של לינקולן מסתיים, כשמאבטח של טרנס סטדמן יורה בה, לאחר שחשפה את מחבואו. שמונת הנמלטים מתפצלים כל אחד לדרכו, אך כולם מעוניינים להגיע ליוטה, ולמצוא את חמשת מיליוני הדולר ששדד צ'ארלס ווסטמורלנד לפני שנים, והחביא שם. בינתיים, אל.ג'יי, בנו של לינקולן, הסתבך גם הוא ונרדף על ידי סוכני "החברה"; בהמשך הוא מואשם ברצח אמו ואביו החורג על ידי אנשי "החברה". הוא נתפס ומועבר למרכז מעצר באריזונה, ואביו - לינקולן, נחוש לחלץ אותו משם.
במקביל לחיפושיו של מהון ורדיפתו אחרי האחים, שליחים נוספים של "החברה" דולקים אחריהם, כשבמהלך העונה מתבררת הסיבה: אביהם של השניים היה מבכירי ה"חברה", אך עזב לאור השחיתויות והפשעים אשר להם היה עד. "החברה" רצתה להתנקם בו על ידי כך שהפלילה את לינקולן ברצח. כעת, לאחר בריחתם מן הכלא, הם מעוניינים במותם ומגייסת משאבים רבים להשגת מטרתם זו, כולל הסוכן אלכסנדר מהון - אותו הם סוחטים כדי שיעזור להם. בשלב מסוים מצטרף אל האחים סוכן ממשלתי אחר בשם פול קלרמן (אותו פגשנו בעונה הראשונה), שמחליט לעזור להם כנגד "החברה", אשר מבקשת כעת לחסלו; ביחד איתו הם מצליחים להשיג הוכחה חותכת לחפותו של לינקולן. בהמשך, קלרמן אף הופך לעד מרכזי כנגד "החברה" ובעדותו גורם למעשה לזיכוי שרה טנקרדי ולינקולן בורוז מכל אשמה. שרה ומייקל נפגשים באמצעות רמזים שמייקל שלח לה בדואר, והיא מצטרפת לאחים בבריחתם מפני הרשויות. סוכן ה"חברה", קים, שרודף אחריהם - כמעט מצליח לירות בלינקולן, מכיוון שהחברה רצתה שרק מייקל ישאר בחיים. אך אז שרה מקדימה אותו ויורה בו בדיוק כשנשמעות סירנות המשטרה ברקע. השלישייה מתפצלת, לינקולן מצליח לברוח אך שרה ומייקל נלכדים. מייקל לוקח על עצמו את האשמה לרצח הסוכן, ובהעמידו פנים שחטף את שרה, הוא מצילה ממאסר, בעוד הוא עצמו נלקח לכלא מסתורי שקרוי "סונה".
עונה 3
פרקים 45 - 57 (13 פרקים). החלה ב־17 בספטמבר 2007 והסתיימה ב־18 בפברואר 2008.
בעונה זו מייקל הוא זה שנמצא מאחורי הסורגים, כאשר אחיו לינקולן חופשי. במהלך העונה מתברר שלאור ניסיונותיה הכושלים של "החברה" לחסל את האחים הם החליטו להכניס את מייקל לכלא שנקרא "סונה" על מנת שיבריח משם אסיר אחר בשם וויסלר (לאחר ההצלחה שהוא הוכיח בבריחתו מבתי סוהר). מייקל ולינקולן נאלצים לשתף פעולה בתוכנית מאחר ש"החברה" חטפה את שרה (אהובתו של מייקל) ואל.ג'יי (בנו של לינקולן) ומאיימת להרוג אותם אם האחים לא ישתפו פעולה. במהלך ניסיון הצלה כושל שמנסה לינקולן "החברה" הורגת את שרה ושולחת את ראשה אליו כאיום. מייקל (שהגיע ל"סונה" בפרק האחרון של העונה השנייה), נחשף לסכנות האורבות לו בכל פינה. בכלא זה כלואים פושעים קשים ואכזריים במיוחד, ועקב כך הסוהרים לא הצליחו לשלוט בכלא, נטשו אותו והניחו לאסירים להתנהל בצורה עצמאית, כשהם שומרים רק מבחוץ על המתקן. אל הכלא מתגלגלים גם בראד בליק (הסוהר הראשי לשעבר מפוקס ריבר), תיאודור "טי־באג" באגוול ואלכס מהון, סוכן ה-FBI. גם פרננדו סוקרה משתתף בעונה זו, כעוזר מחוץ לכלא, שסידר לעצמו משרה כקברן הכלא. בתוככי הכלא מתקיימת היררכיה שנתקבעה בכוח, לאו דווקא פיזי. מנהיג הכלא הוא אסיר בעצמו, ולו כסף רב, חדר מפואר ועוזרים-משרתים, בעוד שקיימים אסירים אחרים שרכושם הוא הבגדים שעליהם בלבד. כבר בפרק הראשון, מייקל נאלץ להתמודד עם מנהיג הכלא - "לצ'רו".
במהלך העונה מסתבר שוויסלר, אשר עד אז הציג עצמו כדייג תמים מקלברי שנסחט על ידי "החברה", הוא למעשה איש משלהם שכלוא שם; חברתו סופיה, שנתפסה על ידי "החברה", משמשת ככיסוי כדי שמייקל ולינקולן לא יחשדו בו. לאחר תכנונים רבים מייקל מצליח לברוח יחד עם עוד 3 אסירים, ג'יימס וויסלר, אלכס מהון ולואיס מקגריידי (אסיר נוסף שעזר למייקל), ומבצע החלפה מול "החברה" תמורת אל.ג'יי; אבל, חברתו של וויסלר, סופיה, נורית במהלך החילופין. העונה מסתיימת בכך שמייקל מבין כי וויסלר רק העמיד פני תמים; מייקל נשבע לנקום ברוצחיה של שרה. סופיה מאושפזת בבית חולים ולינקולן מבקש ממייקל לא להמשיך עמו במסע הנקמה אלא להישאר עם סופיה ואל.ג'יי. סוקרה נתפס ומואשם בסיוע לנמלטים ומוכנס בעצמו ל"סונה". וויסלר, אלכס מהון ונציגה של "החברה" (גרטשן) חוברים יחדיו לתוכנית שעתידה לא ברור.
עונה 4
פרקים 58 - 81 (24 פרקים). החלה ב-1 בספטמבר 2008 והסתיימה ב-27 במאי 2009. ד"ר שרה טנקרדי, שהופיעה בחלק קטן בעונה השלישית, שבה להיות דמות מרכזית בעונה זו.
בתחילת העונה מגלים מה עלה בגורלם של הדמויות: סוכן "חברה" מנסה להתנקש בחיי לינקולן הוא מצליח להורגו אך נתפס על ידי המשטרה. בשריפה שהייתה בכלא "סונה" הצליח להימלט תיאודור "טי-באג", ובמקום לחיות חיים טובים על כסף שגנב מלצ'רו טרם מותו בעונה הקודמת, מחליט למצוא את מייקל ולהתנקם בו - אך הוא בסוף נשדד מכספו ולכן מחליט לפענח את הרמזים שיש בספר הציפורים שגנב מוויסלר טרם בריחתו. תוכניתם של וויסלר, גרטשן ואלכס מהון לגנוב את סילה - כרטיס אלקטרוני המהווה סוג של "פנקס שחור" של "החברה" (וכן מכיל מידע טכנולוגי עתידני) ומלבד שוויו הרב יכול להפיל את החברה - מתגלה. הם מצליחים לגנוב את הכרטיס כביכול עבור "הגנרל" (המנכ"ל של "החברה") אבל ויסלר מחליט לשמור את הכרטיס בעצמו כדי להפיל את החברה ו"הגנרל" מחליט לשלח מתנקש מקצועי אחריהם (שרוצח את בנו של מהון). מייקל תכנן את נקמתו בויסלר וגרטשן על מותה של שרה אך אלכס מהון מגלה לו כי שיקרו לו ושרה חיה. ומציע לו להצטרף אליהם להפיל את ה"חברה". מייקל מסרב, וויסלר נורה למוות ומהון בורח. מייקל מצליח לאתר את שרה, שאכן בחיים, אך נתפס על ידי המשטרה. פרננדו סוקרה ובראד בליק ברחו גם הם בשריפה של כלא "סונה" ונתפסים על ידי המשטרה זמן לא רב לאחר בריחתם.
סוכן של הגנת המולדת בשם דון סלף מציע למייקל את עסקת חייו. הוא ישיג לו את סילה ובתמורה תינתן לו ולאחיו חנינה מלאה. מייקל מבקש לאחד את כל החבורה - לינקולן, שרה, פרננדו סוקרה, אלכס מהון ובראד בליק (אנשים עליהם הוא סומך) ובתמורה כולם יקבלו חנינה. החבורה מגלה ש"סילה" היא סוג של תוכנה שהמפתחות לפענוחה הם 6 כרטיסים אלקטרוניים שניתנו לאנשי מפתח (כמו סנטורים) העובדים ב"חברה". לאחר תוכנית מחוכמת במיוחד (במהלכה בראד בליק מת) החבורה מצליחה להשיג את "סילה" אבל הסוכן דון סלף בוגד בהם ומנסה למכור אותה בעצמו. מיואשים להוכחת חפותם הם פונים לממונה על דון סלף, אך הוא מנסה להשתיק את הפרשה ולרצוח את כולם. מייקל מבין ברגע האחרון שמדובר במלכודת ומחליט על דעת עצמו כי ישיגו את סילה בחזרה מדון סלף. מייקל מצליח אבל מאבד אותה שוב לאחר שהוא מתמוטט במהלך הבריחה (מגידול בראשו) ונתפס על ידי סוכני ה"חברה".
לאור העובדה שמייקל גוסס, סילה איננה והחבורה שוב בורחת מהחוק, מחליט לינקולן לעשות עסקה עם "הגנרל" ולהשיג עבורו את סילה תמורת חייו של מייקל (הניתוח שהיה זקוק לו) וחירותם של החבורה. סלף, טי-באג וגרטשן מצליחים למצוא קונה מסתורי לסילה אך הוא מסדר אותם וגונב את סילה - השלישייה מתרגזת ומבצעת עסקה דומה עם "הגנרל" ומצטרפת ללינקולן. מייקל מתאושש מהניתוח ומגלה שסילה היא לא הפנקס השחור של החברה אלא קובץ עם טכנולוגיה עתידנית, כמו ניצול אנרגיה סולרית באופן מרבי וגידולים שלא צורכים מים להשקיה. "החברה" מנסה לגייס אותו לשורותיה בכך שמגלה לו שגם אימו עובדת ב"חברה" (ולא מתה לפני שנים) ומספרת לו על העסקה שעשה אחיו. מייקל בורח מה"חברה" בעזרת שרה ומנסה לשכנע את לינקולן לסגת מהעסקה שביצע. כתוצאה מכך האחים נמצאים משני צידי המתרס: מייקל רוצה להשיג את סילה כדי להשמיד את ה"חברה" בעוד שלינקולן רוצה את סילה כדי להחזירה ל"חברה" ולהיות חופשי. בנוסף מסתבר כי אימם של השניים היא הקונה המסתורי ומחזיקה בסילה.
עזרה מגיעה מכיוון לא צפוי כאשר מתברר שפול קלרמן, שעדותו זיכתה את שרה ולינקולן ונרצח בעונה שנייה, עודנו בחיים וכעת יוצר קשר עם מייקל להשיג את סילה. בתמורה לכך תסתיים בריחתם והם יוכלו להתחיל בחיים חדשים. מייקל מסכים ו"סילה" מועברת לנציג האו"ם ובעבור זה מטוהר שמם של מייקל סקופילד, שרה טנקרדי, לינקולן בורוז, פרננדו סוקרה, אלכסנדר מהון ובנג'ימן פרנקלין ("סי-נוט"). החבורה לא תמכה בשחרורו של טי באג, שהיה פדופיל עם דם על הידיים, והוא חזר לכלא "פוקס ריבר".
בסוף העונה מוצג אפילוג המתרחש לאחר 4 שנים. אלכסנדר מהון נמצא בקשר רומנטי עם הסוכנת לאנג. לינקולן חוזר לחיות עם סופיה ואל-ג'יי בנו. סוקרה חי עם משפחתו. דון סלף הפך לצמח מרותק לכיסא גלגלים עקב הרעל שהוזרק לגופו. בנג'מין פרנקלין השתקע בביתו. סוכן השירות החשאי פול קלרמן נבחר להיות חבר בית הנבחרים של ארצות הברית. הגנרל קראנץ הוצא להורג בכיסא חשמלי. טי-באג חזר לכלא "פוקס ריבר". שרה קראה לבנה "מייקל" על שם אביו שנהרג.
נמלטים: הבריחה האחרונה
בסיום הפרק האחרון של העונה הרביעית, שודר אפילוג וב-24 במאי 2009 שודר סרט-טלוויזיה (Prison Break: The Final Break) המורכב בעצם משני פרקים מחוברים שבהם עלילת הסרט מתרחשת בין סיום העלילה של העונה הרביעית לבין האפילוג.
ביום חתונתם של שרה ומייקל, עוצרים את שרה על הרצח של אמו של מייקל. שרה נכנסת לכלא נשים קשוח במיוחד ומקבלת יחס אלים מהאסירות והסוהרות גם יחד. מייקל מנסה להבריח אותה ובמקביל מהון מספק לFBI מידע על תוכנית הבריחה של מייקל, אבל לפני דלת היציאה מתברר למייקל שבשביל שתוכל שרה לברוח, יצטרך להקריב את עצמו ולהתחשמל למוות. מייקל עושה זאת ומת. לאחר מכן רואים שרה ולינקולן סרטון שהכין להם מייקל במקרה שלא ישרוד, ושם הוא חושף את העובדה שימות בכל מקרה כתוצאה מהגידול בעוד מספר חודשים ומביע את שמחתו על כך ששרה ולינקולן חופשיים.
עונה 5
העונה החמישית שודרה בהקרנת בכורה בערוץ FOX ב-4 באפריל 2017 והיא כללה רק 9 פרקים.
כשבע שנים לאחר מותו של מייקל, שנאבק במחלה קשה, מתברר לקרוביו על ידי מכתב ותמונה ששלח מייקל לטי באג שהוא עדיין בחיים וכלוא בתימן בתנאי מאסר קשים. כשאחיו לינקולן ובת זוגו ואשתו (לשעבר) שרה מגלים שהוא חי, הם מתחילים לתכנן את הבריחה המסובכת, בזמן שבמדינה משתוללת מלחמת אזרחים אכזרית. לינקולן מגייס את בנג'מין "סי-נוט" פרנקלין, שהתאסלם, כדי שיעזור לו לאתר ולחלץ את מייקל אלא שכשהם מגיעים לתימן, מייקל מתכחש אליהם ומזדהה בתור "קניאל אאוטיס" דמות של טרוריסט מבוקש בעקבות שהופלל על ידי פוסידון ברצח ראש הCIA. בהמשך הסדרה מתברר שסוכן CIA המכונה פוסידון סחט את מייקל על מנת שיחלץ אנשים שונים מבתי כלא שונים ברחבי העולם לתימן נשלח כדי לחלץ את מנהיג דאע"ש אבו רמאל. במקביל פוסידון התאהב בשרה והתחתן איתה תחת השם גייקוב אנטון ולכן הפליל את מייקל ברצח. במהלך העונה מייקל מצליח לברוח מהכלא בתימן בדרכים מתוחכמות, חוזר לארצות הברית, כולא ומפליל את פוסידון ברצח שבו הופלל (רצח סגן ראש ה-CIA) ומזכה את עצמו.
אתרי צילום
רוב העונה הראשונה צולמה בבית הסוהר ג'ולייט הנמצא בעיר ג'ולייט שבאילינוי ואשר נסגר ב-2002, סצנות חיצוניות צולמו באזורים הסובבים את העיר, כגון וודסטוק ושיקגו. אתרי צילום נוספים היו נמל התעופה שיקגו או'הייר וטורונטו, אונטריו שבקנדה.
העונה השנייה צולמה בדאלאס, טקסס ובאזורים הסובבים לה. שלושת הפרקים האחרונים של העונה צולמו בפנסקולה, פלורידה, לצורך ייצוג פנמה. העונה החמישית צולמה במרוקו, לצורך ייצוג תימן.
מלכי הבריחה
רוברט נפר הופיע בתפקיד אורח בדמותו של טי באג ב-2011 בפרק השלישי של הסדרה "מלכי הבריחה" שנוצרה על ידי היוצרים של נמלטים.
דו-שיח בחדר המיטות
דו-שיח בחדר המיטות (באנגלית: Pillow Talk) הוא סרט קומדיה רומנטית משנת 1959 עם דוריס דיי ורוק הדסון בתפקידים הראשיים.
העלילה היא על יחסים בין גבר (רוק הדסון) ואישה (דוריס דיי) החולקים קו טלפון אחד (party line) בזמן שלחברות הטלפונים לא היו מספיק קווי טלפון לחלק ללקוחותיהם.
הסרט התקבל בהתלהבות והצליח כלכלית. הוא הזניק את הקריירה של רוק הדסון לאחר כישלון סרטו הקץ לנשק. בעקבות ההצלחה הופיעו הדסון ודיי בעוד שתי קומדיות: "אהובי חזור אלי" (1961) ו"אל תשלח לי פרחים" (1964).
דוריס דיי הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
תלמה ריטר הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
כן היה הסרט מועמד לפרס אוסקר על העיצוב האמנותי ופסקול המוזיקה.
הסרט היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - קומדיה או מוזיקלי. דוריס דיי הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי וטוני רנדל היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר - סרט קולנוע.
ב-2009 בחר ארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית בסרט לשימור בספריית הקונגרס בהיותו בעל משמעות היסטורית, תרבותית ואסתטית.
תקציר העלילה
ג'אן מורו (דוריס דיי) היא מעצבת פנים רווקה העובדת במשרדו של פיירו (מרסל דליו) ומרוצה מחייה. מטרידה אותה בעיית קו הטלפון שלה אותו היא חולקת עם בראד אלן (רוק הדסון), היות שלחברת הטלפון אין מספיק קווים ללקוחותיה.
אלן הוא מלחין להפקות בברודוויי, רווק ורודף נשים מושבע. הוא מבלה זמן רב בשיחות טלפון עם נשים להן הוא משמיע את שירו Inspiration בטלפון, לאיילין הוא שר באנגלית ולאיווט (ז'קלין ביר) בצרפתית. תלונותיה של ג'אן לחברת הטלפון על בראד אינן מועילות.
ג'אן מוזמנת לנשף בביתה של לקוחה עשירה שמכירה לה את בנה, טוני וולטרס (ניק אדמס), סטודנט בהארוורד. הם מגיעים לפאב ומתיישבים ליד בראד. טוני שיכור ומהשיחה שלו מבין בראד שזו שותפתו לקו הטלפון. לאחר שטוני מתעלף משיכרות מציע בראד את עזרתו וג'אן מיד "נדלקת" עליו. בראד מציג עצמו כרקס סטטסון מטקסס ומתחיל לדבר בניב טקסני.
האהבה ביניהם מתחזקת וג'ונתן מפעיל בלש פרטי ומגלה את הקשר הזה. הוא מתרגז ופוקד על בראד לעבור לחווילתו בקונטיקט ולעבוד שם על שירים נוספים. בראד מציע לג'אן לנסוע איתו והיא מסכימה.
ג'אן מגלה לתדהמתה את דף התווים של Inspiration של שותפה לקו הטלפון. היא מתרגזת, אורזת את חפציה ומתחילה לצאת. באותו רגע מגיע ג'ונתן ומטיח את האמת בפני בראד הנדהם. הוא לוקח את ג'אן המיבבת בחזרה לניו יורק. בדרך הם עוצרים במסעדה ואחד הסועדים לא יכול לסבול זאת ומטיח אגרוף בפניו של ג'ונתן.
בראד חוזר לניו יורק ונפגש עם ג'ונתן. ג'ונתן המוכה חש שבראד מאוהב בג'אן. הוא ממליץ שידבר עם אלמה, עוזרת הבית השיכורה של ג'אן (תלמה ריטר) שתשכנע את ג'אן לקבל את עבודת עיצוב דירתו של בראד. ג'אן מקבלת את ההצעה כדי לא לפגוע בהכנסה של פיירו.
ג'אן מעצבת את דירת בראד באופן צעקני ביותר. כשבראד מגיע לדירתו הוא נחרד וממהר לדירת ג'אן. הוא שולף אותה מהמיטה ונושא אותה לאורך הרחובות עד לדירתו כמו חתן הנושא את כלתו. ג'אן מקבלת את הצעת הנישואים ולאחר שלושה חודשים מגיע בראד לג'ונתן כדי לבשר לו שג'אן בהריון.
המרפסט
המרפסט או האמרפסט (בנורווגית: Hammerfest) היא עיר בנורווגיה והיישוב הצפוני בעולם שבו מעל 5,000 תושבים. אוכלוסיית העיר מונה למעלה מ-11,000 תושבים.
המרפסט היה גם היישוב הצפון אירופאי הראשון שרחובותיו הוארו בתאורה חשמלית, בשנת 1891.
במלחמת העולם השנייה, גירש הצבא הגרמני את תושבי המרפסט ושרף את העיר, שנבנתה מחדש לאחר מכן.
שם
העיר נקראת על שמו של מעגן ישן. פירוש החלק הראשון בשם הוא "פטיש", בהתייחס למספר הרב של סלעים גדולים, הטובים למעגן ספינות, הנקרא הַרמַן (בנורדית עתיקה: Hamarr - הר תלול). המעגנים היו מכוסים באדמה בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה. החלק השני של המילה הוא fest (פֶסט) מן המילה festr (פֶסטר) בנורדית עתיקה, שמשמעה "לחזק" (לחזק סירות).
אבן חן (פירושונים)
אישים ששמם אבן-חן:
ראו גם
}}
ריצ'רד דנזיג
ריצ'רד ג'פרי דנזיג (באנגלית: Richard Jeffrey Danzig; נולד ב-8 בספטמבר 1944) הוא פוליטיקאי ועורך דין אמריקאי, שכיהן כמזכיר הצי של ארצות הברית בממשלו של הנשיא ביל קלינטון. הוא שימש כיועצו של הנשיא ברק אובמה במהלך מסע הבחירות שלו לנשיאות ובהמשך כיושב ראש צוות החשיבה לביטחון לאומי ב"מרכז האמריקאי החדש לביטחון" (Center for a New American Security).
ראשית חייו
ריצ'רד דנזיג נולד בניו יורק, שם הוא למד בבית הספר התיכון למדעים שבברונקס. הוא סיים לימודי תואר ראשון בקולג' ריד קיבל תואר JD במשפטים מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ייל. כמו כן הוא קיבל תואר ראשון ותואר דוקטור מאוניברסיטת אוקספורד, שם הוא למד במסגרת מלגת רודס. עם סיום לימודיו בבית הספר למשפטים שירת דנזיג כפקיד משפטי בלשכתו של שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית ביירון וייט.
קריירה
בין השנים 1972–1977 לימד דנזיג דיני חוזים באוניברסיטת סטנפורד ובאוניברסיטת הרווארד. לאחר מכן ועד 1981 הוא שירת כסגן עוזר מזכיר ההגנה לכוח אדם, מילואים ולוגיסטיקה.
לאחר מכן ועד 1993 היה דנזיג שותף במשרד עורכי הדין הבינלאומי Latham & Watkins שבוושינגטון די. סי.. הוא שימש כסגן יושב הקבוצה הבינלאומית של החברה וכן כמנהל הקבוצה ביפן. הוא שימש כדירקטור בחברת National Semiconductor, כחבר בחבר הנאמנים של קולג' ריד וכמנהל בפועל ולאחר מכן כסגן יושב הראש של "הקבוצה המשפטית הבינלאומית לזכויות אדם". במהלך תקופה זו הוציא דנזיג בשותפות עם פיטר זנטון ספר בשם "שירות ממשלתי: למה הכוונה?". עשור קודם לכן היה זנטון ראש מכון ראנד בניו יורק כאשר דנזיג הגיע לשם כסטודנט למשפטים. הספר שפרסמו השניים סייע לעצב את מערכת השירות הממשלתי הנוכחית של ארצות הברית.
מנובמבר 1993 ועד מאי 1997 שימש דנזיג כתת-מזכיר הצי של ארצות הברית. ב-16 בנובמבר 1998 הוא הושבע כמזכיר הצי. בתקופה שבין שני התפקידים הללו, חיו הוא ורעייתו אנדריאה באסיה ובאירופה כאשר הוא עשה בשליחות "המרכז לכלכלה פוליטית בינלאומית" והיה מרצה שלא מן המניין באוניברסיטת סירקיוז.
לאחר פרישתו
ב-2007 וב-2008 עבד דנזיג עבור הסנאטור ברק אובמה כיועץ לסוגיות ביטחון לאומי. הוא גם היה מנהל בחברת National Semiconductor וב-Human Genome Sciences Corporation (גנום האדם).
דנזיג הוא חבר במועצת המנהלים של "המרכז האמריקאי החדש לביטחון" (Center for a New American Security). הוא גם חבר ב"מועצת מדיניות ההגנה", ועדה מייעצת פדרלית למחלקת ההגנה, וחבר בכיר במעבדה לפיזיקה יישומית של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס. בעבר הוא היה חבר במועצה המייעצת לביטחון המולדת, אך ביולי 2018 התפטר על רקע קבלת החלטות להפרדת משפחות במסגרת מדיניות ההגירה.
חיים אישיים
דנזיג נשוי לאנדריאה, ולשניים בן ובת בוגרים. הם חיים בוושינגטון הבירה.
אסיה הקטנה בתקופה ההלניסטית
העידן ההלניסטי נפתח בסוף המאה ה-4 לפנה"ס, עם תחילת מסעות אלכסנדר הגדול, מלך מוקדון, בצפון יוון ודרום מקדוניה של היום, לכיבוש הממלכה האחמנית הפרסית, ועם הכרעתה תוך כמה שנים. אסיה הקטנה הייתה חלק חשוב מהעולם ההלניסטי וממלכות הלניסטיות רבות שכנו בה. באסיה הקטנה רווחה התרבות היוונית לצידה של התרבות הפרסית עוד לפני בואו של אלכסנדר הגדול, ושתי אלה התערבבו בירושות חתיות ואחרות מימים ימימה.
אסיה הקטנה, השוכנת בנקודת המפגש של אסיה ואירופה, הייתה הטריטוריה הפרסית הראשונה שנכבשה על ידי אלכסנדר הגדול. הצלחותיו במלחמותיו בחבל ארץ זה במשך השנה הראשונה למסעות כיבושיו שימשו במידה רבה מפתח להמשך משימתו בהכרעת הפרסים. התקופה ההלניסטית נמשכה באסיה הקטנה עד לכיבושה ההדרגתי בידי הרומאים, שהחל במאה ה-2 לפנה"ס והסתיים באמצע המאה ה-1 לפנה"ס.
כיבוש אסיה הקטנה בידי אלכסנדר הגדול
הסיבות המדויקות לשאיפתו של אלכסנדר הגדול לצאת למסע לכיבוש האימפריה הפרסית נתונות לספקולציות. יש שטענו כי האמין בשליחות אלוהית לאיחוד העולם אשר הוטלה עליו, ויש שסברו כי היה מגלומן ותו לא. השערות אחרות טענו כי דובר ב"מסע נקמה בפרסים" בשל העוולות שחוללו ביוון בעת מלחמת פרס–יוון, או בשל רצח אביו, פיליפוס השני, שהושלך באופן רשמי לפתחם.
בשל נחיתות הצי של אלכסנדר, שהורכב מכ-160 ספינות והיה צפוי להתמודד נגד מאות ספינות פיניקיות ואחרות שעמדו לשירותו של הצבא הפרסי, בחר אלכסנדר להפנות את תשומת לבו לקרבות היבשתיים ולנשל את הפרסים מציים על ידי כיבוש נמליהם. בנוסף לכך חשש אלכסנדר מפלישה של שבטים תראקים מצפון ומהתמרדות של ערי יוון, וכן ביקש לסיים את המערכה בהקדם בשל עלותה הכספית. המפקד הפרסי ממנון הציע לסבך את אלכסנדר במלחמת גרילה ופשיטות קטנות, ואף להמריד את ערי יוון כנגדו תוך משיכתו למערכה ארוכה ומייגעת, אולם הפרסים לא שמעו להצעותיו וביקשו להכניע את אלכסנדר במלחמה מסורתית.