cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בינה מלאכותית
יישומי בינה מלאכותית כוללים מנועי חיפוש מתקדמים באינטרנט (למשל, חיפוש גוגל), מערכות המלצות (בשימוש על ידי YouTube, אמזון ונטפליקס), הבנת דיבור אנושי (כגון סירי ואלקסה), מכוניות אוטונומיות, ובינה מלאכותית יוצרת (ChatGPT, בארד, Midjourney ועוד), ולהתחרות ברמה הגבוהה ביותר במשחקים אסטרטגיים (כגון שחמט ו-Go).
בינה מלאכותית נוסדה כדיסציפלינה אקדמית בשנת 1956. בעשור הראשון של המאה ה-21, למידת מכונה מתמטית וסטטיסטית הוכיחה את עצמה כמוצלחת ביותר, וסייעה בפתרון בעיות מאתגרות רבות ברחבי התעשייה והאקדמיה. למידה עמוקה עלתה על כל טכניקות הבינה המלאכותית הקודמות במדדים בתעשייה, מה שהוביל לעלייה עצומה במימון ובעניין.
פרה־היסטוריה של הבינה המלאכותית
באיליאדה ובאודיסיאה של הומרוס ניתן למצוא סממנים של בינה מלאכותית.באיליאדה:. וגם באודיסיאה:.
הגולם מפראג שנוצר על פי האגדה במאה ה-16 על ידי המהר"ל מפראג הוא דוגמה נוספת לאחד הניסיונות המוקדמים ביותר ליצור סוג של בינה מלאכותית.
דוגמה נוספת הוא השחמטאי המכני "הטורקי" שנבנה ב-1770 על ידי וולפגנג פון קמפלן. המכונה יכלה כביכול לשחק שחמט נגד בן אדם.
התפתחות של תאוריית הבינה המלאכותית
הרבה מההתמקדות המקורית של מחקר הבינה המלאכותית נובע מגישה ניסויית לפסיכולוגיה, ומדגישה את מה שאפשר לכנות תבונה לשונית (אותה אפשר לראות באופן מובהק במבחן טיורינג).
גישות לבינה מלאכותית שאינן מתמקדות בבינה לשונית כוללות רובוטיקה וגישות של בינה קולקטיבית, המדגישות שינוי פעיל של הסביבה, או קבלת החלטות בקונצנזוס, ומקבלות את השראתן מהביולוגיה או הפוליטיקה כשהן מחפשות מודלים לצורת הארגון של התנהגות "תבונית".
מחקר ניסויי בבינה מלאכותית
הבינה המלאכותית החלה כתחום ניסויי בשנות ה־50, עם חלוצים כמו אלאן ניואל והרברט סימון, שייסדו את מעבדת הבינה המלאכותית הראשונה באוניברסיטת קרנגי מלון, וג'ון מקארתי ומרווין מינסקי, שייסדו את המעבדה ב־MIT ב־1959.
ציון דרך בהתפתחות המחקר בבינה מלאכותית הוא כנס שנערך בשנת 1956 בדרטמות קולג'. בכנס זה השתתפו חלוצי התחום, ובהם מינסקי, מקארתי וסימון (כל אחד מהשלושה זכה מאוחר יותר בפרס טיורינג). במסגרת הכנס טבע מקארתי את המונח "בינה מלאכותית" (Artificial Intelligence - AI).
בעבר היו שני סוגים כלליים של מחקר בינה מלאכותית – ה"מסודרים" וה"בלגניסטים". הגישה ה"מסודרת", ה"קלאסית" או ה"סימבולית", באופן כללי, עוסקת במניפולציה סימבולית של מושגים מופשטים, וזוהי המתודולוגיה שבה משתמשים בדרך כלל במערכות המתקדמות. הגישה המקבילה היא ה"בלגניסטית", או ה"קישורית", שרשתות נוירונים מלאכותיות הן הדוגמה הטובה ביותר שלה, המנסות "לפתח" תבונה על ידי בניית מערכות ושיפור שלהן בעזרת תהליך סטטיסטי כלשהו, במקום לתכנן מראש מערכת שתשלים את המשימה. שתי הגישות הופיעו כבר בתחילת ההיסטוריה של התחום. בשנות ה־60 ובה־70 הגישות הבלגניסטיות לא היו מקובלות, אך העניין בהן עלה שוב בשנות ה־80 כאשר המגבלות של הגישות ה"מסודרות" של אותו הזמן נעשו ברורות. במשך הזמן התברר שלשתי הגישות יש מגבלות חמורות.
המחקר בבינה מלאכותית מומן בחלקו הגדול על ידי הסוכנות לפרויקטים מתקדמים במחקר ביטחוני בארצות הברית (DARPA), ועל ידי מיזם הדור החמישי ביפן. חוסר ההצלחה של המחקר שמומן באותו הזמן להביא לתוצאות מיידיות, למרות ההבטחות הגדולות, הביא לקיצוצים גדולים במימון של הסוכנויות הממשלתיות בסוף שנות ה־80, מה שהביא לירידה בהתעסקות בתחום. בעשור שלאחר מכן, חוקרי בינה מלאכותית רבים עברו לתחומים שכנים עם מטרות צנועות יותר, כמו מערכות לומדות, רובוטיקה, ואופטיקת מחשבים, אם כי מחקר של בינה מלאכותית טהורה עדיין המשיך.
צעדים ראשונים בבינה מלאכותית כללו הענקת יכולת מילולית למחשב, כלומר מתן יכולת למחשב להבין שפה מדוברת ולהגיב בשפה מדוברת. מבחן טיורינג, שמקורו במאמר שפרסם אלן טיורינג בשנת 1950, מוביל לכיוון זה, ואחד הצעדים הראשונים למימושו נעשה בתוכנית "אלייזה", שפיתח ג'וזף וייצנבאום מ־MIT. תוכנית זו (הקרויה על שם גיבורת מחזהו של ג'ורג' ברנרד שו, "פיגמליון"), יוצרת סימולציה של פסיכיאטר. האדם, המקיים דיאלוג עם התוכנית באמצעות מקלדת, זוכה ממנה לתגובות אינטליגנטיות לכאורה, כפי שפסיכיאטר אנושי היה מגיב. ספרו של המשורר דוד אבידן "הפסיכיאטור האלקטרוני שלי" (1974) כולל שמונה שיחות של אבידן עם "אלייזה" (לדעת צבי ינאי, שהיה מעורב ביצירת הקשר בין אבידן ל"אלייזה", המשורר נטל לעצמו חירות רבה בעריכת השיחות, שאינן משקפות את יכולתה האמיתית של "אלייזה"). אלא שבהדרגה התברר שהיכולת לבנות תוכנה השולטת בשפה טבעית היא משימה מורכבת ביותר, הדורשת גם שילוב של ידע נרחב בבלשנות ובמדעים קוגניטיביים אחרים.
הישג נוסף לתחום הבינה המלאכותית הוא תוכנות היודעות לשחק משחקים "אינטליגנטיים" המצריכים "חשיבה". דוגמה בתחום זה היא תוכנות השחמט המנצחות בימינו את השחקן הממוצע בנקל. על היתרון האנושי (יכולת לשלול מהר מצבים לא מעניינים, אינטואיציה) מפצות התוכנות במאגרי מידע עצומים של ידע תאורטי (ספרי פתיחות וסיומים בשחמט לדוגמה) ובאלגוריתמים הפורסים את כל אפשרויות המשחק מספר רב של מהלכים קדימה - הרבה יותר מהיכולת האנושית. בבסיסן, אותן תוכנות נעזרות במבנה נתונים הנקרא עץ מינימקס לשם כך.
ביקורת, והתייחסויות לבינה מלאכותית
בשנות ה־60 של המאה ה־20, מספר מחקרים דחו את האפשרות של בינת מכונה מסיבות פילוסופיות או לוגיות, כגון "השכל, המכונה וגדל" (1961) מאת ג'ון לוקאס. עם ההתפתחות של טכניקות פרקטיות המבוססות על מחקר הבינה המלאכותית, עלו טענות כי המתנגדים לבינה מלאכותית שינו כל הזמן את עמדתם ביחס למשימות כמו שחמט ממוחשב או הבנת שפה שקודם נחשבו כ"תבוניות", על מנת להכחיש את ההצלחות של הבינה המלאכותית. דאגלס הופשטטר בספרו "גדל, אשר, באך" (Gödel, Escher, Bach) אומר, כי הזזת היעדים הזו היא למעשה אמירה ש"תבונה" היא "כל מה שאדם יכול לעשות ומחשבים לא יכולים". מדען המחשב א.וו. דייקסטרה לא התלהב מייחוס יכולת חשיבה למחשב, וטען כי "השאלה האם מחשב יודע לחשוב דומה לשאלה האם צוללת יודעת לשחות". היינו שמעשה מכונה מכח תיכנות, אינו מעשה תבוני, ששייך להגדירו כידיעה.
נכון ל־2017, ישנם מדענים הטוענים, כי בינה מלאכותית היא "הקבוצה של הבעיות במדעי המחשב שאין להן פתרונות טובים כרגע". כלומר, ברגע שתת־תחום כלשהו מגיע לתוצאה מוצלחת, הוא מוצא מתחום הבינה המלאכותית וניתן לו שם אחר. דוגמאות לזה הן הכרת תבניות, עיבוד תמונה, רשתות נוירונים, עיבוד שפה טבעית, רובוטיקה ותורת המשחקים. אם כי השורשים של כל אחת מהדיסציפלינות האלה בבינה המלאכותית, בהדרגה הפכו לתחומים נפרדים.
רגולציה
בסוף העשור השני של המאה ה-21 החלו להופיע התייחסויות ראשוניות לבינה מלאכותית גם בחוקים ותקנות. בהסכמי הסחר שנחתמו בין ארצות הברית, קנדה ומקסיקו, הייתה התייחסות גם לקיום זרימת נתונים חוצת גבולות של בינה מלאכותית, לצד התחייבות להגנה על זכות הפרטיות של אזרחים מפני טכנולוגיות בינה מלאכותית. אזכורים אחרים היו גם בהסכמי סחר נוספים.
השימוש של סין בבינה מלאכותית נחשב במערב לכזה שאינו תואם את ערכי החירות של הדמוקרטיות הליברליות. אף על פי כן, בשנת 2021 הייתה סין למדינה הראשונה בעולם שפרסמה תקנות אתיקה הנוגעות לשימוש בבינה מלאכותית, שמטרתן לאפשר לגולשים, בכל פעם שאמורה לפעול מולם מערכת של בינה מלאכותית, לבחור באופן אקטיבי האם להפעיל או לבטל אותה. כלומר, על ספק השירות להציע במקביל גם אפשרות שאינה מבוססת על בינה מלאכותית שתהייה נגישה לגולשים שיבחרו בכך. עם זאת, נושא האתיקה בסין מורכב, מכיוון שבמקרים שונים גישתה של סין, שבאופן כללי אינה נוטה לכבד את זכותם לפרטיות של אזרחיה, סייעה להתפתחות תחום הבינה במלאכותית במדינה תוך גישה להיקפי מידע שאין בנמצא במדינות אחרות, דוגמת מסד נתונים רחב של צילומי וידאו עם טכנולוגיה של זיהוי תווי פנים, ותוך שימוש במערכת אשראי חברתי המנוגדת למתווים הבינלאומיים העוסקים באתיקה של בינה מלאכותית.
בשנת 2023, בייג'ינג ריככה את ההנחיות לחברות המפתחות מודלים של בינה מלאכותית, אך היא עדיין דרשה שצ'אטבוטים יעברו תהליך של הערכה ביטחונית וידבקו בסוציאליזם. מנגד הרגולציה במדינה גרמה לכך שחברות הטכנולוגיה הסיניות לא מיהרו להשיק את צ'אטבוטים שלהן.
שבוע אחרי הסינים, הממשל האמריקאי הודיע על כך שהצליח להוציא התחייבויות וולונטריות משבע חברות טכנולוגיה אמריקניות בכל הנוגע לניהול סיכונים הנשקפים מבינה מלאכותית. למשל, יפותחו מנגנונים כמו "סימון מים כדי לעזור למשתמשים להבחין מתי תוכן אודיו או ויז'ואל נוצר בעזרת בינה מלאכותית.
בינה מלאכותית מודרנית
המחקר המודרני מתמקד בכמה משימות הנדסיות עיקריות (התומכים בבינה מלאכותית "חזקה" עשויים לכנות זאת כבינה מלאכותית "חלשה").
מחקר הבינה המלאכותית המודרני עוסק ביצירת מכונות מועילות על מנת לעשות משימות שבני אדם מבצעים, המצריכות תבונה, באופן אוטומטי. למשל תזמון משאבים - כמו יחידות צבאיות - ביעילות המרבית, מענה על שאלות לגבי מוצרים עבור לקוחות, הבנת דיבור ושפה וזיהוי פרצופים במצלמות טלוויזיה במעגל סגור. לכן בינה מלאכותית נעשתה לדיסציפלינה הנדסית, העוסקת בפתרון בעיות מעשיות. לדוגמה, על־פי שיטות של בינה מלאכותית אורגנו המשאבים הצבאיים של ארצות הברית במלחמת המפרץ, והכספים שנחסכו בעקבות כך עלו בהרבה על ההשקעה של הממשלה האמריקאית בתחום הבינה המלאכותית מאז תחילת המחקר בשנות ה־50. מערכות בינה מלאכותית נכנסו לשימוש בעסקים רבים, בתי חולים ויחידות צבאיות סביב העולם, וכן מורכבות בתוכנות ובמשחקים רגילים.
שיטות של בינה מלאכותית משמשות גם פעמים רבות במחקר המדע הקוגניטיבי, שמנסה ליצור מודל של תת־מערכות של ההבנה והחשיבה האנושית. בעבר המטרה הסופית של חוקרי בינה מלאכותית הייתה "בינה מלאכותית חזקה", כלומר חיקוי של בינה אנושית ממש. אפשר לראות מחשבים כאלה בסרטי מדע בדיוני רבים, כמו המחשב HAL 9000 בסרט "2001: אודיסיאה בחלל". מטרה זו כנראה לא תמומש בעתיד הקרוב, וכבר כיום הוא אינו המטרה של מחקר הבינה המלאכותית הרציני. בגלל אי־המילוי של ציפיות בעבר יצא לתחום מוניטין רע, וכן בשל ציפיות שהתעוררו על ידי המדע הבדיוני. מסיבה זו, חוקרי בינה מלאכותית רבים אומרים כי הם עובדים בתחום הקוגניציה, אינפורמטיקה, הסקה סטטיסטית או הנדסת מידע. ישנם פרדיגמות מחקריות רבות בתחום, ועדיין אין קונצנזוס על הצורה הטובה ביותר להמשיך במחקר. תחומי מחקר מהעת האחרונה כוללים רשתות בייאסיות וחיים מלאכותיים; דוגמה לתוכנת חיים מלאכותיים היא Boids.
תחום חשוב בבינה המלאכותית הוא שפה טבעית. לתחומים רבים בבינה מלאכותית פותחו תוכנות או שפות תכנות במיוחד בשבילם. לדוגמה, אחת מתוכנות הדיבור (chatterbot) הדומות ביותר לאדם, "אלייס" (A.L.I.C.E), משתמשת בשפת תכנות AIML שהיא ספציפית בשבילה, ולתוכנות שהתפתחו ממנה. ובכל זאת, A.L.I.C.E מבוססת על התאמת תבניות ללא כל הסקת מסקנות, בדומה לתוכנות ישנות יותר. ג'אברוואקי (Jabberwacky) קרוב קצת יותר לבינה מלאכותית חזקה, מכיוון שהוא לומד כיצד לדבר רק מאינטראקציה עם המשתמש. למרות זאת, התוצאות עדיין חלשות מאוד, וכיום ניתן לומר שעדיין אין בינה מלאכותית לדיבור כללי.
אם כי ההתקדמות לקראת המטרה הסופית של בינה מלאכותית דמוית־אדם איטית למדי, היו תוצרים מועילים רבים בדרך. דוגמאות בולטות הן שפת התכנות LISP ופרולוג, שהומצאו עבור מחקר בינה מלאכותית אך שכיום משמשים למשימות אחרות. מערכות מועילות רבות פותחו בעזרת טכנולוגיות שהיו פעם תחומים פעילים במחקר הבינה המלאכותית. לדוגמה:
הרעיון של בינה מלאכותית שתחליף שיפוט אנושי עלה פעמים רבות בהיסטוריה של התחום, וכיום ישנם תחומים מסוימים שבהן "מערכות מומחיות" מחליפות או תומכות בשיפוט אנושי, בהנדסה או ברפואה. דוגמה למערכת כזו היא מערכת העזרה של מיקרוסופט אופיס, שבו המערכת מנסה לנבא את העזרה שהמשתמש יזדקק לה.
בשנת 1986 פרופסור רודני ברוקס פרסם סדרת מאמרים ששינו באופן מהותי את כיווני פיתוח בתחום הבינה המלאכותית.
החל מ 2012, חלה תנופה משמעותית בתחום למידה עמוקה וענף זה נחשב כענף מרכזי לפתרון סוגיות בתחום הבינה המלאכותית. "למידה עמוקה" נשענת על רשתות עצביות מלאכותיות. החל מ-2017, מדינות רבות בעולם החליטו להיכנס לנושא ברמה הלאומית ולמעלה מעשרים מהן, פרסמו אסטרטגיה לאומית בנושא.
בשנת 2015 ניצחה מערכת AlphaGo של חברת DeepMind את אלוף העולם במשחק GO, הנחשב למשחק בו עץ המשחק הוא הענף ביותר, מה שדרש ממתכנני המערכת לחשוב על שיטה שונה ללמידת / פתרון המשחק, לעומת שיטת העבודה של כחול עמוק. המערכת התקרבה לשיטה הנקראת בינה מלאכותית חזקה (באנגלית Artificial general intelligence ). שיטה זו נחשבת לגביע הקדוש בבינה מלאכותית, ומתכונתה היא למעשה למידת מכונה ללא הכוונה מראש היכולה לפתור כל בעיה.
ב-11 ביולי 2019, תוכנת מחשב שנקראת Pluribus, ניצחה חמישה שחקנים ברמה הכי גבוהה שיש בעולם, במשחק "טקסס הולדם" - בסדרה ארוכה של משחקים כנדרש להוכיח מובהקות סטטיסטית. תוכנת המחשב Pluribus פותחה על ידי מדענים מפייסבוק ומאוניברסיטת קרנגי מלון בהובלת פרופסור Tuomas Sandholm ונועם בראון.
בניגוד למשחק שחמט או, אפילו, משחק ה"גו", בטקסס הולדם, אין לשחקנים מידע מלא על "המציאות" וזאת מכיוון שהם רואים רק את הקלפים שהם עצמם קיבלו ואת "קלפי הקהיליה". כלומר, מדובר במשחק רב פעמי, מרובה משתתפים ועם מידע חסר. מכיוון שכך, המשחק נחשב מבחן משמעותי מאוד ליכולת של "בינה מלאכותית" להשתוות לבינה אנושית.
מיקרו־עולם
יישומים בתחום הבינה המלאכותית כוללים:
אוסטרוגותים
האוסטרוגותים (לטינית: Austrogothi או Ostrogothi, "גותים מזרחיים") הם שבט גרמאני שמוצאם מגוטלנד (Gotland) שבשוודיה, סקנדינביה. השבט השפיע על אירועים מדיניים בשלהי ימיה של האימפריה הרומית. במקביל לו, פעל שבט גרמאני נוסף, אף הוא מצאצאי הגותים (Gothi), והוא הויזיגותים (Visigothi), שכונו "גותים אציליים" או ה"מערב-גותיים". שני השבטים הם מצאצאי הגותים, שבט שהתהווה במזרח גרמניה, שנטל חלק באירועים המדיניים של אותה עת.
ראשית תולדותיהם
לפי מקורות אחדים, הגותים היו אומה אחת עד למאה ה-3. אז הם נפרדו לשניים - "האוסטרוגותים" וה"ויזיגותים". שני השבטים חלקו מאפיינם משותפים רבים, בין השאר הם הכירו באלוהותו של האל שנקרא על ידי הרומאים מרס.
במהלך המאה ה-3 והמאה ה-4 פלשו האוסטרוגותים והתיישבו מחדש באזור דאקיה ומואסיה עקב צפיפות באזור מגוריהם הקודם, צפון הים השחור. באזור החדש הם הקימו ממלכה גדולה וחזקה בין נהרות הדנובה והדנייפר בתחומי רומניה, מולדובה ומערב אוקראינה של היום. הממלכה נשלטה בידי הנהגה גותית, אך הייתה מורכבת משבטים בעלי מוצא שונה: הסרמטים, הגפידים, הדאקים וכן מיעוט סלבי.
בשנת 370 הגיעו השבטים ההונים לתחום מגוריהם של האוסטרוגותים ואלו האחרונים קבלו את מרותם. השליט האוסטרוגותי, ארמנאריך (Ermanaric) התאבד בשנת 378 (ולפי גרסה אחרת הוא חי 110 שנים). שני העמים התיישבו בארצות הבלקן. האוסטרוגותים הפכו לאחד מהשבטים שהיו ואסלים של ההונים. וכך, בשנת 451, הם נטלו חלק בקרב שאלון (Chalons). מפעם לפעם הם ניסו להתקומם אך ללא הצלחה. הם אימצו מההונים את השימוש בסוסים, והייתה בכך תרומה חשובה להתפתחותם.
תאודריך הגדול
גדול השליטים האוסטרוגותים היה תיאודריך הגדול אשר פרוש שמו היה "מנהיג האומה". הוא נולד בשנת 454 לאחר קרב נדאו. ילדותו עברה עליו כבן ערובה בקונסטנטינופוליס, שם קיבל את חינוכו. בצעירותו נגרר למאבקים ולאינטריגות של האימפריה הביזנטית. תאודריך אימץ מנהגים רומיים אחדים אך עדיין נשאר מלך האוסטרוגותים; הוא הכיר בכוחה של הכנסייה וראה בשיתוף הפעולה אינטרס שיאפשר לו לסלול את הדרך לרומא. הוא תכנן לחדש את הממשל והתרבות הרומית וכך להחזיר לעם האיטלקי את גאוותו.
באותה עת שלט על אדמת איטליה מלך בשם אודואקר שהדיח את הקיסר הרומי האחרון רומולוס אוגוסטולוס. בהתחלה הסכים הקיסר הביזנטי זנון, כי אודואקר יישאר לשלוט באיטליה אך כאשר היחסים הדרדרו שלח את תאודריך לכבוש את איטליה.
להמחשת מספרם המועט של האוסטרוגותים, מסופר כי כל העם האוסטרוגותי הסתגר למשך מספר חודשים בתוך חומותיה של פביה.
תאודריך פנה לכבוש את איטליה ובשנת 493 כבשו צבאותיו את העיר רוונה אשר הפכה לבירתם. תאודריך נפגש עם אודואקר כדי להתפשר על חלוקת אדמת איטליה אך בפגישה רצח תאודוריך את אודואקר, והאוסטרוגותים התפרסו בשטחה של כל איטליה והגיעו עד לסיציליה בדרום ודלמטיה (Dalmatia) בצפון. שני העמים ממוצא גותי, האוסטרוגותים והוויזיגותים, התאחדו תחת שלטונו של תאודריך.
השטחים בשלטונו של תאודריך כללו גם את ממלכת טולוז (Toulouse) הוויזיגותית, רוב שטחה של גאליה (צרפת של היום), חלק משטחי גרמניה המערבית, ורוב שטח חצי האי האיברי. באמצעות משא ומתן הוא חבר למלכים הפרנקים והבורגונדים. אימפריית ביזנטיון חשה שתאודוריך הגדול נעשה חזק מדי וניסתה לפעול נגדו.
בקרב ווּייה (Vouillé) נסוגו מלכי האוסטרוגותים מגאליה ומחצי האי האיברי. עכשיו כבר לא היה שלטונו של תאודריך הגדול בעל אופי ברברי אלא נחשב לשלטון של בן תרבות. הוא היה מלכם הלאומי של הגותים אך גם היורש של האימפריה הרומית המערבית. שתי האומות, הגותית והרומאית, נבדלו זו מזו בשפה ובדת, אך חיו זו בצד זו על אדמת איטליה. כל עם היה נתון לחוקים משלו, תחת שלטון נסיך משלו, אך כולם היו תחת הריבונות של תאודריך הגדול. מעריכים כי 200,000 עד 250,000 אוסטרוגותים התיישבו באיטליה.
ההתפוררות
בשנת 526 מת תאודריך הגדול. שני העמים, האוסטרוגותים והוויזיגותים, נפרדו שוב, והחיכוכים בין מנהיגי העמים נמשכו. האימפריה הביזנטית, בראשות יוסטיניאנוס הראשון חשה בחולשה ובשנת 535 פלשה לאיטליה בראשות מפקד הצבא בליסאריוס, כבש את סיציליה והמשיך לחצי האי האיטלקי. בשנת 536 כבשו הביזנטים את נאפולי ורומא והגיעו עד מילאנו. בשנת 540 הם כבשו את בירת האוסטרוגותים רוונה, בצפון איטליה. הקיסר יוסטיניאנוס הראשון הציע לגותים הסדר נדיב: הם ימשיכו לשלוט על ממלכה בצפון איטליה ובתמורה יעבירו אליו את מחצית האוצר אשר ברשותם. בליסאריוס העביר את ההצעה אל הגותים. הם לא האמינו להצעתו של יוסטיניאנוס הראשון אבל אחרי שבליסאריוס נתן את ערבותו הם קבלו את ההסדר.
בשנת 545 חזר בליסאריוס לאיטליה ומצא כי המצב השתנה מקצה לקצה. אראריק (Eraric), שליט האוסטרוגותים, נהרג והאליטה הגותית הפרו-רומית התמוטטה. בשנת 541 בחרו האוסטרוגותים מנהיג חדש - טוטילה. טוטילה היה מצביא מבריק, והוא כבש מחדש את צפון איטליה ואף גרש את הביזנטים מרומא. כשבליסאריוס הגיע לאיטליה טוטילה נאלץ להשיב לו את רומא. אולם בליסאריוס הפסיד אותה שוב, כאשר הקיסר יוסטיאנוס סירב להמציא לו אספקה ותגבורת, ובשנת 548 הוא הוחלף במצביא אחר, נרסס (Narses), בו נתן הקיסר את אמונו.
ביולי 552 נהרג טוטילה בקרב טגינאה (Battle of Taginae). שותפיו לקרב, טאה (Teia), אליגארן (Aligern), סקיפורל (Scipuar) וגיבל (Gibal) נהרגו או נכנעו בקרב במונס לאקטריוס (Mons Lactarius) באוקטובר אותה שנה. השליט וידין (Widin) נלקח בשבי לקונסטנטינופוליס בשנת 561 או 562. כך באה לקיצה ממלכת האוסטרוגותים. שקיעתה החלה למעשה עם מותו של תאודריך הגדול. לפי ההיסטוריון קנטור נורמן:
הסיכוי להקים מדינה עצמאית בעלת לאום אחד, על ידי איחוד בין מרכיבים רומיים וגרמאניים, כפי שהתרחש בגאליה, בחצי האי האיברי ובחלק הצפוני של איטליה תחת שלטון הלומברדים, לא עלה יפה. וכך היה לגותים מעמד שונה בהיסטוריה האיברית מאשר בהיסטוריה האיטלקית. באיטליה היו הגותים פולשים לשעה ושליטים ואילו באיבריה הם תרמו להתפתחות האומה המקומית. בצפון חצי האי האיברי קיים אזור "אסטורס" (Asturias) השומר על השם "גוטיה" (Gothia) שמזכיר את הנוכחות הגותית בגאליה.
מלכי האוסטרוגותים
מלכים מאוחרים:
מאריס יאנסונס
מאריס יאנסונס (בלטבית: Mariss Jansons; 14 בינואר 1943 – 30 בנובמבר 2019) היה מנצח לטבי.
ביוגרפיה
יאנסונס נולד בריגה שבלטביה, אז תחת כיבוש נאצי. אביו היה המנצח ארוויד יאנסונס ואמו, איראידה, הייתה זמרת אופרה יהודייה. אמו ילדה אותו במחבוא אחרי שהוברחה מחוץ לגטו ריגה. בגטו זה נרצחו אביה ואחיה. בשנת 1946 זכה אביו בפרס שני בתחרות ארצית ויבגני מראווינסקי בחר בו להיות עוזרו בפילהרמונית של לנינגרד. משפחתו הצטרפה אליו בלנינגרד (כיום סנקט פטרבורג) בשנת 1956 ויאנסונס הצעיר נכנס לקונסרבטוריון של לנינגרד, שם למד פסנתר וניצוח. אביו דחק בו להמשיך בכינור דווקא. בשנת 1969 המשיך בהשתלמות בווינה אצל הנס סווארובסקי ובזלצבורג אצל הרברט פון קאראיין.
בשנת 1973 התמנה יאנסונס למנצח משנה של התזמורת הפילהרמונית של לנינגרד. בשנת 1979 התמנה למנהל מוזיקלי של התזמורת הפילהרמונית של אוסלו, שעליה ניצח בקונצרטים רבים, באוסלו ובסיורים בעולם, ואף בהקלטות רבות. בשנת 1992 הוזמן להיות מנצח אורח ראשי של התזמורת הפילהרמונית של לונדון. במרץ 1997 התמנה למנהל מוזיקלי של התזמורת הסימפונית של פיטסבורג.
בשנת 1996 היה יאנסונס קרוב למוות על דוכן המנצחים באוסלו כאשר לקה בהתקף לב בשעת ניצוח על הדפים האחרונים של "לה בוהם". מנתחים בפיטסברג השתילו בחזהו קוצב לב, להשיבו לפעילות סדירה במקרה כשל (אביו של יאנסונס מת על דוכן המנצחים).
בסתיו 2003 החל לכהן כמנצח ראשי של תזמורת רדיו בוואריה כמחליפו של לורין מאזל. ב-2004 התמנה במקביל למחליפו של ריקרדו שאיי כמנצח ראשי של תזמורת הקונצרטחבאו המלכותית באמסטרדם (שהודיע על פרישתו הצפויה מהתזמורת בחודש מרץ 2015).
בשנת 2006 ניצח יאנסונס על קונצרט השנה החדשה בווינה. בינואר 2006 גם קיבל את פרס אמן השנה של MIDEM בקאן. בשנת 2012 ניצח שוב על קונצרט השנה החדשה בווינה בפעם השנייה, ובשנת 2016 בפעם השלישית.
הוא התגורר עם משפחתו בסנקט פטרבורג עד מותו ב-30 בנובמבר 2019 ממחלת הלב ממנה סבל.
לבוש באסלאם
הלבוש האסלאמי מתייחס לבגדים שלובשים מוסלמים. בגדים אלו נבדלים לפי הבדלים דמוגרפיים שונים. למרות הגיוון הרב בסגנון, הלבוש האיסלאמי נקבע על ידי כללי החג'אב לנשים.
חג'אב
המילה הערבית חג'אב בתרגום מילולי לעברית היא "רעלה" או כיסוי. חסידֵי האסלאם מאמינים במילוי חובות מוסכמות שנקבעו על ידי אלוהים עבור גברים ונשים מוסלמים מבוגרים. כללי הלבוש הם בנוסף להורדת המבט ולשמירת הצניעות.
נושא הרעלה עלה מחדש כנושא לשיחה בשנות ה-90, כאשר היה חשש לחדירה מערבית אפשרית של מנהגים אסלאמיים לארצות האסלאם. לרעלה הייתה מטרה חדשה לחסום נשים מוסלמיות מהשפעות מערביות. חלק מהמנהיגים המוסלמים חיזקו את העיקרון שמטרה נוספת של החג'אב היא להגן על המוסלמים ועל המנהגים האסלאמיים.
כללי החג'אב לגברים
על פי ארבע אסכולות האסלאם הסוני, על הגברים לכסות את הגוף מאזור הטבור עד הברכיים, אם כי יש מחלוקת אם המשמעות היא לכסות את הטבור ואת הברכיים או רק את מה שביניהם.
כללי החג'אב לנשים
על פי ארבע האסכולות של האסלאם הסוני, על הנשים לכסות את כל הגוף חוץ מידיהן ופניהן, ומותר לחשוף את כפות הרגליים על פי האסכולה החנפית.
חג'אב לפי מדינה
לחג'אב יש כמה מעמדים שונים חוקיים ותרבותיים במדינות שונות. קיימות מדינות שאסרו ענידתם ולבישתם של סמלים דתיים גלויים, כולל החג'אב,
אוסטריה
בשנת 2017, העביר הפרלמנט האוסטרי חוק האוסר את כיסוי הפנים האסלאמי.
בלגיה
ב-31 במרץ 2010 אישרה הוועדה הקמרית הבלגית של ענייני פנים פה אחד את החקיקה שהטילה איסור ארצי על לבישת "הבורקה" - בגד המכסה את כל הגוף כולל הראש, בפומבי. ההצעה התקבלה על ידי בית הנבחרים ב-27 באפריל 2010, ורק שני חברי פרלמנט סוציאליסטים פלמיים נמנעו מההצבעה.
בולגריה
בשנת 2016 אימץ הפרלמנט הבולגרי כלל האוסר על לבישת בגדים שמכסים את הפנים.
צרפת
באפריל 2011, הפכה צרפת למדינה האירופית הראשונה שאסרה על כיסוי הפנים במקומות ציבוריים. כובעי גרב, ניקאבים "המכסים את הפנים", בורקות המכסות את כל הגוף ומסכות קרנבל (מחוץ לעונת הקרנבל). כל אלה אסורים על פי חוק, למרות שהחג'אב מותר במקומות ציבוריים, משום שהוא אינו מסתיר את הפנים. החוק הועבר פה אחד כדי להדגיש שכיסוי פנים, כולל רעלות נשים מוסלמיות, מנוגד לעקרונות הביטחון שעליהם הוקמה צרפת. בעקבות הדיון על קביעת סגנונות הבורקה ואיסורם, שהתארך לכמעט שנה, הועברה על צרפת ביקורת חריפה והמתנגדים אמרו בין היתר, כי התהליך כולו הטביע סטיגמה על אוכלוסיית המוסלמים בצרפת הנאמדת בכ-5 מיליון מוסלמים, האוכלוסייה המוסלמית הגדולה ביותר במערב אירופה. הם גם טוענים שזוהי מזימה פוליטית מהסיבה שרק 1,900 נשים לובשות כיסוי שמסתיר להן את הפנים.
לטביה
בשנת 2016, חל איסור חוקי על בגדים אסלאמיים שמכסים את הפנים. החוק אומץ על ידי הפרלמנט הלטבי.
הולנד
בינואר 2012, חוקק הפרלמנט ההולנדי חוק איסור על כיסוי הפנים, שהתפרסם בשם "איסור בורקה". החוק קובע שמי שעובר על החוק ייקנס בסכום עד 390 אירו. האיסור אינו חל על כיסוי פנים המשמש לשמירה על הבריאות, לבטיחות בעבודה או במקצועות ספורט מסוימים. האיסור לא חל על אירועים כגון סינטרקלאס, קרנבל, ליל כל הקדושים או אירועים מיוחדים אשר בהם ראש העיר העניק פטור מהאיסור. חוק האיסור לא כולל מקומות ובניינים המיועדים למטרות דתיות. האיסור אינו חל על אזורי מעבר בינלאומיים כמו נמלי תעופה.
טורקיה
נשים טורקיות שרוצות ללבוש את החג'אב האסלאמי המסורתי שמכסה את השיער אבל לא את הפנים, בעבודות ציבוריות ומשרדי ממשלה, יכולות לעשות זאת מאחר שהממשלה הטורקית ביטלה את האיסור שנמשך עשרות שנים ואסר לבישת כיסוי ראש במוסדות המדינה. החוקים החדשים, שלא חלים על עובדי הצבא או מערכת המשפט, יצאו לפועל ב-2013, כדי לבטל חששות שהאיסור על חג'אב מונע מנשים עם רקע שמרני לגשת למקומות עבודה ממשלתיים או ללימודים גבוהים. "תקופת חושך הגיעה לסופה", אמר ראש הממשלה הטורקי רג'פ טאיפ ארדואן בזמן אספה בפרלמנט. "נשים עם כיסוי ראש הן בעלות חֲבֵרוּת מלאה ברפובליקה, בדיוק כמו נשים בלי כיסוי ראש."
סוריה
בשנת 2011 ביטל נשיא סוריה, בשאר אל-אסד, את ההחלטה שאוסרת על המורות ללבוש את הניקאב. המהלך נתפס כניסיון להתפייס עם הסלפים כאשר עמד בפני ההתקוממות המסכנת את שלטונו החילוני. הממשלה אסרה על הניקאב ביולי 2010 שנחשב סמל לאסלאם הפוליטי. סוריה הייתה האחרונה בשורת המדינות מאירופה עד למזרח התיכון, ששקלה את עניין הניקאב, שהוא אולי הסמל הברור ביותר של האסלאם הסוני הפונדמנטליסטי.
גביע ספורטה
גביע ספורטה היה טורניר כדורסל אירופי מטעם פיב"א אירופה השני בחשיבותו באירופה אחרי הסופרוליג. הטורניר התקיים בין השנים 1966 ו-2002, ונקרא גם גביע מחזיקות גביע, הגביע האירופי ויורוקאפ. המפעל נקרא על שמו של ריימונדו ספורטה, מנהל ריאל מדריד.
היסטוריה
התחרות נוסדה בשנת 1966, בשם "גביע מחזיקות גביע של פיב"א", והוא השתנה מספר פעמים עד 2002: העונה האחרונה של התחרות הייתה 2001/2002, ולאחר מכן בשנת 2002 אוחד גביע זה עם גביע קוראץ' לטורניר הצ'מפיונס קאפ. המפעל החדש השני בחשיבותו בפיב"א נקרא בתחילה נקרא "גביע יול"ב", וכיום נקרא היורוקאפ.
ה-MVP של גמר הטורניר
החל מעונת 1995/1996 ועד 2001/2002 הוענק פרס ה-MVP לגמר גביע ספורטה.
זאנסה סכאנס
זאנסה סכאנס (בהולנדית: Zaanse Schans) היא שכונה בעיר זאנדם במחוז צפון הולנד, שבהולנד. השכונה מפורסמת בעיקר בשל המוזיאון הפתוח הנמצא בתחומה, ומכיל אוסף שמור ומתוחזק של מבנים ו-16 טחנות רוח היסטוריים אשר נאספו מרחבי האזור בין השנים 1961 ועד 1974 במטרה לשמר את המורשת ההיסטורית שלו. המבנים פורקו מיקומם המקורי, הוסעו על גבי מובילים ייעודיים והורכבו מחדש בשטח תוך ביצוע תהליך שיחזור ושימור מקיף. בשנת 1994 נחנך המוזיאון המקומי בחלקה הדרומי של השכונה.
מקור השם
שמה של השכונה נגזר משמו של הנהר זאן (Zaan) שעל גדותיו היא ממוקמת, ומיעודה המקורי בעת שהוקמה בשנת 1574 על ידי וילם הראשון, נסיך אורנז', כמוצב קדמי (בהולנדית: Schans) של הכוחות ההולנדים שהגנו על האזור מפני הכוחות הספרדיים במהלך מלחמת שמונים השנה לעצמאות הולנד.
כיום
זאנסה סכאנס היא אחת מן האטרקציות התיירותיות המפורסמות של הולנד, ונקודה חשובה במסלול התיירות של המורשת התעשייתית האירופית. השכונה מושכת אליה כשני מיליון תיירים בשנה והיא נגישה באמצעות נסיעה קצרה ברכבת מהתחנה המרכזית של אמסטרדם. חלק מן המבנים ההיסטוריים בשכונה משמשים גם כמוזיאונים המציגים באופן פעיל וחוויתי מגוון של מלאכות ובעלי מקצוע האופיינים לאזור כגון: אריגה, אפיה, יצור גבינה ושמן, ויצור הנעליים ההולנדיות המסורתיות.
פואד מעסום
מוחמד פואד מעסום (בערבית: محمد فؤاد معصوم, בכורדית: فوئاد مەعسووم; נולד ב-1 בינואר 1938) הוא פוליטיקאי עיראקי-כורדי, שכיהן כראש ממשלה הראשון של כורדיסטן העיראקית בשנים 1992–1993, וכנשיא עיראק ה-7 בין השנים 2014–2018, ובשנת 2010 כיושב ראש מועצת הנבחרים של עיראק.
זאנסה סכאנס
כיום
מכיוון שחלק מן המבנים ההיסטוריים משמשים גם למגורים, עומס התיירים והמבקרים גורם בשנים האחרונות לחילוקי דעות בקרב תושבי השכונה המבקשים לצמצם את מספרם במטרה להקטין את הצפיפות.
פואד מעסום
קורות חיים
מעסום נולד בשנת 1938 בעיר כוי סנג'ק, שבמחוז ארביל, בצפון מזרח עיראק. מוצא משפחתו בכפר חבאנן באזור הווראמאן. הוא גדל במשפחה מוסלמית אדוקה. אביו נקרא שייח מולא מעסום. עד גיל 18 למד מעסום בבתי הספר דתיים בכורדיסטן. אחרי לימודי משפטים ושריעה באוניברסיטת בגדד, בשנת 1958 נשלח מעסום לקהיר כדי ללמוד באוניברסיטת אל-אזהר, שם סיים לימודי דוקטורט בפילוסופיה אסלאמית, כשעבודת הדוקטורט שלו מוקדשת להגות האחים הטהורים (דוקטורט בשנת 1975). בשובו לעיראק למד מעסום משפטים באוניברסיטת בצרה.
פעילות פוליטית
בשנים 1964-1962 פעל מעסום כחבר במפלגה הקומוניסטית העיראקית ובשנים 1964–1968 עבר לסוריה בה פעל במסגרת המפלגה הקומוניסטית הסורית. מאוכזב מגישת הקומוניסטים לגבי ההגדרה העצמית של הכורדים, עזב מעסום ב-1968 את המפלגה הקומוניסטית הסורית והצטרף למפלגה הדמוקרטית הכורדית, הפך לנציג המפלגה הדמוקרטית הכורדית בבצרה ולשליח שלה בקהיר עד שנת 1975. עם הקמת האיחוד הפטריוטי של כורדיסטן ב-1975, נמנה עם מקימיו.
אחרי תבוסת סדאם חוסיין במלחמת המפרץ והמרידות הכורדיות שבעקבותיה, השיגה כורדיסטן העיראקית עצמאות דה-פקטו, ובבחירות לפרלמנט של כורדיסטן העיראקית, שהסתיימו בתיקו בין הגושים של המפלגה הדמוקרטית הכורדית והאיחוד הפטריוטי של כורדיסטן, מונה מעסום לראש ממשלת כורדיסטן העיראקית הראשון ב-4 ביולי 1992, וכיהן בתפקיד זה עד 26 באפריל 1993. בעקבות מלחמת עיראק ונפילת משטרו של סדאם חוסיין בשנת 2003, שב מעסום לבגדד כחבר במשלחת הכורדית והתמנה לחבר בוועדה שחיברה את החוקה החדשה של עיראק.
ב-2005 נבחר מעסום לפרלמנט העיראקי; ובין 14 ביוני 2010 ל-11 בנובמבר 2010, שימש כיושב ראש מועצת הנבחרים של עיראק.
ב-2014 נבחר מועסם לנשיא עיראק, בבחירות שהתקיימו בפרלמנט העיראקי, כשהוא מקבל 211 קולות, לעומת 17 קולות ליריבו, ברהם צאלח, גם הוא חבר האיחוד הפטריוטי של כורדיסטן.
חיים אישיים
מעסום נשוי לרונאק מוסטפא עבדול וואחיד, ולהם חמש בנות. בן אחד נפטר ממחלה בגיל 15.
Another Brick in the Wall
Another Brick in the Wall (בתרגום חופשי: "עוד לבנה בחומה") הוא שיר מפורסם בשלושה חלקים מתוך האלבום The Wall של להקת פינק פלויד שיצא בשנת 1979. שלושת השירים נכתבו על ידי רוג'ר ווטרס, באסיסט הלהקה.
השירים זכו להצלחה גדולה במצעדים (כשבכל המצעדים השבועיים והשנתיים בהם השתתפו הגיעו לעשירייה הראשונה), זכו לתוארי זהב ופלטיניום במספר מדינות, ואף נבחרו למקום ה-375 ברשימת 500 השירים הגדולים של המגזין "רולינג סטון". החלק השני ("part 2"), הידוע גם בשם "We don't need no education", זכה להצלחה רבה במיוחד. בשיר הועלתה טענה לפיה מערכת החינוך היא משתקת ומונעת מהילדים יצירתיות וחופש מחשבה.
הלהקה מתחה בשיר זה ביקורת חריפה על מערכת החינוך. הוא בוצע על ידי מקהלת בית ספר בשירה "רובוטית", בהתאם למילות השיר. במיוחד נודע ממנו הפזמון:
השיר נודע גם בווידאו קליפ מתוך הסרט "פינק פלויד - החומה", בו בין השאר מוצג תלמיד המושם ללעג בפומבי על ידי מורו, משום שכתב שירה במהלך שיעור הכולל שינון בלבד, הצגת התלמידים כחלק מפס ייצור שגורם לכולם להיות אחידים, התמרדות של התלמידים ולבסוף טחינתם והפיכתם לבשר. כל אחד מהחלקים מתאר חלק בחייו של פינק גיבור הסרט: חלק 1 – העלאת זיכרונותיו של פינק בילדותו; חלק 2 – הסבל של פינק בבית ספרו מפני שהוא והתלמידים סבלו מאי חינוך; חלק 3 – הידרדרותו של פינק לסמים. שלושת החלקים יחדיו נמשכים 8 דקות.
הרמולד
הרמולד (בנורדית עתיקה: Hermóðr, רוח מלחמה) הוא אל במיתולוגיה הנורדית, בנו של אודין. הוא לרוב נחשב כשליח האלים.
אדה פרוזאית
הרמולד מופיע באדה הפרוזאית בקטע 49 בספר "ההטעיה של גילבי" (Gylfaginning). בקטע זה נכתב שהאלים היו הרוסים ממותו של בלדר והם לא יכלו להגיב עקב יגונם. אחרי שהאלים התאוששו מההלם והיגון העצומים שנבעו ממותו של בלדר, פריג שאלה את האסיר מי ביניהם רוצה "לקבל את כל אהבתה וחסדה" על ידי רכיבה להלהיים. על מי שהסכים היה להציע להל כופר בתמורה לחזרתו של בלדר לאסגארד. הרמולד הסכים ללכת ויצא עם סלייפניר בדרכו להלהיים.
הרמולד רכב על הסוס של אודין במשך 9 לילות דרך החושך המוחלט בעמקים עד שהגיע לגשר המוזהב של נהר Gjöll שנשמר על ידי מודגוד. מודגוד סיפרה להרמולד שבלדר כבר עבר את הגשר. אחרי שהרמולד הגיע לשער הלהיים, הוא ירד מגב סלייפניר, הידק את חגורתו של סלייפניר וכשהוא רוכב שוב, זירז את סוסו כדי שסלייפניר יוכל לקפוץ מעל השער של הלהיים. כאשר הגיע הרמולד להיכלה של הל ראה את בלדר יושב בכיסא המכובד ביותר. הרמולד התחנן להל שתשחרר את בלדר, כשהוא מזכיר את הצער הגדול בקרב האייסיר על אובדן בלדר. עקב דבריו, הל הודיעה כי בלדר ישוחרר רק אם כל הדברים, החיים והמתים, יבכו על אובדן בלדר.
בלדר נתן להרמולד את הטבעת דראופניר שנשרפה איתו במדורה, כדי להחזירה לאודין. ננה, אשתו של בלדר, שהייתה איתו בהלהיים, נתנה להרמולד חלוק פשתן שימסר לפריג עם מתנות נוספות ולפולה טבעת. הרמולד חזר לאסגארד עם המסר שניתן לו והחפצים לאלים.
הרמולד נקרא "בנו" של אודין ברוב כתבי היד, ואילו בגרסת קודקס רגיוס, שבדרך כלל נחשב כתב היד הטוב ביותר, הרמולד נקרא נער, אשר בהקשר זה סביר שהכוונה "משרתו של אודין". עם זאת הרמולד בקטע מאוחר יותר נקרא אחיו של בלדר.
אדה פואטית
השם "הרמולד" מתייחס לגיבור בן תמותה באדה פואטית, הפואמה של הינדלה (בית שני):
פרמינדר נגרה
פרמינדר קאור נגרה (באנגלית: Parminder Kaur Nagra; נולדה ב-5 באוקטובר 1975) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה בריטית, מוכרת בעיקר בשל הופעתה בסדרות "ER", "אלקטרז" ו"הרשימה השחורה" ובסרט "שחקי אותה כמו בקהאם".
ביוגרפיה
נגרה נולדה בלסטר, אנגליה שבממלכה המאוחדת, לסוקה ונשוטר נגרה, זוג מהגרים בני דת הסיקיזם ממוצא פונג'אבי שהיגרו מהודו בשנות ה-60. התחנכה ב"מכללת סואר וואלי" שבלסטר ועסקה במשחק לראשונה ב"תיאטרון האיימרקט" המקומי.
עזבה את עיר הולדתה בגיל צעיר מאוד, ונסעה בראשית שנות ה-90 ללמוד משחק באופן מקצועי בלונדון, שם הופיעה בעיקר בהצגות ובתפקידי אורח בסדרות טלוויזיה זניחות.
קריירה
נגרה פרצה לתודעה בשנת 2002 לאחר שנבחרה לתפקיד הנשי הראשית בסרט קומדיית הכדורגל "שחקי אותה כמו בקהאם". בסרט הופיעה בתפקידשחקנית הכדורגל ההודית הצעירה ג'סמינדר לצידם של קירה נייטלי וג'ונתן ריס מאיירס. נגרה זכתה במספר פרסים על הופעתה, בהם פרס נשיאותי מיוחד מטעם התאחדות פיפ"א.
תפקיד הפריצה שלה זימן לה מספר הצעות עבודה בתעשייה בארצות הברית כשהבולטת מהן הייתה מהמפיק ג'ון וולס לתפקיד מתמשך בסדרת הדרמה המצליחה "ER". פרמינדר הופיעה בסדרה במשך כ-6 עונות במהלכן צברה הערכה רבה בארצות הברית ובאסיה על תפקידה בתור ד"ר נילה רסגוטרה. בקולנוע לעומת זאת התפרסמה נגרה רק בתפקיד אחד, משני לצידה של אן האת'וויי בסרט הפנטזיה הקומית "הקסם של אלה" בשנת 2004.
בשנת 2012 לוהקה לסדרת המתח הבדיונית בהפקת ג'יי ג'יי אברהמס "אלקטרז" בתפקיד ד"ר לוסיל בנרג'י העוזרת של הסוכן הפדרלי אמרסון האוזר (סם ניל). בשנת 2013 החלה נגרה לשחק בסדרת הפשע "הרשימה השחורה" בתפקיד הסוכנת הפדרלית מירה מאליק. בשנת 2014 דיבב את נישה בסרט "יצאת כוכב".
חיים אישיים
לנגרה בן אחד מבעלה לשעבר, הצלם ג'יימס סנטון לו הייתה נשואה בשנים 2009-2013.
מגדל פעמונים
מגדל פעמונים הוא מגדל המכיל לפחות פעמון אחד שנועד להישמע בקול רם למרחק רב. מגדלים כאלה נבנו לעיתים קרובות כחלק מכנסיות או בתי עירייה (ואז הם נקראים באנגלית Belfry), או ליד מבנים חשובים בעיר, בנפרד. באיטלקית מגדל פעמונים נקרא קמפנילה (Campanile).
מטרה
לצלצול הפעמון מטרות שונות:
מגדלי פעמונים מודרניים כוללים לעיתים גם שעון ענק המראה את השעה. ראו גם: מגדל שעון.
קריון (פעמונה)
מגדל פעמונים יכול להכיל גם קריון (Carillon), כלי נגינה המורכב מפעמונים גדולים, שצלילם מופק על ידי כבלים, שרשראות או מיתרים המחוברים לקלידים. ניתן למצוא אותם בהרבה כנסיות באירופה ואף במספר קמפוסים ואוניברסיטאות. התקנים מודרניים שאינם מסווגים כקרילון, במקום להשתמש בפעמונים כבדים משתמשים במוטות רוטטים שקולם מוגבר אלקטרונית ומושמעים ברמקולים. לעיתים, מסומפלים קולות פעמונים ומשמשים במערכת אלקטרונית המדמה קרילון.
תפוצה
בקתדרלות הגותיות מגדלי פעמונים היו חלק אינטגרלי מהמבנה ובדרך כלל מוקמו בחזית המערבית. בקתדרלות הגותיות האנגליות, גם במגדל המרכזי, שמעל מקום המצלב, היו פעמונים. באיטליה, בייחוד בתקופת הרנסאנס, נבנה מגדל הפעמונים (קמפנילה) לרוב לצד הקתדרלה אך בנפרד ממנה.
מגדלי פעמונים קיימים בכל רחבי אירופה, מאירלנד ועד רוסיה. ברוז', יפרס, גנט, ליל, טורנה ודואי הן בעלי דוגמאות מפורסמות. לא כולם גדולים, מגדל הפעמונים בקאטון, סלובקיה, הוא אופייני להרבה יותר מבנים צנועים שהיו נפוצים באזור הכפרי. בימי הביניים, עיריות שמרו לעיתים מסמכים חשובים במגדל הפעמונים.
ב-1999 הכריזה אונסק"ו על 32 מגדלי פעמונים בלגיים כאתר מורשת עולמית. ב-2005 צורפו לרשימה עוד מגדל פעמונים בלגי ו-23 מגדלי פעמונים צרפתיים. רוב המגדלים ברשימה מסונפים למבנים אזרחיים וחילונים, בעיקר בתי עירייה, כסמלי כוחן העולה של הערים בימי הביניים הגותיים (החל מהמאה ה-12). מספר מגדלים ברשימה עצמאיים ואחרים מהווים חלק מכנסיות.
בישראל קיים קריון בבניין ימק"א ירושלים.
חידוש נדרים
חידוש נדרים הוא טקס שבו זוג נשוי מחדש או מאשר מחדש את נדרי הנישואים.
סקירה כללית
זוגות המבקשים לחדש את ברית הנישואין, גם אחרי עשרות שנים של חיים משותפים, עושים זאת מסיבות שונות. חלקם כאלה שבשעתו לא יכלו לקיים טקס חתונה הולם בגלל הנסיבות (ניצולי שואה, עולים חדשים או ותיקים או קיבוצניקים). אחרים רוצים לציין את שמחת האיחוד ביניהם בנוכחות ילדיהם, נכדיהם ואפילו ניניהם. סיבה נוספת ולא פחות חשובה לקיום חידוש ברית הנישואין היא לעיתים חיזוק ברית האהבה ורענון המובן מאליו
חלק מהסיבות שזוגות מקיימים חידוש נדרים כולל, בין היתר את, סיום תקופה קשה במערכת היחסים שלהם, חגיגת יום נישואים משמעותי, או עריכת טקס דתי.
הטקסים היו פופולריים באיטליה במשך עשרות שנים, והם קיימים בארצות הברית לפחות מאז שנות ה-50 של המאה ה-20. ניתן לראות, לעיתים קרובות, כי לטקסי חידוש נדרים יש את המאפיינים של ה"חתונה המפוארת" המערבית.
משרדי הרישום בבריטניה מציעים גם טקסים, הנערכים על ידי רשמים ללא מעמד חוקי, לחידוש נדרים. האגודה ההומניסטית הבריטית דיווחה שלעיתים קרובות טקסים אלו פופולריים בקרב זוגות שלא ערכו את הטקס הלא-דתי ההומניסטי.
בשנת 2007, העיר האמריקאית פיטסבורג בפנסילבניה, תכננה טקס חידוש נדרים לאלף זוגות כחלק מחגיגת יום השנה ה-250 לעיר. בשנת 2009 ערכה אוניברסיטת מיאמי טקס חידוש נדרים ל-1,087 זוגות נשואים שסיימו את האוניברסיטה. בשנת 2016 ערכה אוניברסיטת מערב מישיגן טקס חידוש נדרים ל-1,201 זוגות נשואים.
בנצרות
רוב הטקסים מתקיימים בכנסיות ונתפסים כדרך לזוג נשוי לחדש את מחויבותם זה לזה ולהוכיח שהנדרים שנדרו עדיין נחשבים לקדושים; רוב הכנסיות (הלותרניות, הקתוליות, המתודיסטיות והאנגליקניות) מציעות שירותים לחידוש נדרים.
בבריטניה, הכנסייה האנגליקנית מציעה שירות בשם "חג ההודיה לנישואים" (במקור: "Thanksgiving for marriage") לחידוש נדרים.
חלק מהכנסיות מקיימות חידוש נדרים שנתי לזוגות נשואים החברים בהן.
בישראל
גם בישראל נערכים טקסים לחידוש נדרים, לעיתים אפילו בהפתעה על ידי משפחת הזוג. סלבריטאים רבים ערכו חידושי נדרים.
אבידב ליפסקר
אבידֹב ליפסקֶר (נולד ב-13 בספטמבר 1949) הוא חוקר ספרות ישראלי, פרופסור אמריטוס במחלקה לספרות עם ישראל באוניברסיטת בר-אילן.
ביוגרפיה
אבידב ליפסקר נולד בחיפה. התחנך בגימנסיה "חוגים" בעיר, ושירת בצה"ל כקצין חובשים. השלים לימודי דוקטורט בהצטיינות מטעם אוניברסיטת בר-אילן, שם למד אצל פרופ' אברהם שאנן, פרופ' משה שוורץ, פרופ' יהודה רצהבי ופרופ' צבי לוז. חוקר ספרות העלייה השלישית והרביעית, והפרוזה העברית הקדומה והחדשה.
ליפסקר לימד באוניברסיטת בר-אילן במחלקה לספרות משווה ובמחלקה לספרות עם ישראל, שבראשה עמד בשנים 1998–2002. הוא כיהן כראש מכון קורצוויל וראש היחידה ללימודים בין תחומיים באוניברסיטה, שכוללת את המרכז הרב תחומי לחקר המוח ומדעי המוח, התוכנית ללימודי פרשנות ותרבות, התוכנית לימודי מגדר, התוכנית ללימודי מדע טכנולוגיה וחברה, התוכנית לניהול ויישוב סכסוכים. בין השנים 2013-2007, היה עמית-מחקר במרכז ללימודים מתקדמים במכון שלום הרטמן בירושלים. משנת 1986 ואילך לימד במכללות להכשרת אקדמאים להוראה: מכללת בית ברל ובמכללה האקדמית לחינוך גורדון, שם שימש כיושב ראש המועצה האקדמית במשך כ-10שנים משנת 2000.
בשנים 2000-2018, שימש כעורך ראשי של כתב העת לחקר הספרות באוניברסיטת בר-אילן - "ביקורת ופרשנות", כתב עת רב-תחומי לספרות ולתרבות. בשנים 2004-1998 שימש כעורך ראשי של השנתון "צפון" מטעם אגודת הסופרים בחיפה (כרכים ו, ז, ח). כתב עשרות מאמרים, ערכים אנציקלופדיים ורשימות בעברית ובאנגלית על השירה והפרוזה העברית המודרנית ועל תולדות הסיפור העברי הקדום. ליפסקר הוא העורך הראשי של סדרת "תימה" הרואה אור בהוצאת אוניברסיטת בר-אילן, של סדרת "אופקי מחקר - מחקרים בתאוריה ובפואטיקה של הספרות" וכן של סדרת הפרסומים על שירת אורי צבי גרינברג. פרסם סיפורים וספר שירה.
אבידב ליפסקר הוא חתן פרס יזהר לחקר הספרות העברית והוראתה לשנת תשע"ז.
נשוי בשנית לחוקרת הספרות פרופ' רחל אלבק-גדרון ואב ל-2 מנישואיו הראשונים.
שירת העלייה השלישית והרביעית
בעבודותיו המונוגרפיות עסק ליפסקר במכוון במשוררים 'שוליים' מתוך תפישה היסטוריוגרפית חדשה לפיה 'הטעם הממוצע' ולעיתים אף הכתיבה הגרפומנית, מייצגים את סף-הסגנון והטעם הספרותי שממנו אפשר למדוד ולהעריך סגנונות פואטיים של התקופה. המונוגרפיות על שירת ש' שלום, יצחק עוגן ואברהם ברוידס מתארות את צורת הייבוא של עמדות אסתטיות ופרקטיקות פואטיות מאירופה לארץ ישראל – בעיקר הסימבוליזם והאקספרסיוניזם. מחקרים אלה מטפלים גם בשאלות סוציולוגיות של זיקה להקשר חברתי ותרבותי. מחקר זה נתמך בחקר אגרות ויומנים ובמסגרתו ראו אור אגרות יצחק למדן, וכן יומן למדן שאותו ההדיר בסיועו של ד"ר איתמר דרורי. החיבור ראה אור בהוצאת אוניברסיטת בר-אילן בתמיכת הקרן הלאומית למדעים.
הפרוזה של ש"י עגנון
סדרת מסות העוסקות בחקר הכרוניקה המיתולוגית שברא עגנון ככתב זיכרון לקהילה היהודית ובעיקר לטקסטים הנעלמים שלה. בסדרת מחקרים זו אשר שני הכרכים שלה מחשבות על עגנון א-ב ראו אור בהוצאת אוניברסיטת בר-אילן נפרשת 'מחשבת הקהילה' של עגנון, ובעיקר היסוד הטקסטואלי שלה כמכונן את הממשות ההיסטורית היהודית. הספר השני מחשבות על עגנון עוסק ב'סובייקט הכותב' של הסופר, התאולוגיה שלו ומחשבת הספר שלו.
השיח האקולוגי על הספרות
ליפסקר פיתח מודל היסטוריוגרפי שאותו כינה 'אקולוגיה של ספרות'. מודל זה מטפל בטקסטים ספרותיים כפריטים בתוך מערכת תרבותית רחבה לאו דווקא טקסטואלית, אלא גם חזותית-פלסטית ואקלימית תרבותית. את המסה הפרוגרמאטית על היסטוריוגרפיה האקולוגית שלו (המתנגדת לטוטליות של השיח על 'הרפובליקה הספרותית') פרסם בספרו על שירת יצחק עגן. השיח האקולוגי על הספרות מבקש לתאר את המיומנות הספרותית של היוצר כ'גומחה אקולוגית', כלומר כצורה של כשירות המותאמת באופן ייחודי לתנאים התרבותיים שבתוכם הוא יוצר. זהו שיח המבקש לעסוק בשאלות של שינויי סגנון וטעם במושגים אבולוציוניים תוך פירוק שיטתי של נרטיבים כוללניים על מהפכות ומרידות ספרותיות. עבודותיו בתחום זה עוסקות בעיקר בקשר שבין עיצובים חזותיים של טקסטים ספרותיים, סגנונות ספרותיים ואמנותיים ותרבות חומרית. אופיו של מחקר זה בא לידי ביטוי בספר שיר אדום שיר כחול: שבע מסות על שירת אורי צבי גרינברג ושתיים על אלזה לסקר שילר שנושאו העיקרי חקר הסביבה התרבותית שבה עוצבה שירת אורי צבי גרינברג בחיק המודרניזם ביידיש והאקספרסיוניזם בגרמניה. ספרו המתודולוגי המסכם בנושא זה אקולוגיה של ספרות ראה אור בהוצאת הספרים של אוניברסיטת בר-אילן, 2019 והמשכו אקולוגיה של סביבות ספרותיות ראה אור בהוצאת כרמל, 2022.
תימטולוגיה של ספרות עם ישראל
בשנת 1985 הצטרף ליפסקר אל ממציא הרעיון של 'האנציקלופדיה של הסיפור היהודי', והעורך המייסד שלה פרופ' יואב אלשטיין. בקיץ 1986 לעת שהות כאורח באוניברסיטת גטינגן בגרמניה השתתף עם פרופ' אלשטיין בעיצוב הסופי של מתודת המחקר 'תימטולוגיה של ספרות עם ישראל', שאותה הגה פרופ' אלשטיין. נוסח משותף זה על בסיס המתודה שהגה אלשטיין נדפס 3 פעמים: בכתב העת ביקורת ופרשנות 30, כמבוא לכרך הראשון של האנציקלופדיה של הסיפור היהודי וכמאמר המסכם סמינר בינלאומי בנושא 'תימות ומוטיבים' שנערך באוקטובר 1986 באוניברסיטת פנסילבניה בארצות הברית ובו הציגו השניים במשותף לראשונה את המתודה בפורום בינלאומי. מאז ייסוד האנציקלופדיה אבידב ליפסקר הוא עורך ראשי בה, לצד פרופ' יואב אלשטיין, פרסם מאמרים רבים בתחום זה וכתב למעלה מעשרה ערכים לאנציקלופדיה. "האנציקלופדיה של הסיפור היהודי: סיפור עוקב סיפור", רואה אור בהוצאת אוניברסיטת בר-אילן. האנציקלופדיה ממפה את גרסאות הסיפור היהודי בלשונות: עברית, ארמית, יידיש, לדינו וערבית יהודית. במערכת האנציקלופדיה ארכיון של מאות גרסאות סיפורים יהודיים בדפוסים ובכתבי יד. הכרך הראשון של האנציקלופדיה ראה אור בשנת 2005, הכרך השני בשנת 2009, הכרך השלישי בשנת 2013 והכרך הרביעי כעורך יחיד בשנת 2018. בכל כרך מצויים ערכים אנציקלופדיים המשקפים את אופן השתלשלות הגרסאות של הסיפורים מהתקופה הבתר-מקראית ועד למאה ה-20. במבוא לכרך הראשון מוצגת המתודה שעל פיה ממופים הסיפורים, ואופן ניתוח הגרסאות של כל סיפור (תימה) שיש לו הופעה אחדותית העוברת שינויים ספרותיים במעברו מתקופה לתקופה ובמרחבי-תרבות שונים. מערכת האנציקלופדיה מקיימת במה קבועה של פרסומים אקדמיים בסדרה "תימה" הרואה אור בהוצאת אוניברסיטת בר-אילן, ושאותה ייסד ליפסקר והוא עורכה מאז היווסדה. בסדרה זו רואות אור מונוגרפיות על הסיפורת היהודית וכן קובץ מחקרים הרואה אור מדי כמה שנים בשם "מעשה סיפור".
נמל התעופה הבין-לאומי רודוס דיאגורס
נמל התעופה הבינלאומי רודוס דיאגורס (יוונית Κρατικός Αερολιμένας Ρόδου, Διαγόρας) הוא שדה תעופה השוכן סמוך לכפר פרדיסי (Παραδείσι), כ-16 ק"מ ממערב לעיר רודוס בצפונו של האי רודוס ביוון.
היסטוריה
השדה נחנך ב-28 ביוני 1977 והחליף את שדה התעופה המיושן השוכן שלושה קילומטרים מדרום לו, כאשר זה הגיע לשיא קיבולתו. בחודש מאי 2007 נפתח במקום בית נתיבות חדש, לאחר שבית הנתיבות הראשון לא ענה על הצרכים.
פעילות
הנמל נחשב לרביעי בגודלו ביוון מבחינת היקף תנועת הנוסעים בו. מהנמל יוצאות טיסות סדירות של חברות התעופה אולימפיק אייר ואגאן איירליינס לנמל התעופה הבינלאומי אתונה-אלפתריוס וניזלוס, לשדה התעופה הבינלאומי סלוניקי מקדוניה ולמספר איים יוונים, אך במהלך חודשי הקיץ רוב התנועה האווירית אל הנמל וממנו היא של טיסות שכר.
בנמל מסלול טיסה בודד (07/25) באורך של 3,260 מטר המקביל לחוף הים. שטח של הנמל 31,000 מ"ר ובו 13 עמדות חניה למטוסים.
לואיס יצחק רבינוביץ
לואיס (לוי) יצחק רבינוביץ (באנגלית: Louis Isaac Rabinowitz; 1906–1984) היה רב אורתודוקסי באנגליה וישראל, רבה הראשי של דרום אפריקה, וכן היסטוריון ופילולוג של המאה העשרים.
קורות חיים
נולד באדינבורו שבסקוטלנד לאביו הרב יעקב רבינוביץ שהגיע מליטא בסוף המאה התשע עשרה לכהן כרב בסקוטלנד ולאחר מכן עבר לכהן כרב של מונטגיו רוד ברובע האקני בלונדון. סבו היה הרב אליעזר שמחה רבינוביץ מלומז'ה. רבינוביץ שירת כרב בכמה בתי כנסת בלונדון, בכללם בשפרדס בוש, סאות האקני וקריקלווד. במהלך מלחמת העולם השנייה מונה לרב הצבאי הראשי של החיילים היהודים ששירתו בארמייה ה-8 של הצבא הבריטי, במהלך המערכה על צפון אפריקה, ועד לפלישה לנורמנדיה.
בשנת 1944 קיבל רבינוביץ מינוי של רב הקהילה העברית המאוחדת ביוהנסבורג ושל פדרציית בתי הכנסת של טרנסוואל ומדינת אורנג' החופשית בדרום אפריקה. הרב יצחק קוסובסקי שכבר כיהן ברבנות בדרום אפריקה במשך עשרות שנים נפגע מכך שהרב רבינוביץ שהיה צעיר לימים ופחות מנוסה מונה לתפקיד אב בית הדין ו'עקף' אותו. הוא פנה לרב יצחק אייזיק הרצוג בבקשה להתערב ולהשפיע על הרב רבינוביץ לוותר לו. קיבל מינוי של פרופסור לעברית באוניברסיטת ויטוורסנד ועמד בראש בית הדין היהודי הדתי של יוהנסבורג. רבינוביץ היה מעריץ נלהב של זאב ז'בוטינסקי ושל התנועה הרוויזיוניסטית. הוא זכה לתהילה בקרב עמו מכיוון שב-1947 הוא השליך בפרהסיה את הקישוטים והדרגות הבריטיים, במחאה על המדיניות הבריטית בארץ ישראל, שאותה הוא ראה כהפרה של המנדט הבריטי. רבינוביץ היה גלוי בדיבורו ובדעותיו הפוליטיות, והיה מבקר חריף של מדיניות האפרטהייד של ממשלת דרום אפריקה.
היה מעורב במדיניות המוניציפלית בירושלים ושירת כחבר מועצת העיר. בשנים 1976–1978 כיהן כסגן ראש עיריית ירושלים. סירב להעמיד את מועמדותו מטעם מפלגת החירות כראש העיר כל עוד שטדי קולק כיהן בתפקיד. ב-1980 הוענק לו התואר "יקיר ירושלים". אחותו הדר' פאני רבינוביץ גם היא קבלה תואר יקירת ירושלים - והיו לאח ואחות היחידים שקבלו את התואר.
ב-1965 רבינוביץ היה מועמד לתפקיד רב הראשי של בריטניה, אבל לאור ההפגנות האנטי בריטיות שלו מלפני עשרים שנה, בחרו למנות את הרב עמנואל יעקובוביץ לתפקיד (לאחר שבסיבוב ראשון הרב דר' יעקב הרצוג, בנו של הרב הרצוג ואחיו של נשיא המדינה חיים הרצוג) סירב להצעה לקבל על עצמו את התפקיד.
משפחתו
רבינוביץ היה נשוי לטניה, בתו של הרב משה אביגדור עמיאל שהיה רבה של אנטוורפן ולאחר מכן הרב הראשי של תל אביב. מבין שמונת אחיו ואחיותיו, הדר' אני רבינוביץ, אשתו של האמן והצייר היהודי דוד הילמן (חלונותיו נמצאים בבתי כנסת רבים באנגליה וגם בבית כנסת רננים שעל יד היכל שלמה בירושלים). הילמן היה בנו של הרב הדיין שמואל יצחק הילמן ואחיה של שרה הרצוג, אשת הרב הראשי לישראל הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג. אחותו הגדולה של רבינוביץ, איינה, הייתה אשתו של הרב יהודה (יודל) ניומן, רבה של שכונת נוטינג היל בלונדון, ואביו של הרב יצחק ניומן מלונדון, בין מייסדי ארגון רבני שומרי משפט לאחר עלייתו לישראל ב 1989. נכדיו של הרב יהודה ניומן כוללים את הרב אליעזר שמחה ווייס, רבה של כפר הרוא"ה והמועצה האזורית עמק חפר (במקור ממנצ'סטר באנגליה) והפרופ' דוד ניומן, דיקן הפקולטה למדעי רוח וחברה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב (במקור מלונדון).
אל-ג'אנייה
אל-ג'אנייה (בערבית: الجانية) הוא כפר פלסטיני המשתייך לנפת רמאללה ואל-בירה של הרשות הפלסטינית וממוקם 8 ק"מ צפונית-מערבית לרמאללה. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, אוכלוסיית הכפר מנתה 1,400 תושבים בסוף שנת 2014.
היסטוריה
בימי המנדט הבריטי היה הכפר חלק מנפת רמאללה. במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל היו בכפר 60 בתים מאוכלסים, בהם התגוררו 250 תושבים, 5 נוצרים והשאר מוסלמים. במפקד האוכלוסין הירדני מ-1961 התגוררו בכפר 451 תושבים.
מאז מלחמת ששת הימים ב -1967 נמצא אל-ג'אנייה תחת שליטה ישראלית. בעקבות הסכמי אוסלו, 7.9% מאדמות הכפר מוגדרים כאדמות שטח B, ואילו 92.1% הנותרים מוגדרים כשטח C.
ב-1989 הופקעו 4,000 דונם של קרקע פרטית באל-ג'אנייה והועברו ליישוב טלמון. לטענת התושבים, ב-2010 המנהל האזרחי השתלט על שטח של כ-10,000 דונם, שנעשה בו שימוש חקלאי, אולם לא היה בבעלות פרטית. המעיין עין אל-מסרג' (מעיין טלמון) שתושבי הכפר השתמשו במימיו להשקיה ומטעי הזיתים הסמוכים משמש כיום את תושבי האזור בידי טלמון. חלק מאדמות הכפר הוגדרו עד שנת 2014 כשטח צבאי סגור.
פלדת כרום-ונדיום
פלדת כּרוֹם-וַנַדיוּם (סימן Cr-V או CrV; דרגות פלדה SAE מסדרת 6000, משווקת לעיתים קרובות כ"כּרום ונדיום") היא קבוצה של סגסוגות פלדה המשלבות פחמן (0.50%), מנגן (0.70–0.90%), צורן (0.30%), כרום (0.80–1.10%) וונדיום (0.18%). ניתן להשתמש בצורות מסוימות כפלדה מהירה. כרום וגם ונדיום הופכים את הפלדה למתאימה יותר להתקשות. כרום גם עוזר להקטין שחיקה, חמצון וקורוזיה. כרום ופחמן יכולים שניהם לשפר את הגמישות.
עזרא עטייה
ביוגרפיה
נולד בחלב (ארם צובא) שבסוריה, אז חלק מהאימפריה העות'מאנית, ללאה ולרב יצחק עטייה, שניהם ממשפחות רבנים בקהילה החלבית. הוא נולד אחרי שנים רבות שבהן התקשתה אמו ללדת. מסופר כי אמו הלכה לעיר תדף, להתפלל בבית הכנסת של עזרא הסופר ושם נדרה שאם תיפקד ותלד בן, תקרא את שמו עזרא ותקדיש את חייו לתורה.
ילדותו
בילדותו התחנך בעיר חלב אצל הרב יהודה (אצלאן) עטייה והרב שאול מטלוב עבאדי. כבר בגיל צעיר ייעדו הרב אצלאן לגדולות והחל ללמדו מסכתות קשות בש"ס. המשפחה עלתה לארץ כאשר היה בגיל 16. על אף המצב הכלכלי הקשה ביותר של המשפחה, לא נשלח לעבוד לפרנסת הבית, בשל הבטחת אמו להקדיש אותו לתורה.
בהמשך, הרבנים עזרא הררי רפול, שלום הדאיה ואברהם חיים עדס התחייבו לתמוך בו כלכלית בעזרת עשירי הקהילה החלאבית, על מנת שימשיך לעסוק בתורה.
בחרותו
בשנת 1907 החל ללמוד בישיבת אוהל מועד, לימים ישיבת פורת יוסף, כאשר ראשי הישיבה היו הרב רפאל שלמה לניאדו והרב יוסף ידיד הלוי. בישיבה היה נחשב לעילוי ולמד בחברותא עם הרב יוסף ידיד הלוי. הרב עטייה נודע בהתמדתו בתורה. הרב יצחק נסים, הרב הראשי לישראל לשעבר, סיפר, כי הרב עזרא עטייה שימש לו כמקור השראה ללימוד בהתמדה. בשנת 1908 הוא התחתן עם בוליסה סאלם, בתו של הרב אברהם סאלם.