cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רוברט טיבייב
רוברט טיבייב (נולד ב-22 ביוני 1961 ח בתמוז ה'תשכ"א) הוא פוליטיקאי ישראלי, חבר כנסת לשעבר, כיהן כחבר הכנסת השמונה עשרה מטעם מפלגת קדימה וחבר הכנסת העשרים מטעם מפלגת העבודה.
האומן 17
היסטוריה
ב-29 באוגוסט 2011 בוצע פיגוע דריסה משולב בפיגוע דקירה מחוץ למועדון האומן 17 בתל אביב, שבהם נפצעו 8 אנשים, רובם שוטרים. המחבל תכנן ככל הנראה לפגוע במאות הנערים שבילו באותה שעה במועדון, אך הודות למחסום מג"ב שהוקם בסמוך עקב התראות נמנע פיגוע המוני.
רוברט טיבייב
ביוגרפיה
טיבייב נולד בדרבנט שבדגסטן, אז בברית המועצות. שירת כקצין בדרגת סרן בחיל הקשר של הצבא האדום. בשנת 1994 עלה לישראל והתיישב באופקים.
האומן 17
היסטוריה
כיום פועל אולם אירועים ומועדון באותו המקום הנקרא "אליסיום" (Elysium Club Jerusalem).
פלילים
בתחילת שנת 2005 הורשעו חמישה מבעלי האומן 17 בעבירות מס בניהולו של המועדון, בשנים 1999–2001, ונגזרו עליהם עונשי מאסר בפועל וקנסות כבדים. בעל המניות העיקרי בתקופה זו היה ראובן לובלין, שהחזיק ב-34% מהבעלות.
רוברט טיבייב
קריירה
במסגרת פעילותו הציבורית היה חבר מועצת העיר אופקים והממונה על תיק הקליטה במועצה, חבר מועצת הקבלנים במשרד הבינוי והשיכון וחבר ועדת היגוי לפרויקטים קהילתיים מטעם ג'וינט ישראל. בנוסף, הוא מכהן כיושב ראש הנהלת קרן "התחייה", העוסקת בהעלאת יהודי ברית המועצות לשעבר לישראל.
האומן 17
פלילים
בגזר הדין ציינה השופטת חנה בן-עמי:
רוברט טיבייב
קריירה
טיבייב היה פעיל מפלגת ישראל ביתנו ולאחר מכן הצטרף למפלגת קדימה. בבחירות המקדימות למועמדי קדימה לכנסת, שנערכו בדצמבר 2008, הגיע למקום ה-20 ברשימה לכנסת ונבחר לכנסת ה-18. כחבר כנסת, טיבייב היה חבר ועדת הכלכלה, ועדת המדע והטכנולוגיה, ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות וממלא-מקום בוועדת הפנים והגנת הסביבה (חבר ללא זכות הצבעה).
האומן 17
פלילים
כמו כן, נעצר לובלין ב-2008 בשל מעבר על תקן מספר המבלים המרבי המותר במועדון התל אביבי.
המועדון בחיפה נסגר ונפתח מחדש פעמים אחדות, בהוראת המשטרה ובית המשפט, לאחר אירועי אלימות וגילוי ליקויי בטיחות, עד לסגירתו הסופית בסוף 2005.
רוברט טיבייב
קריירה
בנובמבר 2018 הושעה טיבייב מפעילות פרלמנטרית על ידי יושב ראש הסיעה יואל חסון לאחר שבחר שלא להשתתף בהצבעה על הצעת החוק של חבר הכנסת איציק שמולי להעלאת קצבאות הזיקנה. בבחירות לכנסת לאחר מכן הוא לא התמודד.
האומן 17
פלילים
בשנת 2012, רשמו פקחי עיריית ירושלים שני דוחות למועדון בגין אי אכיפת החוק למניעת עישון במקומות ציבוריים. ערעורים על הדוחות לבית המשפט העליון נדחו והדוחות הוגדלו, ובסה"כ שילמו הבעלים 15,000 ש"ח בגין עבירה זו.
רוברט טיבייב
קריירה
טיבייב מכהן כסגן יושב ראש בדירקטוריון קרן קיימת לישראל.
חיים אישיים
טיבייב הוא בעל תואר שני בהנדסת חשמל, עבד בחברת החשמל, נשוי ואב לשתיים.
האומן 17
פלילים
ב-27 בספטמבר 2015 תועדו מאבטחי המועדון תוקפים מבלה בצורה ברוטאלית במה שהוגדר על ידי המועדון כקטטה. המועדון קיבל צו סגירה ל-30 יום.
האומן סטריט
בשנת 2016 נפתח במקום שבו שכן מועדון "האומן 17" מועדון חדש בשם "האומן סטריט", אשר למרות הדמיון בשם והמיקום הזהה, נמצא בבעלות אחרת. בעקבות פרסומים בדבר פתיחת המועדון, הגישו בעליו של מועדון "האומן 17" תביעת נזיקין נגד בעליו של המועדון החדש, בטענה שיש בפתיחת המועדון בנסיבות אלו משום הטעיית הבליינים לחשוב כי מדובר בפתיחה מחודשת של המועדון המוכר, תוך ניצול המוניטין של שמו ופגיעה בסימן רשום. הנתבעים טענו כי מדובר בתביעה קנטרנית וכי לא ניסו לקשור את מועדונם למועדון הוותיק ואף פעלו נגד צדדים שלישיים אשר טעו לחשוב כך. יתר על כן, נטען כי שם המועדון שואב השראה משם הרחוב, שם שאינו סימן רשום. הסכסוך הסתיים בפשרה, שבמסגרתה הוסכם כי שם המועדון החדש ייכתב רק בתעתיק לועזי: "hauman".
רון מלכא
רון מלכא (נולד בשנת 1965) הוא מנהל ודיפלומט ישראלי. כיהן כמנכ"ל משרד הכלכלה והתעשייה ושגריר ישראל בהודו.
ביוגרפיה
מלכא נולד בעכו אחד מארבעה בנים להורים ילידי מרוקו. ב-1983 התגייס לצה"ל, לאחר שנשר מקורס טיס ושירת בחיל המודיעין ביחידת המזל"טים עד 1992 ולאחר מכן ביחידת היועץ הכספי לרמטכ"ל עד 2007. הוא השתחרר בדרגת אלוף-משנה. ב-1990 סיים תואר ראשון בכלכלה ומנהל עסקים באוניברסיטת בר-אילן, ב-1994 סיים תואר שני במנהל עסקים וב-2004 סיים תואר שלישי בכלכלה באוניברסיטת בר-אילן.
לאחר שחרורו שימש מרצה לכלכלה במכללת נתניה ובמרכז הבינתחומי הרצליה. ב-2016 מונה לדקאן בית הספר לבנקאות ושוק ההון במרכז האקדמי למשפט ולעסקים.
בשנים 2008–2014 שימש דירקטור בבורסה לניירות ערך בתל אביב, במהלך כהונתו שימש גם כממלא מקום יושב ראש הבורסה. כמו כן שימש דירקטור בשירותי בנק אוטומטיים, דירקטור בחברת עגור לניהול קופות גמל והשתלמות, ובקרן רום. ב-2014 שימש יועץ לוועדה לבחינת תקציב הביטחון.
ב-2018 מונה על ידי ראש הממשלה בנימין נתניהו לשגריר ישראל בהודו ושגריר לא תושב בסרי לנקה.
ביוני 2021 הודיעה שרת הכלכלה אורנה ברביבאי על כוונתה למנות את מלכא למנכ"ל המשרד. ב-4 ביולי אישרה הממשלה את המינוי ומלכא נכנס לתפקידו ב-1 באוגוסט. הוא כיהן בתפקיד עד דצמבר 2022.
בפברואר 2023 פורסם שימונה שצפוי להתמנות ליו"ר נמל חיפה.
לנצ'יה פריזמה
לנצ'יה פריזמה (באיטלקית: Lancia Prisma) היא מכונית משפחתית מתוצרת יצרנית הרכב האיטלקית לנצ'יה אשר יוצרה בין השנים 1982–1989 באיטליה.
חסידות וסלוי
חסידות וסלוי היא חצר חסידית שנוסדה בעיר הרומנית וסלוי על ידי רבי שלום הלפרין, נכדו של רבי ישראל פרידמן מרוז'ין, ופעילה כיום בעיר תל אביב. ב-2016 מנתה 264 בתי-אב.
האדמו"ר הראשון
רבי שלום הלפרין (1848 - 1939). נולד בט"ו בשבט תר"ח לרבי דוד וללאה בתו של רבי ישראל מרוז'ין. נקרא על שם רבי שלום שכנא מפראהביטש, אביו של הרבי מרוז'ין. גדל והתחנך בהשפעת סבו ודודו, רבי אברהם יעקב מסדיגורה. ב-1873 נישא לבתו של בן דודו רבי יצחק פרידמן, מייסד חסידות בוהוש. ב-1895 בעצת חותנו, החל לכהן כאדמו"ר ברדוקנן (Răducăneni), והנהיג שם את חצרו שמשכה אליה רבים מיהודי רומניה. בהנהגתו השתלבו קנאות מחד ורחמנות ו'ירידה אל העם' מהצד השני. לצד הסגנון המלכותי האצילי המקובל בבית רוז'ין, נלחם רבי שלום מלחמה חסרת פשרות בהשכלה ובציונות. גם מעברו לווסלוי ב-1909 בא בעקבות פתיחת בית ספר יהודי שלא לרוחו. רבי שלום הלפרין היה מתנגד חריף לציונות וטען כי הערבים ילחמו ביהודים עד בוא המשיח. הוא נפטר בכ"ד באב תרצ"ט ונקבר בווסלוי.
האדמו"ר השני
רבי חיים דב הלפרין (1876 - 1957) הנהיג את החסידות לאחר מות אביו. היה בנו היחיד של רבי שלום הלפרין. נולד ב-1876 בבוהוש בחצר סבו, שם התחנך עד גיל שמונה עשרה יחד עם דודו רבי יעקב פרידמן, לימים הרבי מהוסיאטין. הוא נשא את חיה בת ציון בתו של רבי דוד מסאווראן. במלחמת העולם הראשונה נשלח לבוקרשט על מנת לארגן מרכז עבור הפליטים הרבים שהגיעו לשם. ב-1939 אחר מות אביו, שב לווסלוי והנהיג את החסידות. במהלך מלחמת העולם השנייה נתן מקלט בביתו לעשרות פליטים יהודים שבאו מפולין. לאחר המלחמה עבר לבוקרשט וב-1949 עזב את רומניה והתיישב בחיפה, שם ריכז סביבו יהודים יוצאי רומניה. נפטר כ"ב בסיון תשי"ז ונטמן בבית הקברות היהודי העתיק בטבריה, בחלקת אדמור"י רוז'ין, סמוך לקבר דודו רבי יעקב. השאיר אחריו שלושה בנים ושלוש בנות. בניו: רבי יצחק הלפרין - שויתר על האדמו"רות לאחיו רבי יעקב יוסף שלמה הלפרין, ממשיכו; ורבי רפאל ישראל הלפרין, שהתיישבו בחיפה.
האדמו"ר השלישי
רבי יעקב יוסף שלמה הלפרין (1902 - 1984) - נולד בה' באלול תרס"ב בחצר סבו ברדוקנן, שם התחנך יחד עם אחיו, רפאל ישראל ויצחק, על ידי מורים מיוחדים כמקובל בקרב אדמו"רי רוז'ין. למד תקופה קצרה בוורשה שבפולין וכן בישיבתו של רבי מנחם מנדל הגר מווישווא. נישא לשרה דבורה בתו של רבי יעקב שמשון קנר, האדמו"ר מטשכויב. חתונתו נערכה בעיר קלויזנבורג בהשתתפות סבו הזקן. החל לשמש כאדמו"ר ברומניה עוד בחיי אביו ושימש גם כרבם של חסידי שטפנשט ביאס. עלה לארץ ישראל זמן קצר אחרי אביו. תחילה ישב בנהריה, שבה התרכזו ציבור גדול של עולי רומניה, ופתח שם בית מדרש, מקווה וייסד חוגים תורניים לילדים ולנוער. לאחר מכן בשנת תשט"ו עבר לתל אביב והקים שם מרכז רוחני. נפטר בי"א בטבת תשמ"ה ונטמן בבית הקברות נחלת יצחק.
האדמו"ר הנוכחי
רבי אברהם שמשון שלום הלפרין. האדמו"ר הנוכחי. בנו של רבי יעקב יוסף שלמה, וחתנו של הרב יהושע העשיל ברים ראש ישיבת רוז'ין הראשון. מתגורר בימות החול בבני ברק ובשבתות וחגים בבית אביו בתל אביב, והוא בין האדמו"רים האחרונים הפעילים שם, זאת על פי צוואתו של אביו. בבית אביו בשדרות בן-גוריון מתקיימים מדי יום תפילות ושיעורי תורה. בסוכות מקיימת החסידות שמחת בית השואבה בהשתתפות רבים מתושבי תל אביב.
אתר (פיזיקה)
בפיזיקה ופילוסופיה, נחשב האֶתֶר במשך שנים לחומר שממלא את כל המרחב. אריסטו כלל אותו כאלמנט החמישי בשל העיקרון לפיו הטבע סולד מריק. ג'יימס קלרק מקסוול, לורד קלווין, וניקולה טסלה סברו שהאתר הוא השדה האלקטרומגנטי, או התווך עליו נישאים גלים אלקטרומגנטיים. האתר אמור היה להיות אלסטי וחסר מסה. הרעיון לקיומו של האתר גם בקרב הפיזיקאים, שאב כנראה השראתו מ"הפחד מפני הריק" (horror vacui) שמקורו עוד ביוון העתיקה.
בסוף המאה ה-19 שימש רעיון האתר פיזיקאים שניסו ליישב את התאוריה האלקטרומגנטית והפיזיקה הניוטונית. בשנת 1887 ביצעו הפיזיקאים אלברט אברהם מייקלסון ואדוארד מורלי את ניסוי מייקלסון-מורלי באמצעות מתקן הקרוי אינטרפרומטר, שהוכיח כי האתר לא זורם יחסית לתנועת כדור הארץ בחלל - ולכן בעצם האתר לא קיים כתווך בעל משמעות פיזיקלית. עם זאת הפיזיקאים ניסו עדיין לשמור על האתר מה שהביא לניסוח טרנספורמציית לורנץ על מנת לפתור את הסתירה. הפיזיקאים ויתרו על האתר כמערכת ייחוס לתנועת גלים אלקטרומגנטיים רק לאחר קבלת תורת היחסות הפרטית של אלברט איינשטיין.
ההתנגדות הסובייטית לאיינשטיין הביאה אותם להמשיך לתמוך בתיאורית האתר זמן רב לאחר שהרעיון נזנח במערב. בשנת 1931 הופיע באנציקלופדיה הסובייטית הגדולה ערך על האתר, אשר שישה פיזיקאים סובייטים בכירים, ביניהם מאטבי ברונשטיין, השוו לכתיבת ערך על פלוגיסטון. יש להבחין, עם זאת, בין האתר כתווך המהווה מערכת ייחוס לתנועת גלים אלקטרומגנטיים, לבין האתר כתווך על פי תורת היחסות הכללית. אלברט איינשטיין עצמו חזר לרעיון האתר וראה בו תווך המקנה תכונות פיזיקליות למרחב זמן. בהרצאתו באוניברסיטת ליידן ב-5 במאי 1920 הוא הסביר את ההבדל בין רעיון האתר של לפני ניסוי מייקלסון-מורלי לבין האתר המתחייב מתורת היחסות הכללית ובסיום דבריו הוא אמר בין היתר כי "לפי תורת היחסות הכללית לא ניתן לחשוב על מרחב ללא אתר מפני שבמרחב כזה לא רק שלא תתאפשר התקדמות של אור אלא גם לא תהיה אפשרות קיום למדדי מרחב וזמן (קני מידה ושעונים) ואף לא מרווחי מרחב-זמן בהיבט פיזיקלי"
מבנה האתר
לורד קלווין, שהיה בין הפיזיקאים החשובים בסוף המאה ה-19, הציע שהאתר צריך להיות קצף עשוי בועות-בועות, הנושקות זו לזו בצפיפות. מכיוון שהכח היחיד הפועל על הבועות אמור להיות הלחץ מן הבועות הסמוכות, הוא שיער שהבועות תהיינה פאונים, המרצפים את המרחב באופן כזה שלכל הבועות אותו נפח, ואילו שטח הפנים שלהן הוא הקטן ביותר האפשרי. מציאת הפאון בעל תכונה זו נקראת בעיית קלווין, וטרם נמצא לה פתרון (2008). עם זאת, לאחר ניסויים בקרומי סבון, הציע קלווין פתרון משלו, הדומה בצורתו לתמניון קטום משוכלל, שהוא פאון בעל 14 פאות ("טטרהדקהדרון", לפי הנומנקלטורה המקובלת). בתמניון קטום יש שישה ריבועים ושמונה משושים משוכללים; בבועיות האתר של לורד קלווין הפאות והצלעות מעוגלים קמעא, באופן המגדיל את הנפח בלי להגדיל את שטח הפנים (ולכן אין מדובר בפאונים, שלהם צלעות ישרות).
אטימולוגיה
מקור השם "אתר" במונח המיתולוגי אתר, שהוא האוויר הטהור אותו נשמו האלים.
שריד לתפיסה העתיקה אפשר למצוא בביטוי העברי "מעל גלי האתר" לתיאור שידורי רדיו (שלכאורה נעים בתווך של אתר).
האתר, כתווך נושא, שימש השראה לשמה של טכנולוגיית רשתות המחשבים "אתרנט".
סמל הנגישות הבין-לאומי
סמל הנגישות הבין-לאומי הוא הסמל הרשמי לנגישות עבור אנשים עם מוגבלות, אשר זכה להכרה בין-לאומית ונעשה בו שימוש במדינות שונות ברחבי העולם. הסמל מורכב מריבוע כחול ובתוכו מופיע בצבע לבן אדם היושב בכיסא גלגלים.
היסטוריה
סמל הנגישות עוצב על ידי סוזנה קופוד, סטודנטית לעיצוב מדנמרק, בשנת 1968. הסמל שורטט לראשונה בכנס עיצוב בסטוקהולם בהדרכת המעצב האמריקאי ויקטור פאפאנק שנכח בכנס. המטרה הייתה ליצור סמל ייחודי לנושא המוגבלות ברחבי העולם. הסמל עוצב בתחילה ככיסא גלגלים ריק, ללא עיגול הראש הקיים בסמל הנוכחי. הסמל הוצג לראשונה בתערוכת סיום הכנס וזכה לקידום רב בשוודיה בשנה לאחר מכן.
אחד האנשים שקידמו את סמל הנגישות היה קרל מונטן, מנהל המכון לנכים בשוודיה, שרצה לפתח סמל נגישות ככלי עזר טכני. הצוות של מונטן נתבקש לבחור מבין שישה סמלים. הסמל שעיצבה קופוד נראה לחלק מחברי הצוות פשוט מדי ובלתי קריא. בעקבות הביקורת, הוסיף מונטן עיגול בחלק העליון של הסמל על מנת לתת רושם של דמות היושבת בכיסא גלגלים.
שימושים
סמל הנגישות הבינלאומי מסמן ברחבי העולם כולו הנגשה של מבנים ושירותים לאדם בכיסא גלגלים. בין שימושיו המגוונים אפשר למצוא סימון של חניית נכים, סימון של בתי שימוש נגישים, הקלות עבור אוכלוסיית הנכים במרחבים ציבוריים והנגשת שירותי תחבורה ציבורית. בנוסף, הסמל מציין גם נגישות לאנשים עם מגבלות אחרות כמו לקות ראייה ולקות שמיעה.
עיצוב מחדש של הסמל
אחת הביקורות המרכזיות על סמל הנגישות היא שהוא אינו מייצג את כלל המוגבלויות הקיימות. ביקורת נוספת שהועלתה על הסמל קשורה לפאסיביות של הנכה המצויר. על כן נערכים דיונים ערים בנושא עיצובו מחדש של הסמל, ואף נעשו מספר ניסיונות ליצירת סמלים חדשים שייצגו מגבלות נוספות. נכון ל-2021, קיימים סמלי נגישות נוספים לסמל המוכר שנחשב עדיין לסמל המקובל.
השריר פושט הזרת
השריר פושט הזרת (TA: Musculus extensor digiti minimi) הוא אחד השרירים השטחיים שבמדור האחורי של האמה. בעת כיווצו השריר פושט (מיישר) את הזרת.
תיאור
תחילתו של השריר פושט הזרת בעילית העלי הצידית של עצם הזרוע באזור המרפק. השריר נכנס לכף היד בנפרד מגידי השריר פושט האצבעות ומתפצל לשנים. אחד הפיצולים נאחז בגיד השריר פושט האצבעות והשני נאחז ישירות בחלק האחורי של מערכת הרצועות של הזרת.
עצבוב
השריר פושט הזרת מעוצבב על ידי שורשי העצב הצוואריים השביעי והשמיני (C7,C8) דרך העצב הבין גרמי האחורי, ענף של עצב החישור.
יחסי הודו–סלובניה
יחסי הודו–סלובניה הם יחסי החוץ בין הודו לסלובניה.
היסטוריה
הודו הכירה בסלובניה ב-11 במאי 1992. היחסים הדיפלומטיים כוננו ב-18 במאי 1992 כאשר שר החוץ הסלובני דימיטרי רופל ביקר בהודו. סלובניה ביקשה וקיבלה תמיכה של הודו לחברות באו"ם (UN), כמו גם לחברות בתנועת המדינות הבלתי-מזדהות. סלובניה התקבלה לאו"ם ב-23 במאי 1992.
הנשיא הסלובני, יאנז דרנובשק, ביקר בבנגלור בפברואר 2006 והשתתף בטקס חנוכת הוועידה הבינלאומית לערכים אנושיים שאורגנה על ידי קרן אמנות החיים. דרנובשק ביקר בניו דלהי בינואר 2007 והשתתף בוועידת המאה סטיאגרהא. הוא נפגש גם עם ראש הממשלה ושר החוץ של הודו. נשיא סלובניה דנילו טרק ביקר בניו דלהי בפברואר 2010 ונפגש עם ראש הממשלה. הוא גם השתתף בפסגה לפיתוח בר-קיימא העשירית בדלהי שאורגן על ידי TERI.
סלובניה פתחה ארבע קונסוליות בראשות קונסולי כבוד בקולקטה, מומבאי, צ'נאי ובנגלור בשנת 2011. ראש ממשלת סלובניה, בורוט פאחור ביקר ביוני 2011 בניו דלהי, מומבאי ובנגלור. הוא נפגש עם הנשיא, סגן הנשיא, ראש הממשלה, שר החוץ ומנהיג האופוזיציה.
נוני גפן
נוני גפן (נולד ב-24 במאי 1982) הוא במאי קולנוע, תסריטאי ושחקן ישראלי.
קורות חייו
נוני גפן נולד בקריית אתא ועבר עם משפחתו בהיותו בן עשר לנופית (פינר). הוא עבר לתל אביב בסביבות גיל עשרים, כתב שירה, ניסה לפרסם את שיריו וכשל. הוא החליט לכתוב תסריטים. הוא רכש שני ספרים: "סיפור" של רוברט מקי ו"תסריט" של קובי ניב ומהם למד לכתוב. הוא שיחק בסרטי סטודנטים ועבד כעוזר הפקה בסרטי טלוויזיה. באחד מסרטי הסטודנטים בהם שיחק התחבר עם סטודנטים לקולנוע מבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה. אחד מהם, זיו ברקוביץ', נהיה צלם הסרט "לא בתל אביב". הוא כתב ביחד עם נמרוד עציון-קורן תסריט לסרט ארוך אודות המוזיקאי יוסי אלפנט, שזכה במענק פיתוח מהקרן הקולנוע. שיחק בסרטו של אלון זינגמן " בין השמשות" (2011).
אחר-כך שיחק בתפקיד הראשי ב"אף פעם לא מאוחר מדי", סרטו העלילתי של עדו פלוק. הוא כתב תסריט לסרט, פגש את המפיק איתי תמיר (שהפיק את "וסרמיל", "התגנבות יחידים" ו"השוטר") שהצטרף אליו. הוא גייס אנשי צוות ושחקנים שעבדו בעיקר בהתנדבות.
גפן ביים, כתב את התסריט ומשחק בתפקיד הראשי בסרט העצמאי "לא בתל אביב". הסרט מספר על מיכה, מורה שפוטר מעבודתו עקב קיצוצים וחוטף את אחת מתלמידותיו (יערה פלציג). והוא רותם אותם לכבוש את ליבה של היפהפייה השכונתית (רומי אבולעפיה). הסרט מתרחש בטבעון, וגם צולם בה. קרן הקולנוע הישראלי השקיעה בסרט סכום של 50 אלף ש"ח.
"לא בתל אביב" השתתף בתחרות הקולנוע העלילתי-עצמאי של פסטיבל קולנוע דרום ביוני 2012. אחר-כך השתתף בפסטיבל לוקרנו בשווייץ, בו זכה בפרס נמר הכסף – פרס להפצה בינלאומית. השתתף בפסטיבל בוורשה באוקטובר 2012 והשתתף בפסטיבל AFI, לוס אנג'לס בנובמבר 2012.
בשנת 2015 השתתף בסרט האמריקאי "אבודים בעיר הלבנה" של הבמאי גיל קופמן, לצד היילי בנט ובוב מורלי.
ב-2017 יצא לאקרנים סרטו "הכל שבור ורוקד", בו גם שיחק בתפקיד הראשי.
קומה אפס
קומה אפס היא קומדיה אמריקאית שנוצרה על ידי ביל לורנס וגרג אלן. התוכנית שודרה לראשונה ב-14 בנובמבר 2013 ברשת TBS.
כוכבי הסדרה הם סקיילר אסטין, בריגה האלן ורורי סקובל. הסדרה עוקבת אחר מערכת היחסים בין ברודי, בנקאי צעיר מהקומה העליונה בחברה לבין ג'ני, מזכירה בקומת התחזוקה של החברה.
ב-13 בפברואר 2015 בוטלה הסדרה לאחר 2 עונות, על אף ביקורות חיוביות.
חקסיה
רפובליקת חקסיה (ברוסית: Республика Хакасия, בחקסית:  Хакас Республиказы) היא רפובליקה בפדרציה הרוסית השוכנת בדרום מרכז המחוז הפדרלי הסיבירי.
הרפובליקה הוקמה ב-20 באוקטובר 1930 כמחוז אוטונומי, הוכרזה כרפובליקה בשנת 1991 (הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית החקסית) וכרפובליקת חקסיה ב-1992.
אורך הרפובליקה מצפון לדרום - 460 ק"מ, ממערב למזרח (בחלק הרחב ביותר) - 200 ק"מ, והיא גובלת במזרח ובדרום מזרח עם החבל המנהלי קרסנויארסק, בדרום עם רפובליקת טובה, בדרום מערב עם הרפובליקה אלטאי, ובמערב עם מחוז קמרובו. שטח הרפובליקה של חקסיה הוא 61,900 קמ"ר. המרחק מהבירה אבאקן למוסקבה הוא 4218 ק"מ.
בשטח הרפובליקה עוברים נהרות גדולים - יניסיי ואבאקן.
מבחינה אדמיניסטרטיבית, הרפובליקה מחולקת ל-8 אזורים מוניציפליים ו-5 ערים בעלות חשיבות רפובליקנית.
היסטוריה
הרוסים החלו להתיישב באזור במהלך המאה ה-17. השטח סופח לרוסיה בשנת 1727 לאחר שיחות וחתימת ברית קייחטה עם סין.
דמוגרפיה
כ-71% מאוכלוסיית הרפובליקה מתגוררת בערים. בעיר הגדולה - אבאקן מתגוררים כ-164 אלף תושבים. הרוסים מהווים כ-80% מאוכלוסיית הרפובליקה, חקסים כ-12% בלבד.
כלכלה
בשטח הרפובליקה נמצאו מרבצים של ברזל, מוליבדן, פחם וזהב.
על נהר יניסיי הוקמה תחנת הכוח ההידרואלקטרית הגדולה ברוסיה - בהספק של 6400 מגה-ואט. לידה הוקמו מפעלי תעשיית מתכת ובמיוחד מפעלים לייצור אלומיניום הדורשים אנרגיה רבה.
ספר דניאל
ספר דָּנִיֵּאל הוא אחד מהספרים בסדר כתובים בתנ"ך. הספר כתוב בעברית ובארמית.
זמנו של הספר
ספר דניאל עוסק בתקופה שבין גלות יהויכין מלך יהודה בידי נבוכדנצר, שמונה עשרה שנים מכיבוש יהויקים לפני חורבן בית המקדש הראשון, ועד לימי דריווש השני מלך פרס ומדי, כלומר - תחילת ימי הבית השני. התלמוד מייחס את חיבור הספר לאנשי כנסת הגדולה, היינו - לתחילת תקופת בית שני.
בקריאה ביקורתית של פרקי החזונות של ספר דניאל ניתן למצוא בספר רמיזות רבות לשלטון ההלניסטי בארץ ישראל, כמו לאלכסנדר מוקדון שכבש את ארץ ישראל מן הפרסים, ולממשיכיו - המלכויות של תלמי ושל סלאוקוס. דמות מפתח בחזונות היא אנטיוכוס הרביעי אפיפאנס, המכונה בספר דניאל "מלך הצפון". רבים מחזיונות דניאל מתארים את מלחמתו של אנטיוכוס בממלכת תלמי, ואת הגזירות שהטיל על קיום מצוות היהדות בשנים שלפני מרד החשמונאים.
רמזים על אחרית הימים בספר דניאל עשויים ללמד על תאריך חתימתו המשוער. כך נאמר במקום אחד כי, וההשערה היא שמדובר על 1150 יום בהם יעמוד המקדש מחולל, כלומר עד חודש כסלו ג'תקצ"ז (165 לפנה"ס).
בסוף הספר חוזה דניאל: ; ולבסוף הוא מתקן שוב את התאריך:.
אף שספר דניאל נחתם בסביבות מרד החשמונאים, שזורות בו אגדות קדומות יותר. רעיונות של שמירת מצוות תוך כדי סכנה, ותפילות שלוש פעמים ביום לכיוון ירושלים, מופיעים בו לראשונה במקורות יהודיים.
מבנה הספר
בתחילת הספר מסופר על ילדים שהגלה נבוכדנצר מממלכת יהודה לבבל. המלך מפקיד את הילדים בידי שר הסריסים. בין הילדים נמצא דניאל ועימו חנניה, מישאל ועזריה, ובהם מתגלה שילוב של חוכמה וצדק. דניאל וחבריו מחליטים לשמור את מצוות התורה על אף המציאות הבעייתית שבה הם נמצאים - החלטה המהווה אבן יסוד בהבנת דמותו של דניאל.
דניאל הוא פותר חלומות בחסד עליון. חלק מפתרונותיו מתגשמים מול עיני הכול, וחלק הן נבואה לטווח הארוך. הוא רואה ארבע מלכויות – נבוכדנצר, שלוש מלכויות נוספות ומלכות חמישית שתשלוט לנצח. רוב החלומות שפותר דניאל לנבוכדנצר עוסקים בנבוכדנצר עצמו - בשאיפתו למלוך על העולם כולו, עד כדי האלהת עצמו (כמודגם במעשה הפסל בבקעת דורא). עיקר המסר של דניאל הוא שהשלטון המוחלט נתון ביד אלהים לבדו.
לאחר מות נבוכדנצר נראה שקרנו של דניאל שוקעת, כיוון שבפעם הבאה שהוא מוזעק לפתור חלום הוא אינו נמצא בחצר ואינו מוכר בה, אלא נקרא לבוא ממשרה שולית. דניאל מצליח לפתור כתב חידה שמופיע על כותל הארמון של בלשאצר, מלך בבל: "מנא מנא תקל ופרסין". לפי הסברו, אלוהים מנה את מלכותו של בלשאצר והחליט לחלק אותה בין מדי ופרס. סיפור זה הונצח בציור מפורסם של הצייר ההולנדי רמברנדט.
עוד ניסיון נגזר על דניאל כאשר הוא מתמנה לראש השרים של דריווש המדי, ואלו מקנאים בו. הם מעודדים את המלך להשליך כל אדם שיבקש בקשה מאל או מאדם מלבדו לגוב אריות. דניאל ממשיך להתפלל לאלוהיו, מושלך לאריות ואלו לא נוגעים בו לרעה. לעומת זאת, המלשינים מוצאים את מותם בשיניהם, בפקודת המלך. אלוהי ישראל מוכר על ידי המלך וזוכה לכבוד רב. ניכרים קווי דמיון בולטים בין מעשה זה, שבמרכזו עומד דניאל לבדו, לבין מעשה כבשן האש, שבמרכזו עומדים חנניה, מישאל ועזריה.
חלקו השני של הספר אינו היסטורי אלא נבואי. מסופר בו כיצד דניאל חולם חלומות ופתרונותיהם מובאים לו בתוך החלום, על ידי מלאך הממונה לבאר לו את אשר הוא רואה. מודגשת מאוד חוסר היכולת של דניאל להבין בעצמו את החזיונות - ככל הנראה כדי להדגיש שהעיסוק בעתיד הוא בלתי אפשרי בלי סיוע אלוהי ולמנוע עיסוק באסכטולוגיה. בחלק זה חוזרת הנבואה על ארבע המלכויות, והיא אף נכנסת לפרטים בכל הנוגע לבית סלאוקוס ('מלך הצפון') ובית תלמי ('מלך הנגב').
מלבד הערך המוסרי והדתי של הספר, הוא מכיל מידע היסטורי רב, הן על האימפריה הנאו-בבלית ויותר מזה על המאות ה-2-4 לפנה"ס, התקופה ההלניסטית, והוא אף נכנס לפרטי פרטים בסכסוך בין הסלאוקים לתלמיים. במחקר מקובל כי חלקו השני של ספר דניאל הוא ספר פסאודואפיגרפי, ונכתב כנבואה בדיעבד בתקופת מרד החשמונאים, בסביבות שנת 164-165 לפנה"ס.
בספר דניאל כלולים חישובי קיצין שאינם כה נהירים וניתנים לפירוש, אך מפרשים השתמשו בהם כדי לנבא את בוא הגאולה, ובדרך כלל השתדלו לפרשה בצורה שתקרב אותה לזמנם. דניאל עצמו מתואר כמי שעסוק בחישובי מועד הגאולה, אולם הוא שוגה בהם והמלאך גבריאל מתקן אותו. המלאך עצמו אומר לדניאל שהעיסוק בחישובי קיצין הוא חסר טעם, אך נראה שהצורך הפסיכולוגי במתן 'תאריך יעד' לתום הסבל של עם ישראל בגולה גבר על האזהרה הזו. נקודה בולטת מאוד בדברי רב סעדיה גאון, שהסביר באריכות שאין לעסוק בחישובי קיצין כיוון שהם נדונים לכישלון, אך הציג חישוב משל עצמו.
תפילת נבונאיד
במגילות קומראן נמצא ספר דניאל בגרסה מעט שונה, בה נמצאת תפילת נבונאיד. בחפירות הארכאולוגיות שנעשו בשנת 1956 בקומראן, נמצאה במערה מס' 4 קטע מגילה בשפה הארמית המכיל תפילה של המלך נבני מבבל המזוהה על ידי החוקרים כנבונאיד. על פי התפילה נבונאיד היה נגוע בשחין ולכן גלה לתימן. הוא פגש שם יהודי מבני גלות יהודה שהציע לו להתפלל לאלוהים, ובעקבות כך אלוהים כיפר לו על חטאיו והוא נתרפא. השערת החוקרים היא שאותו איש יהודי הוא דניאל.
תוספות מאוחרות
בתרגום השבעים נמצאות מספר תוספות לספר דניאל שאינן נמצאות בנוסח המסורה. תוספות אלו נחשבות ביהדות כחלק מהספרים החיצוניים, אף על פי שאינן ספר העומד בפני עצמו.
אנטל גוט
אנטל גוט (בהונגרית: Guth Antal; סמושקורוד, 31 במרץ, 1886 – פריז, אחרי 1938) היה רופא יהודי-הונגרי, בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית בין ה-3 באפריל 1919 עד ה-24 ביוני, היה קומיסר העם (שר בממשלה) לענייני עבודה וגם הבריאות (הציבורית), המתרגם הראשון של הקפיטל, ספרו של קרל מרקס להונגרית.
קורות חיים
אנטל גוט נולד במשפחה יהודית כבנם של אדה גוט ושל אאוגניה מיטלמן. לימים המיר את היהדות בנצרות הרומית-קתולית. לפני שהתחיל את הקריירה הפוליטית שלו, עבד בכתב העת השבועון הרפואי. ב-31 ביולי 1915, בבודפשט, נשא לאישה את היינריך אליס גאורגינה מאריה קרולינה, סטודנטית לרפואה. ממנה התגרש בשנת 1917. במהלך מלחמת העולם הראשונה שימש כרופא צבאי בסולנוק, שם התוודע לתנועה הסוציאל-דמוקרטית. הוא הצטרף בסולנוק למפלגת הקומוניסטים של הונגריה שנוסדה ב-24 בנובמבר 1818, ובתחילת 1919 התמנה ליו"ר המפלגה בסולנוק. אחרי שרוב הנהגת המפלגה נעצרה בפברואר, גוט השתתף בעבודת מה שנקרא אז "הוועד המרכזי השני". במהלך הרפובליקה הסובייטית ההונגרית דז'ה בוקאני מינה אותו כקומיסר העם לעבודה ורווחה, והוא קיבל את מינויו ב-24 במרץ. מסוף החודש שלאחר מכן, הוא היה בחזית כמפקד קטע בחזית. ב-9 במאי 1919 הצהיר ב"עיתון האדום" כך:
" [...] סוף סוף תתקיים סוציאליזציה של הפעולה הרפואית [...]. המטרה היא שלכל האנשים העובדים תהיה גישה לטיפול רפואי הולם ולתרופות. באופן זמני נשיג מטרה זו על ידי הרחבת הפעילות של קופות ביטוח העובדים בהיקף נרחב, כי בקרוב כל הפרולטרים העובדים יהפכו לחברים בקופות."
בכך הוא הרגיע את הרופאים, וגם את הרופאים מחוץ לקרן, לגבי ההתפתחויות הצפויות. ב-17 במאי 1919 הוזמן על ידי הסוציאל-דמוקרט ז'יגמונד קונפי לחקור את אירועי "מהפכת הנגד" בסקשפהרוואר. ב-19 במאי, מטעם המועצה השלטונית המהפכנית, מונה לנציב (מושל) של מחוז פייר, וב-24 ביוני נבחר לנציב העם לרווחת הציבור ולבריאות הציבור. בנוסף, היה חבר במנהלת מועצת העובדים והצבא המרכזית של בודפשט, כמו גם במועצת העיר, האספה הלאומית של המועצות וועדת הניהול המרכזית של הפדרציה שנבחרה על ידי האספה הלאומית. לאחר נפילת הרפובליקה, במשטר החדש, החליטו בין היתר, למנות ועדה בת 15 חברים בהתאחדות הרפואית המלכותית של בודפשט, כדי להציע גירוש 22 חברים ולנזוף ב-11 חברים נוספים, זאת בהצבעה מיוחדת. האספה הכללית התכנסה ב-19 במאי 1920. גם אנטל גוט נכלל בין המגורשים מההתאחדות. לאחר נפילת הרפובליקה גוט היגר לווינה, שם, על פי לקסיקון של תולדות תנועת הפועלים, הוא תרגם את הכרך הראשון של הקפיטל של קרל מרקס. באוקטובר 1919 הוא נעצר בווינה באשמת ניסיון סחיטה ואיומים ונמסר לבית המשפט הלאומי של וינה. על פי גיליון העיתון של בודפשט משנת 1928, גוט היה אז בברית המועצות. מאוחר יותר עבר לצרפת ומת בפריז במועד לא ידוע, אך אחרי שנת 1938. ייתכן וכבר בתקופת הכיבוש הגרמני.
מזומן הוא המלך
נכסים בלתי נזילים, כגון יתרות חוב של לקוחות, משפיעים אמנם בצורה חיובית על ההון העצמי, אך אינם מבטיחים את יכולותיה של החברה לבצע תשלומים מיידיים לספקים או אף לעובדים בגין שכר. ללא יתרות מזומנים ומבלי יכולת לממש נכסים בזמן קצר, עלולה חברה להגיע אף לכדי הליך פירוק למרות הון עצמי חיובי.
המקור לביטוי "מזומן הוא המלך" אינו ברור. נעשה בו שימוש בשנת 1988 על ידי Per G Gyllenhammar, מנכ"ל VOLVO באותה העת, לאחר התרסקות שוק המניות בעולם שנה קודם לכן. הביטוי הוזכר על ידי אלכס ספנוס, מיליארדר אמריקאי שעשה את הונו בתחום הבנייה, ולעיתים הוזכר גם במאמרים של חברת מוטלי פול, חברה אמריקאית המתמחה בייעוץ השקעות במולטימדיה.
במהלך המשבר הפיננסי העולמי שהחל ב-2008, נעשה בביטוי שימוש נרחב כדי לתאר חברות שנאלצו להנפיק מניות בעל כורחן או שנקלעו לפשיטת רגל.
כביש טבריה-צמח
כביש טבריה-צמח היה כביש שנסלל בישראל בתקופת המנדט הבריטי. הכביש היה לסמל - הכביש הראשון בארץ ישראל שנסלל בעבודה עברית מאורגנת, על ידי חלוצים, חלקם חברי גדוד העבודה, סלילת הכביש הייתה, בתודעת אנשי התקופה, אבן הפינה למפעלים חלוציים רבים. כיום קטע מכביש 90 מדרום לטבריה. המיזם נולד ממפגש של צורך ביטחוני מצד שלטונות המנדט מחד ומאידך צורכי התעסוקה של חלוצי העלייה השלישית.
רקע היסטורי
בראשית המאה ה-20 נסללה רכבת העמק שקישרה בין נמל חיפה וחיפה אל עמק יזרעאל, עמק הירדן, החורן ודמשק. המסילה קיצרה מאוד את זמני הנסיעה מחיפה לטבריה, לכ-4 שעות. בעמק הירדן עברה המסילה בתחנת הרכבת צמח, וממנה לטבריה קישרו סירות ודרך עפר צרה שהייתה קשה לתנועת עגלות. במהלך הזמן עלתה דרישה להסדרת דרך העפר, לחיזוק הקישור בין טבריה למסילת הרכבת.
את ראשיתה של 1920 אפיינו המאבק בשדה המדיני ובשטח על עתיד ארץ ישראל והמזרח התיכון שלאחר מלחמת העולם הראשונה. הצבא הבריטי פינה את כוחותיו כבר בדצמבר 1919 אל מדרום לימת החולה. המאבק בין לאומנים ערבים לצרפתים בסוריה, לבנון וצפונה של ארץ ישראל שבשליטת הצבא הבריטי היה בשיאו. במרץ 1920 מוכתר פייסל הראשון כמלכה של הממלכה הערבית של סוריה. שרר אי שקט בקרב שבטי הבדואים משני עברי הירדן על מנת לרתק כוחות בריטיים ולמנוע מהם לסייע לכוחות הצרפתיים במאבקם בלאומנים בסוריה ולבנון.
פרעות תר"פ עמדו בפתח.
צורכי התעסוקה של היישוב
לאחר הצהרת בלפור ותחילת תקופת המנדט, התקיימה בפתח תקווה ועידת היסוד של מפלגת אחדות העבודה. לנגד עיני אנשי העלייה השנייה, עמד גורל הארץ לעתיד העם. הם חשו בגודל אחריותם של קליטת העולים מהעלייה השלישית שעתידים להגיע. על הפרק עמד הצורך ליצירת מקומות עבודה לרבים. מעשיהם קיבלו השראה ממאמרי ברל כצנלסון "לקראת הימים הבאים". פנחס רוטנברג, שהציע למרכז החקלאי של מפלגת אחדות העבודה לקבל מממשלת המנדט הבריטי עבודה קבלנית גדולה – סלילת כביש טבריה-צמח. עבודה זו הייתה קשורה בתוכנית מפעל החשמל בנהריים.
אנשי המרכז החקלאי התלבטו אם יוכלו להעמיס על עצמם מבצע זה ללא ניסיון וידע, ואילו שלטונות המנדט הבריטי דרשו שעבודה זו תתקבל על אחריותו של נציג יחיד. אנשי העלייה השנייה הרגישו שבשום אופן אין להחמיץ מיזם תקדימי מעין זה ובפרט שדובר על סכום גדול – 100,000 לי"מ.
התברר שלאיש מביניהם אין מושג ב"תורת" הכבישים. כל כינויי חומרי הסלילה למיניהם שהופיעו בטיוטת החוזה היו זרים להם לחלוטין. נתן חרובי איש העלייה השנייה נקרא לירושלים לפגישה עם אנשי מפלגת "אחדות העבודה": פנחס רוטנברג, ברל כצנלסון ואברהם הרצפלד, שהטילו עליו את ניהול הסלילה. הם הפקידו בידיו מכתב, בחתימת ברל כצנלסון ושמואל יבנאלי, אל מחלקת העבודות הציבוריות של ממשלת המנדט, שבו ייפו את כוחו של נתן חרובי לחתום על החוזה ולהיות מנהל העבודה. חרובי הלך לעבוד מספר ימים בכביש ירושלים-יריחו, למד את כל המונחים המקובלים וכל תהליכי העבודה, החל מפיצוץ סלעים וחציבה, דרך הנחת "סולינג", ועד פיזור חצץ דק לאחר הזיפות.
בתחילת יוני 1920 נחתם חוזה סלילת כביש טבריה-צמח, בין סיר מקדונלד, ראש מחלקת העבודות הציבוריות בממשלת המנדט, לבין "המומחה לכבישים" נתן חרובי. הייתה זו הפעם הראשונה, אשר הסתדרות פועלים עברים מתקשרת בעבודה ציבורית גדולה הישר ורשמית עם מוסד ממשלתי. עם חתימת החוזה הוטל עליו – גיוס עובדים, סידור מגורים, חדרי אוכל ומטבח, השגת כלי-עבודה, כלי מטבח, מיטות, ריהוט, כלי-תחבורה וציוד כבד. תוך שבועיים נאסף בחוף הכנרת מחנה גדול של חופרים, סוללים, עגלונים, טבחים, רופאים ואחיות, מהנדסים ואנשי תרבות וחינוך. הקימו אוהלים ליד מרחצאות "חמי טבריה", אף נעזרו בבתי המרחצאות שהיו ריקים בחודשי הקיץ.
תחילת העבודות
בראשונה הגיעו פועלים בעיקר מתל אביב וירושלים אנשי העלייה השלישית ובתוכם גרעין של גדוד העבודה מאנשי קרים. עבודת הכביש הייתה קושי בל ישוער לעולים החדשים אשר לא הורגלו אליה ושבעתיים קשה היה חום הקיץ של עמק הירדן. ברבות הימים עברו חלק גדול מהעובדים להתיישבות בעין חרוד, תל יוסף, במרחביה וחלק לעבודות חברת החשמל.
כביש טבריה-צמח היה מפעל גדול אשר הוסיף כבוד ותפארת לציבור הפועלים בארץ. כשם שדגניה הייתה ל"אם הקבוצות". כך הניח כביש זה את היסוד הראשון לכל אשר קם והתפתח בכוח אדיר מהמשרד לעבודות ציבוריות ועד סולל בונה על שלוחותיו בכל שטחי הבניין, הכבישים ועבודות הכיבוש למיניהן.
העובדים
כ-500 איש עבדו בעבודות הכביש, מלבד עגלונים מהסביבה שהובילו אבנים, ואנשי שירותים. רוב העובדים היו אנשי העלייה השלישית שהגיעו ארצה זמן קצר לפני כן. חלק מהעובדים היו תושבי טבריה, אנשי היישוב הישן, וכן השתתפו פועלים ממושבות הגליל הקרובות.
העולים החדשים נשלחו מחיפה לצמח ברכבת, ומשם הגיעו בסירות למחנה העבודה. רוב העבודות נמסרו בקבלנות לקבוצות וכך נוצרו קבוצות-קבוצות שנשאו כל אחת את שם ראש-הקבוצה או מקום מוצא אנשיה. גם בחורות עבדו בהכנת החצץ.
עבודות הכביש השונות היו קשות לעולים החדשים, אשר לא הורגלו בעבודה ובחום הקיץ של עמק הירדן. אף על פי שהנהלת הכביש עשתה כמיטב יכולתה בשיפור תנאי העבודה, בהדרכת העובדים ועידודם, צפוי היה משבר. חרובי הגיע למסקנה, שיש למצוא פתרון יוצא-דופן. בעצה אחת עם מודדי הכביש, הנהיגו שיטת-מדידות חדשה, אשר העלימו אותה מהפועלים: כאשר מדדו המודדים שטח מסוים של כביש או חפירה, הוסיפו ברישום כמה מטרים נוספים, ותכסיס זה, ש"הגדיל" את פריון העבודה, "העלה את המורל" ודרבן את הקבוצות. הכל שיבחו את העובדים והשכר הטוב עודד מאוד. עבר זמן, האנשים התרגלו יותר ויותר לעבודה, האווירה השתפרה והמטרה הושגה.
ויטרבו
ויטרבו (באיטלקית: Viterbo) היא עיר עתיקה ובירת נפת ויטרבו שבמחוז לאציו שבמרכז איטליה. בשלב מוקדם של ההיסטוריה שלה כבשה ויטרבו וסיפחה לתחומיה את העיר השכנה פרנטו (Ferento). העיר שוכנת במרחק של כ-80 ק"מ מצפון למטרופולין של רומא. מרכזה ההיסטורי של העיר מוקף בחומות מימי הביניים, שעדיין ניצבות ללא פגם ונבנו במהלך המאות ה-11 וה-12. הכניסה למתחם החומות הוא דרך שערים עתיקים.
בנוסף לחקלאות, ענפי הכלכלה העיקריים של ויטרבו הם תעשיית הקדרות, השיש והעץ. העיר היא מקום משכנם של רזרבת הזהב של איטליה, אקדמיה חשובה לאומנות, אוניברסיטה ושל מרכז הפיקוד וההדרכה של הזרוע האווירית של צבא איטליה. ויטרבו ממוקמת באזור של מעיינות חמים ומהווה מקור משיכה לתיירים מכל רחבי מרכז איטליה.
היסטוריה
התיעוד הראשון לקיומה של העיר הוא מהמאה השמינית לפני הספירה, אז נקראה קאסטרום ויטרבי (Castrum Viterbii). העיר בוצרה בשנת 773 על ידי המלך הלומברדי דזידריוס (Desiderius) במסגרת ניסיונו הכושל לכבוש את רומא. כאשר החלה הכנסייה הקתולית לחסות בצלו של השלטון הפרנקי, הפכה ויטרבו להיות חלק ממדינת האפיפיור, אך מעמדה היה שנוי במחלוקת במאות השנים הבאות עד אשר בשנת 1095 היא הוכרזה כ"עיר חופשית".
בתקופה בה האפיפיורים התקשו להשליט את סמכותם על העיר רומא, ויטרבו הפכה להיות למקום מושבם המועדף, החל מהאפיפיור אאוגניוס השלישי (1145-1146), אשר צר לשווא על חומות העיר. ב-1164 הפך פרידריך הראשון את ויטרבו למקום מושבו של האנטי-אפיפיור פאשל השלישי (Paschal III). שלוש שנים לאחר מכן הוא העניק לה את התואר "עיר" והשתמש במיליציות שלה כנגד רומא. ב-1172 החלה ויטרבו להתרחב. העיר העתיקה פרנטום (Ferentum) הוחרבה ונכבשו שטחים נוספים. בתקופה זו הייתה העיר עשירה ומשגשגת ואחת החשובות במרכז איטליה עם אוכלוסייה של כמעט 60,000 תושבים.
ב-1207 קיים האפיפיור אינוקנטיוס השלישי מועצה בקתדרלה של העיר, אך מאוחר יותר נודתה העיר כמקום מושב מועדף של תנועת הפטריאנים הכופרים והיא אף הובסה על ידי רומא. יחד עם זאת, ב-1210 הצליחה ויטרבו להביס את הקיסר אוטו הרביעי ושוב הייתה במצב מלחמה עם רומא.
במאה ה-13 נשלטה העיר על ידי הרודנים ממשפחות גאטי (Gatti) ודי ויקו (Di Vico). פרידריך השני משך את ויטרבו לצדם של הגיבלינים ב-1240, אך אזרחי העיר גירשו את חייליו הגרמנים. ב-1243 הוא הטיל מצור על העיר פעם נוספת, אך נכשל. מנקודת זמן זו הייתה ויטרבו תמיד נאמנה לגואלפים. בין השנים 1257-1261 הייתה העיר מקום מושבו של האפיפיור אלכסנדר הרביעי, אשר מת בעיר. יורשו, אורבנוס הרביעי נבחר בוויטרבו.
בין השנים 1266-1268 בחר קלמנס הרביעי את ויטרבו כבסיס למאבקו חסר הרחמים כנגד בית הוהנשטאופן. כאן, מאכסדרת ארמון האפיפיורים בוויטרבו, הוא נידה את צבאו של קונראד השלישי והכריז עליו ככופר. אפיפיורים נוספים שנבחרו בוויטרבו היו גרגוריוס העשירי, יוחנן העשרים ואחד (אשר נהרג כאשר תקרת הספרייה של ארמון האפיפיורים קרסה עליו), ניקולאוס השלישי והאפיפיור הצרפתי מרטינוס הרביעי. אנשי ויטרבו, אשר בהשפעתו של שארל הראשון, מלך נאפולי וסיציליה התנגדו לבחירתו של זר לתפקיד הכס הקדוש, התפרצו לקתדרלה שבה נערכה הקונקלווה ועצרו שניים מהקרדינלים. בסופו של דבר הם זכו לנידוי והאפיפיורים נמנעו מלהגיע לוויטרבו במשך 86 שנים.
ללא חסותם של האפיפיורים, נפלה העיר לידיה של משפחת די ויקו. במאה ה-14, ג'ובאני די ויקו יצר סניוריות ששלטה על צ'יוויטווקיה, טרקוויניה, בולנזה, טודי, נרני ואמיליה. שלטונו רוסק ב-1354 על ידי הקרדינל חיל דה אלבורנוס (Albornoz), שנשלח על ידי אפיפיורות אביניון לשקם את מדינת האפיפיור ובנה בעיר מצודה. ב-1375 נכנעה העיר לפרנצ'סקו די ויקו, בנו של הרודן הקודם, אך 13 שנים לאחר מכן הוא נרצח על ידי אנשי העיר שהעבירו את השלטון בה לאפיפיור אורבנוס השישי ולאחר מכן לג'ובני די סקירה די ויקו, בן דודו של פרנצ'סקו. ב-1396 הביסו שוב כוחותיו של האפיפיור בוניפקיוס התשיעי את ג'ובני ומיסדו מחדש את הריבונות הכנסייתית על העיר. השליט האחרון למשפחת די ויקו, ג'אקומו, הובס ב-1431. מכאן והלאה הייתה ויטרבו לעיר בעלת חשיבות משנית בעקבות ירידת כוחה של מדינת האפיפיור. ב-1871 היא הפכה לחלק מאיטליה.
אתרים חשובים
נקודת המשיכה המרכזית של ויטרבו היא הארמון האפיפיורי (Palazzo dei Papi), ששימש לאפיפיורים כמעון כפרי וכמקום מפלט בזמני משבר ברומא. עמודי הארמון הם עמודיו של מקדש רומי שנעשה בהם שימוש משני.
האתר השני בחשיבותו בעיר הוא הקתדרלה של ויטרבו. היא נבנתה בסגנון רומנסקי על ידי הלומברדים על חורבותיו של מקדש הרקולס. הקתדרלה נבנתה מספר פעמים מחדש החל מהמאה ה-16 וב-1944 היא ניזוקה קשות מההפצצות של בעלות הברית. מגדל הפעמונים הגותי הוא מהמחצית הראשונה של המאה ה-14 וניכרת בו השפעה של אומנים מסיינה. הקתדרלה היא מקום משכנו של הסרקופג של האפיפיור יוחנן העשרים ואחד.
תוכן העניינים
תוכן העניינים הוא חלק בלתי נפרד מכל ספר עיון, ומופיע לעיתים גם בספרים המספרים סיפור. מקומו של תוכן העניינים הוא בראש הספר, משום שהוא משמש כאילו מפה להמשך ההתמצאות בספר, אך לעיתים הוא ממוקם דווקא בסוף הספר (בספרים כגון 'הארי פוטר' ועוד).
תוכן העניינים מכיל את רשימת כל הפרקים שבספר (כולל רכיבים פותחים ורכיבים מסיימים, אך ללא תוכן העניינים עצמו), ורושם בקצה השני של השורה את העמוד שבו מתחיל כל פרק. את הרווח המפריד בין שם הפרק (המיושר לימין, בעברית), ובין מספר העמוד (הרשום בקצה השמאלי של העמוד), נהוג למלא בשורת נקודות, כדי להנחות את עין הקורא אל המספר הנכון, ולמנוע ממנו טעות.
מלבד חלוקה לפרקים ייתכן שיהיו בספר צורות אחרות בשביל חילוק הספר, כגון הקבצה לחלקים (כגון בסדרת 'שליחות חשאית', בא בכל ספר יש כ-3 חלקים חוץ מהפרקים), ובמקרה זה מופיעים גם השמות של רמות הקבצה (כלומר החלקים) אלה בתוכן העניינים.
תוכן עניינים לספר הוא המצאה קדומה. כבר לספריו של יוסף בן מתתיהו קדמוניות היהודים ומלחמת היהודים עם הרומאים נוסף תוכן עניינים, כמו גם לאנציקלופדיה המקיפה תולדות הטבע (או חקר הטבע) פרי עטו של פליניוס הזקן, שניהם במאה הראשונה לספירה.
מבנה תוכן העניינים
למבנהו של תוכן העניינים צורות בודדות, המשקפות מטרות שונות, ודרכים שונות להשגת מטרות אלה. שתי הגישות הבסיסיות ביחס לתכולתו של תוכן העניינים הן:
הווריאציות המתוארות להלן מנסות לשלב את שתי הגישות הבסיסיות המתוארות לעיל, בדרך שתשיג את מטרותיהן של שתי הגישות:
תוכן העניינים לסדרה מרובת ספרים
כאשר הסדרה נכתבת בכמה ספרים, מקובלות שיטות אחדות להצגת תוכן העניינים:
דפי תוכן נוספים
לעיתים מופיע לאחר תוכן העניינים דף תוכן נוסף, ובו רשימת טבלאות או תרשימים המופיעים בספר. בדרך כלל אין צורך בדף תוכן זה, שהרי טבלאות ותרשימים אינם עומדים בפני עצמם, אלא מהווים חלק מהפרק המתאים, המופיע בתוכן העניינים. יש תועלת ברשימה זו בספר שהטבלאות המשובצות בו אכן עומדות בפני עצמן, כלומר צפוי רצון של הקורא לגשת ישירות לטבלה, ודף התוכן מאפשר גישה ישירה זו.
תוכן העניינים במצגות
מלבד ספרים, תוכן העניינים יכול להופיע גם במצגות. בתוכן עניינים במצגת נוהגים להקל על הקורא ובשל כך מוסיפים קישור לשקופית בעלת המידע במקום לרשום מספרי שקופיות.
פלפטין
שיב פלפטין או בשם הסית' שלו, דארת' סידיוס, הוא דמות בדיונית ואחד הסית'ים החזקים והמסוכנים בהיסטוריה של עולם מלחמת הכוכבים. פלפטין הופיע בסרטי הסדרה 1–6 ו-9 (כשבפרק 4 רק הוזכר). בסרט השלישי פלפטין מצליח להשמיד את מסדר אבירי הג'דיי ובאמצעות פוליטיקה, תככים ושימוש במיליציות בדלנים להפוך מסנאטור לקנצלר, לבטל את סמכויות הסנאט בהדרגה ובהמשך להפוך לקיסר של האימפריה הגלקטית שקמה על חורבות הרפובליקה הישנה.
שנים מוקדמות
פלפטין נולד בכוכב הלכת נאבו בשנת 84 BBY ונהפך בשלב מסוים בחייו לאדון סית'.
פלפטין היה גאון פוליטי וערמומי, הבנתו את נפש האדם הייתה מצוינת. הוא נהפך לסנאטור מוערך, שרבים אהבו ובטחו בו, ויצר לעצמו מוניטין של אדם צנוע וישר. בנוסף למומחיותו בפסיכולוגיה, בירוקרטיה ופילוסופיה, פלפטין הפתיע את כולם ביכולתו לחזות אירועים עתידיים. פלפטין ניצל יכולת זאת על מנת לתמרן את כולם כרב אמן ב-Dejarik (גרסת "מלחמת הכוכבים" לשחמט) שרואה מספר רב של צעדים קדימה. בדיעבד, ניתן להבין כי יכולות הללו נבעו משליטתו העצומה בכוח.
המעבר לצד האפל
על פי היקום המורחב של מלחמת הכוכבים, התעניין פלפטין בצד האפל של הכוח עוד בהיותו נער בנאבו. הוריו, שהיו פוליטיקאים אמידים ובעלי השפעה בנאבו וככל הנראה הייתה להם רגישות מסוימת לכוח עקב נטייתם להתנהגות שמאפיינת את הצד האפל, נרצחו על ידי פלפטין יחד עם שאר משפחתו. פלפטין הפך לתלמידו של דארת' פלייגוס החכם. על דארת' פלייגוס נאמר שהצליח אף לרמות את המוות, וליצור חיים מן ה"כוח", וממידי-הכלוריאנים. פלפטין בגד בפלייגוס כאשר הרג אותו בזמן שישן, וגנב את רוב עוצמתו. פלפטין טוען שלמד את כל מה שפלייג'וס ידע, אם כי כנראה לא הצליח לגנוב את סוד החיים.
דארת' סידיוס החל לאמן חניכים החל מ-52 BBY עוד בהיותו תלמידו של פלגיוס. הראשון שבהם היה דארת' מול, שאומן כמכונת-הרג ומתנקש כנגד הג'דיי. למרות המאמץ הרב שהשקיע סידיוס באימון דארת' מול, האחרון לא היה אלא כלי משחק פשוט בתוכניותיו של פלפטין. נקודה מעניינת היא שדארת' פלייגוס היה בחיים באותה עת ואף צפה במול והתרשם מכישוריו, דבר המהווה הפרה ברורה ובוטה של חוק השניים. ייתכן שמול אומן בהתחלה כלוחם סית' בלבד, כמו אסאג' וונטרס או סאבאג' אופרס, ככזה שמשתמש בצד האפל אך לא מבינו לעומק. למעשה, פלייגוס נותר עיוור לתוכניותיו של סידיוס להפיל אותו ולשלוט כאדון הסית' עם מול כחניכו.
פלפטין השתמש במול כדי להתנקש ביריבים פוליטיים ולהסיר מדרכו מתנגדים. כתוצאה מכך רכש לעצמו השפעה גם בקרב חוגים מפוקפקים, חלקם עוינים את הרפובליקה. בעקבות מותו (לכאורה) של מול החל פלפטין לאמן גם את הרוזן דוקו.
הבחירה לקנצלר
פלפטין ניצל את המרמור של פדרציית הסחר בנוגע למיסוי נתיבי הסחר כדי לתמרנם להטיל מצור על כוכב נאבו ולאחר מכן להכריז מלחמה על הרפובליקה.
בתחילת סדרת "מלחמת הכוכבים", בסרט אימת הפנטום, היה פלפטין נציגו של הכוכב נאבו בסנאט. כשהגיעה פאדמה אמידאלה, מלכת נאבו, בגלל פלישת צבא הדרואידים של פדרציית הסחר לכוכבה בבקשה לעזרה, פלפטין אמר לה שנשיא הסנאט הנוכחי, וואלורום, אינו בעל השפעה בסנאט יותר ויש להציע בחירת נשיא חדש. לבסוף פאדמה התייאשה ואכן הגישה הצעת אי אמון בנשיא וואלורום. הנשיא החדש שנבחר היה פלפטין, והוא קיבל את התואר קנצלר.
תחילת מלחמת המשובטים
במשך 10 שנים פלפטין היה עסוק בהכנת צבא דרואידים עם ראשי פדרציית הסחר ואימוניו בצד האפל של הרוזן דוקו, אביר ג'דיי שפרש ונהפך לסית' דארת' טיראנוס. באותו זמן (הסרט מתקפת המשובטים) גם הזמין בשביל הרפובליקה צבא משובטים, בעזרת ניצול של מאסטר סייפו דיאס דרך הרוזן דוקו. צבא המשובטים נוצר בכוכב קאמינו באמצעות שיבוט מסיבי של צייד ראשים ומתנקש בשם ג'נגו פט. החיילים המשובטים תוכנתו להיות צייתנים ולא לשאול יותר מידי שאלות או לפקפק במניעי הממונים עליהם.
מסדר אבירי הג'דיי גילה את צבא המשובטים ואת צבא הרובוטים של הבדלנים ומאסטר יודה אף השתמש בצבא כדי לחלץ את אובי-ואן קנובי, אנאקין סקייווקר ופאדמה אמידאלה מידי הבדלנים שהתבצרו בכוכב ג'נוסיס. זה היה הקרב הראשון במלחמת המשובטים.
בעקבות המלחמה, דרש פלפטין סמכויות יתר לשעת חירום והציע להשעות לתקופה מסוימת את הסמכויות של הסנאט ואת חירויות האזרח. בזכות הרטוריקה הטובה שלו והמצב הקשה הוא שכנע את הסנאט להעניק לו יותר ויותר סמכויות.
מלחמת המשובטים
במהלך מלחמת המשובטים פלפטין המשיך לצבור כוח ועצמה ונטל לעצמו את השליטה המוחלטת בבנקים. למעשה, לקראת סוף המלחמה, הדמוקרטיה הלכה למעשה חדלה מלהתקיים.
פלפטין הערמומי שיתף בסודותיו רק את הקרובים לו ביותר, ביניהם יו"ר הסנאט, מאס אמידה, בעת שזעם על כך שסנאטור אמידאלה הפילה תוכנית שלו. הוא אמר שלעת עתה עליהם לנהוג על פי כללי הדמוקרטיה שלהם - משמע, בהינתן ההזדמנות הנכונה - הדמוקרטיה תבוטל.
כמו כן במהלך תקופה זו גילה כי תלמידו לשעבר, דארת' מול, עודנו בחיים והשתלט על מנדאלור. פלפטין הפיל אותו משלטונו מחשש כי יצבור כוח רב מדי.
החטיפה
לאחר שלוש שנים, לקראת סוף המלחמה, נחטף פלפטין על ידי גנרל גרייווס, מפקד צבא הדרואידים, אל ספינתו. שני אבירי הג'דיי, אובי-ואן קנובי ואנאקין סקייווקר, באו להציל אותו. קרב חרבות אור התפתח ביניהם לבין הרוזן דוקו, שאותו אנאקין הרג בפקודת פלפטין, והדבר עורר באנאקין ייסורי מצפון. השלושה נתפסו על ידי גנרל גרייווס כשניסו להימלט. עוד קרב התפתח, וגריוויוס השאיר את השלושה בספינה ההרוסה, אך אנאקין הנחית אותה בקושי רב. בעקבות אירוע זה נוצר קשר בין אנאקין לפלפטין (על אף כי השניים הכירו עוד מילדותו של אנקין), כאשר האחרון מעניק לאנאקין תהילה ומייעץ לו בעניינים שונים, בייחוד בנושא התאווה לכוח.
מעברו של אנאקין לצד האפל
פלפטין, שהיה ידוע לראשי קונפדרציית הבדלנים כדארת' סידיוס, הורה להם לעבור ולהסתתר בכוכב הוולקני מוסטאפאר. הוא הודיע לאנאקין סקייווקר, שבינתיים גילה שאשתו פאדמה בהריון, שהוא ממנה אותו לנציגו האישי במועצת הג'דיי. הג'דיי קיבלו אותו למועצה בחוסר רצון מופגן ולא העלו את אנאקין לדרגת מאסטר. אנאקין ראה זאת כעלבון צורב, דבר שהוסיף לתחושת התסכול שלו עקב חוסר יכולתו לבקש ממסדר הג'דיי עזרה עבור אשתו ההרה.
לאחר מכן אובי-ואן מודיע לאנאקין שיש לו משימה חשאית: לרגל אחרי פלפטין, משום שכבר אז חשדו הג'דיי שפלפטין קשור לצד האפל. בזמן הרב שהוא ואנאקין מבלים ביחד, פלפטין מרעיל את מוחו ומסית אותו כנגד הג'דיי. הוא אומר שהג'דיי אינם טובים יותר מהסית', ושהג'דיי זוממים להשתלט על הסנאט.
מאוחר הוא מודה שהוא אדון סית', ומציע לאנאקין להצטרף אליו ולהפוך לסית' גם על מנת להציל את אשתו. אנאקין מסרב ומודיע למאסטר מייס ווינדו על כך.
ווינדו בא עם עוד שלושה אבירי ג'דיי - אייג'ן קולאר, סאיטי טין וקיט פיסטו - לעצור את פלפטין וקרב חרבות אור מתחיל. פלפטין הורג את שלושת האחרים בעזרת חרבו.
אנאקין בא ורואה את ווינדו מכוון חרב אל פלפטין ששוכב חסר אונים, מה שמצדיק את אזהרתו של פלפטין שהג'דיי זוממים להפיל אותו. פלפטין מנסה לחשמל את מאסטר ווינדו, אך הוא מחזיר אליו את החשמל בעזרת חרב האור ופניו של פלפטין הושחתו. פלפטין התחנן לעזרתו של אנאקין. מושפע ממה שקרה עם דוקו, אנאקין מפציר בווינדו לא להרוג את פלפטין, אך הוא מסרב בטענה שפלפטין מסוכן מדי. כשהוא עומד להרוג אותו, אנאקין כורת את ידו של ווינדו ופלפטין הורג אותו בעזרת הברקים. אנאקין, שחלם שאשתו מתה בלידה, מחליט שחטאיו לא יכופרו והוא חייב להציל את פאדמה, מה שפלפטין הבטיח שכוחות סית' יכולים לעשות. אנאקין מודיע לפלפטין שהוא יצטרף אליו ופלפטין ממנה את אנאקין לשוליה שלו וקורא לו "דארת' ויידר". הוא מצווה עליו להרוג את כל הג'דיי הצעירים במקדש הג'דיי, בטענה שכל הג'דיי שותפים למזימה להשתלט על הרפובליקה וכולם חייבים להיות מושמדים. לאחר מכן הוא מצווה על אנאקין לנסוע לכוכב מוסטאפאר ולחסל את ראשי הקונפדרציה, שבינתיים התמקמו שם לאחר שגנרל גרייווס נהרג בידי אובי-ואן קנובי.
הפיכתו של פלפטין לקיסר
לאחר שפלפטין חיסל את כוחות הג'דיי על קורסאנט הוא מצווה על צבא המשובטים לבצע את פקודה 66, שהוכנה בחשאי מבעוד מועד ולשונה: להשמיד את הג'דיי. צבא המשובטים מחסל כמות מאוד גדולה מאבירי הג'דיי שלחמו לצידם, בנוסף ליחידה 501 שיצאה עם אנאקין למקדש הג'דיי על מנת לחסל את מי שהיה שם. על אף שבסרטים נראה כי רק מאסטר יודה ומאסטר אובי-ואן קנובי ברחו, דבר זה אינו נכון כלל - אסוקה טאנו (אף שעזבה את מסדר הג'דיי), לומינארה אונדולי, אובל, קיילב דום (קיינן ג'ארוס), החוקר הגדול ועוד שרדו. לאחר מכן מתקשר פלפטין למנהיגי הבדלנים הנותרים בכוכב מוסטאפאר ומודיע להם שתלמידו החדש, דארת' ויידר, יגיע בקרוב כדי "לטפל בהם". פלפטין מכנס את הסנאט, מודיע על מרד הג'דיי ומכריז שהוא הופך את הרפובליקה לאימפריה הגלקטית הראשונה, מה שהופך אותו לקיסר.
מאוחר יותר בא אליו מאסטר יודה במטרה לעצרו, וקרב חרבות אור מתחולל באולם הסנאט. יודה מאבד את חרב האור שלו. פלפטין מנסה לחשמל את יודה, אך הוא מחזיר אליו את החשמל. יודה נמלט אחרי שפלפטין מפיל עליו מושבים מרחפים. יודה מבין שלא יוכל לנצח את פלפטין ומעדיף להימלט לגלות. פלפטין מבין שיודה שרד את הקרב אך לא מוטרד מכך יותר מדי. הסנאטור בייל אורגנה מסייע ליודה להימלט מחוץ לקורוסאנט.
בינתיים, פלפטין חש שחניכו, דארת' ויידר, נמצא בסכנה וטס עם חיילים לכוכב מוסטאפאר. הוא מגלה שהתרחש קרב חרבות אור בין אנאקין לאובי-ואן בו אובי-ואן כרת את גפיו הטבעיות של ויידר (יד שמאל ושתי רגליו) והשליך אותו ליד בורות הלבה. פלפטין מוצא את אנאקין מפויח ומלא כוויות בכל גופו, נאבק בשארית כוחותיו להתרחק מהלבה. פלפטין ממהר להביא תא רפואי ולוקח את ויידר הפצוע לחדר ניתוח קיברנטי סודי בכוכב קורוסנט, שם מבצעים הדרואידים-הרופאים ניתוח להצלת חייו של ויידר הגוסס ושיקומו. במהלך הניתוח הרובוטים מתקינים לאנאקין גפיים ביוניות במקום אלה שהוא איבד, וחליפה שחורה המכילה מערכות החייאה, בצירוף קסדה המגינה על פניו ומכילה חמצן בלחץ גבוה, המאפשרת לוויידר לנשום באמצעות מכונת ההנשמה שהותקנה בה.
כשדארת' ויידר שואל היכן אשתו פאדמה, פלפטין משקר ועונה שדארת' ויידר הרג אותה. פאדמה לא נהרגה באופן ישיר על ידי ויידר, והדעה הרווחת היא שפלפטין הרג אותה מכיוון שיש לו את היכולת והמניעים לעשות זאת. ויידר מאמין לפלפטין, משום שלפני כן אכן ניסה לחנוק את פאדמה בעזרת ה"כוח". ויידר הופך לחסר רגש ומנצל את תפקידו כיד ימינו של הקיסר לזרוע פחד והרס ברחבי הגלקסיה, על מנת לפרוק את זעמו ותסכולו.
שלטונו של פלפטין כקיסר
במהלך 20 השנים הבאות פלפטין מבצר את כוחו בהדרגה, כאשר הוא הופך את הסנאט לגוף סמלי בלבד ומרכז צבא גדול של חיילי סער ומשחתות כוכבים כבדות. בקרב יאבין (אירועי "תקווה חדשה"), הקיסר מפעיל את כוכב המוות (שנבנה עוד מימי הבדלנים) כדי לשמור על הסדר בגלקסיה באמצעות פחד.
באותה העת, מושל המעטפת החיצונית, גראנד מוף טארקין, המשמש כראש הצבא, מודיע לעמיתיו כי הקיסר פיזר את הסנאט לעד.
התייעצות בקשר ללוק סקייווקר
כ-3 שנים לאחר השמדת כוכב המוות, פלפטין ודארת' ויידר מרגישים בהפרעה ב"כוח", וויידר מתייעץ עם הקיסר. הם מגלים שההפרעה באה מלוק סקייווקר, בנו של אנאקין ששרד. ויידר מציע לפתות את לוק לבוא אליו ולהעביר אותו אל הצד האפל. פלפטין מקבל את ההצעה ואומר שמדובר ברעיון טוב שכן לוק יהווה בעל ברית חזק מאוד.
כאשר לוק ווידר נפגשים ב"עיר העננים" של בספין השניים עורכים דו-קרב בסיומו ויידר מנצח את לוק תוך שהוא כורת את ידו הימנית. ויידר מציע ללוק להצטרף אליו, ומגלה לו שהוא אביו. הוא מנסה לפתותו בכך שביחד הם יפילו את הקיסר פלפטין ו"ישלטו בגלקסיה כאב ובן". לא ברור האם פלפטין מודע להצעתו של ויידר ללוק לבגוד בקיסר, אך ויידר הציע הצעה דומה לאשתו פאדמה, לפני שנפצע אנושות בקרב על מוסטאפאר.
נפילתו של פלפטין
לאחר שנה, דארת' ויידר מביא את לוק שהסגיר את עצמו אל פלפטין לכוכב המוות השני. פלפטין מנסה לשכנע את לוק לעבור לצד האפל. קרב חרבות אור מתנהל בין ויידר ללוק, ובסוף ויידר מעורר את זעמו של לוק, שמנצח בקרב. פלפטין אומר ללוק להרוג את ויידר ולתפוס את מקומו, אבל לוק מסרב, זורק את חרב האור שלו ומודיע שלעולם לא יעבור לצד האפל. הקיסר מבין שלוק חסר תועלת ומחשמל אותו בברקים. לוק מתחנן לוויידר, אביו, שיעזור לו. לבסוף רחמיו של ויידר מתעוררים, הוא נוטש את הצד האפל ומשליך את הקיסר פלפטין לתוך הכור של כוכב המוות. פלפטין מת וגופתו מתפוצצת עם כוכב המוות.
פלפטין בנה תוכנית כמעט מושלמת להשתלטות על הגלקסיה. הדבר היחיד שבו טעה היה דארת' ויידר. פלפטין חשב שוויידר הוא רשע חסר כל-רגש חיובי שנאמן לו לחלוטין ולעולם לא יבגוד בו, אך הוא טעה. כפי שפאדמה ולוק טענו, בוויידר עדיין נותר טוב. הוא הצטרף ל"צד האפל" בגלל זעם, שנאה ואהבה, ולא בגלל רשע אימננטי או תיאבון בלתי-מוגבל לכוח והרס.