cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מקדש אפולו אפיקוריוס בבאסאי
על אף שהמקדש מרוחק מבחינה גאוגרפית ממוקדי הממשל של יוון העתיקה, הוא אחד מהמקדשים הנחקרים ביותר ביוון בזכות מספר מאפיינים ייחודיים שלו. באסאי היה האתר היווני הראשון שהוכרז כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו בשנת 1986.
את המקדש תכנן איקטינוס, שהיה האדריכל של מקדש הפייסטוס והפרתנון. לפי עדותו של פאוסאניאס, סופר שחי ביוון הקלאסית, המקדש נבנה בין 450 לפנה"ס ל-425 לפנה"ס, והוא שוכן בגובה של 1,131 מטרים מעל גובה פני הים, על המדרון של הר קוטייליון.
תיאור המבנה
המקדש בנוי מכיוון צפון לדרום, ובכך הוא מנוגד לרוב המקדשים היווניים הבנויים מכיוון מזרח למערב. צורת הבנייה הזו הייתה נחוצה בגלל פני השטח התלולים של מדרון ההר. על מנת להתגבר על המגבלה הזו נבנתה דלת בצד של המקדש, וככל הנראה היא הייתה מיועדת עבור כניסת מאמינים או על מנת שניתן יהיה לפתוח אותה כך שאור השמש יאיר את פסלו של אפולו.
גודלו של המקדש הוא בינוני, והמידות של הסטילובטה הן 38.3 על 14.5 מטרים. בסטילובטה יש פריסטיל דורי הבנוי בצורה של 6 עמודים על 15. הסטילובטה נבנתה מאבן גיר ארקאדית, מלבד האפריז שהיה עשוי משיש. בדומה לרוב המקדשים, למקדש זה יש שלושה חללים: פרונאוס, נאוס (שכולל גם את האדיטון) ואופיסטודומוס. ההשערה היא שפסלו של אפולו שכן בעבר בנאוס. במקדש בוצעו ליטושים אופטיים, כגון רצפה מעוקלת, הדומים לאלו שבפרתנון.
חלקו החיצוני של המקדש מקושט בצורה דלילה. לעומת זאת, בחלק הפנימי של המקדש היה אפריז שתיאר קרב בין היוונים לאמזונות ובין הלפית'ים לקנטאורים. המטופות של האפריז הזה נחשפו על ידי צ'ארלס רוברט קוקרל, והוא לקח אותם למוזיאון הבריטי ב-1815 (המטופות מוצגות עד היום בגלריה מספר 16, ליד שיש אלגין). קוקרל קישט את הקירות של גרם המדרגות הגדול במוזיאון אשמוליאן ומועדון טרבלרס עם חלקים מאותו אפריאז.
החשיפה, החפירות והשימור
המקדש זכה לתשומת לבם של מטיילים מגרמניה וצרפת, ובחלקים ממנו נערכו חפירות על ידי מומחים בפיקוחם של קוקרל ואוטו מגנוס פון סטקלברג ב-1810 (כולל באפריאז). אולם, החפירה המלאה הראשונה בוצעה רק ב-1836. חפירה זו נערכה על ידי ארכאולוגים רוסים בראשותו של קרל בריולוב. התגלית החשובה ביותר הייתה הכותרת הקורינתית שנחשבת לעתיקה ביותר מסוגה. חלק מהחפצים שהתגלו במקום מוצגים במוזיאון פושקין במוסקבה.
ב-1902 נערכה במקום חפירה מקיפה על ידי החברה היוונית לארכאולוגיה בפיקוחם של מספר ארכאולוגים יווניים. חפירות נוספות נערכו ב-1959, 1970 ובין 1975 ל-1979, תחת פיקוחו של ניקולאוס גיאלוריס.
ריחוקו של המקדש ממוקדי הממשל היווניים תרם למצב השימור הטוב שלו. מקדשים אחרים שהיו יותר נגישים נפגעו או נהרסו במלחמות או על ידי המרה לצרכים אחרים, ודברים אלה לא התרחשו במקדש אפולו. בגלל ריחוקו מאזורים בעלי צפיפות אוכלוסין גבוהה המקדש ניזוק פחות מגשם חומצי שגורם להמסה מהירה של אבן גיר ופוגע בחריטות שבשיש.
סטרומה (נהר)
אורכו 408 ק"מ, מתוכם 290 ק"מ בתוך בולגריה והשאר ביוון. הוא הנהר החמישי מבחינת אורכו בבולגריה. מקור שמו של הנהר במילה התרקית "סטרימון" שפירושה - זרם. אוניית המעפילים סטרומה נקראה על שם נהר זה.
אלכס שווצר
אלכס שווצר (באיטלקית: Alex Schwazer; נולד ב-26 בדצמבר 1984 בשטרצינג/ויפיטנו, דרום טירול) הוא הלך איטלקי. שווצר הוא האלוף האולימפי הנוכחי ומחזיק בשיא האולימפי אותו קבע במהלך המשחקים האולימפיים 2008. בשנת 2005 זכה שווצר במדליית ארד במהלך אליפות העולם באתלטיקה במקצה הליכת 50 ק"מ, תוך קביעת שיא איטלקי חדש – 3:41.54 שעות. באליפות העולם בשנת 2007 סיים עשירי במקצה הליכה לעשרים ק"מ, וזכה פעם נוספת במדליית הארד במקצה ה-50 ק"מ. במהלך אולימפיאדת בייג'ינג קבע שווצר שיא אולימפי חדש של 3:37:09. וזכה במדליית הזהב במקצה 50 הק"מ.
באוגוסט 2012 נמצא בבדיקות שנערכו לו כי השתמש בסמים, הוא הורחק מהמשלחת האיטלקית לאולימפיאדת לונדון, הושעה לשלוש שנים וחצי, הודה באשמה והודיע על פרישה.. חזר להתחרות ובמאי 2016 נתפס על שימוש בסטרואידים והושעה שוב עד ליולי 2024 בידי הסוכנות העולמית נגד סמים בספורט, למרות ערעור שהגיש וטענות כי הבדיקה זויפה, טענות שאושרו על ידי בית המשפט האיטלקי.
רימון עשן
רימון עשן (באנגלית: Smoke grenade) הוא סוג של רימון יד המשמש כמכשיר איתות, יעד או מכשיר סימון משטח נחיתה, או כמיסוך עשן לתנועות כוחות.
רימוני עשן פולטים בדרך כלל כמות גדולה בהרבה של עשן מאשר פצצות עשן, שהן סוג של זיקוקים שמתחילים בדרך כלל עם נתיך חיצוני במקום סיכה והם מורכבים יותר. רימוני עשן לעיתים קרובות עולים בסביבות 40 דולר לעומת פצצות עשן, אשר לעיתים קרובות יכול לעלות רק כמה סנטים.
עיצוב
עיצוב אופייני של רימון עשן כולל גליל פלדה עם ארבעה חורי פליטה מלמעלה ואחד על התחתית כדי לאפשר שחרור עשן כאשר הרימון מוצת. המילוי מורכב מכמות שבין 250 ל -350 גרם של צבע עשן (בעיקר אשלגן כלורי, לקטוז ופיגמנטי צבע) כמעט בכל צבע. רימוני עשן לבנים עושים שימוש בדרך כלל ב-hexachloroethane -zinc ואלומיניום גרגרי. התגובה היא תגובה אקסותרמית ואף על פי שהם נשארים ללא פגע, תרמילי רימון עשן לעיתים קרובות נשארים חמים במשך זמן מה גם לאחר שהרימון כבר לא פולט עשן. על אף שרימוני עשן מודרניים נועדו שלא לפלוט אש או ניצוצות, הם מהווים מפגע אש והם מסוגלים להצית צמחייה יבשה או חומרים דליקים אם נעשה שימוש בהם שימוש זדוני.
סוג נוסף של רימון עשן הוא וריאציה מתפרצת. רימונים אלה מלאים זרחן לבן (פצצת זרחן), זרחן לבן נשרף עם להבה צהובה מבריקה, תוך ייצור כמויות אדירות של עשן לבן (פנטוקסיד זרחן). זה סוג של רימון עשן שמועדף בשל יכולתו לייצר ענן צפוף וכמעט מיידי של עשן לבן להסתיר לעומת רימוני מילוי מוצק הנפוצים יותר ומזרים זרם איטי יותר של עשן המשך כדקה. מסיבה זו הם מועדפים לשימוש למיסוך מידי על כלי רכב משוריינים, אשר דורשים הסתרה מהירה מאוד במקרה שהם מיורטים על ידי טילים מונחים לייזר וצריכים לסגת במהירות.
שימושים
רימוני עשן משמשים למספר מטרות. השימוש העיקרי הוא יצירת מסכי עשן להסתרה וסימון למטוסים.
אם יש צורך בתנועה (כגון תרגילי איגוף או נסיגה), רימוני עשן יכולים להיזרק לפני התנועה על מנת לספק חומה של הסחת דעת חזותית המפחיתה את דיוק אש האויב ונותנת מחסה זמני ומיסוך על מיקום הכוח. הצבע הנפוץ ביותר עבור עשן הסתרה הוא לבן או אפור. עם הופעתם של משקפי הדמיה אינפרא אדום אשר יכול לזהות תנועות כוחות דרך מסכי עשן, מייצרים עשן חדש המורכב מחומרים שחוסמים קרינה מאורכים שונים, כולל קרינה תת-אדומה.
רימוני עשן יכולים לשמש גם כאיתות למטוסים. כיוון שאיתור יעד מלמעלה (במיוחד תוואי מיוער) יכול להיות כמעט בלתי אפשרי, אפילו עם קשר רדיו טוב, רימוני עשן צבעוניים משמשים לעיתים קרובות כדי לאפשר למטוס לזהות אותם. רימוני צבע עשן צבעוניים נמצאים בשימוש נרחב בהקשרים של סיוע אווירי קרוב ומצבים שבהם איתור מהיר של כוחות הקרקע ידידותי הוא בעל חשיבות עליונה. הצבעים הנפוצים הם אדום, צהוב, ירוק וסגול, ובבכולם נעשה שימוש בצבעים בוהקים מאוד כדי להגדיל את הסבירות לאיתור מלמעלה.
שימושים אחרים
רימוני עשן זהים מבחינה תפקודית לצורות רבות של רימונים כימיים (כגון רימוני גז המיועדים לפיזור הפגנות) ורימוני תבערה (כגון רימוני תרמיט) המשתמשים בנתיך להצית מילוי מוצק בתוך מכל פלדה, אשר לאחר מכן דוחף לאט את מוצרי הבעירה החוצה דרך חורים במכל. עם זאת, רימון העשן מוגבל לאיתות ולהסתרה על פי דיני המלחמה, ולכן הם אינם נחשבים לנשק; כיוון שרובם המכריע הם בלתי-נפיצים, הם נשארים חוקיים לשימוש אזרחי לבעלות אזרחית ברוב הארצות.
כיוון שהעיצוב הבסיסי של רימון עשן (מכל מתכת המכיל חומר שורף ומגרש עשן כאשר הציתו) הוא כל כך פשוט, מכשירים מאולתרים נמצאים בכל רחבי העולם. מפגינים, צופי כדורגל, חובבי איירסופט ואחרים יוצרים לעיתים קרובות רימוני עשן משל עצמם באמצעות חומרים משותפים.
לאונה אפרתי
לאונה אפרתי (באיטלקית: Leone Efrati; 26 במאי 1915 - 16 באפריל 1945) מכונה גם: ללטו (באיטלקית: Lelletto), היה מתאגרף איטלקי יהודי ידוע, שזכה מספר פעמים באליפות איטליה במשקל חצי-קל, ונרצח באושוויץ.
ביוגרפיה
נולד בשנת 1915 ברובע הטרסטוורה שבעיר רומא שבאיטליה. היה בנם של אהרון אפרתי ואלגרה די סנג'י, נולד למשפחה ענייה ושומרת מסורת. אפרתי לא ידע קרוא וכתוב, אלא רק לחתום את שמו. כנער בן 17 הצטרף למועדון האיגרוף המפורסם "AUDACE", הפועל עד היום, ובו התאמן. בנוסף לאימונים בחדר הכושר נהג לרוץ לאורך גדת נהר הטיבר. בשנת 1935 התחתן עם אסתר צרפתי ונולדו להם 3 ילדים. בעונת 1936 השתתף ב-11 קרבות ללא הפסד. בשנת 1938 הצטרף לאיגוד האיגרוף האיטלקי.
תקופת השואה
כאשר פרצה מלחמת העולם השנייה אפרתי נשאר בארצות הברית בגלל המצב באירופה. מאחר שאיטליה הייתה בת ברית של גרמניה הנאצית דרשה ארצות הברית לגרשו חזרה לארצו. אוהדיו של אפרתי, שהבינו שיהיה בסכנת חיים במולדתו ניסו לשכנע את רשויות ההגירה האמריקאיים שלא לשלוח אותו בחזרה לאיטליה, אך למרות זאת, אפרתי גורש לאיטליה בשנת 1943. כאשר חזר לרומא לא יכול היה להמשיך להתאמן והתקשה בהשגת מזון.
במאי 1943 הוסגר לידי הגסטפו עקב הלשנה, תמורת 5000 לירות איטלקיות. אפרתי נשלח לכלא רגינה קואלי (Regina Coeli) ל-12 יום ולאחר מכן הובל עם אחיו מרקו לאושוויץ. כל משפחתו של אפרתי נשלחה אף היא לאושוויץ, אך בנו הבכור של אפרתי השליך את אחיו הפעוט בן השנה מחלון הרכבת וכך ניצל הפעוט. באושוויץ אפרתי נאלץ להתאגרף בימי ראשון בקרבות איגרוף בנוכחות ה-אס.אס. שנהגו להמר על תוצאות הקרבות. באחד הקרבות הוצב אפרתי מול ענק פולני, שאנשי האס.אס. הימרו עליו שינצח אותו, אך הוא הפסיד. ניצחונו של אפרתי על הפולני גרם לרבים מהם להפסיד את כספם ולתסכול. כאשר הבינו שאחיו של אפרתי, מרקו, הוא מטרה קלה לפורקן התסכול הם הכו אותו.
ב-16 באפריל 1945 כאשר אפרתי גילה שאחיו הוכה, הוא הגיב באלימות כלפי המכים ושילם על כך בחייו.
לאחר השואה
בנו, אליו אפרתי, השורד היחיד במשפחה גדל ברחובות רומא עד גיל 22 ובשנת 2010 עלה לישראל וכיום מתגורר באשקלון.
הנצחה
בשנת 2000 הוכנס להיכל התהילה הבינ"ל של הספורט היהודי, כנציג הספורטאים היהודים מאיטליה, שנספו בשואה.
בשנת 2009 יצא לאור ספר אוטוביוגרפי בשם "הייתי מספר", שכתב רוברטו ריקארדי, ניצול שואה, ובו מוזכר לאונה אפרתי.
בשנת 2012 הוצג באיטליה סיפורו של אפרתי במסגרת תערוכה בשם "הספורט האירופי תחת הנאציזם, מאולימפיאדת ברלין לאולימפיאדת לונדון".
בשנת 2016 הועלה באיטליה מחזה של תלמידים על סיפור חייו של לאונה אפרתי "BALLATA ULTIMA PER UN CAMPIONE"
ב-2 בינואר 2018 התקיים ערב שהוקדש לזכרו במרכז לתרבות עברית ברומא בשם "הסיבוב האחרון".
ניקולא זיאדה
ניקולא זיאדה (7 בדצמבר 1907 - 26 ביולי 2006) היה היסטוריון פלסטיני.
אודות
זיאדה נולד בדצמבר 1907 בדמשק למשפחה נוצרית אורתודוקסית. הוריו עברו לדמשק מנצרת לצורך עבודת אביו, עבדו, במסילת הרכבת החיג'אזית. אביו נפטר בשנת 1914 זיאדה היה צריך מגיל צעיר לעבוד כדי לפרנס את המשפחה. בשנת 1924 סיים את לימודיו בסמינר למורים בירושלים ולימד בירושלים, תרשיחא ועכו עד לשנת 1935. באותה שנה זכה במלגה ללימודי היסטוריה בלונדון. בשנת 1939 חזר לירושלים ולימד בה עד לשנת 1947. הוא חזר לבריטניה, לימד בקיימברידג' ובשנת 1950 סיים דוקטורט במכון ללימודי המזרח ואפריקה באוניברסיטת לונדון.
בשנת 1949 החל ללמד היסטוריה ערבית מודרנית באוניברסיטה האמריקאית ביירות, הוא התמנה לתפקיד ראש המחלקה להיסטוריה ופרש בשנת 1974. בין השנים 1962 ל-1963 היה מרצה אורח באוניברסיטת הרווארד.
בשנת 1992, לרגל יום הולדתו ה-85, יצא ספר מאמרים לכבודו, "Studies in the history and literature: in honour of Nicola A. Ziadeh".
חיבר יותר מ-40 ספרים בנושאי היסטוריה, ספרות, דת ותרבות ערבית.
הוא היה נשוי למרגריט והיה אב לשני ילדים. הוא נישא בשנת לאחר פטירתה בשנת 1974 אולם נישואיו השניים החזיקו מעמד זמן קצר בלבד. הוא נפטר ביולי 2006 בביתו בביירות ונקבר בכנסיית סיידת אל-ניאח. בן 98 במותו.
קרול אדמס
אדמס פרסמה עשרות מאמרים העוסקים באקו-פמיניזם, צמחונות וטבעונות, זכויות בעלי חיים, אלימות במשפחה והתעללות מינית. בשנת 2011 נבחרה להיכנס להיכל התהילה האמריקאי לזכויות בעלי חיים מטעם הוועידה הלאומית לזכויות בעלי חיים בארצות הברית.
הגות
(The Sexual Politics of Meat (1990 – ספרה 'הפוליטיקה המינית של הבשר' עוסק בקשר בין פמיניזם, צמחונות, פטריארכיה ואוכלי בשר. מושג מרכזי בספר הוא ה'רפרנט הנעדר' - מושג זה מתאר מנגנון שמטרתו לגרום לאוכלי הבשר לריחוק תודעתי בין המנה שהם אוכלים לבין החיה שמנה זו הייתה. אחד הכלים של מנגנון זה הוא מכבסת מילים – שימוש במילה 'בשר' במקום במילה 'גופה'. ברגע שהחיה הופכת למוצר צריכה, מנגנון 'הרפרנט הנעדר' מאפשר לשכוח את עובדת היותה אינדיבידואל. עוד היא טוענת בספרה כי אכילת בשר קשורה מבחינה תרבותית לגבריות, וכי הנקבות בתעשיית משק החי חוות דיכוי משולב מעצם היותן נקבות: הן במהלך חייהן כמכונות לייצור ביצים וחלב וכמכונות רבייה, והן במותן עבור צריכת בשרן. בשנת 2010, כאשר הספר יצא לאור במהדורה מחודשת לציון 20 שנה לפרסומו, הכתיר אותו הניו יורק טיימס כ"תנ"ך של הקהילה הטבעונית".
(The Pornography of Meat (2003 – ספרה 'הפורנוגרפיה של הבשר' חוקר, על ידי ניתוח תוכן מילולי וחזותי, את האופן בו נשים ובעלי חיים בתרבות המערב מתמזגים לכדי קבוצה אחת, וזאת כדי לשמר את המקום של שתי קבוצות אלו בתחתית ההיררכיה.
בשנת 1991, להקת Consolidated שחררה את השיר "The Sexual Politics of Meat" המורכב כולו ממשפטים שנלקחו מספרה הנושא את אותו השם.
1 בנובמבר
1 בנובמבר הוא היום ה־305 בשנה בלוח הגרגוריאני (306 בשנה מעוברת). עד לסיום השנה נשארו עוד 60 ימים.
כפתור ופרח
כפתור ופרח הוא חיבור הלכתי של רבי אשתורי הפרחי שחובר במאה ה-14 על המצוות התלויות בארץ. הוא מברר את גבולותיה ההיסטוריים של ארץ ישראל, חלוקתה לשבטים, הטופוגרפיה של ירושלים, צמחיית הארץ וגידוליה החקלאים, משקולות מידות ומטבעות בעבר ובהווה. הספר אוצר בתוכו מידע רב על הריאליה בארץ-ישראל באותה תקופה.
תוכן הספר
הספר הוא ספר הלכתי מובהק, שמטרתו העיסוק בהלכות הקשורות לארץ ישראל. אך אגב הדיון ההלכתי, אשתורי הפרחי מביא תיאור גאוגרפי של הארץ בזמנו, על תושביה, על גבולותיה - בהקשר לתחומים עליהם חלות המצוות. לצורך מחקרו למד אשתורי את השפה הערבית ושוטט בארץ ישראל. הוא חיפש שרידים למקומות ולצמחים המוזכרים במקרא, זיהה 180 אתרים עם מקומות ששמותיהם מוזכרים במקרא ובתלמוד, וכן צמחים רבים. רצונו של אשתורי ללמוד את הארץ והלכותיה באמצעות היכרות עמה משתקפת בדבריו בהקדמתו לספר:
צמחי ארץ ישראל בספר
כל המידע הבוטני מספרו של אשתורי הפרחי נלמד רק באופן עקיף, שכן זהו חיבור הלכתי מובהק ולא מדריך בוטני או ספר מסע. בספרו נזכרים עשרות רבות של מיני צמחים אותם תיאר וזיהה לקוראיו. הוא ציין את שמות הגידולים החקלאיים הנזכרים במשנה ובתלמוד, במגמה לזהותם בהתאם למציאות הרווחת בימיו. הנחת היסוד של אשתורי הייתה ש"רוב הזרעים והעשבים והפירות הללו נמצאים אתנו בארץ הערב ובשמם". לפיכך נראה שרוב הצמחים הנזכרים בחיבורו בתרגומם הערבי אכן נקראו כך בארץ ישראל בימיו. אולם פרופ' זהר עמר מאוניברסיטת בר-אילן טוען כי רוב מלאכת זיהוי שמות הצמחים שבחיבורו אינה פרי מחקרו האישי, אלא שאולה ברובה מאחרים.
גלגוליו של הספר
רבי אשתורי הפרחי סיים את חיבורו ההלכתי בבית שאן בשנת 1322. כמאתים שנה לאחר חיבורו נעלמו עקבותיו. אך עותק אחד הגיע לידי ר' יצחק כהן שולל במצרים, וממנו נעשו עותקים שהופצו במצרים ובארץ ישראל. השימוש העיקרי בספר היה לצורך המידע הרב הקיים בו על ההלכות התלויות בארץ ומידות בית המקדש, אך רבינו יוסף קארו בחיבורו בית יוסף מביא את הספר בהקשר להלכות ציצית. הספר הודפס לראשונה בשנת 1548 בוונציה שבאיטליה על-יד מאיר בן יעקב "איש פרענץ". בפעם השנייה הודפס בשנת 1850 בברלין שבגרמניה.
מהדורת לונץ
המהדורה השלישית של הספר הודפסה על ידי אברהם משה לונץ בירושלים בשני חלקים: לונץ הקדיש את שני הספרים לכבוד הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד. בספר א' מופיעה רשימה של המנויים על פרסומיו, ביניהם "ירושלים, שנתון לידיעת ארץ ישראל" ו"לוח ארץ ישראל". לא מן הנמנע שאלו סיוע לו במימון הספר.
מהדורת לונץ כוללת את הספר המקורי ובו התדיינות במצוות התלויות בארץ, דיני הצדוקים והכותים לענייניהם, לוח הזמנים שהוא מגדירם כ"תכונת קשת הראיה", לוח השנה ("זמן השמיטות וחשבון השטרות") וכן תיאור הארץ, אנשיה, צמחייתה וגבולותיה. לונץ, וכן מחבר הספר, הוסיפו לו הגהות של חכמי העבר, מפתחות מפורטים ותולדות המחבר, תרשים של ה"בית השני" וכן "לוח תמונת המטבעות העתיקות פתוחי עין".
מהדורת בית המדרש להלכה בהתיישבות
מהדורה נוספת, יצאה לאור על ידי בית המדרש להלכה בהתיישבות (באמצעות המכון ללמודי המצוות התלויות בארץ המסונף לו) בשנת 1994, בהתבססות על שלושה כתבי יד שלמים וספר ליקוטים אחד, כך שמדובר במהדורה די בטוחה מבחינת נוסח, אם כי מדובר במהדורה "תורנית" כך שאין בה מנגנון שינויי נוסחאות גדול. בנוסף לכך נכללו בה מאמרים שונים בענייני הספר והנושאים המשתלשלים ממנו [צריך עוד מידע].
יעל מבורך
יעל מבורך (נולדה ב-1981) היא אשת עסקים וכלכלנית ישראלית. בין השנים 2020–2021 הייתה מנכ"לית המשרד לשוויון חברתי.
השכלה
מבורך בעלת תואר ראשון בכלכלה ומדיניות ציבורית, ותואר שני במנהל עסקים, שניהם מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב. כמו כן סיימה מבורך את התכנית למנהלים בכירים של קרן וקסנר; זו נפרשת על פני שנה וכוללת חודש לימודים בהשתלמות מנהלים בבית הספר על שם קנדי באוניברסיטת הרווארד.
קריירה
בין השנים 2017–2020 כיהנה כחברת דירקטוריון הבנק האירופאי לשיקום ולפיתוח בלונדון. שם עסקה בפיתוח כלכלי במדינות מתפתחות באירופה, אסיה והמזרח התיכון.
קודם לכן, כיהנה כעשור בשורת תפקידים באגף התקציבים במשרד האוצר. כסגנית הממונה על התקציבים באוצר הייתה אחראית על גיבוש תקציב המדינה והתוכנית הכלכלית ואישור בממשלה ובכנסת. כמו כן עסקה בקידום תחרות במערכת הבנקאית, מדיניות הממשלה בתחום הפנסיה, ושיפור ההון האנושי במגזר הציבורי.
בספטמבר 2022 מונתה לתפקיד סמנכ"לית לענייני כספים בקופת חולים מאוחדת.
חיים אישיים
מבורך בזוגיות ואם ל-3 ילדים.
יערון
יַעֲרוֹן (שם מדעי: Apodemus) הוא מכרסם קטן גוף ממשפחת העכבריים. היערון הוא אצן מהיר ובעל יכולת קפיצה. יש לו אוזניים בולטות, זנב ארוך ושתי רגליים אחוריות ארוכות המאפשרות לו לקפוץ.
הסוג נפוץ באירואסיה. בישראל יש מספר מינים של היערון, ביניהם יערון חרמוני אשר תפוצתו באזור החרמון בישראל, סוריה ולבנון.
משחק מושלם (בייסבול)
משחק מושלם הוא מושג בבייסבול המתאר מצב בו המגיש, או המגישים, לאורך כל המשחק בן 9 סיבובים לפחות, לא מאפשר לשחקני הקבוצה היריבה להגיע לבסיס. דהיינו בכל המשחק לא היו חבטות מוצלחות, הליכות, שגיאות או כדור שפגע בחובט ומקנה לו אוטומטית את הבסיס הראשון. 27 חובטים עלו לחבוט, ו-27 חובטים נפסלו בידי המגיש. מתחילת ליגת הבייסבול האמריקאית, לפני למעלה מ-130 שנים, נרשמו רק 24 מגישים שהגיעו למשחק מושלם, מתוכם 22 ב"עידן המודרני" מאז 1900. משחק מושלם מתרחש בממוצע רק אחת ל-6 שנים, והוא נחשב לאחד המאורעות הנדירים ביותר בבייסבול. בכל המשחקים המושלמים זרק רק מגיש אחד לאורך כל המשחק.
כדי להגיע למשחק מושלם דרושה עבודת צוות ומשחק טוב משחקני השדה. המשחק המושלם האחרון נרשם ב-28 ביוני 2023 כשדומינגו חרמן מהניו יורק יאנקיז הגיש נגד האוקלנד אתלטיקס.
בייסבול יפני, למרות שהוא ספורט חדש יחסית, הניב 15 משחקים מושלמים ב-50 השנים האחרונות, ממוצע של אחד לשלוש שנים.
הורסט אקל
הורסט אקל (בגרמנית: Horst Eckel; 8 בפברואר 1932 – 3 בדצמבר 2021) היה כדורגלן גרמני ששיחק בפ.צ. קייזרסלאוטרן ובנבחרת גרמניה המערבית בעמדת הקשר. זכה עם גרמניה המערבית במונדיאל 1954.
קריירת מועדונים
אקל נולד בפוגלבאך שבגרמניה. הוא שיחק החל מגיל 15 בפ.צ. קייזרסלאוטרן, ושיתף פעולה בהתקפה עם האחים פריץ ואלטר ואוטמר ואלטר, בימיה המפוארים של הקבוצה בשנות ה-50 של המאה ה-20. אקל זכה עם קייזרסלאוטרן באליפות גרמניה בכדורגל 1951 לאחר ניצחון בגמר על פרויסן מינסטר בתוצאה 2-1, כאשר במהלך הטורניר הבקיע שישה שערים והוכתר כמלך השערים בצוותא עם שלושה כדורגלנים נוספים. אקל זכה עם קייזרסלאוטרן גם באליפות גרמניה בכדורגל 1953 לאחר ניצחון 4-1 בגמר על שטוטגרט. באליפות גרמניה בכדורגל 1954 הגיעו אקל וקייזרסלאוטרן עד הגמר, בו הובסו 5-1 על ידי הנובר 96, כאשר אקל הבקיע את שער הכבוד לקייזרסלאוטרן. גם באליפות גרמניה בכדורגל 1955 נחלו אקל וקייזרסלאוטרן מפח נפש, כאשר הפסידו בגמר 4-3 לרוט-וייס אסן. אקל המשיך לשחק בקייזרסלאוטרן עד לשנת 1960, ועזב את המועדון לאחר שערך 213 הופעות בהן הבקיע 64 שערים. באותה שנה חתם אקל במועדון רוכלינג פולקלינגן, שם שיחק עד לפרישתו בשנת 1966.
קריירה בינלאומית
אקל החל לשחק בנבחרת גרמניה המערבית בשנת 1952. במוקדמות מונדיאל 1954 אקל היה השחקן הראשון בהיסטוריית כדורגל הנבחרות שהוחלף במהלך משחק, כאשר הוחלף בניצחון 3-0 על נבחרת סארלנד. עם זאת, החילופים הותרו באופן רשמי רק בשנת 1958. בשנת 1954 השתתף אקל עם הנבחרת במונדיאל 1954, שם שיחק כקשר באגף ימין, ונהנה משיתוף פעולה עם חבריו לקייזרסלאוטרן האחים ואלטר ועם הנס שפר, הלמוט ראן ומקס מורלוק. אקל וגרמניה המערבית הפסידו בשלב הבתים 8-3 לנבחרת הונגריה, ונפגשו עמה שוב במשחק גמר מונדיאל 1954 בעיר ברן שבשווייץ. הונגריה הובילה 2-0 בשלב מוקדם, אך גרמניה המערבית הפכה את התוצאה ל-3-2 וזכתה במונדיאל, במשחק שמכונה "הנס של ברן". בשנת 1958 השתתף אקל עם גרמניה המערבית במונדיאל 1958. אקל וגרמניה המערבית הגיעו לחצי הגמר, בו הפסידו 3-1 למארחת הטורניר נבחרת שוודיה, ובמשחק על המקום השלישי הובסו 6-3 על ידי נבחרת צרפת. משחק זה היה ה-32 והאחרון של אקל במדים הלאומיים.
לאחר הפרישה
אקל עבד לאחר פרישתו כעובד ייצור וכמורה.
חיטהורן
חיטהורן (בהולנדית: Giethoorn) היא עיירה השוכנת במחוז אוברייסל שבהולנד.
הורסט אקל
לאחר הפרישה
בשנת 2003 ייעץ אקל לבמאי הגרמני זונקה וורטמן, שביים את הסרט "הנס של ברן" על גמר מונדיאל 1954.
חיטהורן
השם חיטהורן הוא שיבוש של הפירוש ההולנדי ל"קרני עיזים". שמה ניתן לה על ידי המתיישבים הראשונים שהגיעו לאזור בשנת 1230 לערך. חיטהורן נקראת גם "ונציה של הצפון" או "ונציה של הולנד" מכיוון שבחלק הישן של העיירה לא נבנו שבילים, ולכן התחבורה היחידה בה נעשתה על ידי שיט בתעלות.
כיום, חיטהורן היא אחת העיירות המתוירות והידועות ביותר בהולנד. בעיירה החדשה ישנם כבישים וכמעט ולא משתמשים בסירות לצורכי תחבורה, אולם ניתן לשכור סירות לשיט בתעלות ובאגמים. כמו כן עומדים לרשותם של המבקרים ושל המקומיים בעיירה בתי קפה ומסעדות.
הורסט אקל
לאחר הפרישה
בשנת 2017, עם פטירתו של הנס שפר, הפך אקל לכדורגלן האחרון שנשאר בחיים מהסגל של נבחרת גרמניה המערבית שזכה במונדיאל 1954, וכן מהשחקנים שהשתתפו בגמר הטורניר (כולל שחקני נבחרת הונגריה).
אקל, שהיה האחרון שנותר בחיים מבין זוכי מונדיאל 1954, נפטר ב-3 בדצמבר 2021.
בג"ץ שליט
בג"ץ שליט הוא עתירה לבג"ץ שההכרעה בה הוצגה בינואר 1970 על רקע המחלוקת "מיהו יהודי" בישראל, ובה דרש ישראלי שנשא לאישה לא-יהודייה שמשרד הפנים ירשום את ילדיו כיהודים. העתירה התקבלה ברוב של חמישה שופטים כנגד ארבעה, ובעקבות זאת תוקן חוק השבות.
רקע
בהכרזת העצמאות נקבעו שני עקרונות:
בשנת תש"י-1950 קיבלה הכנסת חוק המבטא את שני עקרונות אלה: חוק השבות, האומר כי כל יהודי זכאי לעלות לישראל. החוק התקבל ללא התנגדות. בשנת 1970 שונה החוק ובו הזכויות הניתנות ליהודי, מוקנות גם לילד ולנכד של יהודי, לבן זוג של יהודי ולבן זוג של ילד ושל נכד של יהודי, להוציא אדם שהיה יהודי והמיר דתו מרצון.
חוק השבות לא הגדיר את המושג "יהודי". שר הפנים ישראל בר-יהודה הנחה את פקידי משרד הפנים לרשום כיהודי כל ילד שהוריו מבקשים לרשום אותו כיהודי. הוראה זו גרמה למשבר שבעקבותיו פרשה המפד"ל מהקואליציה, על אף שהממשלה הוסיפה (בהחלטה מן ה-20 ביולי 1958) את הקריטריון של "ואינו בן דת אחרת". במסגרת משבר זה פנה בן-גוריון לכ- 50 "חכמי ישראל" בישראל ובעולם, ורובם תמכו בקריטריון ההלכתי. לאחר הבחירות הבאות שנערכו, בדצמבר 1959, בן-גוריון מינה את איש המפד"ל חיים משה שפירא כשר הפנים והוא הנחה את הפקידים לרשום כיהודי רק מי שהוא בן לאם יהודיה או שנתגייר כהלכה.
בראשית שנות ה-60 של המאה ה-20 נפסק בבג"ץ רופאייזן כי יהודי שהמיר את דתו לא זכאי להתאזרח מכוח חוק השבות. החלטה זו גובתה מאוחר יותר בשינוי החוק על ידי הכנסת.
בג"ץ שליט
שליט נימק את עתירתו בכך שהוא מתכוון לחיות בארץ עם משפחתו ולחנך את ילדיו כיהודים. בנימוקים להכרה בילדים כבני הלאום היהודי הובא גם פועלו של הסב, פטריק גדס, שהביא לתיאורה של אן בידי העותר כ"בת לאב סקוטי, ממשפחה ציונית ותיקה".
בג"ץ קיבל את העתירה ברוב של חמישה שופטים לעומת ארבעה, וקבע שעל משרד הפנים לרשום את הילדים כיהודים.
הנימוק לפסיקה היה שאין לתת פרשנות דתית למושג "יהודי" בסעיף הלאום בחוק שהוא במהותו חילוני. מי שמצהיר שהוא יהודי ואינו בן דת אחרת יירשם כיהודי (בתנאי שההצהרה ניתנה בתום לב).
תיקון חוק השבות
פסיקת בג"ץ עוררה סערה בקרב הציבור היהודי בישראל, ובעקבותיו הוכנס בשנת 1970 התיקון לחוק השבות, הנותן לראשונה הגדרה אזרחית-חוקית (המבוססת על ההלכה היהודית, אך בהבדלים משמעותיים) למושג מי הוא יהודי: "יהודי – מי שנולד לאם יהודייה או שנתגייר, והוא אינו בן דת אחרת".
קורות המשפחה לאחר המשפט
בשנת 1972 עתר שליט בשנית לבג"ץ, הפעם בתביעה שירשמו גם את בנו השלישי באופן דומה - כיהודי או כעברי בלאומו. בפעם זו בג"ץ דחה את תביעתו, וזאת לאור השינויים שהוכנסו בחוק השבות בשנת 1970.
I'll Be There
"I'll Be There" הוא הסינגל הראשון מתוך האלבום, Third Album, של חמישיית הג'קסונים אשר הופץ ב-28 באוגוסט 1970 על ידי מוטאון. השיר הפך לסינגל המצליח ביותר של הלהקה ולסינגל הרביעי שלה, ברצף ("I Want You Back", "ABC", ו-"The Love You Save"), המגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד האמריקאי.
"I'll Be There" הוא גם הסינגל המצליח ביותר של מוטאון בארצות הברית ב"עידן דטרויט" (1959 - 1972) עם מכירות של 4.2 מיליון עותקים בארצות הברית ו-6.1 מיליון ברחבי העולם. את השיר שרו מייקל ג'קסון ואחיו הגדול, ג'רמיין כאשר ג'קסון שימש כסולן המוביל. השיר הוא בלדה והציג את הפוטנציאל של הלהקה לבצע שירים בסגנון שונה מלהיטי ה"פופ מסטיק", שאפיינו אותם.
בשנת 1992, מריה קארי ו-טריי לורנס ביצעו לשיר גרסת כיסוי שהפכה ללהיט והחזירה אותו לתודעת הציבור, שני עשורים לאחר יציאתו המקורית.
מצעדים ודירוגים
השיר הגיע למקום הראשון במצעדי הבילבורד הוט 100 וה-בילבורד ריתם אנד בלוז ושהה שם במשך 5 ו-6 שבועות, בהתאמה.
גרסת מריה קארי
מריה קארי ביצעה את "I'll Be There" בהופעה הטלוויזיונית, MTV Unplugged אשר שודרה ב-20 במאי 1992. השיר בוצע כדואט רומנטי בין קארי, ששרה את השורות של מייקל ג'קסון וטרי לורנס ששר את השורות של ג'רמיין ג'קסון.
כלב גישוש
גישוש הוא היכולת של כלב להבחין, לזהות ולעקוב אחר ריח מסוים. כלבים בעלי חוש ריח טוב מהרגיל יכולים להבחין, לעקוב ולמצוא את מקורם של ריחות מסוימים.
ההבנה העמוקה של הכלבים במנגנון הפיזיולוגי המעורב במעקב הכלבי אחר הריחות, אפשרה לבני אדם להפיק תועלת ממנה במספר דרכים.
בעזרת ביות, והבנתו של חוש הריח של הכלבים על ידי בני האדם, הומצאו מספר שיטות המיועדות למעקב אחר ריחות.
כיום יכולות המעקב של הכלב מנוצלות בעיקר על ידי בני אדם, אם כי בעבר יכולת זו הייתה הישרדותית ונועדה ללכידת טרף.
מנגנון פיזיולוגי
תקשורת בין בעלי חיים מערבת החלפת מידע באמצעות אותות כימיים, בין שולח למקבל. אות כימי כזה יכול להיות מופרש ללא נוכחות של כלב ומזוהה גם ללא מפריש הריח; כלומר, לכלבים יש את היכולת לזהות אותות ללא נוכחות של כלב אחר.
אף על פי שכלבים מסוגלים לעקוב אחר אותות ויזואליים ואותות ריח, חוש הריח של הכלבים הוא היעיל ביותר.
חוש הריח של כלבים טוב בהרבה מחוש ריח אנושי, הודות לאנטומיה שלהם ולכך שחלק גדול מהמוח שלהם מיועד לזיהוי ריחות.
מאפיינים פיזיים ונוירולוגיים עוזרים לכלב לזהות ולהבדיל בין ריחות חלשים ביותר. רמת הדיוק של זיהוי זה מוערכת בעזרת "קבוצת ריחות" - שילוב של מספר ריחות, שתוצאתו היא ריח אופייני ליצור חי או לחפץ כלשהו.
חוש הריח של כלב חזק מספיק בשביל לזהות אדם באמצעות הריח שלו, ואפילו לשייך ריחות לחלקי גוף של אנשים.
זיהוי הריחות יעיל יותר כאשר הריח הופרש זה עתה, ונהפך לקשה יותר כאשר הריח מתחיל להתפוגג.
שלבים
תהליך הגישוש מתבצע בשלושה שלבים:
שיטות
אף על פי שכלבים משתמשים בשיטות פיזיולוגיות כדי לזהות מסלול ריח, הם משתמשים בשיטות המתאימות לסביבה שבה הוא נמצא.
האדם הנעקב על ידי הכלב מזוהה באמצעות ריחו או באמצעות הפרעה באוויר.
הדרך שבה כלבים עוקבים אחר אדם היא משתנה, במיוחד אם הריח של אותו אדם הופרש על הקרקע או לא.
ריח המופרש באוויר הוא ריח המופרש מאדם לתוך האוויר, כתוצאה מהפרשת חומרים (לדוגמה זיעה). הבקטריות הנמצאות על החומר המופרש מאפשרות לכלבים מעקב.
ריח המופרש על הקרקע הוא הריח המופרש מחרקים, בוץ או אבק, המגיעים לקרקע (לדוגמה באמצעות טביעות רגליים). החומר המופרש לקרקע יכול להרוג צומח בסביבה, מה שמשפיע על הריח, ומאפשר לכלבים לזהות את המסלול.
שילוב של שני הריחות הנ"ל יוצר ריח מסוג חדש, שאותו גם ניתן לזהות באמצעות שילוב של ריחות אנושיים וסביבתיים.
גורמים המשפיעים על יכולת המעקב
ישנם גורמים רבים המשפיעים על המעקב, ביניהם גילו, מגדרו ואף אישיותו של האדם הנעקב. כלבים זכרים הם מדויקים יותר מהכלבות, ככל הנראה עקב התפתחות אבולוציונית, המסייעת להם לזהות ולסמן טריטוריות. חוש הריח של הכלבים נשחק ככל שהם מתבגרים, לכן כלבים צעירים יעילים יותר ממבוגרים. ישנה גם חשיבות לשיטת העבודה של הבעלים והכלב.
שימוש בכלבי גישוש
האדם משתמש בכלבי גישוש למטרות רבות, ביניהן:
כלב מעקב
כלבי מעקב ידועים ביכולתם לזהות ולעקוב אחר הפרעות בסביבה, ולזהות ריחות ישנים.
כלב מרדף
כלבי מרדף יעילים יותר בחיפוש אחר אנשים, ביניהם פושעים, ונמצאים בשימוש רב על ידי המשטרה.
כלבי אבטחה
ישנם שני סוגים של כלבי אבטחה:
כלבי איתור: מיומנים לגלות ריחות ביולוגיים ולא-ביולוגיים, ומיומנים להתעלם מריחות אחרים ולהתמקד בריחות ספציפיים.
כלבי זיהוי: מטרת כלבי הזיהוי היא למצוא ולעקוב אחר ריחו של אדם מסוים.
אימון גישוש
אימון גישוש נועד לעודד את הכלב להשתמש בחוש היעיל ביותר שלו - חוש הריח, וללמד אותו לעקוב אחר ריחות. אימון גישוש מדמה מציאת אדם נאבד או מבוקש, במקרה שהביצועים של הכלב בדרך-כלל טובים. המשימות שנדרש הכלב לבצע פשוטות יחסית.
יו ויליאם ויליאמס
יו ויליאם ויליאמס (באנגלית: Hugh William Williams; 1773 – 3 ביוני 1829) היה צייר נוף סקוטי.
ביוגרפיה
ויליאמס נולד על סיפון ספינתו של אביו, קפטן ויליאמס, בזמן שהיה בדרכו לאיי הודו המערבית. אמו, "מיס לואיס", נפטרה ב-1782, ואביו, כיוון שלא היה מסוגל לטפל ביו בן התשע, הותיר אותו בטיפולו של לואי רופיני, יצרן טקסטיל בדלקית'. רופיני עודד את יו להפוך לצייר. במשך כמה שנים הוא התרכז בנופי ההיילנד.
סיבוב לימודים באיטליה וביוון, ממנו חזר ב-1818, מומן על ידי חבר הפרלמנט ויליאם דאגלס, אמן חובב, שגם ליווה אותו. הסיור העניק ליצירתו את האופי המסוים שלו, והקנה לו את הכינוי "ויליאם היווני". בשנת 1822 ערך ויליאמס תערוכה של צבעי מים, המבוססת על סיורו. התערוכה זכתה להצלחה גדולה, חורבותיו וסצינותיו המפורסמות של ההיסטוריה היוונית השתלבו בטעם התקופה.
ב־1808 ויליאמס היה חבר מייסד באגודת ציירי צבעי המים, עם אנדרו וילסון, ומקורב של המוסד המלכותי, אדינבורו. לקראת סוף ימיו גילה עניין במיזוג האגודות המוצע של האקדמיה הסקוטית ומקורבי האמנים של המוסד, הסדר שהושלם חודש לאחר מותו.
הוא נבחר לעמית של החברה המלכותית של אדינבורו בשנת 1823.
הוא מת בביתו, ב-23 ביוני 1829. הוא קבור בקנונגייט, אשתו רובינה מילר נפטרה ב-1874.
יצירה
בין השנים 1827 ו-1829, ויליאמס פרסם "מראות נבחרים ביוון" מספר חוברות שכל אחת מהן הכילה שישה לוחות. בזמן שצייר הוא השתמש בעיקר בצבעי מים, במריחות רחבות של צבע שקוף על פני רישום עיפרון קפדני. עבודתו נרכשה על ידי הגלריה הלאומית של סקוטלנד ומוזיאון דרום קנזינגטון. ניתן למצוא יצירות נוספות באוספים ציבוריים רבים בבריטניה וברחבי אירופה.
משפחה
זמן קצר לאחר שובו מהמזרח ב-1827, נישא ויליאמס למיס רובינה מילר העשירה מגארנוק. בני הזוג היו פעילים ופופולריים בחברה הגבוהה של אדינבורו. לא היו להם ילדים.
ב-1829 מת ויליאמס לאחר התקף מחלה קשה שפקדה אותו בשנה הקודמת.
הוא נקבר בחצר הכנסייה קאנונגייט, אדינבורו ב-22 ביוני.
בס אלברטי
בס אלברטי הוא כינוי לארפג'ו שמנוגן בעיקר בכלי מקלדת. לרוב בס אלברטי משמש כליווי המהווה אך ורק מילוי הרמוני, הוא מורכב מתנועה חוזרת ומתמשכת של תבנית מסוימת המורכבת מאקורדים מפורקים. תבנית הבס האלברטי משתנה מיצירה ליצירה.
מקור המונח
בס אלברטי נקרא על שם המלחין דומניקו אלברטי שהרבה להשתמש בצורה זאת ביצירותיו.
השימוש בבס אלברטי היה חביב על מלחינים מהתקופה הקלאסית והרומנטית.
כחל
כָּחָל הוא מושב עובדים חקלאי-קהילתי בעל אופי חילוני, השייך לתנועת המושבים במועצה האזורית מבואות החרמון. המושב הוא הדרומי ביותר מבין יישובי המועצה האזורית. הוא נוסד באוקטובר 1980, במסגרת תוכנית המצפים בגליל, וב-1990 הפך למושב קהילתי. נכון לשנת 2021 מנה היישוב 472 תושבים.
גאוגרפיה
המושב שוכן מדרום לצפת וראש פינה, כ-5 ק"מ דרומית-מערבית לצומת עמיעד, בגובה 76-140 מטרים מעל פני הים, על הגבול בין הגליל העליון לבין הגליל התחתון, ומשקיף אל הכנרת ואל הרי הגולן. המקום בו שוכן המושב כונה בעבר ”מעין עין כחל”.
מקור שמו של המושב מגיע ממספר מקורות: כינוי ארעי קודם של היישוב היה "הר כור", כשמה המקורי של הגבעה.
עם עלייתו לקרקע מנה כחל 14 משפחות וכיום מתגוררים בו כ-400 תושבים המתפרנסים ממקצועות חופשיים ומשלבים חקלאות של מטעי מנגו, ליצ'י, תאנים, רימונים והדרים, גידול בקר, תיירות ואירוח.
טודור ופנדורה הדג'י-מיטקוב
טודור ופנדורה הדג'י-מיטקוב (במקדונית: Todor & Pandora Hadzi-Mitkov), חסידי אומות העולם ממוצא מקדוני האחראים להצלת משפחת פרנסס (Frances) היהודית בסקופיה, מקדוניה.
קורות חייהם
טודור הדג'י-מיטקוב היה וטרינר מוסלמי בעיר סקופיה שבמקדוניה. טודור היה נשוי לפנדורה. השניים גרו סמוך לביתם של משפחת פרנסס היהודית.
הפעילות בתקופת השואה להצלת יהודים
באפריל 1941, לאחר סיפוח מקדוניה לבולגריה, החוקים האנטישמים שחוקקה ממשלת בולגריה הוחלו גם על יהודי מקדוניה. בעקבות כך, ביקר הדג'י-מיטקוב בבית משפחתו של חברו היהודי הקרוב מויס פרנסס (Mois Frances), פרט באוזניו את  חששותיו לגבי ביטחונם של יהודי המדינה והציע כי חמשת בני משפחת פרנסס (מויס, אשתו, שני ילדיהם ואמו), יעברו לגור בביתו.
על מנת לאפשר למשפחה לגור בבית ללא חשש, פיטר טודור את עובדי משק הבית שלו וסגר את מרפאתו. אשתו, פנדורה, הייתה זו שדאגה לבית ולבני משפחת פרנסס. יום לפני גירוש היהודים מהעיר, הוכרז שכל אזרח המסתיר  יהודי בביתו, ייענש. מויס פרנסס החליט שאינו מעוניין לסכן את חייהם של משפחת הדג'י-מיטקוב, ולכן החליט לקחת את משפחתו ולברוח לאלבניה. התוכנית לא יצאה לפועל בשל הסיורים התכופים של המשטרה הבולגרית והחשש להתפס.
בשלב זה, החליט אחיה של פנדורה, טראז'קו ריבארב (Trajko Ribarev) לקחת את בני המשפחה להסתתר בביתו. בני משפחת פרנסס התחפשו למוסלמים עניים מהעיר, והועברו על ידי טראז'קו לביתו באמצעות סוס ועגלה. המשפחה שהתה בביתם של משפחת ריבארב לכמה ימים, במהלכם דאג הדג'י-מיטקוב להכנת מסמכים מזויפים עם שמות מוסלמיים לבני המשפחה. בני משפחת פרנסס הועברו באמצעות שימוש במסמכים אלו לאלבניה.
לאחר המלחמה
בתום המלחמה חזרו בני משפחת פרנסס לביתם של משפחת הדג'י-מיטקוב והתגוררו בו עד אשר עלו לארץ ישראל בשנת 1948.
הכרה והנצחה
ב-19 בפברואר 1976 הוכרו טודור ופנדורה כחסידי אומות עולם, והיו המקדונים הראשונים שהוכרו כחסידי אומות עולם.
פרידריך, נסיך וירטמברג
פרידריך, נסיך וירטמברג (בגרמנית: Friedrich Prinz von Württemberg, 21 בפברואר 1808 - 9 במאי 1870) היה גנרל בצבא וירטמברג, ואביו של וילהלם השני, מלך וירטמברג.
ביוגרפיה
פרידריך נולד בקומבורג ב-21 בפברואר 1808, לפאול, נסיך וירטמברג ולשרלוטה, נסיכת סקסוניה-הילדבורגהאוזן, בתם של פרידריך, דוכס סקסוניה-אלטנבורג ושרלוטה גאורגינה, דוכסית מקלנבורג-שטרליץ.
בשנת 1823 התגייס פרידריך לצבא וירטמברג, וקיבל דרגת ריטמייסטר. בשנת 1832 הועלה פרידריך לדרגת אוברסט, ובשנת 1841 הועלה לדרגת גנרל לוטננט. ב-20 בנובמבר 1845 התחתן פרידריך עם בת דודתו קתרינה, נסיכת וירטמברג, בתם של וילהלם הראשון, מלך וירטמברג ופאולינה תרזה, דוכסית וירטמברג, ממנה נולד לו בנו היחיד וילהלם השני, מלך וירטמברג. בשנת 1865 הועלה פרידריך לדרגת גנרל חיל הפרשים, ומונה למפקד הצבא הפדרלי של וירטמברג. במהלך מלחמת אוסטריה–פרוסיה שימש פרידריך כקצין קישור במפקדה האוסטרית, אולם הוא נפגע מכך שלא מונה למפקד הקורפוס ה-8.
בשל מעמדו כנסיך, שימש פרידריך כחבר בבית הלורדים הווירטמברגי, וכיועץ בכיר לדודו קרל הראשון, מלך וירטמברג. ב-9 במאי 1870 מת פרידריך בשטוטגרט, כתוצאה מפגיעה בפנים שספג במהלך מסע ציד.
ארתור כהן (סופר ותאולוג)
ארתור אלן כהן (25 ביוני 1928 - 30 בספטמבר 1986) היה חוקר יהודי-אמריקאי, מבקר אמנות, תאולוג, מו"ל וסופר.
ביוגרפיה
כהן נולד בניו יורק בשנת 1928, היה בנם של איזידור מאיר ובס יונגר כהן, בנים למהגרים יהודים לאמריקה. את הרומן הראשון שלו פרסם בגיל 39, אך העיד על עצמו: "אני באמת כותב סיפורת מאז שהייתי צעיר מאוד. [...] תמיד כתבתי סיפורים." את לימודיו באוניברסיטת שיקגו החל בגיל 16, והשלים את התואר הראשון בשנת 1946. במהלך שנות לימודיו בשיקגו עבר כהן משבר אינטלקטואלי, אותו תיאר אחר כך במאמר האתנולוגי הרחב "מדוע אני בוחר להיות יהודי" (1959), ומפנה זו ניכר עד סוף ימיו. כהן שקל להתנצר, בהכירו באופיה הנוצרי של התרבות המערבית וספרותה המכוננת. עם זאת, עד מהרה הוא נקשר עם מילטון שטיינברג, הוגה דעות מוביל, והלה היפנה אותו לחינוך יהודי ולהעמקת זיקתו למורשתו כיהודי.
בשנת 1949 כהן השלים את התואר השני בפילוסופיה באוניברסיטת שיקגו בכתיבת תזה על סרן קירקגור ופרידריך ניטשה. תקופה קצרה למד באוניברסיטה העברית ובסמינר התאולוגי 'יוניון', ולאחר מכן החל דוקטורט בבית המדרש לרבנים באמריקה, והתמקד בפילוסופיה יהודית של ימי הביניים. אולם בשנת 1951, כהן, המאוכזב מבית המדרש לרבנים, עזב מבלי שהשלים את הדוקטורט. במהלך לימודיו באוניברסיטה למד בהדרכתם של מאורות אינטלקטואליים רבים, דוגמת יואכים וואך, פאול טיליך, א"ק בראון, וריצ'רד מק'קון.
על אף שמורשתו האינטלקטואלית נשענת על ספריו, כהן מעולם לא התפרנס מן האקדמיה, וגם לא פרנס את עצמו רק מהוצאת כתביו. בשנת 1951, לאחר שעזב את הסמינר היהודי התאולוגי, הוא וחברו ססיל הרלי הקימו יחד את בית ההוצאה לאור Noonday Press. הייתה זו הוצאה-לאור קטנה, אך נדפסו בה יצירות של סופרים ברמה עולמית, כמו קרל יאספרס, לואיז בוגן, מצ'אדו דה עסיס, שלום עליכם, ויצחק בשביס-זינגר. בשנת 1955, הקים כהן בית הוצאה לאור נוסף: מרידיאן פרס, במסגרתו פורסם למשל ספרה של חנה ארנדט מקורות הטוטליטריות. כהן התמקד שם בעיקר בהדפסות מחודשות של ספרים כמו האינטואיציה היצירתית של ז'אק מריטיין באמנות ושירה ו"החיים שלי באמנות" של קונסטנטין סטניסלבסקי. עם זאת, שנות החמישים היו תקופת הזוהר של בתי הוצאה לאור דומים, ומרידיאן-פרס התחרתה בעוז עם מו"לים גדולים יותר בתחום. בשנת 1960 מכר כהן את הוצאת מרידיאן-פרס.
בראשית שנות החמישים פגש כהן את אשתו לעתיד, איליין לוסטיג (לבית פירסטנברג). היא ובעלה הראשון, המעצב הגרפי אלווין לוסטיג, עברו לניו יורק בשנת 1951. במהלך תקופה זו אלווין לימד באוניברסיטת ייל. בשנת 1956 נישאו איליין וכהן; ונשארו נשואים עד מותו בשנת 1986. בני הזוג התגוררו במנהטן בשנים אלו. בנוסף לפרסומי ההוצאה לאור ועבודת עריכה, כהן אסף ספרים נדירים. הוא ואשתו ייסדו בשנת 1973 חנות ספרים עתיקה בשם אקס ליבריס, אשר "התמחתה בספרים ומסמכים של אמנות המאה העשרים, במיוחד דאדה, סוריאליזם וקונסטרוקטיביזם רוסי מוקדם." השילוב בין קווי העבודה המרובים של כהן לבין הקשרים הנרחבים של איליין לוסטיג בעולם האמנות הביא לכך שביתם בניו יורק היה מקום התכנסות לאמנים, מבקרים, חוקרים וסופרים בעלי השפעה של התקופה.
כתביו העיוניים
נוסף על מחקרו על 'מרטין בובר' (1957), כתב ארתור כהן גם את 'היהודי הטבעי והעל טבעי'  (1962), ספר המתחקה אחר ההיסטוריה של התאולוגיה היהודית מסוף המאה ה -15, דרך הרנסאנס היהודי הגרמני, וממשיך בסקירתו עד ליהדות אמריקה. במסגרת זו כלל כהן את כל מה שנראה היה לו כזירה יהודית אמריקאית מלאת תקווה אך גם מעוררת דאגה. כהן ערך גם מקראה פופולרית על מחשבת ישראל, תחת הכותרת ' טיעונים ותורות: מקראה במחשבה יהודית לאחר השואה'. האנתולוגיה העצומה "המחשבה הדתית היהודית העכשווית" (1987), אותה ערך יחד עם פול מנדס-פלור, נתפרסמה רק לאחר פטירתו, והתקבלה היטב בציבור. אנתולוגיה זו אף הונפקה מחדש בכריכה רכה בשנת 2009, הפעם בכותרת: המחשבה הדתית היהודית של המאה העשרים, וזכתה לשבחים רבים בידי המבקרים.
חרף שאר תחומי כתיבתו ופרסומיו, נראה שיצירתו התאולוגית של כהן היא שנותרה בעלת ההשפעה הרבה ביותר. הרהוריו התאולוגיים באו לידי ביטוי הן באמצעות סיפורתו והן סיפורתו, הן במאמריו על יהדות והן על ספרות ואמנויות. עם זאת, את ההצהרות התאולוגיות המובהקות ביותר שלו אפשר למצוא בטקסטים כמו ' היהודי הטבעי והאל-טבעי' , אם לא עכשיו, אימתי?' , הטרמנדום' וכן במאמריו על מחשבת הדת היהודית בת זמננו.
ניו סקול
ניו סקול (באנגלית: The New School, מילולית: בית הספר החדש) היא אוניברסיטה פרטית בעיר ניו יורק הממוקמת בעיקר בגריניץ' וילג'.
היסטוריה
מאז ייסודה ב-1919 ולאורך רוב שנותיה, נודעה האוניברסיטה בשם "ניו סקול למחקר חברתי". בשנים 1997–2005 היה שמה "אוניברסיטת ניו סקול".
כיום לומדים בה כ-9,300 סטודנטים במגוון רחב של נושאים אקדמיים, כולל מדעי החברה, מדעי הרוח, אדריכלות, אמנות, עיצוב, מוזיקה, דרמה, פסיכולוגיה ומינהל ציבורי.
האוניברסיטה נודעה בשיטות ההוראה החדשניות שלה ובצוות החשיבה הבינלאומי בשם "המוסד לחקר המדיניות הבינלאומית".
הייחודיות של הניו סקול נובעת מהשילוב בין בית ספר לעיצוב מפורסם בעולם, פרסונס, עם מכללה לאמנויות ליברליות נחשבות, יוג'ין לנג, מכללת אמנויות ותוכניות לתארים מתקדמים. האוניברסיטה שמה דגש על שיתוף פעולה בין עיתונאים עם מעצבים, אדריכלים עם חוקרים חברתיים, מומחי תקשורת עם פעילים, משוררים עם מוזיקאים.
ב-1933 הוחל בתוכנית לימודים לתואר שני ושלישי, באוניברסיטה בגלות שנוסדה על ידי מדענים שנמלטו מגרמניה הנאצית. ב-1934 הוסמכה אוניברסיטה זו על ידי מדינת ניו יורק בשם "הפקולטה למדעי החברה ולמדעי המדינה" כחלק של בית הספר למחקר חברתי. ההיקף האקדמי כולל 135 התוכניות לתארים מתקדמים.
בין הבוגרים המפורסמים של ניו סקול ניתן למנות את שמעון פרס, טנסי ויליאמס, ג'ק קרואק, חנה ארנדט ואיי וייוויי.
פנים - איגוד ארגוני יהדות ישראלית
פנים - איגוד ארגוני יהדות ישראלית הוא ארגון גג, המכיל עשרות ארגונים העוסקים בהתחדשות יהודית, אשר הוקם בשנת 1998. יושב ראש הוועד המנהל של האיגוד הוא מוטי זעירא ומנהל הכללי הוא יותם ברום. האיגוד מארגן סדנאות, כנסים, ימי עיון ובתי מדרש, וכן מפתח תוכניות לימוד לבתי הספר. משרדי הארגון ממוקמים ברחוב המלך דוד שבירושלים.
מבין הארגונים הבולטים החברים באיגוד ניתן למנות את הקיבוץ בית ישראל, תל"י, קולות, ממזרח שמש, המרכז לטכנולוגיה חינוכית, עלמא בית לתרבות עברית, מרכז יעקב הרצוג, בינה, בית תפילה ישראלי, מכון כרם, בית פרת, נווה שכטר, משיב הרוח, טבע עברי, מכון שלום הרטמן, נשות הכותל, בית מדרש אלול, התנועה הרפורמית, בית אבי חי, מדרשת השילוב נטור, התנועה המסורתית בישראל, צו פיוס, מיזם 929, מיתרים, מרק"ם, נאמני תורה ועבודה, היברו יוניון קולג', האגודה לקידום החינוך ירושלים, קולך, גשר מפעלים חינוכיים ומכון שכטר.
מאז היווסדו, איגוד ״פנים״ מפעיל מדי שנה את ״פסטיבל הקהל״ בחול המועד סוכות.
ב-2022 טען העיתונאי קלמן ליבסקינד כי השר נחמן שי הביא להעברת עשרות מיליוני ש"ח לעמותת "פנים", בלי מכרז ובלי קריטריונים, כנגד כלל המנהל התקין, ובסיועו של ח"כ גלעד קריב, שכיהן באותה עת בוועד המנהל של העמותה.
מטרות
באתר האיגוד מוגדרות מטרותיו :
חסימה (כדורסל)
בכדורסל מתרחשת חסימה כאשר שחקן הגנה מסיט את הכדור, באופן חוקי, בניסיון זריקה של שחקן הקבוצה היריבה. כינויים נוספים לחסימה הם גג ובלוק (מאנגלית: Block). מותר לחסום זריקה רק בזמן שהכדור בדרכו כלפי מעלה, וכל חסימה של זריקה מהרגע שהכדור הגיע לשיא הגובה (ובדרכו כלפי מטה) אסורה, ותיחשב כסל של הזורק. חוק זה, המכונה "גולטנדינג" (מאנגלית: Goaltending), נועד למנוע משחקני הגנה לתפקד כ"שוערים" על יד הסל.
תכונות החוסמים
לעיתים קרובות, החוסמים המובילים הם שחקנים בעמדות הסנטר והפאוור פורוורד, בזכות גובהם וקרבתם לסל. מלבד גובה, עוזרים לחוסם גם ניתור גבוה ויכולת תזמון טובה בקפיצה. חוסמים טובים תורמים למשחק ההגנה של קבוצתם גם מבלי לחסום זריקות, בכך שנוכחותם על המגרש מרתיעה שחקני התקפה מלחדור לסל. חסימה של הכדור אל תוך תחומי המגרש (בניגוד לשליחתו אל היציעים) מובילה לעיתים קרובות להתקפה מתפרצת של הקבוצה החוסמת. מקובל לציין את שחקן בוסטון סלטיקס, ביל ראסל, כשחקן שהצטיין בחסימות תוך השארת הכדור בתוך המגרש.
רישום הסטטיסטיקה
חסימה נרשמת כנתון סטטיסטי לזכות השחקן החוסם, ובמקביל לכל חסימה נרשמת לשחקן הנחסם "החטאה מהשדה". אם החוסם יצר מגע עם ידו של הזורק בעת החסימה, תישרק עבירה נגד המגן וחסימתו לא תירשם בדפי הסטטיסטיקה. בנוסף, לא תירשם חסימה כאשר נעשתה על הזורק עבירה של שחקן הגנה אחר. כמו כן, לא תירשם חסימה לזכות שחקן שחסם זריקה אשר נכנסה לסל למרות החסימה.
שיאי חסימות ב-NBA
ליגת ה-NBA וליגת ה-ABA החלו לתעד חסימות רק החל מעונת. שיאן החסימות ב-NBA הוא האקים אולאג'ואן, שרשם לאורך הקריירה 3,830 חסימות בסך הכול. ממוצע החסימות למשחק הגבוה ביותר שייך לשחקן יוטה ג'אז, מארק איטון, שחסם 3.5 פעמים בממוצע למשחק לאורך הקריירה. אלמור סמית' מלוס אנג'לס לייקרס מתועד כשחקן בעל שיא החסימות במשחק בודד, כשחסם 17 זריקות במשחק מול פורטלנד טרייל בלייזרס ב-28 באוקטובר 1973. שני שחקנים בלבד, מלבד סמית', חסמו 15 זריקות במשחק אחד – מאנוט בול (1986 ו-1987) ושאקיל אוניל (1993).
דני גלובר
דני לברן גלובר (באנגלית: Danny Lebern Glover, נולד ב-22 ביולי 1946) הוא שחקן ובמאי קולנוע אפרו-אמריקאי, ואקטיביסט פוליטי.
ראשית חייו
גלובר נולד בסן פרנסיסקו לקארי וג'יימס גלובר, עובדי שירות הדואר ופעילי ארגון ארצי למען השחורים (NAACP). גלובר גדל לאהוב ספורט כאביו. אימו של גלובר, בתה של אחות מיילדת, נולדה בלואיוויל שבמדינת ג'ורג'יה וסיימה את לימודיה במכללת פיין.
גלובר סיים את לימודיו בתיכון ג'ורג' וושינגטון בסן פרנסיסקו ולאחר מכן באוניברסיטת המדינה שבסן פרנסיסקו. באוניברסיטה הוא גם פגש את אשתו לעתיד אסאקה בומני, לה נישא בשנת 1975.
גלובר סבל ממחלת הנפילה בצעירותו. לפי דבריו הוא פיתח דרך ריכוז מיוחדת כדי שההתקפים לא יתרחשו. הודות לטכניקה הזאת, שהוא מתאר כסוג של היפנוזה עצמית, גלובר טוען שהוא לא סבל מהתקף מאז גיל 35.
קריירה
לגלובר היה מבחר תפקידים מגוון בסרטי קולנוע, תיאטרון וסדרות טלוויזיה. הוא ידוע במיוחד בזכות תפקידו בסדרת סרטי "נשק קטלני" לצדו של מל גיבסון, ובזכות תפקידו כבעלה של וופי גולדברג בסרט "הצבע ארגמן". הוא קיבל קרדיט כשחקן ראשי לראשונה בסרט "הטורף 2". נוסף על כך, גלובר גם שיחק בעבר בתור מדבב בסרטי ילדים. גלובר הצטרף למעמד של שחקנים כדוגמת האמפרי בוגרט, אליוט גולד ורוברט מיצ'ם, כאשר גילם את פיליפ מרלו, בלש ספרותי פרי עטו של הסופר ריימונד צ'נדלר, בפרק בסדרה "Fallen Angels" משנת 1995. גלובר החל את עבודתו בתור במאי בסרט המדע בדיוני הקצר "Override" ב-1994. באותה שנה, גלובר והשחקן בן גילורי הקימו חברת תיאטרון על שם פול רובסון בלוס אנג'לס, תוך התמקדות על תיאטרון ועל התרבות האפרו-אמריקנית.
ב-2005 הודיעו גלובר וג'וסלין ברנס על תוכניותיהם ליצור את הסרט "אל-פחד", המבוסס על חווייתה של ד"ר מרשה קולמן-אדביו, חברת הסוכנות להגנת הסביבה לשעבר שיצאה נגד מעסיקיה למשפט בשנת 2000 באשמת אפליה על בסיס גזעי, וזכתה. חבר המושבעים במשפט הצהיר שהסוכנות הפרה את זכויותיה האזרחיות של קולמן-אדביו על בסיס גזע, מין, וסביבת עבודה עוינת על פי חוק זכויות האזרח של 1964.
בשנת 2007 הודיעה ממשלת ונצואלה כי תעניק לגלובר 18 מיליון דולר לצורך הפקת גרסה קולנועית למרד העבדים בהאיטי שהתרחש במאה ה-18 בהנהגתו של טוסן לוברטיר. גלובר הוא ידיד של נשיא ונצואלה לשעבר, הוגו צ'אבז.
בשנת 2008 שיחק בתפקיד ראשי בקומדיה "קדימה, תריץ אחורה" של הבמאי מישל גונדרי.
פעילות פוליטית
ב-2009 היה ממובילי החרם על הקרנת סרטים ישראלים בפסטיבל טורונטו בטענה שהם משרתים את התעמולה של ממשלת ישראל.
פרסים ומועמדויות
גלובר זכה בחמישה פרסי הארגון הלאומי למען זכויות שחורים בשל הישגיו בתור שחקן אפרו-אמריקאי. בנוסף, הוא היה מועמד לפרס אמי כמו גם מספר זכיות על תפקידיו הטלוויזיוניים במיני-סדרות "Fallen Angels: Red Wind", "מנדלה" ו"יונה בודדה".
קובר פידי
קובר פידי (באנגלית: Coober pedy) היא עיירה באוסטרליה הדרומית, המשמשת מרכז לכריית האבן היקרה אופאל (לשם), וייחודית בכך שחלקה הגדול נמצא מתחת לפני האדמה.
ייסוד
קובר פידי ממוקמת בלב הספר האוסטרלי, האאוטבק (באנגלית: outback), באזור מדברי שבו נרשמות בחודשי הקיץ, נובמבר עד מרץ, טמפרטורות המגיעות עד 50 מעלות צלזיוס. עד המאה ה-20 היו התושבים היחידים באזור קובר פידי אבוריג'ינים, שנעו ונדו בשטח בחיפוש אחר מזון. בשנת 1915 יצאה משלחת בת ארבעה אנשים, ביניהם ג'ים האטצ'ינסון ובנו בן ה-14 ויליאם, לחפש זהב דרומית לקובר פידי, החיפוש נכשל והחבורה החלה בחיפושים אחר מים, כאשר ויליאם הבחין באבני אופאל על האדמה. תקופה קצרה לאחר מכן כבר החלו לכרות באזור אבני אופאל.
בשנת 1917, עם סיום מלחמת העולם הראשונה וחיבור האזור לרשת הרכבות, החלה תנועה של חיילים משוחררים, עובדי מסילת הרכבת לשעבר, ואחרים לקובר פידי בחיפוש אחר עושר. בתקופה זו גם החלו התושבים לגור בצורה המאפיינת את העיר עד היום, מתחת לפני הקרקע. התנאים היו קשים מאוד, ומים ומזון הובאו לאזור ממרחקים גדולים.
בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-20 ירדו מחירי האופאל בשל המיתון בעולם, והייצור בעיר כמעט ופסק, בסוף מלחמת העולם השנייה זכתה העיר לעדנה מחודשת בזכות כמה מציאות יוצאות דופן של אופאל באזור. בשנות ה-60 ובה-70 הפכה תעשיית האופאל לעסק המגלגל מאות מיליוני דולרים ומהגרים אירופים רבים הגיעו לעיר.
העיר כיום
כיום מונה העיר כאלפיים נפש מחמישים לאומים שונים, היא מרוחקת מאות קילומטרים מכל נקודת יישוב אחרת ומכנה עצמה "בירת האופאל של העולם", מוסדות ציבור בעיר, כנסיות, מרכזי קניות, מלונות כמו גם מרבית התושבים חיים מתחת לפני האדמה בחללים הנחפרים בגבעות, העלות של בית מעין זה דומה לעלות של בניית בית על פני הקרקע ויש לו יתרונות רבים, מפני שהבית שומר על טמפרטורה אחידה לאורך כל השנה, כך שאין צורך במערכות של מיזוג אוויר.
מסביב לעיר ניתן לחזות בכ-250,000 חורי מכרות המאופיינים בחורים באדמה וערימת עפר ענקית הנערמת לידם הנוצרים על ידי המכונות המשמשות לכרייה. המכרות אינם נסתמים, כדי לאפשר חפירה נוספת בקלות והאזור משובץ בשלטים המזהירים מפני טיול בשטח בשל סכנת הנפילה לבורות אלו. למרות הסכנה ישנם כאלו המחטטים בעפר, בתקווה למצוא אבני אופאל שחמקו מעיניי הכורים.
מיקומה של העיר על הכביש המהיר סטוארט, כביש החוצה את אוסטרליה לאורכה, ותנאי החיים הייחודים בה, הופכים אותה גם לנקודת עצירה לתיירים, היכולים לבקר בבתים לדוגמה, לשהות במלונות מתחת לאדמה, לבקר במוזיאון לתולדות העיר, לבקר בכנסיות ואף לחפש בעצמם אופאל.
שמה של העיר
תחילה נקרא האזור מכרה האופאל של רכס סטיוארט (Stuart Range Opal Field) על שמו של האירופי הראשון שחקר את האזור ג'ון מקדואל סטיוארט, אולם ב-1920 שונה השם לקובר פידי על שום השם האבוריג'יני של העיר, קופה פיטי (kupa piti) שמשמעו "אדם לבן בחור".
אח"י בת שבע
אח"י בת שבע הייתה נחתת, ששירתה בחיל הים הישראלי בשנים 1969 עד 1995. הנחתת נרכשה בשנת 1969 בדאר א-סלאם, טנזניה, והצטרפה לפלגת הנחתות בשארם א-שייח'. קיבולת הנשיאה וההנחתה שלה הייתה הגדולה ביותר מכל הנחתות של חיל הים הישראלי, וכללה: 16 טנקי טירן + ים לרבות טנקים PT-76 בסיפון העליון, או 16 טנקי טירן + 2 מסוקי סופר פרלון.
הספינה נבנתה בהולנד כמעבורת משאיות כרייה במזרח אפריקה. בשנת 1969 נרכשה והועברה לשארם א-שייח' במגמה לתגבר את יכולת חיל הים להנחתת כוחות שריון בחוף המערבי של מפרץ סואץ במלחמת יום הכיפורים. התכנון לא יצא לפועל. לאחר הסכם השלום עם מצרים הועברה לים התיכון דרך תעלת סואץ. שיא פעילותה היה בהנחתת רכב קרבי וחיל רגלים בעת מלחמת לבנון הראשונה. לאחר מכן הועמדה למכירה ואף נמצא לה קונה אך לבסוף הוטבעה.
הספינה שירתה בשייטת הנחתות.
בים האדום
מקור ורכישה - נבנתה בהולנד בשנת 1967 במטרה להובלת עפרת נחושת בנהרות במזרח אפריקה. שמה הראשון היה Zambia Challenge. הספינה נרכשה בשנת 1969 על ידי אריה גלעד (לותר גינגולד) ונרשמה על שם החברה גלעד, אלכסנדר ושות', בראש צוות רכישה מצידו של חיל הים עמד אל"ם צבי תירוש שהיה באותה עת סגן ראש מחלקת ים אשר שילם תמורתה 750,000 דולר. הספינה הועברה בשנת 1971 לבעלות חיל הים הישראלי.