cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
וול סטריט
אסדרה
שנות ממשל רייגן התאפיינו בדחיפה מחודשת לקפיטליזם ולעסקים, עם מאמצים לאומיים לבטל את הרגולציה של תעשיות כמו טלקומוניקציה ותעופה. הכלכלה חידשה את הצמיחה כלפי מעלה לאחר תקופת הדעיכה של תחילת שנות ה-80. דיווח ב"ניו יורק טיימס" תיאר את שטף הכסף והצמיחה בשנים אלו שהולידו סוג של תרבות צריכת סמים, עם הסכמה גואה של שימוש בקוקאין, אם כי האחוז הכולל של המשתמשים בפועל היה ככל הנראה קטן. אחד הכתבים כתב:
"'סוחר הסמים הטיפוסי בוול סטריט נראה כמו מנהלים צעירים מצליחים רבים אחרים. לבוש באופנתיות ומרכיב משקפי שמש של מעצבים, הוא יושב בשברולט קמארו משנת 1983 באזור ללא חניה מול סניף Marine Midland Bank בברודוויי תחתית. הלקוח במושב הנוסע נראה כמו איש עסקים צעיר מצליח. אבל כשהסוחר מחליק לו מעטפת פלסטיק אטומה חומה והוא מעביר לו כסף מזומן, העסקה נצפית דרך הגג השקוף של מכוניתו על ידי סוכני סמים פדרליים בבניין סמוך. והלקוח - סוכן סמוי בעצמו - למד את הדרכים, התחבולות והמוסכמות של תת-תרבות הסמים של וול סטריט."
ב-1987 צנח שוק המניות, ולאחריו החל מיתון קצר יחסית, בו איבדו, על פי אחת מהערכות, 100,000 איש את מקום עבודה באזור שמסביב לוול סטריט. מכיוון שעלויות התקשורת ירדו בחדות, בנקים וחברות ברוקרים יכלו להתרחק פיזית מהמחוז הפיננסי למיקומים נוחים יותר. אחת החברות שביקשו להתרחק הייתה NYSE. בשנת 1998, NYSE והעיר כרתו עסקה של 900 מיליון דולר, שמנעה מ-NYSE לעבור מעבר לנהר לג'רזי סיטי; העסקה תוארה כ"הגדולה ביותר בתולדות העיר במניעת תאגיד לעזוב את העיר".
המאה ה-21
בשנת 2001, ה-Big Board כינו את NYSE כ"שוק המניות הגדול והיוקרתי בעולם". כאשר מרכז הסחר העולמי הותקף ונהרס ב-11 בספטמבר 2001, נגרם נזק קשה לרשת התקשורת ומבנים רבים נהרסו ברובע הפיננסי, אם כי לבניינים בוול סטריט נגרם רק נזק פיזי מועט. אחת ההערכות הייתה ש-45% מ"שטחי המשרדים הטובים ביותר" בוול סטריט אבדו. ה-NYSE היה נחוש להיפתח מחדש ב-17 בספטמבר, כמעט שבוע לאחר המתקפה. במהלך תקופה זו, חברת מרכז העסקים של קבוצת רוקפלר פתחה משרדים נוספים בוול סטריט 48. ובכל זאת, לאחר ה-11 בספטמבר, ענף השירותים הפיננסיים עבר מיתון עם ירידה ניכרת בבונוסים לסוף שנה של 6.5 מיליארד דולר, על פי אחת הערכות של משרד מבקר המדינה.
כדי להתגונן מפני התפוצצות כלי רכב באזור, הרשויות בנו מחסומי בטון, ומצאו, לאורך הזמן, דרכים להפוך אותם למושכים יותר מבחינה אסתטית על ידי הוצאה של 5,000 עד 8,000 דולר ליחידה של עמודון בטון. חלקים מוול סטריט, כמו גם כמה רחובות אחרים בשכונה, נחסמו על ידי עמודוני בטון שתוכננו במיוחד:
כתב מטעם "הגרדיאן", אנדרו קלארק, תיאר את השנים 2006 עד 2010 כ"סוערות", שבהן ליבה של אמריקה היה "שקוע באפלולית" עם אבטלה גבוהה בסביבות 9.6%, כאשר מחירי הבתים הממוצעים ירדו מ-230,000 דולר ב-2006 ל-183,000 דולר, ודבר מביך, עליית החוב הלאומי ל-13.4 טריליון דולר, אך למרות הכישלונות, הכלכלה האמריקאית שוב "התאוששה". מה קרה בשנים המרתקות הללו? קלארק כתב:
"'אבל התמונה היא ניואנסית מכדי להטיל את כל האחריות על אנשי הכספים. רוב הבנקים בוול סטריט לא ממש הסתובבו בארצות הברית והציעו משכנתאות מפוקפקות; הם קנו וארזו הלוואות מחברות מקומיות כמו Countrywide Financial ו-New Century Financial, שתיהן פגעו בחומה פיננסית במשבר. בטיפשות ובפזיזות, הבנקים לא הסתכלו על ההלוואות הללו בצורה מספקת, כשהם הסתמכו על סוכנויות דירוג אשראי פגומות כמו Standard & Poors ו-Moody's, אשר אישרו בשמחה ניירות ערך רעילים מגובי משכנתאות כסולידיים... כמה כאלה בוול סטריט, כולל מנהל קרן הגידור של Maverick, ג'ון פולסון והצוות הבכיר בגולדמן זאקס, הבחינו במתרחש והימרו ללא רחמים על התרסקות. הם הרוויחו הון אבל הפכו לנבלי הפנטומימה של המשבר. עם זאת, רובם נשרפו - הבנקים עדיין מורידים בהדרגה תיקים של הלוואות שאינן הליבה בשווי 800 מיליארד דולר.'"
— כתב "הגרדיאן", אנדרו קלארק, 2010.
החודשים הראשונים של 2008 היו תקופה בעייתית במיוחד שגרמה ליו"ר הפדרל ריזרב, בן ברננקי, "לעבוד בחגים ובסופי שבוע" ואשר עשתה "סדרה יוצאת דופן של מהלכים". זה חיזק את הבנקים בארצות הברית ואיפשר לחברות בוול סטריט ללוות "ישירות מהפד" באמצעות רכב שנקרא חלון ההנחה של הפד, מעין מלווה של הדו"ח האחרון. המאמצים הללו היו שנויים במחלוקת מאוד באותה תקופה, אבל מנקודת המבט של 2010, נראה היה שהמאמצים הפדרליים היו ההחלטות הנכונות. עד 2010, חברות וול סטריט, לדעתו של קלארק, "חזרו לאני הישן שלהן כחדרי מכונות של עושר, שגשוג ועודף". דיווח של מייקל סטולר ב"ניו יורק סאן" תיאר "תחייה דמוית עוף החול" של האזור, כאשר מגורים, מסחר, קמעונאות ובתי מלון פורחים ב"רובע העסקים השלישי בגודלו במדינה". במקביל, קהילת המשקיעים הייתה מודאגת מהרפורמות המשפטיות המוצעות, לרבות חוק הרפורמה בוול סטריט וחוק הגנת הצרכן שעסק בעניינים כמו תעריפי כרטיסי אשראי ודרישות הלוואות. ה-NYSE סגרה שתיים מקומות המסחר שלה במהלך לקראת הפיכתה לבורסה אלקטרונית. החל מספטמבר 2011, מפגינים מאוכזבים מהמערכת הפיננסית הפגינו בפארקים ובכיכרות סביב וול סטריט.
ב-29 באוקטובר 2012, הפעילות בוול סטריט הופרעה כאשר ניו יורק וניו ג'רזי הוצפו על ידי הוריקן סנדי. גל הסערה שלו בגובה 4.3 מטרים, שיא מקומי, גרם להצפות רחוב מסיביות בקרבת מקום. ה-NYSE נסגר מסיבות הקשורות למזג האוויר, הפעם הראשונה מאז הוריקן גלוריה בספטמבר 1985 והפסקת הפעילות הראשונה של יומיים, הקשורים למזג האוויר, מאז סופת השלגים של 1888.
אדריכלות
שורשי האדריכלות של וול סטריט נטועים, בעיקר, בעידן המוזהב. גורדי השחקים הוותיקים יותר נבנו, לעיתים קרובות, עם חזיתות בעלות פיתוחים ועיטורים רבים, שלא היו נפוצים באדריכלות של מבניים עסקיים במשך עשרות שנים. ישנם ציוני דרך רבים בוול סטריט, שחלקם הוקמו כמטה הבנקים. אלו כוללים:
עוגן מרכזי נוסף לאזור הוא בניין הבורסה של ניו יורק בפינת רחוב ברוד. הוא בית משכנה של הבורסה לניירות ערך בניו יורק, שהיא, ללא ספק, הבורסה הגדולה בעולם לפי שווי שוק של החברות הרשומות בה, ב-28.5 טריליון דולר נכון ל-30 ביוני 2018. רשויות העיר מבינות את חשיבותה, ומאמינות שהיא "גדלה מעל המקדש הנאו-קלאסי שלה בפינת וול סטריט וברוד", ובשנת 1998, הציעו תמריצי מס משמעותיים כדי לנסות לשמור אותה ברובע הפיננסי. התוכניות לבנייה מחדש עוכבו בגלל פיגועי 11 בספטמבר. הבורסה עדיין שוכנת באותו אתר. הבורסה היא המקום לכמות גדולה של טכנולוגיה ונתונים. לדוגמה, כדי להכיל את שלושת אלפים האנשים שעובדים ישירות בקומת הבורסה נדרשים 3,500 קילוואט חשמל, יחד עם 8,000 מעגלי טלפון ברצפת המסחר בלבד, ו-320 קילומטרים של כבלי סיבים אופטיים מתחת לפני הקרקע.
כלכלת ניו יורק
הפרופסור לפיננסים צ'ארלס ר' גייסט כתב כי הבורסה והעיר הפכו "שזורים זה בזה באופן בלתי נפרד בכלכלת ניו יורק". שכר בוול סטריט, במונחים של משכורות ובונוסים ומיסים, הוא חלק חשוב מהכלכלה של העיר ניו יורק, מטרופולין התלת מדיני וארצות הברית. העיר ניו יורק, המעוגנת על ידי וול סטריט, נקראה העיר החזקה ביותר כלכלית והמרכז הפיננסי המוביל בעולם. ככזו, נפילה בכלכלת וול סטריט עלולה להיות בעלת "השפעות קשות על הכלכלות המקומיות והאזוריות". בשנת 2008, לאחר ירידה בבורסה, שמשמעותה הייתה פחות 18 מיליארד דולר בהכנסה חייבת במס, היה גם פחות כסף זמין עבור "דירות, רהיטים, מכוניות, ביגוד ושירותים".
ההערכות משתנות לגבי מספר ואיכות המשרות הפיננסיות בעיר. אחת ההערכות הייתה שחברות בוול סטריט העסיקו קרוב ל-200,000 עובדים ב-2008. הערכה נוספת הייתה שבשנת 2007, תעשיית השירותים הפיננסיים, שהרוויחה 70 מיליארד דולר, הפכה ל-22% מהכנסות העיר. הערכה נוספת משנת 2006 הייתה כי ענף השירותים הפיננסיים מהווה 9% מכוח העבודה בעיר ו-31% מבסיס המס. הערכה נוספת משנת 2007 שניתנה על ידי סטיבן מלאנגה ממכון מנהטן לחקר מדיניות  הייתה שתעשיית ניירות הערך מהווה 4.7 אחוז מהמשרות בעיר ניו יורק אך 20.7 אחוז מהשכר שלה, והוא העריך שיש בניו יורק 175,000 משרות בענפי ניירות ערך (שתיהן באזור וול סטריט ומרכז העיר) משלמים בממוצע 350,000 דולר בשנה. בין השנים 1995 ל-2005 צמח המגזר בקצב שנתי של כ-6.6% בשנה, שיעור הנחשב למכובד, אך מרכזים פיננסיים אחרים צמחו מהר יותר. הערכה נוספת, שנעשתה ב-2008, הייתה שוול סטריט סיפקה רבע מכל ההכנסה האישית שהרוויחה בעיר, ו-10% מהכנסות העיר ניו יורק ממסים. נכון לאוגוסט 2013, תעשיית ניירות הערך בעיר, שמספקת 163,400 משרות, ממשיכה להוות את הפלח הגדול ביותר של המגזר הפיננסי בעיר ומנוע כלכלי חשוב. היא היוותה ב-2012 5% מהמשרות במגזר הפרטי בניו יורק, 8.5% (3.8 מיליארד דולר אמריקאי) מהכנסות העירייה ממסים, ו-22% מסך שכרה של העיר, כולל שכר ממוצע של 360,700 דולר אמריקאי.
מידטאון מנהטן
דרישה של הבורסה לניירות ערך בניו יורק הייתה שלחברות ברוקרים יהיו משרדים "מקובצים ברחבי וול סטריט" כדי שפקידים יוכלו לספק עותקי נייר פיזיים של תעודות מניות בכל שבוע. היו כמה אינדיקציות לכך שמרכז העיר הפך למוקד עסקאות שירותים פיננסיים עד 1911. אך ככל שהטכנולוגיה התקדמה, באמצע ובעשורים המאוחרים יותר של המאה ה-20, מחשבים וטלקומוניקציה החליפו את הודעות הנייר, כלומר ניתן לעקוף את דרישת הקרבה במצבים נוספים. חברות פיננסיות רבות גילו שהן יכולות לעבור למידטאון מנהטן, במרחק של ארבעה קילומטרים בלבד, ועדיין לפעול ביעילות. לדוגמה, חברת ההשקעות לשעבר של דונלדסון, לופקין וג'נרט תוארה כחברה בוול סטריט, אך המטה שלה היה בשדרה הרביעית במידטאון. דו"ח תיאר את ההגירה מוול סטריט:
התעשייה הפיננסית נודדת אט אט מביתה ההיסטורי במרחבי הרחובות סביב וול סטריט אל מגדלי המשרדים המרווחים והזוהרים יותר של מידטאון מנהטן. מורגן סטנלי, ג'יי פי מורגן צ'ייס, סיטיגרופ ובר סטרנס עברו כולם צפונה.
— USA Today, אוקטובר 2001.
עם זאת, מגנט מרכזי לוול סטריט נותר בניין הבורסה לניירות ערך בניו יורק. כמה חברות "שומרות ותיקות" כמו גולדמן זקס ומריל לינץ' (שנקנתה על ידי בנק אוף אמריקה ב-2009), נשארו ב"נאמנות עזה למיקום המחוז הפיננסי", וחברות חדשות כמו דויטשה בנק בחרו בשטחי משרדים במחוז. מה שנקרא "פנים אל פנים" מסחר בין קונים ומוכרים נותר "אבן פינה" של NYSE, עם יתרון של כל שחקני העסקאות בקרבת מקום, כולל בנקי השקעות, עורכי דין ורואי חשבון.
כלכלת ניו ג'רזי
בשנות ה-80 של המאה ה-20 החלו חברות בוול סטריט להתפשט מערבה לניו ג'רזי, ההשפעות הכלכליות הישירות של פעילות וול סטריט חרגו מעבר לעיר ניו יורק. התעסוקה בתעשיית השירותים הפיננסיים, בעיקר בתפקידי "בק אופיס", הפכה לחלק חשוב בכלכלת ניו ג'רזי. ב-2009 עמד תשלום שכר העבודה המצרפי בוול סטריט על סכום של כ-18.5 מיליארד דולר. התעשייה שילמה 39.4 מיליארד דולר או 8.4% לתוצר המקומי הגולמי של ניו ג'רזי באותה שנה.
בנוסף, ניו ג'רזי הפכה לתשתית הטכנולוגית העיקרית לתמיכה בפעילות בוול סטריט. כמות ניכרת של ניירות ערך הנסחרים בארצות הברית מבוצעת בניו ג'רזי שכן מרכזי הנתונים של המסחר האלקטרוני בשוק המניות האמריקאי עבור כל הבורסות הגדולות לניירות ערך המוקמים בצפון ובמרכז ג'רזי. כמות משמעותית של כוח אדם בסליקה והסדר ניירות ערך נמצאת גם כן במדינה. זה כולל את רוב כוח העבודה של Depository Trust Company, מאגר ניירות הערך הראשי של ארצות הברית; ו-Depository Trust & Clearing Corporation, החברה האם של National Securities Clearing Corporation, Fixed Income Clearing Corporation ו-Emerging Markets Clearing Corporation.
עם זאת, קשר ישיר לתעסוקה בוול סטריט יכול להיות גם בעייתי עבור ניו ג'רזי בעיתות משבר. המדינה איבדה 7.9 אחוזים מבסיס התעסוקה שלה מ-2007 עד 2010 במגזר השירותים הפיננסיים בעקבות משבר משכנתאות הסאבפריים.
מרכזים פיננסיים מתחרים
על חשיבות הרחוב כמרכז פיננסי, כתב אנליסט הניו יורק טיימס, דניאל גרוס :
בשווקים הפיננסיים הגלובליים המתפתחים והמשולבים של היום - ספגטי עצום ועצבי של חוטים, אתרי אינטרנט ופלטפורמות מסחר - ברור ש-N.Y.S.E. כבר לא המוקד. גם לא ניו יורק. מתחמי קרנות הנאמנות הגדולים ביותר נמצאים בעמק פורג', פנסילבניה, לוס אנג'לס ובוסטון, בעוד המסחר וניהול הכספים מתפשטים ברחבי העולם. מאז תום המלחמה הקרה נוצרו מצבורי הון עצומים מעבר לים, בחשבונות הבנק השווייצריים של אוליגרכים רוסים, בכספות שנחאי של אילי הייצור הסינים ובקופות הכספים שבשליטת ממשלות בסינגפור, רוסיה, דובאי, קטאר וסעודיה שעשויים להסתכם בכ-2.5 טריליון דולר.
— דניאל גרוס בשנת 2007
דוגמה לכך היא פלטפורמת המסחר האלטרנטיבית הידועה בשם BATS, שבסיסה בקנזס סיטי, שהגיעה "משום מקום כדי להשיג נתח של 9% בשוק המסחר במניות ארצות הברית". למשרד מחשבים במדינת ניו ג'רזי בארצות הברית, ושני אנשי מכירות בלבד בניו יורק; 33 העובדים הנותרים עובדים במרכז בקנזס.
כסמל פיננסי
במובן הרעיוני, וול סטריט מייצג כוח פיננסי וכלכלי. עבור האמריקאים, הוא יכול לפעמים לייצג אליטיזם ופוליטיקה כוחנית, ותפקידו היה מקור למחלוקת לאורך ההיסטוריה של האומה, שבמיוחד החלה סביב תקופת העידן המוזהב בסוף המאה ה-19. וול סטריט הפכה לסמל של מדינה ומערכת כלכלית שבעיניי אמריקאים רבים התפתחה באמצעות סחר, קפיטליזם וחדשנות.
המונח "וול סטריט" הפך למטונימיה לשווקים, תעשיית השירותים והאינטרסים פיננסיים בניו יורק וארצות הברית כולה. וול סטריט הפכה לשם נרדף לאינטרסים פיננסיים, לעיתים קרובות במובן השלילי. במהלך משבר משכנתאות הסאבפריים מ-2007 עד 2010, המימון בוול סטריט הואשם כאחד הגורמים, למרות שרוב הפרשנים מאשימים משחק גומלין של גורמים. ממשלת ארצות הברית עם תוכנית הסיוע לנכסים בעייתיים חילצה את הבנקים ואת התומכים הפיננסיים במיליארדי דולרים של משלמי המיסים, אך פעולת החילוץ ספגה, לעיתים קרובות, ביקורת על רקע פוליטי וזכתה לביקורת מצד עיתונאים כמו גם מהציבור. האנליסט רוברט קוטנר ב"הפינגטון פוסט" מתח ביקורת על החילוץ כסיוע לחברות גדולות בוול סטריט כמו סיטיגרופ, תוך שהוא מזניח את הסיוע לבנקים קטנים יותר לפיתוח קהילה כמו ShoreBank  של שיקגו. סופר אחד בהפינגטון פוסט בחן את הנתונים הסטטיסטיים של ה-FBI על שוד, הונאה ופשע והגיע למסקנה שוול סטריט היא "השכונה המסוכנת ביותר בארצות הברית" אם מביאים בחשבון את ההונאה על סך 50 מיליארד דולר שביצע ברנרד מיידוף.
כאשר חברות גדולות כמו אנרון, וורלדקום וגלובל קרוסינג  נמצאו אשמות בהונאה, וול סטריט הואשמה לעיתים קרובות, למרות שלחברות אלו היו מטות ברחבי המדינה ולא בוול סטריט. רבים התלוננו על כך שחוק סרבנס-אוקסלי הובילה לכך שהאקלים העסקי הוכה בתקנות "מכבידות מדי". קבוצות אינטרסים, כמו סוחרי רכב, המחפשות חסד עם מחוקקים בוושינגטון, ביקשו לעיתים קרובות להציג את האינטרסים שלהם כבעלי ברית עם Main Street ולא עם וול סטריט, אם כי האנליסט פיטר אוברבי ברדיו הלאומי הציבורי הציע שסוחרי רכב כתבו יותר מ-250 מיליארד דולר בהלוואות צרכניות. ויש להם קשרים אמיתיים עם וול סטריט.
כאשר מחלקת האוצר של ארצות הברית חילצה חברות פיננסיות גדולות, כדי לעצור לכאורה את הסחרור בכלכלת המדינה, היא הובילה לנפילה פוליטית שלילית אדירה, במיוחד כאשר יצאו דיווחים על כך שכספים שאמורים לשמש להקלת מגבלות האשראי, שימשו לתשלום בונוסים לעובדים בשכר גבוה. האנליסט וויליאם ד. קוהאן טען שזהו צעד "מגונה" של וול סטריט, שקטפה "רווחים ובונוסים מאסיביים ב-2009" לאחר שניצלה על ידי "טריליוני דולרים מאוצר משלמי המיסים האמריקאים" למרות "תאוות הבצע ולקיחת סיכונים חסרת אחריות" של וול סטריט. כתבת הוושינגטון פוסט, סוזן מקגי, קראה לוול סטריט לעלות ולבצע התנצלות פומבית בפני האומה, והביעה מורת רוח מכך שאנשים כמו מנכ"ל גולדמן זקס, לויד בלנקפיין, לא הביע חרטה למרות שנתבע על ידי הוועדה לניירות ערך ולבורסות ב-2009. מקגי כתבה כי "בנקאים אינם האשמים הבלעדיים, אבל ההכחשות הגלויות מדי שלהם לאחריות והבעת חרטה מעורפלת ומעופפת מדי פעם לא מרחיקות לכת [מספיק] כדי להסיט את הכעס."
אנליסט הבנקאות הראשי בגולדמן זקס, ריצ'רד ראמסדן, נאמר כי הוא "לא מתנצל" ורואה ב"בנקים את הדינמו שמניע את שאר הכלכלה". ראמסדן המאמין ש"נטילת סיכונים היא חיונית" אמר ב-2010:
"'אתה יכול לבנות מערכת בנקאית שבה אף בנק לא ייכשל לעולם, שאין בה מינוף. אבל יהיה מחיר. למעשה לא תהיה צמיחה כלכלית כי לא תהיה יצירת אשראי' — ריצ'רד ראמסדן מגולדמן זקס, 2010."
אחרים בתעשייה הפיננסית מאמינים שהציבור והפוליטיקאים ספגו אותם בצורה בלתי הוגנת. לדוגמה, אנתוני סקרמוצ'י אמר לנשיא ברק אובמה ב-2010 שהוא מרגיש כמו פיניאטה, "מוכה במקל" על ידי "פוליטיקאים עוינים".
המעשים הפיננסיים של דמויות שונות לאורך ההיסטוריה האמריקאית מטילים לפעמים צל אפל על ההשקעות הפיננסיות בכללותה, וכוללים שמות כמו ויליאם דיואר, ג'יימס פיסק וג'יי גולד  (שני האחרונים סברו שהיו מעורבים במאמץ למוטט ב-1869 את שוק הזהב בארצות הברית), כמו גם דמויות מודרניות כמו ברנרד מיידוף ש"גרף מיליארדים ממשקיעים".
בנוסף, תמונות של וול סטריט ודמויותיה נראו גדולות. הסרט "וול סטריט" של אוליבר סטון משנת 1987 יצר את דמותו האיקונית של גורדון גקו שהשתמש בביטוי "חמדנות זה טוב", אשר תפס בעגה התרבותית. על פי הדיווחים, גקו מבוסס על מספר אנשים מהחיים האמיתיים בוול סטריט, כולל פושט התאגידים קארל איקאן, סוחר המניות המושפל איבן בוסקי והמשקיע מייקל אוביץ. ב-2009, סטון העיר כיצד הייתה לסרט השפעה תרבותית בלתי צפויה, שלא גרמה לצעירים להתרחק מתאוות בצע של תאגידים, אלא גרמה להם לבחור בקריירה בוול סטריט בעקבות הסרט. כתב חזר על שורות נוספות מהסרט: "אני מדבר על נוזל. עשיר מספיק כדי שיהיה לך מטוס משלך. עשיר מספיק כדי לא לבזבז זמן. חמישים, מאה מיליון דולר, באדי. שחקן."
עם זאת, חברות בוול סטריט תרמו גם לפרויקטים כמו Habitat for Humanity, וכן עשו תוכניות מזון בהאיטי, מרכזי טראומה בסודאן ושליחת סירות הצלה במהלך שיטפונות בבנגלדש.
תחבורה
מכיוון שוול סטריט הוא, מבחינה היסטורית, יעד לנוסעים, פותחו שפע של תשתיות תחבורה כדי לשרת אותו. רציף 11 ליד הקצה המזרחי של וול סטריט הוא טרמינל עמוס עבור ניו יורק ווטרוויי, מעבורות NYC , מוניות הים של ניו יורק וסיסטריק. הליפורט דאונטאון מנהטן משרת גם את וול סטריט.
היולנדיט
היולנדיט היא סדרת מינרלים סיליקטיים השייכת לקבוצת הזאוליטים, קבוצה של מינרלים אלוּמוֹ־סיליקטיים במבנה תלת־ממדי הקרוי טקטוסיליקט (סיליקט במבנה מרחבי). לפני 1997 היה ההיולנדיט מוכר כשמה של קבוצת מינרלים, אך אז ביצעה האגודה הבינלאומית למינרלוגיה סיווג מחדש לחברי הקבוצה ומאז הם קרויים היולנדיט-Ca, היולנדיט-Na, היולנדיט-K, והיולנדיט-Sr. השם המתאים לכל סוג תלוי ביסוד הבולט. היולנדיט-Ca, ההיולנדיט הנפוץ ביותר, הוא סיליקט הכולל אלומיניום, סידן ומים ונוסחת הרכבו הכימי היא Ca,Na)2-3Al3(Al,Si)2Si13O36·12H2O). כמויות קטנות של נתרן ואשלגן מחליפות חלק מאטומי הסידן. סטרונציום מחליף את הסידן בסוג היולנדיט-Sr. בבחינה חזותית בלבד לא ניתן להבדיל בין הסוגים ובשם הכללי היולנדיט נעשה שימוש גם כיום בטרם נעשתה בדיקה במעבדה. בשנת 2003 נתגלה בנורווגיה סוג נוסף של היולנדיט המכיל כמויות ניכרות של בריום ומכאן כינויו היולנדיט-Ba.
המערך הגבישי של ההיולנדיט הוא מונוקליני. לגבישים צורה אופיינית המתוארת כארון מתים, אבל הם גם יוצרים מנסרות מעוינות. לעיתים קרובות נוצר קרום של גבישים עדינים שרק קצות המעוינים מבצבצים ממנו, תופעה הגורמת לגבישים להראות כמו טריזים. לגבישים יש פצילות מושלמת המקבילה למישור הסימטריה, כשלפאות המקבילות למישור הסימטריה ולמשטחי הפצילות יש את ברק הפנינה. לפאות האחרות יש ברק זגוגי. המינרל הוא בדרך כלל חסר צבע או לבן, אבל יכול להיות כתום, חום, צהוב, אדום-לְבֵנָה, או ירוק הודות לזיהומים של המינרל סלדוניט. שקיפותו נעה בין שקוף לשקוף למחצה. ההיולנדיט יוצר שורה איזומורפית עם זאוליט הסטרונציום והבריום, ברוסטריט. ההיולנדיט דומה לסטילביט, אבל ההבדל במאפייניהם האופטיים מאפשר הבחנה ביניהם בקלות.
המינרלוג הגרמני אוגוסט ברייטהאופט (Johann Friedrich August Breithaupt; 1873-1791) הבחין ב-1818 לראשונה כי המינרל היולנדיט הוא מינרל נפרד מסטילביט וכינה אותו "אוּזאוליט" (euzeolite – "זאוליט יפהפה"), באורח בלתי תלוי הגיע הנרי ג'יימס ברוק (Henry James Brooke) לאותה תוצאה ב-1822 וכינה את המינרל החדש "היולנדיט", על שם אספן וסוחר מינרלים אנגלי ידוע, הנרי היולנד (1778-1856).
היולנדיט מצוי במגוון רחב של סביבות גאולוגיות: סלעי יסוד, סלעים מותמרים, פגמטיטים וטוף. ההיולנדיט מופיע יחד עם סטילביט וזאוליטים אחרים בחללים האמיגדלואידיים (דמויי השקד) שבסלעי היסוד הבזלתיים ולעיתים בגנייס ובעורקים הידרותרמיים.
הדוגמאות הטובות מצויות בבזלות של ברופיורד (Berufjord) בסמוך לדיופיווגר (Djupivogr), באיסלנד, באיי פארו, ובמלכודות הדקאן של הרי סאהידרי (Sahyadri) בסמוך למומבאי שבהודו. גבישים בגוון אדום-לְבֵנָה הם מקמפסי פלס (Campsie Fells) בסטירלינגשייר שבסקוטלנד, ומפאסתל בטירול שבאוסטריה. סוג של היולנדיט הידוע כ"בומונטיט" נוצר כגבישים צהובים קטנים על שיסט סיאניטי בסמוך לבולטימור שבמרילנד.
ניתן למצוא היולנדיט במקומות רבים בעולם: ניו סאות' ויילס באוסטרליה, מחוזות פונה ונסיק (Poona ,Nasik) בהודו, נורווגיה, מקומות שונים בארצות הברית וקנדה, שווייץ, ניו זילנד ועוד.
צינורן השונית
צינורן השונית (שם מדעי: Magilus Antiquus), הנקרא גם צינורן אילת, נפוץ מאוד בשוניות אלמוגים. הוא שייך למשפחת הצינורניים מקבוצת החלזונות שבסדרת האלמוגיתאים. צינורנים אלה הם חלזונות החיים על אלמוגים, והם הסוג היחיד שהסתגל לחיים יציבים.
לאחר שהתיישב, הקונכייה מתיישרת, מתרחבת והופכת לצינור גירני עבה שאורכו יכול להגיע לעשרות ס"מ. הקונכייה הלוליינית שנוצרה בתחילת חייו נשארת צמודה לצינור שבסופו של דבר מתכסה כולו על ידי שלד האלמוג הגדל. צינור זה נפתח מעל פני האלמוג. גודלו של פתח הקונכייה הוא כ-25 מ"מ והוא סגור במכסה קרני חום הדבוק לשריד הרגל של החילזון. בזמן גירויים שונים, כגון תחושת סכנה, הרגל מתכווצת והצינור נסגר באמצעות המכסה. הצינורן מפריש גיר לתוך הקונכייה ואוטם את נפחה כדי שלא תימס כתוצאה מהתנאים החומציים השוררים בחלל האבן וכך היא נראית מאובנת. הצינורן עצמו חי בקרבת פתח הקונכייה.
צינורן השונית משפיע על גודלו של האלמוג, ולכן כל עוד הצינורן גדל גם האלמוג גדל. דבר זה קורה מאחר שרוב שטחו של הצינור נמצא ברקמת השלד של האלמוג.
צינורן השונית ניזון בעזרת רשתות ריר נרחבות וארוכות היוצאות וחוזרות אל תוך פיו, ונפרשות על פני השטח עם תנועת המים, וכך תופסות את מזונו של הצינורן - שברי אצות, שרידי בעלי חיים ופלנקטון. כך ניתן לומר שהוא צרכן שניוני, כלומר טורף.
בליזארד (קומיקס)
בליזארד השני והמוכר יותר הוא דונלד "דוני" גיל, פושע מקצועי מדלאוור שקיבל מהאמר את החליפה המקורית. גם בליזארד זה נלחם באיירון מן, ובהמשך גם באוונג'רס ובלוחמים החדשים. לבליזארד זה היה שיתוף פעולה קצר עם הקונסטריקטור ובאטרוק המזנק בין היתר, שפורק בהתערבותו של סוכן אקס. בליזארד הצטרף לקבוצת ת'נדרבולטס של חיפושית, ולאחר שסולק, תקף את הקבוצה יחד עם ברון זמו. בליזארד היה גם חלק מכוחותיו של המנדרין. במהלך עלילת אינסופיות, חזיז שחור פוצץ את פצצת טריגן והפיץ את מוטגן ערפילי טריגן בכדור הארץ. בעת שויירלווינד ובליזארד שדדו בנק, בליזארד התמוטט, וכשקם עורו נעשה לבן והוא היה מסוגל ליצור קרח גם ללא חליפה. בליזארד נלקח על ידי סוכנות S.H.I.E.L.D. למשמרת, ונותר תחת סימולציה. בליזארד השלישי עבד גם הוא בתעשיות סטארק, לפני שקיבל את החליפה מבליזארד השני באופן זמני.
את דמותו של דוני גיל בסדרת הלייב אקשן "סוכני " מגלם השחקן דילן מינט.
קובלאי חאן
שנותיו הראשונות
קובלאי חאן היה בנו הרביעי של טולוי ונכדו של ג'ינגיס חאן.
כשנתיים לאחר כיבוש סין והפלת שושלת ג'ין (1115–1234), קיבל קובלאי חאן הצעיר את השליטה על חלק משטח ממחוז חביי, בו התגוררו כעשרת-אלפים בתי אב. כיוון שהיה חסר ניסיון, אפשר "יד חופשית" לפקידים המקומיים. מיסוי יתר ושחיתות הביאו להגירת משפחות איכרים רבות מהאזור בשליטתו. כתוצאה מכך, קטנו הכנסות השליט ממיסוי. אולם, השליט הצעיר הבין מהר את היתרון כשליט עם ייחוס משפחתי, והורה על רפורמות בחביי. אמו - סורגהאטני, שהייתה הדמות החזקה בשושלת לאחר מות אביו - שלחה פקידי ממשל רעננים כדי לסייע לשינוי, חוקי המס שונו, ורבים מהאיכרים שהיגרו שבו לאדמותיהם.
ניצחון בצפון סין
ב-1251, כשאחיו מונגקה חאן עלה לשלטון על האימפריה המונגולית, קובלאי קיבל מעמד של משנה למלך, ואת הניהול של צפון שטח סין. הוא ניהל היטב את הטריטוריה שלו, כך שהיבול החקלאי במחוז חנאן גדל. הוא השכיל גם להגדיל את ההוצאות על שירותי הרווחה במחוז שיאן.
הכתרה ומלחמת אזרחים
אולם, ב-4 השנים הראשונות של קובלאי כח'אן גדול, שלטונו לא הוכר באופן מלא בכל חלקי האימפריה. הוא היה מעורב במלחמת האזרחים הטולויית נגד אחיו הצעיר אריק בוק על תואר הח'אן הגדול, עד שאריק נכנע בפניו בשנת 1264. לאחר כניעת אריק, שלטונו הוכר בכל רחבי האימפריה.
תקופת שלטונו
שלטונו השתרע על מונגוליה ועל סין. האימפריה שגשגה בתקופתו, והוא הרחיב את גבולותיה, כשהישגו הבולט ביותר היה השלמת כיבושה של סין וסיפוחה לתחומי האימפריה, אשר הושלם בשנת 1279. הוא תמך בתרבות הסינית, בה גילה עניין עוד מגיל צעיר, ופעל לקידומה. הוא שיקם מבני ציבור, פיתח והרחיב דרכים, שיפץ והרחיב את התעלה הגדולה והנהיג את השימוש בשטרות כסף.
בהשפעת התרבות הסינית קיבל על עצמו את הדת הבודהיסטית, אבל גילה סובלנות גם כלפי דתות אחרות, ואף הניח למיסיונרים נוצריים להגיע לסין על מנת להפיץ את דתם.
בירתו הייתה חאנבליק (או גם דאדו) (כיום בייג'ינג), ובנוסף לה הקים גם את בירת הקיץ וארמון הקיץ שלו, שאנגדו (מוכר גם כ"זאנאדו" או "קסאנאדו"). מספר אירופאים ביקרו את האימפריה בזמנו, הנודע בהם הוא מרקו פולו.
קובלאי חאן כבש והחריב את ממלכת דאלי (היום במחוז יונאן בסין). בנוסף הוא כבש את קוריאה תחת שלטון שושלת קוריו וחייבה להעלות לו מס. נסיונותיו לכבוש את וייטנאם, בורמה וג'אווה נחלו כישלון וכך גם הפלישות המונגוליות ליפן.
קובלאי חאן באמנות
דמותו של קובלאי חאן הונצחה בשירו של המשורר האנגלי סמיואל טילור קולרידג', "קובלא חאן", וכן בשירה של להקת RUSH - "זאנאדו".
בנדיקט וונג משחק את קובלאי חאן בסדרת הטלוויזיה מרקו פולו, אשר בה קובלאי משחק את אחת הדמויות הראשיות.
אלברט רוקאס
אלברט רוקאס קומאס (בספרדית: Albert Rocas Comas; נולד ב-16 ביוני 1982) הוא שחקן כדוריד ספרדי המשחק בברצלונה ובנבחרת ספרד. מספר חולצתו של אלברט רוקאס הוא 26. אלברט רוקאס משחק בתפקיד הקיצוני ימני.
קריירה
אלברט רוקאס חתם ב-20 ביוני 2007 בקבוצת ברצלונה.
רוקאס זכה עם ברצלונה ב-2 גביעי אירופה בכדוריד ואף שימש כקפטן ברוב המשחקים. בנוסף, זכה רוקאס באליפות ספרד אחת.
איזאנמי
איזאנמי ואיזאנגי היו זוג האלים החמישי שהופיע (לזוגות קדמו אלים שהופיעו כבודדים). על פי מצוות האלים שקדמו להם יצרו איזאנגי ואיזנאמי את האדמה. השניים הזדווגו והולידו את האל הירוקו (ילד העלוקה) שהיה נכה ושולח על ידם בתיבת גומא. מהזדווגויות נוספות של השניים נוצרו איי יפן ובנוסף רשימה ארוכה של אלים. האל האחרון שנולד, אל האש, שרף את ערוות אמו והביא למותה. איזאנגי שכעס על מות אחותו ובת זוגו כרת בתגובה את ראשו של אל האש.
אלברט רוקאס
קריירה
רוקאס קיבל את זימונו הראשון לנבחרת בעת פתיחת קמפיין אליפות העולם כדי לגבות את הסגל לטורניר. בסיום הטורניר, זכה רוקאס עם נבחרת מולדתו, ספרד, באליפות העולם לשנת 2005 שהתקיימה בתוניסיה. שנה לאחר מכן, הגיע רוקאס עם נבחרת ספרד לשלב הגמר באליפות אירופה 2006, אך נבחרת ספרד הפסידה במשחק זה.
אראסט פנדורין
ארסט פטרוביץ' פנדורין (ברוסית: Эраст Петрович Фандорин) הוא גיבור ספרותי, גיבור סדרת סיפורי הבלשים ההיסטוריים של הסופר הרוסי בוריס אקונין "תיבת פנדורין".
דמותו של פנדורין גילמה את האידיאל של אריסטוקרט מהמאה ה-19: אצילי, בעל חינוך, מסירות נפש, דייקן, נאמן לעקרונות. בנוסף, ארסט פטרוביץ' נאה, הוא בעל נימוסים ללא דופי, פופולרי בקרב נשים, אף על פי שהוא תמיד לבד. הוא גם בעל יכולת יוצאת דופן לנצח בכל משחק מזל ובכלל בכל סכסוך, אם התוצאה נקבעת לחלוטין במקרה.
בביקורות נטען כי השם פנדורין הוא רמז לעיתונאי ג'רום פנדור, הגיבור של סדרת ספרי בלשים ידי סופרים צרפתים מרסל אלן ופייר סובסטר על פנטומס (1911–1913) וטרילוגיית הסרטים הצרפתיים של שנות השישים, המבוססת על רומנים אלה, שבהם את תפקידו של פנדור - כמו גם תפקידו של פנטומאס - גולם בידי ז'אן מארה.
ביוגרפיה בדיונית
ארסט פטרוביץ' פנדורין נולד ב-8 (20) בינואר 1856 במשפחת אצילים ותיקה. אביו לכאורה קורנליוס פון דורן נכנס לשירות הרוסי בתקופת שלטונו של הצאר אלכסיי מיכאילוביץ' (המתואר ברומן "אלטין-טולובאס", המהווה חלק מסדרת ספרים נוספת מאת בוריס אקונין על "הרפתקאות המגיסטר"). סמסון דנילוביץ' פנדורין, יליד סוף המאה ה-18. (דמות ברומנים נפרדים שכתב אקונין) והוא, בהתאמה, סבא-רבא של אראסט. אמו של הילד נפטרה במהלך הלידה. לכן, בין רוגז, או ללעג על הגורל המר, האב, פיוטר איסקאביץ', האבל על אשתו אליזבת, כינה את הילד אראסט (בסיפורו הנודע של ניקולאי קרמזין "ליזה המסכנה", הגיבורה ליזה נהרגה על ידי הצעיר אראסט). השם אליזבת (ליזה) הפך מאוחר יותר לקטלני עבור ארסט פטרוביץ' (ארוסתו נהרגה בסוף הרומן "עזאזל").
ההתמכרות של אביו, פיוטר איסקאביץ' פנדורין, להימורים, כמו גם "פרויקטים" כלכליים שונים הובילה בסופו של דבר לחורבת המשפחה. פיוטר איסקאביץ' לא יכול היה לעמוד במכת הגורל ומת מדום לב ולא הותיר לבנו שום אמצעי קיום. כתוצאה מכך נשללה מאראסט פנדורין האפשרות ללמוד באוניברסיטה ולקבל השכלה גבוהה ונאלץ לפרנס את עצמו, בגינו נכנס לשירות המדינה.
התעניינותו בכל מה שקשור לחקירת פשעים הובילה אותו למחלקת משטרת מוסקבה, שם הפך הממונה על החקירה המנוסה ביותר קסברי פייופילקטוביץ' גרושין למפקדו והמנטור הראשון שלו. פנדורין ממלא תפקיד של פקיד במחלקת הבילוש, ובמקרה מעורב בחקירת ההתאבדות המסתורית של סטודנט באוניברסיטת מוסקבה, שהפך לחשיפת הארגון המסתורי והחזק "עזאזל". פנדורין מצליח לפרום את פרשת עזאזל; במהלך חקירה זו, הוא מועבר לדרגת יועץ טיטולארי ומסונף רשמית לעבוד במשרד החוץ, אם כי למעשה הוא נכנס לשירות המחלקה השלישית בלשכת הוד מעלת הקיסר.
במהלך החקירה מגלה ארסט פטרוביץ' כי המזל, שאיננו מרוצה כל כך מהוריו, העניק לו את היכולת לנצח תמיד ובכל המשחקים הקשורים לריגוש וסיכון (קלפים, קוביות, הגרלות ועוד). כמו כן, ארסט פטרוביץ' מאמץ בחקירת עזאזל, בדרגת יועץ ממלכתי, את ההרגל האופייני, למנות כל העובדות הראשוניות וההשלכות ההגיוניות הנובעות מהן ("זה אחד", "זה שניים","זה שלושה"...).
בנוסף, הוא פוגש את יו"ר בית המשפט לצדק במוסקבה, היועץ החשאי הברון אלכסנדר אפולודורוביץ' פון אוורט-קולוקולצב ובתו אליזבטה (ליזנקה) בת ה-17, שהופכת לאשתו. עם זאת, כתוצאה מניסיון להתנקש בחייו של ארסט פטרוביץ', שבוצע ביום החתונה, ליזנקה מתה באופן טרגי מיד לאחר החתונה. אירוע זה מוביל לכך שפנדורין רוכש שני מאפיינים אופייניים: קווצות שיער אפורות וגמגום קל - תוצאה של הלם רגשי; הגמגום נעלם לחלוטין כשפנדורין מציג אדם אחר, נמצא במתח עצבי קיצוני או חווה זעם. בנוסף, ההלם ממות אשתו הוא כה גדול, עד שפנדורין מאבד את מרבית הרגשות הטבועים בו (כלשונו של המחבר - "הופך לנכה רגשית").
בשנים 1876–1878, בנסיעתו לבלקן והאימפריה העות'מאנית, נופל בייאוש לאחר מות אהובתו, ארסט פטרוביץ' מתנדב בשירות הסרבים. פנדורין לוקח חלק במלחמת רוסיה-טורקיה. בקרבות כבדים, נפילתו בשבי (שישפיע לרעה על המוניטין שלו ביפן), וטלטלה קשה תיפול בחלקו. לאחר שזכה בחופש מהפאשה בוידין במשחק שש-בש, הוא נשלח למפקדתו של המפקד הרוסי, מכיוון שהוא מחזיק במידע בעל חשיבות יתרה. בדרך הוא פוגש את ה"אישה המודרנית" ורווארה אנדרייבנה סובורובה בת ה-23, שעושה את דרכה למחנה הצבא אל חתנה. יחד הם יצטרכו לחפש את המרגל הטורקי אנואר אפנדי, שנמצא, על פי מקורות מסוימים, במטה הרוסי. אורעים אלה מתוארים ברומן "גמביט טורקי".
לאחר השלמת פרשת "הגמביט הטורקי" באופן מוצלח, פנדורין, למרות הצעותיו המסחררות של הבוס שלו, ראש המחלקה השלישית ומפקד חיל הז'נדרמים המיוחד, הגנרל לבוורטי ארקדיביץ' מיזינוב, מבקש לשלוח אותו לתפקיד מזכיר שגרירות האימפריה הרוסית ביפן.
בשנת 1878 בדרך למלא את משרתו, פנדורין חושף סדרת מעשי רצח מסתוריים שהתרחשה בפריז ועל ספינת הנוסעים לויתן, מנהל רומן חולף בהודו עם אחת הנוסעות, קלריסה סטומפ, שגרמה לעיכובו בהגעה ליפן ומקבל מתנה שלא יכול לסרב לה - שעון סבא ענק ולא נוח: "ביג בן" בגרסה זעירה. הם הצילו את חייו על ידי נפילה על ראשו של אדם שניסה להרוג אותו במהלך התנדנדות בים. אירועים אלה מתוארים ברומן "לויתן".
קיבלה (פירושונים)
{{פירושונים|* קיבלה – כיוון תפילה באסלאם
אראסט פנדורין
ביוגרפיה בדיונית
בשנת 1878 הוא הגיע ליוקוהמה. יפן. עם הגעתו ליפן, פנדורין צריך לקחת על עצמו את תפקידיו של סגן הקונסול הרוסי ביוקוהמה במקום את תפקיד מזכיר השגרירות בטוקיו.
קיבלה (פירושונים)
ראו גם
}}
אראסט פנדורין
ביוגרפיה בדיונית
ביפן, פנדורין שוב מוצא את עצמו מעורב בתככים פוליטיים ופושעים, שבה פוליטיקאים ושודדים יפניים בולטים ממאורות יוקוהמה, כמו גם שינובי נינג'ה מסתורי הופכים למשתתפים בה. פנדורין זוכה בנאמנותו של איש היאקוזה מסאהירו שיבאטה, בן ה-18, שכונה טנוקי ("כלב זאב דביבון"), שחייו וכבודו (שמאסה העריך יותר מחייו) ניצלו בזכות המזל של פנדורין בהימורים. מאסהירו (מאסה), עורך טבילה אורתודוקסית ומאמץ את השם מיכאיל אראסטוביץ' פנדורין (אירוע המתואר ברומן "כל העולם במה"), הופך מעתה למשרתו של פנדורין, חברו היחיד ובן לוויה נאמן בכל הרפתקאותיו.
בנוסף, אראסט פטרוביץ' פוגש את הגיישה היפה או-יומי (שמה האמיתי הוא מידורי). תשוקה מתלקחת בין מידורי לפנדורין. מידורי מתגלה כבתו של ראשו האחרון של שבט שינובי העתיק מומוצ'י טמבה. בזכות מומוטי, פנדורין מכיר את כישורי אומנויות הנינג'ה. בעזרת מידורי, מאסה וטמבה, פנדורין מסיר את סבך התככים ומעניש את הנבל הראשי. אך, בצירוף מקרים גורלי, על מידורי להקריב את חייו כדי להציל את אראסט (כתוצאה, מתברר כי או-יומי שרדה, ואף הולידה את בנו הבלתי לגיטימי, אך זה לנצח יישאר סוד עבור פנדורין). לאחר "מות" מידורי, פנדורין סוגר לבסוף את לבו ("אני לא יכול לאהוב, אני לא יכול לאהוב", - הוא חוזר על מדורת הלוויה שלה) ומקדיש את כולו ללימוד אמנות "הזחילה": שינובי. מומוטי טמבה הופך לחונך שלו. תקופת זו בחייו של ארסט פטרוביץ' מתוארת בכרך השני של הרומן "מרכבת היהלום". ב-שנת 1881, פנדורין חוקר ביפן מקרה זאב קטן. מתואר בסיפור "Sigumo" (אוסף "מחרוזת הירקן").
ב-שנת 1882, במוסקבה פנדורין חוזר מיפן, הוא ממונה למשרת הפקיד למשימות מיוחדות בפיקודו של המושל הכללי במוסקבה, הוא חוקר את נסיבות מותו הפתאומי המוזר ביותר של חברו לנשק, הגנרל מיכאיל דמיטרייביץ' סובולב (המבוסס על מיכאיל סקובלב). במהלך החקירה פנדורין שוב בא במגע עם פרשת עזאזל. הספר "מות אכילס" מוקדש לאירועים אלה.
ב-1883 במוסקבה. פנדורין חוקר את רצח יזם הרכבות העשיר ביותר לאונרד פון מאק. במהלך החקירה נאלץ אראסט פטרוביץ' להתחזות לסטודנט במכון למהנדסי רכבת (למעשה, בית הספר להנדסה במוסקבה במשרד הרכבות נוסד בשנת 1896). בדיוק אז הופיע הדיוקן המפורסם של פנדורין במדי מהנדס רכבת. מתואר בסיפור "מחיי השבבים" (אוסף "מחרוזת ירקן").
ב-1888, פנדורין וצבעונימוב נתקלים באגדה מסתורית על סקרפי בסקקוב, שקשורה באופן בלתי מובן למותה של האחרונה מבני בסקקוב, בעלת האדמות העשירה סופיה קונסטנטינובנה. שם פוגש ארסט פטרוביץ' את היפהפייה המקומית אנג'לינה קראשניקניקובה. מתואר בסיפור "העכנאי של בני בסקאקוב", מתוך מחרוזת ירקן.
ב-1889, פנדורין עסוק בחקירת המקרה של רוצח מטורף שכונה "מעצב", שלימים התברר שהוא ג'ק המרטש בעצמו. במהלך חקירה זו, צבעונימוב מת. כשהוא מבין שקשה לעצור את המטורף באמצעים חוקיים, אראסט פטרוביץ' מוציא להורג את הרוצח במו ידיו. אחרי זה אנג'לינה קראשניקניקובה, שאוהבת אותו, כבר לא יכולה לחיות עם פנדורין ועוברת למנזר. מתואר בסיפור "מעצב" (ברומן "משימות מיוחדות").
ב-1890, פנדורין חוקר רצח שמוגדר כתאונת ציד. כתוצאה מהחקירה הוא הולך לחקור רצח אחר. במקרה, הוא מגלה את העובדה שמחברת בין שני הפשעים הללו. לסיפור יש סוף פתוח, אך הקורא יכול לחזות את הפתרון לשתי הרציחות. מתואר בסיפור "עשירית האחוז" (אוסף "מחרוזת ירקן").
ב-1891, פנדורין, נערך להיכנס תפקיד מפקד המשטרה במוסקבה. אלא שתוכניותיהם של פנדורין ופטרונו מופרעות על ידי ההתנקשות הבלתי צפויה והנועזת בכרכרתו של שר הפנים לשעבר, הגנרל חראפוב, שזה עתה מונה למושל הכללי של סיביר. הרצח בוצע על ידי מחבל "הקבוצה הלוחמת" בראשות אדם בשם "גרין", שהצליח להתקרב לגנרל והתחזה, לפנדורין עצמו. אם הפשע לא ייפתר בהקדם האפשרי, המושל הכללי המוסקבאי, הנסיך דולגורוקי עומד בפני התפטרות מוקדמת. אראסט פטרוביץ' מתחיל בחקירה. עם זאת, העניין מורכב מנסיבות רבות. ראשית, מגיע מסנקט פטרבורג סגן מנהל מחלקת המשטרה לעניינים פוליטיים, הנסיך פוז'ארסקי, חוקר מצטיין, אך במקביל חסיד של סיעה פטרבורגית המתנגדת לדולגורוקי. שנית, פנדורין מתחיל רומן מהירה עם אוהדת בלתי צפויה לסוציאליסטים ובתו של הבנקאי העשיר ביותר אבשלום אפרימוביץ' ליטווינוב (מבוסס על לזר פוליאקוב) אסתר. שלישית, עד מהרה מתברר כי למחבלים יש מודיע בין האנשים החוקרים את רצח חראפוב. אראסט פטרוביץ' חושף את רצח חראפוב ומוצא את הבוגד, מה שמוביל להרס הקבוצה הלוחמת ולכידתו של "גרין". אך העובדות שנחשפו כתוצאה מחקירת פנדורין ומותו של הנסיך פוז'ארסקי הטילו צל על ההנהגה הבכירה של האימפריה הרוסית. בנוסף, הנסיך דולגורוקי לא מצליח למלא את תפקידו. כתוצאה מסכסוך עם המושל הכללי החדש, אחיו של הקיסר, הדוכס הגדול סמיון אלכסנדרוביץ', נאלץ פנדורין לעזוב את רוסיה בחופזה. אירועים אלה מתוארים ברומן "יועץ ממלכתי".
ב-1891, בריסטול שבבריטניה, ארסט פטרוביץ' הוא בגלות עם אמצעים מוגבלים מאוד. הוא נאלץ לשכור דירה צנועה ממיס פאלמר (ששם המשפחה שלה הוא אנגרמה של שם המשפחה של מיס מארפל, בלשית חובבת מספרי אגתה כריסטי). משרתת זקנה וגברת אמיתית, היא מתגלה כאדם ממולח ביותר שיש לו נטייה מסוימת לחקור סוגים שונים של תעלומות. כתוצאה מכך, פנדורין ובעלת הבית שלו, שזכו להנאה כנה משיתוף פעולה אינטלקטואלי, חושפים את היעלמותו המסתורית של לורד ברקלי הזקן, וגם משיבים בהצלחה את שרשרת שביל החלב הגנובה ומקבלים על כך תגמול כספי נאה. פנדורין מבין לפתע שהמיומנויות האנליטיות שלו יכולות להיות דרך טובה להתפרנס. מתואר בסיפור "שעת התה בבריסטול" (מתוך הרומן "מחרוזת ירקן"). בעוזבו את בריטניה עובר פנדורין לארצות הברית. בסביבות 1893, בניו יורק, הוא נתקל לראשונה במארגן המפורסם של פשעים רבים ומוכרים בשם "ד"ר לינד" (המקרה של ניסיון שוד של בנק איסטרן יונייטד).
1896 מוסקבה. ערב הכתרתו של הקיסר ניקולאי השני הפושע בינלאומי, ד"ר לינד, מבצע פשע בגן נסקוצ'ני עם חטיפה נועזת של אחד מבני דודיו של הקיסר, מיקה הצעיר (הדוכס הגדול מיכאיל גאורגייביץ'). רק במזל הגיע אראסט פטרוביץ' בזמן, רודף אחרי "חברו הוותיק" לינד, בכך נמנע חטיפתה של הדוכסית הגדולה קסניה גאורגייבנה. אך ככופר עבור הילד דורש ד"ר לינד לא פחות מיהלום אורלוב, שריד מפורסם לבית רומנוב. למרות התנגדויותיו הזועמות של מושל מוסקבה, סימון אלכסנדרוביץ', דוד הקיסר ותחת חסותו של אחיו הבכור, הדוכס הגדול קיריל אלכסנדרוביץ', מפקד המשמר, שזוכר היטב את פנדורין מחקירת מות הגנרל סובולב, ארסט פטרוביץ', בחיפוש אחר לינד, מצא את עצמו במוסקבה מקבל סמכויות יוצאי דופן מבני המשפחה הקיסרית להציל את הילד, לנטרל את ד"ר לינד ולשמר את יהלום אורלוב. במהלך החקירה הופכים המשרת הדוכס הגדול אפאנסיי זיוקין, כמו גם אומנתו של הנער החטוף, מדמואזל דקליק, לעוזרים בלתי מודעים ליועץ הממלכתי בדימוס. בנוסף, פנדורין מנהל רומן קצר, אפלטוני לחלוטין, עם הדוכסית הגדולה קסניה גאורגייבנה. לינד נחשף, אך לא ניתן להציל את מיקה הקטן. בנוסף, שנאתו של הדוכס הגדול סימון אלכסנדרוביץ' כלפי פנדורין תאלץ את האחרון לעזוב את רוסיה שוב. מתואר ברומן הכתרה.
במקביל, פנדורין נתקל במפתיע בקהילה אחרת של "אוהבי המוות" - על חיטרובקה, ברובע הפשע במוסקבה. "מוות" הוא הכינוי לאישה צעירה ויפה להפליא, הידועה בעובדה שלכל מי שעימו היא נכנסת לרומן אהבה מת תוך זמן קצר, פנדורין. פנדורין רוכש היכרות חדשה עם נער הרחוב ממוסקבה סנקה סקוריק. לסקוריק יש גם סוד משלו: הוא מצא אוצר עתיק של כסף שבעזרתו הוא רוצה להתעשר ובכך למשוך את תשומת ליבו של המוות, שהקסים אותו. "מוות" לא רוצה להשמיד את סנקה ולא את פנדורין, ולכן היא דוחה את שניהם. העניין מסתבך מהעובדה שבאותה תקופה החלו להתבצע רצח, בחיטרובקה. פנדורין מגיע למסקנה שהפשעים העקובים מדם קשורים איכשהו גם ל"מוות" וגם לסנקה, או ליתר דיוק, עם האוצר שמצא. מתואר ברומן "אהוב המוות".
ב-1901, פנדורין נאלץ לעזוב את תשוקתו החדשה בפסטיבל ביירוית ונזעק במהירות על ידי מברק של אדון משק הבית הקיסרי, אפאנסיי זיוקין, המשתתף בפרשת חטיפתו של הדוכס הגדול מיכאיל גאורגייביץ'. לכוכב המזרח הקדוש, בו חשודים כמה זרים בכירים (מתואר ברומן "פשוט מאסה"). בשנים 1902–1903, באיי טנריף וסנט-קונסטנטין, פנדורין הוא כבר בלש פרטי בעל תהילה ועושר רב, כעת הוא מבצע חקירות לא למען כסף, אלא גם בשל הייחודיות שלהן. פנדורין מקדיש את הזמן הפנוי שנראה למימוש חלומו, המשלב גם את תשוקתו של פנדורין להתקדמות טכנית וגם אהבה לפתרון חידות: בעזרת הצוללת שלו "לימון-2" (שתוכנן על ידי פנדורין ועל ידי 90% על ידי עוזרו, האמריקני ממוצא רוסי פיט בול), הוא מבצע חיפוש תת-ימי אחר הספינה הספרדית "סן פליפה" שטבעה בסמוך לאי ארובה בשנת 1708 עם מטען זהב ענק (20 טון משקלו). התבודדות שלו נקטעת על ידי מבקר, סוכן הסקוטלנד יארד, שהציע לפנדורין להשתתף בחיפוש אחר מטורף שצד נערות עם שחפת, שגופותיהן חסרות הדם נמצאות אז באמבטיות עם חבצלות לבנות צפות. פנדורין מסכים לקחת חלק בחקירה, אך עד מהרה מגלה כי האינטרס של החקירה הוא לא רק בחיפוש אחר הרוצח, אלא גם בפעילות מסדר הדו-חיים הסודי, שהחליט להפוך את כדור הארץ לכוכב מים. החקירה מתוארת בסיפור "כוכב המים".
שנת 1906, גילוי ספינת סן פליפה הביא לפנדורין עצמאות כלכלית מוחלטת. הוא מנהל חיי רווחה בפריז, כאשר הוא לומד במפתיע מעיתון רוסי על הרצח האכזרי במחוז עבר הוולגה הרחוק של אביג'רית מסוימת בשם פברוניה, מעולמה של אנג'לינה קרשניניקובה. פנדורין הולך לרוסיה לבדו כדי לחקור אותו ולנקום את מותה של האישה שאהבה אותו פעם. מתואר בסיפור הקצר "מפרש בודד". בסביבות 1908, פנדורין מוצא בהצלחה את כתב היד החסר של צ'כוב, פוגש את אלמנתו, שחקנית מפורסמת של תיאטרון האמנות במוסקבה, וחברה בוועדה בנושא המורשת הספרותית של צ'כוב (תואר ברומנים "כל העולם במה" ו"העיר השחורה").
שנת 1911. לבקשתה הדחופה של אולגה לאונרדובנה קניפר-צ'כובה, פנדורין מתחייב לחקור אירוע מסתורי בתיאטרון "תיבת נח", שבסופו של דבר הביא לסדרה של רציחות עקובות מדם. בהצגה המבוססת על הגורל לסיפור "ליזה המסכנה" מאת קרמזין, הבלש בן ה-55 מתאהב בלהט במבצעת התפקיד של ליסה, השחקנית בת ה-30 אליזה אלטאירסקאיה-לואנטין. כדי לזכות באהבתה, אראסט פטרוביץ' אפילו מחליט להיות מחזאי וממש מלחין תוך כמה ימים מחזה "אידיאלי" ברוח היפנית - "שני שביטים בשמיים ללא כוכבים", שהתקבל מיד על ידי מנהל "תיבת נח". מתואר ברומן "כל העולם במה".
ב-1912, פנדורין שמח על כל הזדמנות לחמוק מאשתו, ובערב השנה החדשה מסתבך בחקירת שוד הרכבות שביצע השודד הפולני בולסלב רוז'ביץ', שכונה "צוקרצ'יק". הרדיפה מסתיימת בתחילת 1912 ו-1913 בקרקוב האוסטרו-הונגרית, שם על צוקרצ'יק למסור את הכסף הגנוב ל"פאן קובצ'בסקי". מתואר בסיפור הקצר "לאן זה נפליג?".
שנת 1914. ערב מלחמת העולם הראשונה, פנדורין יוצא לציד אחר מחבל מהפכן מסוכן בשם אודיסאוס / נקר, שהוזכר בעבר בכינוי "טראש" בספר "מרכבת היהלומים". 'הרקורד' של המחבל כולל רציחות של שני מושלים, אספקת נשק למרד במוסקבה בשנת 1905 ושודים נועזים. הוא הנציג האישי של המנהיג הבולשביקי לנין ושותפו של "קובה" (לאחר מהפכת 1917, "דרוזד" / "אודיסאוס" / "נקר", המכונה "החבר אורלוב", יהפוך לחבר בצ'קה).
הרומן מסתיים בסצנה בעיר באקו, השותף הבולשביקי גאסים, דוחק את פנדורין לבניין ישן נטוש ומדהים אותו במכה בראשו. ארסט פטרוביץ' מתעמת, אך גאסים, בידיעה שפנדורין הוא איש של כבוד ולא ילך נגד שבועתו, מזמין את אראסט פטרוביץ' לתת את דבר הכבוד שלו שהוא יעזוב ולא יפריע לענייניו. פנדורין מסרב, וגאסים יורה בראשו. כתוצאה מכך, פנדורין, אשר למטרות אלה הוחזר שוב לשירות המדינה ואף הועלה לדרגת אלוף כחבר מלא במועצה המדינית, נשללת ממנו האפשרות למלא את המשימה החשובה ביותר של הקיסר ניקולאי השני - לחקור את רצח הארכידוכס פרנץ פרדיננד בסרייבו, ואיבד סיכוי ממשי לעצור את מלחמת העולם הראשונה ולמנוע את קריסת האימפריה הרוסית. כאן מוזכר גם שהסיכוי אכן היה יותר מממשי, שכן קודם לכן חקר פנדורין מקרה חסוי מסוים של בית הבסבורג, שדרש כמה פגישות אישיות עם הקיסר פרנץ יוזף, מה שמסביר את האמון המלא שאראסט פטרוביץ' נהנה ממנו עם המשפחה הקיסרית האוסטרית. מתואר ברומן "העיר השחורה".
השנה היא 1918. בפרק הראשון של הספר איני נפרד, מתואר כי אראסט פטרוביץ' שרד לאחר שנפצע בבאקו, אך נפל לתרדמת: "הכדור עבר דרך החלק הימני העליון של הגולגולת. האדון ניצל ממוות רק מכיוון שהאקדח היה בעל קליבר קטן." פנדורין נשאר בתרדמת עד 1918. מאסה לקח אותו לעיתים קרובות לפרופסורים שונים. בהמלצת אחד מהם, הלך המשרת הנאמן לסמרה כדי לראות מרפא מסין, שעזר רבות בשיקום פנדורין. אבל הוא עדיין היה בתרדמת.
במהלך מספר חודשים של שהותם במסע בסמרה, החלו להתרחש תהפוכות קשות במדינה, אשר סיבכו מאוד את המשך הטיפול באדונו. המרפא הסיני החליט לחזור למולדתו, ומאסה נאלץ לעזוב את העיר עם האדון. ברכבת שהייתה בדרך למוסקבה, התמודד מאסה עם ניסיון שוד נוסעים. ירייה לא מוצלחת של השודד שרטה את ראשו של פנדורין, ובכך הוציאה אותו מתרדמת. במוסקבה אראסט פטרוביץ', עדיין נכה למחצה, עם קושי רב להתאושש מההשלכות של תרדמת בת שלוש שנים, חושף את השחקן הרוצח נבסקי וזוכה בידידות ובכבוד של אהרון ווליה, אחד המנהיגים הבולטים של האנרכיסטים הרוסים ומורו של נסטור מאכנו.
שנת 1919. לאחר שבילה שנה שלמה במנזר רחוק בצפון מחוז וולוגדה, פנדורין עושה את דרכו ממרכז רוסיה לסבסטופול, שם מצפה לו מאסה. בדרך הוא פוגש פסל-בת מונה - בתה של הפסיכיאטרית מפטרבורג אליזבטה אנטולייבנה טורוסובה, שאמה, ורווארה אנדרייבנה טורוסובה, לבית סובורובה, הדמות הראשית של הרומן "גמביט טורקי", שכונתה "מונה", על שם החיוך המסתורי שמזכיר את מונה ליזה. בחרקוב, במפקדת צבא המתנדבים, על אראסט פטרוביץ', במיוחד, לקחת חלק בחיפושים אחר המרגל האדום פאבל מקולצב (קולצוב), העוזר של מפקד צבא המתנדבים. עסקיו האחרונים של פנדורין מתבררים כחקירת קשירת קשר של קצין מטה הצבא, אלוף-משנה סקוקין. החבלה של הקושרים מסתיימת בפיצוץ קרון הרכבת עליו עוזב פנדורין את חרקוב. ב-1920, מונה, בהריון מאראסט פטרוביץ', מהגרת מחצי האי קרים לשווייץ, שם קיבל אביה מחלקה באוניברסיטה. בקופסה השייכת למשפחת פנדורין, אותה שמרה לזכר בעלה, מכילה במיוחד את מחרוזת הירקן המפורסמת וגיליון קלף קרוע עם מחצית מטקסט צוואתו של קורנליוס פון דורן. זה מוזכר באפילוג לספר "איני נפרד".
זמן קצר לאחר מכן מאסה עוזב למולדתו, יפן. כעת הוא רואה עצמו רונין אצילי - סמוראי שאיבד את אדונו והחל חיים בודדים עצמאיים. הרפתקאותיו ביוקוהמה ובטוקיו, שם הוא פותח סוכנות בילוש עצמאית, מסופרות ברומן "פשוט מאסה".
יהודי רוסיה בישראל
היסטוריית עליה
המספר הגדול ביותר של יהודי רוסיה חי כיום בישראל. בישראל חיים 1,200,000 יהודים מברית המועצות לשעבר (כולל לא יהודים מבחינה הלכתית, אך לא כולל מי שמתגוררים בישראל באופן בלתי חוקי). העלייה בשנות ה-90 מהווה 85-90% מאוכלוסייה זו.
שיעור גידול האוכלוסייה של עולי ברית המועצות לשעבר (FSU) היה מהנמוכים ביותר עבור כל קבוצות ישראליות, עם שיעור פריון של 1.70 וגידול טבעי של רק +0.5% בשנה. העלייה בשיעור הילודה היהודית בישראל במהלך התקופה 2000–2007 נבעה בחלקה מהגידול בשיעור הילודה בקרב עולי חבר העמים, המהווים כיום 20% מהאוכלוסייה היהודית בישראל. 96.5% מהאוכלוסייה היהודית הרוסית המוגדלת בישראל היא יהודית או לא דתית, בעוד ש-3.5% (35,000) שייכים לדתות אחרות (בעיקר נוצרים) וכ-10,000 "יהודים משיחיים".
שיעור הפריון הכולל של עולי חבר העמים בישראל ניתן בטבלה שלהלן. המדד עלה עם הזמן, הגיע לשיא בשנת 1997, ואז ירד מעט לאחר מכן, ואז שוב עלה לאחר 2000.
בשנת 1999 חיו בישראל כ-1,037,000 עולי חבר העמים, מתוכם כ-738,900 עלו לאחר 1989. הקבוצה האתנית השנייה בגודלה (מרוקאים ) מנתה רק 1,000,000. בשנים 2000–2006 עברו לישראל 142,638 עולי חבר העמים. בעוד ש-70,000 מהם היגרו מישראל למדינות כמו ארצות הברית וקנדה, מה שהביא את סך האוכלוסייה ל-1,150,000 עד ינואר 2007 (לא כולל שוהים בלתי חוקיים). הגידול הטבעי היה בסביבות 0.3% בסוף שנות ה-90. לדוגמה 2,456 בשנת 1996 (7,463 לידות עד 5,007 מקרי מוות), 2,819 בשנת 1997 (8,214 עד 5,395), 2,959 בשנת 1998 (8,926 עד 5,967) ו-2,970 בשנת 19,2829 (9,2829). בשנת 1999, הגידול הטבעי היה +0.385%. (הנתונים רק לגבי עולי חבר העמים שעלו לאחר 1989).
רוסיה היא המדינה עם שיעור העלייה הגבוה ביותר לישראל בראשית המאה ה-21. בשנת 2013 עלו לישראל מברית המועצות לשעבר 7,520 בני אדם, כמעט 40% מכלל העולים.
היסטוריה פוליטית
יהודי רוסיה היו דומיננטיים מאוד בפוליטיקה הישראלית. שר האוצר הישראלי, אביגדור ליברמן, נולד במולדובה שבברית המועצות לשעבר. יהודים רוסים רבים שומרים על קשריהם עם רוסיה, וממלאים תפקיד חשוב ביחסים בין רוסיה לישראל.
דמוגרפיה
יהודים דוברי רוסית בישראל כוללים אוכלוסייה מוגברת של 1,200,000, אם כוללים את שאינם יהודים מבחינה הלכתית. 96.5% מהאוכלוסייה היהודית הרוסית בישראל היא יהודית או לא דתית, ו-3.5% (35,000) שייכים לדתות אחרות (בעיקר נצרות) וכ-10,000 המזדהים כיהודים משיחיים שאינם מהנוצרים היהודים.
יהודים (מכל הקבוצות האתניות היהודיות דוברות הרוסית)
יהודים ממוצא סובייטי ורוסי מהווים אוכלוסייה של כ-1,200,000 נפש בישראל.
איזאנגי
איזאנגי (ביפנית: イザナギ, הזכר שמזמין) הוא אל יפני, אחיה ובן זוגה של איזאנמי (היא שמזמינה).
איזאנמי ואיזאנגי היו זוג האלים החמישי שהופיע (לזוגות קדמו אלים שהופיעו כבודדים). על פי מצוות האלים שקדמו להם יצרו איזאנגי ואיזאנמי את האדמה. השניים הזדווגו והולידו את האל הירוקו (ילד העלוקה) שהיה נכה ושולח על ידם בתיבת גומא. מהזדווגויות נוספות של השניים נוצרו איי יפן, וגם רשימה ארוכה של אלים, בהם אמטראסו, אלת האש, האלה המרכזית של יפן. האל האחרון שנולד, אל האש, שרף את ערוות אמו והביא למותה. איזאנגי שכעס על מות אחותו ובת זוגו כרת את ראשו של אל האש.
יחסי ונצואלה–רומניה
יחסי ונצואלה–רומניה הם היחסים הדיפלומטיים בין ונצואלה לרומניה.
סקירה כללית
רומניה הייתה בין 28 מדינות האיחוד האירופי שהתעלמו מתוצאות הבחירות לאספה המכוננת הלאומית בוונצואלה 2017. רומניה התעלמה גם מתוצאות הבחירות לנשיאות בוונצואלה 2018, בהם הוכרז ניקולאס מדורו כמנצח. בשנת 2019, במהלך המשבר הנשיאותי בוונצואלה, הכירה רומניה בחואן גואידו כנשיא ונצואלה.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1928
הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1928 היו מערכת הבחירות ה-36 בתולדות ארצות הברית, ונערכו ביום שלישי, 6 בנובמבר 1928. מזכיר המסחר הרברט הובר היה המועמד מהמפלגה הרפובליקנית, לאחר שהנשיא היוצא קלווין קולידג' בחר לא לרוץ לתקופת כהונה נוספת. מולו התמודד מושל ניו יורק, אל סמית', מהמפלגה הדמוקרטית. הובר וסמית' היו מועמדים פוטנציאליים לנשיאות עוד לפני 1928 ונחשבו למנהיגים טובים. שניהם התמודדו על התפקיד בפעם הראשונה, ואף אחד מהם לא זכה לתמיכה מוחלטת של מפלגתו שלו.
הרפובליקנים זוהו עם הכלכלה המשגשגת של שנות העשרים בעוד שסמית', נוצרי קתולי, סבל מהתנגדות אנטי-קתולית, מעמדתו נגד חוק היובש ומהקישור שלו לטמאני הול המושחת. התוצאה הייתה ניצחון רפובליקני שלישי ברציפות, שהיה ניצחון סוחף. הובר כמעט הצליח לנצח ברוב מדינות הקונפדרציה לשעבר, שהיו מזוהות עם הדמוקרטים. במהלך מערכת הבחירות הכינוי כלב דמוקרטי צהוב קיבל חשיבות לאומית- מצביעים דרומיים רבים שהתנגדו לסמית' הצביעו לו בכל זאת בגלל שנאתם לרפובליקנים.
מועמדים רפובליקניים
כשהנשיא קולידג' בוחר לא לרוץ לעוד תקופת כהונה, המירוץ היה פתוח. למרות לחצים מכמה חברי מפלגה על קולידג', הוא סירב לרוץ ובמקומו התמודדו שלושה מועמדים: הרברט הובר, פרנק לואדן וצ'ארלס קרטיס.
בפריימריז המעטים שהיו אז, הובר לא הצליח כמצופה והוצע שסגן הנשיא, צ'ארלס דוז, יהיה המועמד במקרה של קיפאון. אבל לואדן פרש ממש לפני שהוועידה הרפובליקנית החלה, ובכך סלל את הדרך לניצחונו של הובר.
הוועידה התכנסה בקנזס סיטי מ-12 ביוני עד 15 ביוני. הוועידה בחרה בהובר בסיבוב הראשון. הובר לא רצה להתערב בבחירת המועמד לתפקיד סגן הנשיא, והוועידה שקלה לבחור בדוז לכהונה נוספת. אך קולידג' שלח לוועידה מברק שם כתב שאם יבחרו בדוז, שאותו לא חיבב, קולידג' יראה זאת בתור עלבון אישי. כדי למשוך מצביעים מחקלאים שהיו מודאגים לגבי עמדותיו הפרו-עסקיות של הובר, הוחלט לבחור בצ'ארלס קרטיס כמועמד לתפקיד.
שבוע לאחר הוועידה, הובר נאם את נאום הניצחון שלו, וטען ש"אנו קרובים היום באמריקה יותר מאשר אי פעם לחיסול העוני... עוד לא הגענו למטרה, אבל אם תינתן לנו ההזדמנות להמשיך במדיניות של שמונה השנים האחרונות, נגיע בקרוב, בעזרת האל, ליום הזה." אמירה זו פגעה בו עם תחילת השפל הגדול.
מועמדים דמוקרטים
כשהזיכרונות מהשחיתויות בממשל וורן הרדינג נעלמים, וכשהמדינה משגשגת, הדמוקרטים חשבו שאין להם סיכוי בבחירות הללו ורבים מהמנהיגים הדמוקרטים לא התמודדו. מנהיג אחד שכן התמודד היה המושל של ניו יורק, אל סמית', שכבר ניסה פעמיים לפני כן להיבחר להיות המועמד.
הוועידה הדמוקרטית התכנסה ביוסטון מ-26 ביוני עד ל-28 ביוני ובחרה בסמית' להיות המועמד לנשיאות ובג'וזף רובינסון מארקנסו, שהיה הפוך לסמית' בדרכים רבות, להיות המועמד לתפקיד סגן הנשיא.
סמית' היה הקתולי הראשון שמפלגה גדולה בחרה בו להיות מועמד לנשיאות. ודתו הייתה נושא מרכזי בקמפיין. כמה פרוטסטנטים חששו שסמית' ימלא פקודות מהכנסייה בנוגע להחלטות שישפיעו על המדינה.