cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ק ויליאמס
פוליטיקה בפיניקס
השפעתו הגדולה ביותר של ויליאמס על מועצת החינוך הגיעה ב-1951 בעקבות העברת חוק של בית המחוקקים של אריזונה, שאפשר למחוזות לבטל ביוזמתם את ההפרדה הגזעית. יחד עם חבר מועצה אחר הוא יזם העברת צעד ברוב של שני שלישים לביטול ההפרדה הגזעית בבתי הספר היסודיים של פיניקס. כדי להתמודד עם חששות מצד קבוצות מיעוט, שמורים בני קבוצות אלו יאבדו את מקומות עבודתם, הוא הכריז על "שיטת מכסות" להעסקת מורים. כדי להפיג את חששותיהם של הורים לילדים לבנים שילדיהם שובצו בכיתות עם רוב של בני מיעוטים, הוא הכריז על "מדיניות בית הספר פתוח" שאפשרה לתלמידים לעבור לכל בית ספר במחוז.
ב-1952 העתיק אחד מחבר מועצת העיר של פיניקס את מקום מגוריו אל מחוץ לעיר, ועקב כך הוא נדרש לפנות את מושבו במועצה. בארי גולדווטר, שהיה אז גם הוא חבר במועצת העיר, הגיש את מועמדותו של ויליאמס לאייש את מושבו של חבר המועצה הפורש עד לסיום תקופת כהונתו. לאחר מינויו לתפקיד זה, הבין ויליאמס עד מהרה שהוא לא יפיק הנאה מהמריבות ששלטו בדיוני המועצה. דוגמה לכך הייתה כאשר מועצת העיר שקלה לרכוש כמה חברות מים בבעלות פרטית שהיו בבעלות איש העסקים המקומי ספנס סטיוארט, כדי למזג אותן עם חברת המים המקומית. ויליאמס התמקד בשאלה אם הרכישה הגיונית מבחינתה של העיר, בעוד שרוב חברי המועצה היו מוטרדים בשאלת הפיכתו של סטיוארט למיליונר בעקבות רכישת חברות המים שבבעלותו. עם תום תקופת כהונתו החלקית במועצה, החליט ויליאמס שלא להתמודד על תקופת כהונה נוספת.
ראש עיריית פיניקס
סוגיה משמעותית שעלתה על סדר היום בראשית אוקטובר הייתה הצבעתה של מועצת העיר להעלות את שכרם של כל עובדי העירייה. שלושת יריביו של ויליאמס במסע הבחירות גינו את ההצבעה, כשאחד מהם אמר, "נראה לי שהמועצה מנסה לקנות את הבחירות על חשבון משלמי המיסים", בעוד שמועמד שני אמר שזהו "מהלך פוליטי זול שמטרתו להשיג קולות על חשבון רווחת העיר". ויליאמס הגיב באומרו שההחלטה על העלאת השכר הייתה תחת דיונים במשך כמה חודשים, וההצבעה התקיימה לקראת הבחירות בשל עיכובים של המועצה. הוא תקף את יריביו על כך שהתמקדו בסוגיה זו, בטענה שהם חיפשו גימיקים, ותחת זאת ניסה להתמקד בבעיות אחרות שאיתם התמודדה העיר, כולל מערכת הביוב המיושנת. כאשר התפרסמו תוצאות הבחירות, התברר שוויליאמס זכה למספר קולות גבוה יותר מכפלים סך כל הקולות שקיבלו שלושת יריביו גם יחד. ביום שלמחרת הבחירות עשה ויליאמס שימוש בתוכנית הרדיו שלו כדי להודות לקהל הבוחרים על התמיכה.
ב-3 בינואר 1956 הושבע ויליאמס כראש עיריית פיניקס. הוא המשיך לשדר את תוכנית הרדיו שלו במקביל לכהונתו בתפקיד. כראש העירייה, הוא ראה את עיקר תפקידו בקידום ענייני העיר. זמן קצר לאחר תחילת כהונתו, הוא ביקש מאלו שפנו אליו כדי שיתמודד על תפקיד ראש העיר שיאמרו לו מהו הצורך הגדול ביותר של העיר. התשובה הייתה שהעיר צריכה לספח אליה את השטחים הסובבים כדי למנוע יצירת מובלעות קטנות בתחומה. לצורך זה, כינס ויליאמס כמה ישיבות מיוחדות של מועצת העיר שהצביעה על סיפוח שטחים סמוכים.
ב-1957 הוצגה מועמדותו של ויליאמס לתקופת כהונה שנייה כראש העיר על ידי ועדת האמנה הממשלתית. רק מועמד אחד בחר להתמודד מולו. כפי שהיה במסע הבחירות הקודם, נמנע ויליאמס מלעשות שימוש בתוכנית הרדיו שלו לצורכי הבחירות. בנוסף לבחירת מגוון של בעלי תפקידים באותה מערכת הבחירות, התבקש קהל הבוחרים בפיניקס לאשר חבילת אגרות חוב בהיקף של 70 מיליון דולר. ביום הבחירות ניצח ויליאמס בכל הקלפיות. חבילת אגרות החוב אושרה גם היא.
מערכת הבחירות
זמן קצר לאחר תום כהונתו של ויליאמס כראש עיריית פיניקס, החלו מנהיגי המפלגה הרפובליקנית באריזונה לקיים פעולות שדלנות לקראת התמודדותו למשרת מושל אריזונה. ויליאמס מצידו שב לעבודתו במשרה מלאה ב-KOY, וכתב טור קבוע בעיתון Phoenix Gazette. שילוב עיסוקים זה השאיר אותו מעורב בפוליטיקה המדינתית. מצב זה השתנה ב-1965 כאשר בארי גולדווטר ופול פאנין שכנעו את ויליאמס להתמודד על משרת המושל. כחלק מההבנות בין השלושה, פאנין, שקיבל את סיועו של ויליאמס במסע הבחירות שלו למשרת המושל ב-1958, הבטיח לגמול לו ולסייע לו במסע הבחירות שלו.
עד מהרה הפכה מערכת הבחירות הכללית למכוערת, כאשר התמודד ויליאמס מול המושל המכהן סם גודארד, שהאשים את ויליאמס בניהול מסע בחירות "מטורלל" מבוסס על "עלבונות, האשמות ורצח אופי". ויליאמס הגיב בטענה שגודארד "ביצע יותר שגיאות בעשרים חודשי כהונתו עד אז בהשוואה לכל מושלי אריזונה מאז היותה למדינה" והאשים אותו ב"התנהגות של עריץ קטן הנוזף בנתיניו" מערכת הבחירות השלילית נמשכה כאשר שני המועמדים פקפקו כל אחד בכישורי האחר. ויליאמס עשה שימוש בהומור עצמי כדי להסיח את הדעת ממתקפות של יריבו ועם התקרב יום הבחירות הוא טען ש"במהלך החודשיים האחרונים היה סאם גודארד כה עסוק בלחשוב על כינויים שהוא יכנה אותי בהם עד שהוא שכח לדבר על הסוגיות האחרות". בנוסף לניצחונו שלו, ראה ויליאמס את מפלגתו זוכה להישגים בבחירות לבית המחוקקים המדינתי. כתוצאה מכך השיגו הרפובליקנים את השליטה בשני בתי בית המחוקקים בפעם הראשונה בתולדות אריזונה.
כהונתו הראשונה
כמושל, שמר ויליאס על פרופיל נמוך יחסית. כפי שהסביר העיתון The Arizona Republic, "...בין השאר בגלל שחוקת המדינה לא מעניקה למושל יותר מדי סמכויות. אך זה היה יותר בגלל שוויליאמס הוא לא כריזמטי ולא ראוותי. הוא ביסודו שחקן קבוצתי שמאמין במינוי אנשים טובים לתפקידי המפתח ואז לאפשר להם לנהל את מחלקותיהם". מבחינת השקפתו הפוליטית, היה ויליאמס שמרני נוקשה שפעל לצמצום גביית המיסים, איזון תקציב המדינה, ויצירת סביבה עסקית נוחה. כאמצעי לטובת מאמציו לפיתוח כלכלי, חוותה אריזונה עלייה בשיעור התעסוקה ברמה המדינתית מ-548,000 ל-803,400 מועסקים מתחילת תקופת כהונתו הראשונה ועד לתום כהונתו השלישית, בעוד שמספר המועסקים בתעשייה עלה ב-103 אחוזים והפיקדונות בבנקים עלו פי שניים וחצי. ההישג העיקרי של ויליאמס בתקופת כהונתו הראשונה היה שינוי בתהליך השיערוך לטובת מיסי הרכוש. תהליך הערכת ערך הנכסים היה שונה ממחוז למחוז, כפי שב-1967 ציין ויליאמס בנאום מצב המדינה שנשא אז. בית המחוקקים נענה לקריאתו של ויליאמס בהנהגת שיטת הערכת נכסים אחידה לשימוש בכל מחוזות המדינה. בנוסף, הקים ממשלו את מחוז הפיתוח האינדיאני של אריזונה כדי לקדם את הפיתוח הכלכלי של שמורות האינדיאנים במדינה. הוא ביקר אצל כל אחת ממועצות השבטים של כל 17 שבטי המדינה.
כהונתו השנייה
ב-18 בנובמבר 1968 שב ויליאמס להגיש את תוכנית הרדיו שלו, "בכבוד רב". בנוסף לפרק הפרשנות, החלה כל תוכנית בדיווחים שוטפים ממשרד המושל. התוכנית שודרה רק לעיתים עד 1970, עד אשר תחנת KOY שכרה מנהל חדש, גארי אידנס, שראה בתוכניתו של ויליאמס הזדמנות להרחיב את מספר מאזיני התחנה. בשלב זה החלה התוכנית להיות משודרת מדי בוקר.
ב-1969 כבר איימו המחאות נגד מלחמת וייטנאם בקמפוסים של האוניברסיטאות באריזונה לגרום לשיבושים. ויליאמס הגיב לכך בתוכנית שעל פיה כל הפגנה שבה האלימות תגאה יתר על המידה תטופל על ידי המשטרה המקומית. סגני השריפים של המחוזות קיבלו לסיוע את שוטרי התנועה, והוא הכריז שכוחות המשמר הלאומי של אריזונה יהוו קו שלישי לטיפול בהפגנות. עלות הפעלת מערכת זו הייתה גבוהה, אך לאחר תקופה של אי-שקט חברתי אמר ויליאמס, "לא הצטרכתי להרוג אף אחד".
כהונתו השלישית
יריבו של ויליאמס בבחירות של 1970 היה ראול הקטור קסטרו. שלא כמו בשתי מערכות הבחירות הקודמות, שני השלבים של מערכת בחירות זו, הבחירות המקדימות והבחירות הכלליות, התאפיינו בפרופיל נמוך. העיתון The Arizona Republic הסביר את ההבדל בסיגנונות האישיים השונים בנוסף לכך שהנושא המרכזי בבחירות המקדימות היה "אם ציבור הבוחרים היה בכלל בהלך רוח של חילופים בקפיטול המדינתי". שינוי נוסף, שחל עקב תיקון לחוקת אריזונה שאושר על ידי הבוחרים ב-1968, היה שהפעם התמודד ויליאמס על תקופת כהונה של ארבע שנים, במקום שנתיים עד אז. סקרי דעת קהל שנערכו זמן קצר לפני הבחירות לא היו מסוגלים לקבוע מי המוביל הברור במרוץ, אך צפו שוויליאמס היה זקוק לתמיכה רחבה במחוז מריקופה אם ברצונו להיבחר לכהונה השלישית. ניצחונו של ויליאמס בבחירות אלו היה בהפרש של 7,406 קולות.
תקופת כהונתו השלישית והאחרונה של ויליאמס עמדה בסימן של מחלוקת על חוקי המדינה שעסקו בתחום העבודה במגזר החקלאי. בין הסעיפים של חוק העבודה החקלאית, שעליו חתם ויליאמס ב-11 במאי 1972, היה ההיתר שקיבלו עובדי החוות להצטרף לארגוני עובדים ולהתדיין באופן שיתופי על תנאי העסקתם. אף על פי כן, ארגון עובדי החוות, בהנהגתו של סזאר צ'אבס, לא היה שבע רצון מסעיף זה של החוק, שהגביל את יכולתו של הארגון לקיים שביתות בתקופות האסיף, ופתח בהליכי בחירות חוזרות נגד ויליאמס. חשש נוסף נגד החוק היה האיסור על פעולות סולידריות ועל הקמתן של מועצות לתיווך שיטפלו בסכסוכי עבודה בחוות.
בתגובה לקריאתו של צ'אבס, הגדירו 43 ארגונים דתיים את החוק כבלתי הוגן ודרשו את ביטולו. מכאן התפתח סחף דעות לתמיכה במאמצים לבחירות חוזרות. הקבוצות שהצטרפו למהלך זה כללו קבוצות שונות של אפרו-אמריקאים, היספנים ואינדיאנים, לצד פדרציית העבודה האמריקאית והקונגרס של ארגוני העובדים וארגון הנשים הלאומי (NOW). תומכיו של ויליאמס הגיבו בטענות שהבקשה לבחירות חוזרות כוונה למטרה הלא נכונה, ושלא הייתה קיימת האפשרות לבטל חוק שחוקק על ידי בית המחוקקים. באמצע 1973 הוחל תהליך איסוף החתימות לבחירות חוזרות. עם השלמת התהליך, נמנו 176,152 חתימות שאומתו על ידי מזכיר המדינה של אריזונה. בתהליך האימות נמצאו חתימות רבות מוטלות בספק, בלתי תקפות, או שהיו ביניהם כאלו שלא היו רשומים להצבעה. כתוצאה מכך, הכריז התובע הכללי של אריזונה שהליך הבחירות החוזרות נכשל. מארגני המהלך ערערו לבית המשפט, ורק ב-1976 פסק בית משפט פדרלי שמשרד מזכיר המדינה פסל מספר חתימות שלא לצורך.
בין שאר הצעדים של ויליאמס בעת תקופת כהונתו השלישית היו המהלכים שלו לקידום הנהגת שעון קיץ באריזונה, בדווחו לקונגרס של ארצות הברית שלאור האקלים במדינה, שעון הקיץ יאפשר חיסכון באנרגיה של שעה אחת.
ב-1974 בחר ויליאמס שלא להתמודד בבחירות לכהונה רביעית. אחת מהסיבות להחלטתו זו הייתה הלחץ שהיה מנת חלקו בפרשת הבחירות החוזרות. כחלק מהצהרתו על החלטה זו, אמר ויליאמס, "שירתי באופן רצוף יותר מכל מושל אחר בתולדות אריזונה, ובמהלך זמנים מעייפים". עם סיום כהונתו, השאיר ויליאמס דוח של 53 עמודים על תקופת כהונתו בתפקיד שכותרתו הייתה "עובדות על המושל ויליאמס וממשלו". אף אחד מהמושלים הקודמים לא השאיר אחריו דוח כזה, אך במאמר מערכת של העיתון Arizona Republic נכתב, "אם הם עשו כן, לא ניתן להשוות אותם לדוח של ויליאמס".
שנותיו האחרונות
עם פרישתו של מהחיים הפוליטיים, יצא ויליאמס לטיול גדול באמריקה הדרומית יחד עם רעייתו. כשהרדיו הפך למדיום בפורמט עם דגש מוזיקלי יותר, לא יכול היה ויליאמס לשוב לתפקידו כקריין. תחת זאת הוא המשיך לכתוב את הטור הקבוע שלו בעיתון, כתב ספר, נשא נאומים ציבוריים, וטייל. בשנים 1981 - 1994 הוא היה חבר במועצת שימור המים של מרכז אריזונה.
רעייתו של ויליאמס נפטרה ב-1997. עד מהרה התדרדר מצב בריאותו. הוא נאבק במחלת הסרטן ובחוליים נוספים. ג'ק ויליאמס נפטר בביתו שבפיניקס ב-24 באוגוסט 1998. גופתו נשרפה ואפרו פוזר במקומות שונים ברחבי אריזונה.
לואלבה (נהר)
נהר לואלבה (Lualaba) הוא אחד ממקורותיו הראשיים של נהר הקונגו. נהר זה הוא בעל כמות המים הגדולה ביותר הנשפכת אל הקונגו בעוד שהנהר הארוך ביותר הנשפך אל הקונגו הוא נהר צ'מבשי.
אורכו של הלואלבה כ-1,800 קילומטרים. הוא זורם החל מאזור מוסופי באזור לובומבאשי במחוז קטנגה. הנהר כולו זורם בשטח הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו. הנהר מתחיל בגובה 1,400 מטר מעל פני הים וזורם לכיוון צפון לקיסנגני - המקום בו נהר הקונגו מתחיל את זרימתו.
מקור הנהר ברמת קטנגה, משם הוא יורד לרמת מניקה. ירידתו של הנהר לאבוס קמלונדו מפיקה חשמל באמצעות מעבר המים בסכר נזילו הסמוך למפלי נזילו. בבוקמה הנהר ניתן לניווט לאורך 640 קילומטרים בעקבות רשת של ביצות ואגמים הכוללות את אגם אופמבה ואגם קיסלה, אך עם ירידת המים מתחת לקונגולה לא ניתן לנווט עוד בנהר. מנקודה זו ואילך יורד הנהר בנקיק צר לפורטס ד'אנפר.
בין קסונגו לקיבומבו ניתן לנווט שוב בנהר במשך כ-100 קילומטרים, עד התחזקותו של הזרם בקינדו-פורט-אמפיין. סופו של הנהר במפלי בויומה המחולקים לשבעה יובלים לאורך רצועה בת 100 קילומטרים בין אובונדו וקיסנגני.
הנהרות המזינים את הנהר הם הלואה, היולינדי, הלואמה, הלוקוגה, הלופירה, הלובודי והלובואה. שתי הערים המרכזיות על הנהר הן קונגולו וקבלו.
זאב הברזל
זאב הברזל (בליטאית: Geležinis Vilkas) הוא דמות מיתית מהפולקלור הליטאי. הדמות מופיעה באגדה מימי הביניים העוסקת בייסוד וילנה והדוכסות הגדולה של ליטא. האגדה הפכה לפופולרית בליטא במהלך עידן התנועה הרומנטית, וכיום משמש זאב הברזל כאחד מסמליה של ליטא המודרנית.
האגדה
האגדה המקורית מופיעה בספר "דברי הימים הליטאיים" שמהדורתו הראשונה נחתמה ב-1420. על פי האגדה, גדימינאס - הדוכס הגדול של ליטא, יצא לצוד במרחק של עשרה קילומטרים מבירתו דאז טרקאי. הדוכס צד שור בר גדול, אולם כבר היה מאוחר מכדי לחזור לטרקאי. לפיכך, הוא החליט לישון בלילה בעמק Šventaragis, המקום בו נשפך הנהר וילניה לנהר נריס. כאשר ישן, הוא חלם על זאב ברזל שעומד על גבעה סמוכה ומיילל "כביכול היו מאות זאבים מייללים בתוכו". כשהתעורר, קרא גדימינאס לקריוויס (איש דת פגאני) ליזדייקה, וביקש שיסביר לו מה פשר החלום. ליזדייקה טען שמשמעות החלום היא שעליו לבנות במקום עיר חדשה, שתהפוך לעיר הבירה החדשה של ליטא. גדימינאס נשמע להנחיה, ובנה במקום את העיר וילנה על שם נהר הווילניה.
She's Leaving Home
She's Leaving Home (בתרגום חופשי: היא עוזבת את הבית) הוא שיר של להקת הביטלס, שנכתב על ידי ונושא את הקרדיט לנון-מקרטני. השיר יצא לאור ב-1 ביוני 1967, ביחד עם האלבום Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band.
רקע
לנון ומקרטני כתבו שיר זה בהשראת כתבה בעיתון הדיילי מירור, שסיפרה על מלני קו, נערה בת 17 שעזבה את בית הוריה ולא ידוע היכן היא נמצאת. אף שמקרטני הצהיר כי תוכן השיר הוא בדוי לחלוטין, מלני קו טוענת כי השיר מדויק למדי. בפועל קו לא הלכה להיפגש עם סוחר מכוניות כפי שנכתב בשיר, אלא עם החבר שלה שהיה עובד בקזינו. כמו כן, בניגוד לתיאור השיר את הבריחה מהבית בשעת בוקר מוקדמת, קו ברחה מהבית בצהריים בזמן שידעה ששני הוריה בעבודה. קו נמצאה לבסוף לאחר 10 ימים מפני שהיא סיפרה למישהו על כך שהיא נמצאת עם החבר שלה. קו חזרה לבית הוריה כשהיא בהיריון, ועשתה הפלה. בכתבה ממגזין הרולינג סטונס נטען שקו היא דוגמה מייצגת לכל הנערים והנערות באותה תקופה (שנות ה-60 של המאה ה-20) שרצו לברוח מהבית ומחייהם.
מקרטני מספר על תהליך כתיבת השיר:
עלילת השיר
השיר מספר על נערה שעוזבת את ביתה מכיוון שאינה מרוצה מחייה. הבתים של השיר מתארים את קו העלילה של כלל הדמויות מצד אחד את הנערה והחששות שמלווים אותה, ומצד שני את ההורים והתמודדותם עם הבשורה שביתם ברחה מהבית. הפזמון מתאר את קינתם של ההורים שלא מבינים מדוע ביתם עזבה אותם אחרי שהשקיעו בה כל מה שיכלו במשך השנים.
גרסאות כיסוי
אמנים ביצעו גרסאות כיסוי לשיר זה של הביטלס, בהם:
אנדרטאות מלחמת ששת הימים בירושלים
עשרים ושתיים אנדרטאות הוקמו בירושלים בעקבות מלחמת ששת הימים. האנדרטאות, כמעט כולן ישראליות, ממלאות את התפקיד של הנצחת המערכה שניטשה בעיר ושל הנצחת גבורת הלוחמים שהשתתפו בה וההקרבה של נופליה. מספרן הרב של האנדרטאות מבטא את המקום החשוב שתפסה המערכה בחיי העיר, את תוצאותיה הדרמטיות ואת המחיר הכבד בחיי אדם ששילמה ישראל במהלכה.
אתר ההנצחה בגבעת התחמושת מנציח את המערכה כולה. יתר האנדרטאות, למעט אחת, ממוקדות בהנצחת הנופלים בקרבות והן קטנות בהרבה. אלו הן אנדרטאות קבוצתיות ואנדרטאות לחיילים בודדים. הן הוקמו במסגרת מהלכים מכוונים של גופים ציבוריים כמו גם ביוזמה מקומית של אנשים מעטים.
תולדות האנדרטאות ועיצובן
שלוש חטיבות צה"ל השתתפו במערכה על ירושלים במלחמת ששת הימים: חטיבת הצנחנים 55, חטיבת ירושלים וחטיבת הראל, ועמן פעלו יחידות טנקים מגדוד השריון של פיקוד המרכז (לסיפור המערכה כולה ראו בערך הקרב על ירושלים במלחמת ששת הימים).
בשנה שלאחר המלחמה נרתמו יחד למאמץ משולב המחלקה להנצחת החייל במשרד הביטחון ועיריית ירושלים לשם הקמת אנדרטאות לנופלים לפי דגם אחיד. לשם כך הוקמה ועדה ציבורית שהיו בה גם נציגים ללוחמים בעיר. אנדרטאות אלו הוקדשו להנצחת קבוצות של נופלים לפי מוקד גאוגרפי ולפי השתייכות חטיבתית, לשלוש החטיבות שהשתתפו בקרבות בעיר. האתרים לאנדרטאות אלו נבחרו בין מוקדי הקרבות השונים בעיר ובמידת האפשר על בסיס האנדרטאות המאולתרות שכבר התקיימו בשטח. כך הוקמו ארבע אנדרטאות לנופלי חטיבת הצנחנים 55, ארבע אנדרטאות לנופלי חטיבת ירושלים, אנדרטה אחת לנופלי חטיבת הראל ואנדרטה לטייס חיל האוויר שמטוסו הופל בדרום העיר. רוב האנדרטאות הקבוצתיות למלחמה בעיר הן פרי מהלך זה.
עשר האנדרטאות עוצבו כל אחת כלוח אבן רחב, שהוצב אנכית על גבי גל של אבנים מקומיות. בראש הלוח נחקק סמל החטיבה הנוגעת בדבר (או סמל חיל האוויר, באנדרטה לטייס) ומתחתיו שמות הנופלים מהחטיבה באותו מוקד קרב. מתחת לשמות תוארו הנסיבות שבהן נהרגו החללים, באופן שנתן את ההקשר ההיסטורי לנפילתם ביחס למערכה כולה. בשולי לוחות האנדרטה נחקקה הכתובת "ירושלים, אייר תשכ"ז". מסביב לכל לוח זיכרון הוקמה גינת נוי קטנה. עשר האנדרטאות נחנכו ב-1 במאי 1968, יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל.
בצד האנדרטאות הקבוצתיות שהוקמו ב-1968 ואתר גבעת התחמושת ניצבות בעיר עשר אנדרטאות נוספות. תשע מהן מוקדשות להנצחת מספר קטן של נופלים. אלו הן ברובן אנדרטאות קבע, אשר החליפו אנדרטאות מאולתרות שהקימו חבריהם לנשק של אותם חללים. אנדרטה אחת בלבד (בבית הכרם - ראו להלן) איננה נושאת שמות של חללים שנפלו במערכה.
שתיים מעשר האנדרטאות הנוספות שצוינו (הניצבות במוצב הפעמון וליד גשר גת שמנים - ראו להלן) שונות בסגנונן מיתר האנדרטאות בעיר בכך שהן אינן מבוססות על לוח זיכרון, אלא הן אנדרטאות פיסוליות.
שתי אנדרטאות בלבד (בבית הכרם ובעמק המצלבה - ראו להלן) לא מוקמו בזירות הלחימה בחלקה המזרחי של ירושלים, אלא בחלקה המערבי.
כיום מונצח שמו של כל אחד מהנופלים במערכה על העיר - 182 במספר - על גבי אנדרטה אחת לפחות, ומקצתם על שתי אנדרטאות ואף על שלוש.
אחדות מהאנדרטאות לנופלים שהוקמו בירושלים הורחבו לאחר שנים על מנת שישמשו כאנדרטה לנופלים מאותה יחידה בכל מלחמות ישראל.
האנדרטאות שופצו מעת לעת, לאחרונה לקראת יום השנה ה-50 למערכה על ירושלים באביב 2017, ואגב כך השתנה עיצובן מעט.
אנדרטה אחת ניצבת בירושלים לזכר החיילים הירדנים שנהרגו במערכה על העיר (ראו להלן).
משמעותן ותפקידן הסמלי של האנדרטאות
החוקר מעוז עזריהו כתב אודות תפקידן הסמלי של האנדרטאות למלחמות ישראל בירושלים, לרבות האנדרטאות למערכה ב-1967. הוא מציין כי הכללתה של ירושלים במדינת ישראל נעשתה בשני שלבים: תחילה הוכללה העיר המערבית במדינת ישראל במלחמת העצמאות, ולאחר מכן הושלם שילוב העיר בישראל בעקבות איחוד שני חלקיה בקרבות מלחמת ששת הימים. ב-1949 החלה בירושלים פעילות הנצחה, שנתנה באמצעות האנדרטאות שהוקמו בעיר ובדרך אליה ביטוי לניצחון במלחמת העצמאות ולהקרבה שהייתה כרוכה בו. עזריהו מציין שמלחמת ששת הימים הוסיפה על פרק המערכה על העיר במלחמת העצמאות את פרק הניצחון הסופי שחסר בו, ובכך ניתנה למלחמת העצמאות משמעות חדשה בהיסטוריה של העיר, כמבוא לעלילת גבורה שהגיעה לשיאה באיחוד העיר ב-1967.
לדברי עזריהו מנציחות האנדרטאות למלחמת ששת הימים בעיר באופן ישיר את המערכה שניטשה בה, כאשר מרביתן מתמקדות בהקרבה ההרואית של חללי המערכה שנפלו בסביבתה של כל אנדרטה. הן השתלבו באתרים שבהם הוצבו ונתנו להם משמעות בתמונת המערכה הכללית. לעומת האנדרטאות הנפרדות לחללים הפך אתר ההנצחה בגבעת התחמושת למוזיאון גבורה למערכה כולה ולכלל הנופלים בה. הקרב המר והדרמטי שהתחולל בגבעה, אשר הפך מיד לאחר המלחמה למרכיב בפולקלור הישראלי, היה התנאי המסייע להפיכת האתר למוזיאון שכזה. בשל הפיכתו לאנדרטה למערכה כולה הוא הפך לנקודת מוקד טקסית, שבה נערך הטקס השנתי לציון שחרור ירושלים, והוקנתה לו משמעות כלל-לאומית ולא רק מקומית. לדעת עזריהו קיום אתר גבעת התחמושת איננו גורע מחשיבות האנדרטאות האחרות בעיר למלחמת ששת הימים, ואף מעניק להן - בזכות התצוגה שבו על הקרבות בעיר - משמעות ומובן בהקשר ההיסטורי הרחב של המערכה.
האנדרטאות
סקירת האנדרטאות המתוארות להלן מובאת בעיקרה על פי התייחסותן לשלוש החטיבות שלחמו בירושלים.
אתר גבעת התחמושת
אתר זה הוא כאמור אתר ההנצחה המרכזי להנצחת המערכה על ירושלים במלחמת ששת הימים והנופלים בה. האתר הוקם על גבי מוצב גבעת התחמושת, שבו ניטש אחד הקרבות המרים ביותר במערכה. האתר משמש להנצחת המערכה על העיר והקרב על הגבעה גם יחד.
ערב המלחמה השתרע המוצב על גבי גבעה מיוערת בחלקה שעליה ניצבו מספר מבנים, ובה הוקמה רשת של תעלות לחימה שבצידן בונקרים. לאחר המלחמה יועד אתר המוצב - כמו מרבית השטחים שסביבו - לבניית שיכוני מגורים. בהשפעת הורים שכולים שבניהם נפלו בו שונה ייעודו לאתר הנצחה למערכה ב-1967. האתר נחנך ביום ירושלים באביב 1975.
אתר ההנצחה משתרע על פני מרבית שטחו המקורי של המוצב. שומרו בו חלק מהבונקרים, תעלות הלחימה והמבנים שנמצאו במוצב עם כיבושו ומוצגים בו כלי רכב צבאיים ישראלים וכלי נשק נוספים. בנקודה הגבוהה ביותר באתר ניצבת אנדרטת חללי גדוד 66 (ראו להלן), שנחנכה ב-1968. במרכזו הוקם מכלול מוזיאוני, הבולט במבנים המקושתים שבהם הוא ממוקם. הוא כולל בין השאר קיר הנצחה לשמות כל 182 חללי המערכה על העיר ב-1967, שהונצחו על פי שיוכם היחידתי. המוזיאון מכיל גם תצוגה של תמונות הנופלים ויצירות אומנות מעיזבונם. בשטח האתר ניטעו עצים כמספר הנופלים.
תצוגה פתוחה נפרדת באתר מספרת את סיפורה של ירושלים מימי השלטון העות'מאני ועד לאיחודה במלחמת ששת הימים ובכך מספקת את ההקשר ההיסטורי הרחב למערכה עליה במלחמה זו. תצוגה אחרת, אור קולית, מספרת את סיפור המערכה ב-1967 בכל גזרות הלחימה בעיר כמכלול.
באתר הוכשר גם אמפיתיאטרון פתוח המשמש לכינוסים. לאתר נוספו בהדרגה לאחר פתיחתו מבנים המשמשים לתצוגה, להדרכה ולשירות קהל המבקרים. תכנון האתר נעשה על ידי משרד האדריכלים בנימין אידלסון – גרשון צפור, ועיצוב הפנים והתצוגה נעשה על ידי רפי בלומנפלד. הוא מופעל על ידי עמותת גבעת התחמושת.
האנדרטאות לחטיבה 55
שמונה אנדרטאות הוקמו בירושלים לחטיבה 55 ולנופליה. החטיבה לחמה בעיקר בגזרה הצפונית של שדה המערכה, ובעקבות זאת הוקמו שם רוב האנדרטאות.
ארבע משמונה האנדרטאות הן מהאנדרטאות הקבוצתיות שנחנכו ב-1968:
בעיר ניצבות ארבע אנדרטאות נוספות לחטיבה. שלוש מהן נושאות שמות של חלליה: האנדרטה הנוספת היא גן על שם חטיבת הצנחנים 55 הגן שוכן בחצר בית הספר היסודי יפה נוף בשכונת בית הכרם. אזור הכינוס של החטיבה ב-5 ביוני 1967 לפני צאתה לקרב היה בבית הכרם, ועל גבי לוח הזיכרון המוצב בגן מצוין שהגן ניטע על ידי תושבי השכונה ותושבי שכונת יפה נוף, שליוו את הלוחמים בצאתם לקרב. זו האנדרטה היחידה מהשמונה לחטיבה 55 והיחידה מכלל האנדרטאות למלחמה בעיר שאיננה מנציחה על גביה שמות של נופלים.
האנדרטאות לחטיבת ירושלים
בירושלים שבע אנדרטאות לחטיבת ירושלים ונופליה. כמעט כולן ממוקמות בגזרה הדרומית של שדה המערכה, שבו פעלה החטיבה.
ארבע משבע האנדרטאות הן מהאנדרטאות הקבוצתיות שנחנכו ב-1968:
שלוש האנדרטאות הנוספות לחטיבה ולחלליה הן:
האנדרטה לטייס חיל האוויר
טייס נוסף של חיל האוויר, שבתאי בן-אהרון, נהרג במערכה על העיר לאחר שמטוסו הופל ממזרח לה. שמו הונצח באנדרטה המרכזית באתר גבעת התחמושת.
הר הרצל
כל חללי המערכה על ירושלים במלחמת ששת הימים נקברו בעצם ימי המלחמה בקבורה ארעית בבית הקברות הצבאי בהר הרצל בעיר. מקצת החללים הועברו לימים מהר הרצל לקבורה ביישוביהם לפי בקשת משפחותיהם, אך רובם, כ-150, נותרו קבורים שם. מצבותיהם מרוכזות בשתי חלקות בבית הקברות. הן מהוות אנדרטאות נוספות למערכה שניטשה בעיר ב-1967.
רחובות בירושלים
בנוסף להצבת האנדרטאות נקראו מספר רחובות בירושלים על שם אישים, אירועים ויחידות הקשורים במערכה בעיר במלחמת ששת הימים. השמות ניתנו להם לאחר המלחמה ולעיתים שנים רבות אחריה. רחובות אלו נמצאים ברובם בשכונות החדשות שנבנו בצפון העיר לאחר איחוד שני חלקיה: בנוסף, נקראו כעשרה רחובות בשכונות גבעת המבתר ורמת אשכול על שם אתרים בחצי האי סיני, שנכבש על ידי ישראל במלחמת ששת הימים.
הנס בולץ
הנס בולץ (בגרמנית: Hanns Bolz; 22 בינואר 1885 – 4 ביולי 1918) היה צייר, פסל ומאייר גרמני של אקספרסיוניזם ופוטוריזם גרמני.
ביוגרפיה
לאחר ימי לימודיו באאכן וקלן, למד בולץ באקדמיה לאמנות בדיסלדורף בין השנים 1905–1908. לאחר מכן בילה כמעט שלוש שנים בפריז, שם שכר סטודיו במונמארטר, בו השתמש בעבר פבלו פיקאסו (1881–1973) בשנת 1900. במקום מפגש אמנים ידוע, קפה דו-דום, הוא פגש את הנס פורמן (1880–1966) ואת רודולף לוי (1875–1944), ולבסוף את סוחר האמנות אלפרד פלכטיים (1878–1937), שהלך אחר כך בעקבותיו.
בשנים 1911 ו- 1912 התגורר במינכן, שם עבד בין היתר כמאייר במגזין "קומט". כאן היה לו היכרות עם ריצ'רד סוואלד (1889–1976) והשחקנית אמי הנינגס (1885–1948), בין היתר, ברובע הבוהמי שוואבינג, והיה אחד מחברי צוות המערכת של "דאר בלוי רייטר" )(הפרש הכחול) סביב הצייר פרנץ מארק (1880-1916) ו וסילי קנדינסקי (1866-1944). אבל הוא לא שהה כאן זמן רב וחזר לפריז בשנת 1912, שם עבר לסטודיו במונפרנס. בינתיים הוא נסע לטיולי לימוד שונים למדריד, לונדון, ונציה ואוסלו.
בשנת 1914 גויס לשירות צבאי ונשלח לחזית. כאן סבל מהרעלת גז קשה וכמעט הפך לעיוור. הנכות הובילה לשחרורו המוקדם מהשירות הצבאי בשנת 1917, אך לאחר מכן הוא כבר לא היה מסוגל לעבוד ולכן העסיק את עצמו רק בפיסול.
הוא שהה בעיקר בקלן עם אוטו פרוינדליך (1878-1943) בסטודיו שלו, שם פגש גם את מקס ארנסט (1891-1976).
מאוחר יותר חזר למינכן, אך נאלץ לאשתפז בסנטוריום נויויטלסבאך שם נפטר בשנת 1918 בגלל נכותו ופציעתו במלחמה.
מאפיינים אמנותיים
לאחר רישומים וקריקטורות ראשוניים לעיתונים סאטיריים, כמו גם כמה תמונות ודיוקנאות כמו "אישה עם כובע" ו"הטירה הרומנטית ", בולץ הפך את עצמו לאומן של אקספרסיוניזם ופוטוריזם בהשפעת הביקור הראשון שלו בפריז והאמנים שהוא הכיר שם מהפוביזם צרפתי. במהלך השנים הללו צייר תחילה טבע דומם בצבע מאופק למדי, שהשתנה מעט מאוחר יותר לתמונות צבעוניות ומונעות באופן אקספרסיבי עם מוטיבים מאזור מונמארטר. כמו כן, גם עבודתו הגדולה הידועה והמוכרת הראשונה, דיוקנו של חברו ונותן החסות אלפרד פלכטיים, בו הצליח בולץ לאחד בעדינות את המעברים בין אור לצל והצבתם של חלקים בהירים יותר וכהים יותר של התמונה על פי עקרונות קוביסטיים, נוצרה בתקופה זו. בעקבותיו צוירו דיוקנאות ותמונות מגוונות נוספות, בהן התנסה בצבעים, שינה את הגוונים ושילב את הסגנון הפריזאי עם אובייקטיביות חדשה וכך תרם תרומה חשובה לאמנות המודרניזם הקלאסי.
הפסלים שלו, אשר נעשו לאחר שירותו הצבאי וכשהיה חולה, מאופיינים בצמצום ובאקספרסיביות קיצוניים, אך לא השיגו רמה גבוהה, והיו בעיקר חלק מהמלאי של חברו מקס ארנסט. אף על פי שבולץ דאג להשמדת עבודותיו לאחר מותו, רובן ניצלו וקוטלגו בעיקר על ידי אלפרד פלכטיים.
גם מאוחר יותר, כמה מיצירותיו המשיכו להופיע בצורה מקרית.
מאז 1999 עבודותיו של האנס בולץ מוצגות בתערוכת קבע במוזיאון סורמונדט-לודוויג באאכן.
אל-ג'ורה (נפת עזה)
אל-ג'ורה (בערבית: الجورة) היה אחד משלושת הכפרים שהקיפו את העיירה אל-מג'דל (כיום שכונת מגדל באשקלון). הכפר נכבש בידי צה"ל במלחמת העצמאות במהלך נובמבר 1948. בתי הכפר נהרסו מאוחר יותר.
גבולות שרידי הכפר כיום: רחוב חיל הים במזרח, שדרות בן-גוריון בצפון ורחוב בן עמר במערב (כל הרחובות באשקלון). מדרום גובל הכפר בתל אשקלון.
היסטוריה
בתחום האתר נתגלו מבנים קדומים ובהם גם בית קברות פלישתי. הכפר נוסד כנראה במאה ה-16 ונבנה על גבי מדרון המשתפל מערבה. פירוש השם הוא בור. עם השנים התפתח לכפר חקלאי שבשטחו גידולי שדה, פרדס ומטעים. במאה ה-19 שימשו החלקות בתל אשקלון העתיק כגינות ירק של הכפר. בתחומו התגלו שרידי מבנים, בארות ודרכי סולינג שנבנו בתקופת המנדט הבריטי וכנראה היוו חלק מדרך הים העתיקה. בתקופת המנדט הבריטי השתייך הכפר לנפת עזה. בשנת 1919 נפתח בכפר בית ספר יסודי, ובשנות ה-40 של המאה ה-20 למדו בו למעלה מ-200 תלמידים. על פי סקר הכפרים המנדטורי משנת 1945 השתרעו אדמות הכפר על פני 12,224 דונמים ואוכלוסייתו נאמדה ב-2,420 תושבים. ב-30 בנובמבר נכנסו כוחות צה"ל לכפר ריק מתושבים. ב-1992 נותר רק בית אחד עומד על תילו.
אוכלוסייה
בסוף המאה ה-19, מנתה האוכלוסייה בכפר כ-300 נפשות בלבד.
כלכלה
כלכלת כפר ג'ורה התבססה על שני ענפים עיקריים:
ענב (עיר מקראית)
עֲנָב הייתה עיר מקראית ותלמודית בדרום הר חברון, אשר נכללה בנחלת שבט יהודה.
תחילה, נזכרת העיר בספר יהושע בתיאור כיבושי יהושע בן נון:.
בהמשך, נזכרת העיר ברשימת ערי בני שבט יהודה בדרום הר חברון:.
יישוב בשם ענב העליונה נזכר בשטר יהודי שמקורו באזור, המתוארך לשנת 140 לספירה, 4 שנים לאחר דיכוי מרד בר כוכבא ("שנת ארבע לחורבן בית ישראל").
אוסביוס באונומסטיקון (תחילת המאה ה-4 לספירה) ציין כי בתקופתו עוד היה המקום מיושב.
המקום זוהה על ידי חוקרי הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל בשתי חורבות בדרום מערב הר חברון, המכונות עד ימינו בשמות: ח'רבת ענב אלצע'יר ("חורבת ענב הקטן", ליד העיירה הערבית דהרייה), וח'רבת ענב אלכביר ("חורבת ענב הגדול", ליד היישוב אשכולות).
"ח'רבת ענב אלכביר" מזוהה כיום עם "ענב העליונה", ובאתר נמצאו שרידי כנסייה גדולה, עם רצפת פסיפס מפוארת.
בסמיכות לאתר זה נמצאים שרידים של שמיר.
סנגק
פירוש המילה סאנגק הוא אבן קטנה מכיוון שהוא נאפה על חלוקי נחל קטנות בתנור על חום גבוה.
הסנגק דומה בטעמו ללחם הנאן ונהוג לצרוך אותו בתוספת שומשום, קצח או פרג.
היסטוריה
הלחם מוזכר לא מעט בתרבות האיראנית וקיימת מחלוקת רב שפתית על ההיסטוריה שלה.
יש הטוענים שהלחם היה נפוץ באיראן לפני תקופת האסלאם והוזכר כאשר אחד המלכים הסאסנים חלה ורופאו הורה להכין למלך לחם שנאפה על חול.
טענה נוספת עלתה ביידי החוקר סייד דאוד רוג'אני שהציג כתובת עתיקה משנת 1062 לספירה בה נכתב על לחם שנאפה על חלוקי נחל חמים.
אזכור נוסף מהמאה ה-11 הוא שחיילי הצבא הפרסי נשאו עימם כמות קטנה של חלוקי נחל כדי לבנות תנור סנגאק ובעזרתם יוכלו לאפות לחם.
הסנגק נחשב למוצר בפופולרי גם באזרבייג'ן ונהוג לאכול אותו עם קבב טלה, אך לאחר השתלטות ברית המועצות בשנת 1920 הפך לפחות נפוץ.
כיום, הסנגק משמש כלחם שולחן לחתונות המוגש עם דבש ושומשום.
שמורת קנה וסמר
שמורת קנה וסמר הידועה גם בשם שמורת עינות קנה, היא שמורת טבע המשתרעת בין ים המלח ממזרח לכביש 90 ממערב לאורך כ- 5 ק"מ, בקטע הכביש שבין נחל תמרים למצוקי דרגות. שטח השמורה הוא 1100 דונם, והיא הוכרזה ב-22 ביוני 1988 ביחד עם שמורת עינות צוקים.
השמורה סגורה למטיילים ולא ניתן לבקר בה, בעקבות סכנת בולענים.
המעיינות
בשמורה שתי קבוצות של מעיינות: עינות קנה (בערבית: עין אלע'ויר שמשמעותו מעיין העמק הקטן) הנובעים בסמוך לשפך נחל קנה בצפון, ועינות סמר (בערבית: עין א-תוראבה) בסמוך לשפך נחל סמר בדרום השמורה.
המעיינות בשמורה הם מעיינות העתק הנובעים בין מצוק ההעתקים לים המלח. שפיעתן של עינות קנה מוערכת בכ-1.5 מיליון מ"ק מים בשנה, ועינות סמר בכמה מיליוני מ"ק מים בשנה.
בנוסף, ליד עינות סמר יש מכון שאיבה המנצל חלק ממי המעיינות.
החי והצומח
עולם החי בשמורה דומה לשמורת עינות צוקים הסמוכה, וכולל מגוון חסרי חוליות, דגי נאווית המלחות, עופות ויונקים שונים, שחלקם שוכנים גם בשמורת מצוק ההעתקים השכנה, אך מרחב מחייתם כולל גם את שמורה זו.
בשטח סביב המעיינות שולט הצמח קנה מצוי שעל שמו נקראת קבוצת הנביעות הצפונית. בנוסף צומחים בשמורה עצי אשל אברהם ועבקנה שכיח וצמח הסמר ליד עינות סמר.
כמו כן, בתחום השמורה נמצאת האוכלוסייה הגדולה בישראל של הסחלב בן-חורש גדול.
שרידים ארכאולוגיים
בשטח השמורה נמצאו שרידים ארכאולוגים שונים. ליד עינות קנה נמצאו שרידי יישוב של כת ים המלח הכולל מבנים ובית קברות גדול, וכן שרידי יישוב מתקופת הברזל. אחת ההשערות היא שאלה שרידי היישוב הנִּבְשָן, אחת משש ערי המדבר בנחלת שבט יהודה (יהושע, טו, סב). ליד עינות סמר נמצאו שרידים של מצודה גדולה בגודל 15 על 13 מטר, המתוארכת למאות ה-7-8 לפנה"ס. הראשון שחפר את המצודה היה ג"ס בליק שחפר אותה בשנת 1935. בין השנים 1968-1967 היא נחפרה שוב על ידי פסח בר אדון. תפקיד המצודה היה לשמור על המעיין ועל הדרך המובילה להר חברון. בר אדון זיהה את עין תורבה עם עיר המלח המוזכרת בתנ"ך.
טבילת האש
טבילת האש (בפולנית: Chrzest ognia, באנגלית: Baptism of Fire) הוא ספר פנטזיה שנכתב על ידי הסופר הפולני אנדז'יי ספקובסקי, ויצא לאור לראשונה בשפה הפולנית ב-1996. זהו הספר השלישי בסאגת "המכשף", בת חמשת הספרים, כאשר קדם לו הספר "The Time of Contempt" מ-1995.
אריה פיינגולד
אריה פיינגולד (1947 – 25 באוקטובר 2015) היה איש היי-טק ויזם ישראלי. בין היתר הקים את חברת התוכנה מרקורי. חתן פרס ביטחון ישראל לשנת 1984, על פיתוח מערכות לוחמה אלקטרונית לחיל הים.
טבילת האש
רקע
לאחר מאורעות הדמים שזכו לכינוי "ההפיכה באי ת'אנאד" ותוארו בספר הקודם, פרצה שוב מלחמה בין אימפריית נילפגארד לבין ממלכות הצפון, במהלכה כבשה אימפריית נילפגארד חלק מהממלכות שגבלו עימה. במסגרת המלחמה, הפך הקיסר אמהר את ארץ האלפים דול בלת'נה ("עמק הפרחים") לממלכת חסות שלו, והציב את הקוסמת האלפית פרנצ'סקה פינדבייר בראשה כמלכה וסאלית של אמהר. עם זאת, ציווה הקיסר על כוחות הגרילה של הסקויט'אל, שתמכו בקיסר בראשית המלחמה, להניח את נשקם, בעוד שממלכות הצפון מתכוננות למתקפת נגד.
אריה פיינגולד
ביוגרפיה
פיינגולד, יליד רמת גן 1947, שירת בצה"ל כקצין תותחנים ביחידה מוצנחת. למד הנדסת אלקטרוניקה בטכניון. סיים לימודיו ב-1972 והצטרף לחברת אלביט (לימים - אלביט מערכות בע"מ) כמהנדס במיזם פיתוח מערכות לוחמה אלקטרונית לחיל הים. על פעילותו במיזם זכה יחד עם יגאל ברוכי - מוביל המיזם, בפרס ביטחון ישראל.
טבילת האש
תקציר העלילה
גראלט מריוויה, שנפצע אנושות במהלך ההפיכה בת'אנאד, נלקח ליערות ברוקילון תחת השגחת הדריאדות השוכנות ביער על מנת להחלים. עם זאת הוא נחוש בדעתו להסתלק מהיער כמה שיותר מהר על מנת להמשיך בחיפושיו אחר בתו המאומצת סירי. הדריאדות שביער מפגישות בינו לבין אישה צעירה בשם מריה "מילבה" בארינג, ציידת ומומחית בשימוש בחץ וקשת, שחיה בסביבות היער ומלווה פליטי סקויט'אל כדי שיקבלו מקלט ביער. למרות שבהתחלה היא וגראלט לא מחבבים אחת את השני, היא מסכימה להתלוות אליו ואל דנדליון למסע החיפושים.
אריה פיינגולד
ביוגרפיה
ב-1977 לאחר גמר פעילותו באלביט יצא לארצות הברית והצטרף לחברת אינטל והיה שותף בפיתוח המעבד - 80286. לאחר מספר שנים פרש והיה ליזם עצמאי שמתמחה בהקמת חברות בתחום הבדיקות הממוחשבות בישראל ובארצות הברית, ביסוסן ומכירתן לגופים עסקיים.
טבילת האש
תקציר העלילה
במהלך המסע, פוגשים השלושה בחבורת גמדים בראשות זולטן צ'יוואי, שמלווים אף הם פליטים מהמלחמה, והם מתיידדים. בנוסף לכך, הם מגלים כי קאהיר "האביר השחור" הזדנב מאחוריהם במשך כל הזמן הזה. למרות שקאהיר מצהיר על כוונותיו לעזור לסירי, ולמרות שגראלט מציל אותו מידיהם של שודדים, הוא מגורש על ידיו כשגראלט אף מאיים להרוג אותו באחת מההזדמנויות. בסופו של דבר הוא מצטרף לחבורה לאחר שמילבה משכנעת את גראלט להסכים לבקשתו. בנוסף לכך, מצטרף אל החבורה הערפד אמיל ריג'ס, הודות למומחיותו ברפואה. קאהיר מספר לגראלט כי אותם החזיונות שתוקפים את גראלט בשנתו, ונוגעים בסירי, תוקפים גם אותו, ועל כן הוא משוכנע שסירי אינה נמצאת בנילפגארד וכי הילדה שאמהר הציג בפני חצרו (כמתואר בסוף הספר השני) היא מתחזה. החבורה מחליטה לשים פעמיה ליער השחור בגדות נהר היארוגה על מנת להסתייע בדרואידים השוכנים בו.
אריה פיינגולד
ביוגרפיה
לאחר שפרש מאינטל הקים פיינגולד את חברתו הראשונה - חברת דייזי (Daisy Systems) ב-1980, אשר התמחתה בפיתוח כלי עבודה ממוחשבים למהנדסים העוסקים בפיתוח רכיבים אלקטרוניים. ב-1986 פרש מדייזי והקים את חברת רדי-סיסטמס (Ready Systems) כמיזוג בין חברה ישראלית: מדיקום, וחברה אמריקאית: הנטר אנד רדי (מפתחת מערכת הפעלה VRTX) - חברות שעסקו בתחום מערכות משובצות מחשב.
טבילת האש
תקציר העלילה
בינתיים, סירי עצמה, תחת הכינוי "פאלקה", ממשיכה לשוטט עם כנופיית "העכברושים" המותירים אחריהם שובל של דם בכל מקום אליו הם מגיעים. מתואר כי סירי מתחילה לפתח תשוקה אובססיבית כלפי מעשי הקטל שהיא נוטלת בהם חלק.
כמו כן, מתגלה כי חלק מהקוסמות שהצליחו להמלט מההפיכה בת'אנאד התכנסו על מנת להקים מועצה חדשה שתורכב מקוסמות בלבד, ותחליף את "אחוות הקוסמים" שהתפרקה במהלך ההפיכה. אל הפגישה, שתוכננה בידי פיליפה אילהארט, מצטרפות הקוסמות האלפיות פרנצ'סקה פינדבייר ואידה אמאן אאפ סיבניי, וכן ינפר מוונגרברג, שבמהלך ההפיכה הוטל עליה כישוף שהפך אותה לפסלון עשוי ירקן על מנת למלט אותה בבטחה ממרחץ הדמים. לאחר שהקוסמות האלפיות מבטלות את השפעת הכישוף ומחזירות את ינפר חזרה לצורת אדם, הן מציגות אותה בפני פיליפה ויתר הקוסמות. פיליפה מגלה לנוכחות כי מטרת המועצה היא לקחת "צעד אחד קדימה" לעומת אחוות הקוסמים - לא לייעץ למלכים, כפי שהיה נהוג בעבר, אלא לקחת את רסן השלטון ולהותירו בידי מעמד הקוסמים. במסגרת שלטון "אידיאלי" זה, כלל הממלכות ביבשת יהיו נתונות תחת מלך אחד, בעל דם מלכותי וכוחות קסם כאחד - סירי. המועצה מאמינה כי תוכל להסתייע בינפר, ששימשה כדמות אם עבור סירי, על מנת למצוא אותה. ינפר מחליטה לצאת לדרך עצמאית על מנת לחפש את הקוסם הערמומי וילגפורץ. ינפר מאמינה כי וילגפורץ חטף את סירי לאחר אירועי ת'אנאד ונשבעה לנקום בו על מעשיו.
אריה פיינגולד
ביוגרפיה
ב-1994 השקיע פיינגולד בחברת טגריטי, הממוקמת ביהוד. החברה משווקת מערכת משולבת המיועדת לתיעוד ישיבות. טגריטי נמכרה להוצאת הספרים מקגרו-היל ב-2010 תמורת סכום בלתי-ידוע.
טבילת האש
תקציר העלילה
לקראת סוף הספר, מילבה מגלה לחבורה כי היא בהריון כתוצאה מניאוף עם קבוצת אלפים אותם ליוותה לברוקילון. היא מבקשת עזרה מריג'ס שיסייע לה להפיל את העובר, אך גראלט משכנע אותה לא לעשות כן. תוך כדי כך, החבורה מגלה כי נקלעה לשדה קרב בין ממלכות ליריה וריוויה לבין אימפריית נילפגארד. במהלך הקרב מצליחה החבורה להציל את מלכת ליריה וריוויה ממוות, אם כי במחיר הפלת עוברה של מילבה.
אריה פיינגולד
ביוגרפיה
בשנת 1999 הקים את חברת אורסוס (Orsus Solutions), שעסקה בפיתוח יישומים למסחר אלקטרוני וכעת עוסקת בפתרונות לניהול אירועים. אורסוס גייסה במהלך השנים כ-68 מיליון דולר, בין השאר מקרן הון הסיכון של איל ההון ג'ורג' סורוס. אורסוס נמכרה ב-2009 לחברת נייס מערכות תמורת 22 מיליון דולר. ב-2007 הצטרף פיינגולד לחברת ההזנק קוואלי סיסטמס (Quali systems), שנוסדה ב-2004 ומפתחת את מערכת Test Shell - חבילת יישומים משולבים, המאפשרים אוטומציה לתהליכי פיתוח וניהול בדיקות חומרה ותהליכי אופטימיזציה של איכות מוצרים.
טבילת האש
תקציר העלילה
לאחר הקרב, מעניקה המלכה לגראלט תואר אבירות, ובכך הכינוי "גראלט מריוויה" מקבל גושפנקה רשמית.
אריה פיינגולד
חיים אישיים
פיינגולד היה נשוי לארכיטקטית רוני, בתו של אלוף (מיל.) דן טולקובסקי, לשעבר מפקד חיל האוויר ומנהל דיסקונט השקעות. היה אב לארבעה ילדים.
טבילת האש
תרגומים
הספר תורגם לאנגלית על ידי המתרגם דייוויד פרנץ' ויצא לאור בבריטניה על ידי הוצאת Gollancz ב-6 במרץ 2014. ובארצות הברית ביוני 2014 על ידי הוצאת Orbit. בנוסף לכך, תורגם הספר לצ'כית, רוסית, ספרדית, ליטאית, גרמנית, צרפתית, סרבית, פינית, הונגרית, פורטוגזית, אוקראינית וקרואטית.
אריה פיינגולד
חיים אישיים
פיינגולד, אוהד מועדון הכדורסל מכבי תל אביב, סייע לקבוצה במשך שנים על ידי הקצאת אופציות בחברות הטכנולוגיה שלו לשחקנים, שמכבי חפצה ביקרם; סידור חסר תקדים, שסייע למכבי להשאיר כוכבים שדרשו סכומים שלא היה ביכולת המועדון לשלם.
טבילת האש
תרגומים
נכון ל-2023, הספר לא תורגם לעברית.
אריה פיינגולד
פרסים והוקרה
בשנת 1984 זכה בפרס ביטחון ישראל על פיתוח מערכות לוחמה אלקטרונית לחיל הים. ב-2008 זכה בפרס מפעל חיים מטעם המרכז הישראלי לניהול
טבילת האש
עיבודים
גרסה מוקלטת של הספר יצאה לאור בפולין בשנת 2018. בהפקת ההקלטה השתתפו עשרות שחקני קול, תוך שימוש במוזיקה ואפקטים מיוחדים.
בחבילת ההרחבה "Blood and Wine" של משחק הווידאו The Witcher 3: Wild Hunt שפותחה על ידי CD Projekt RED ויצאה לאור ב-2016, גראלט משתתף בטורניר אבירים במהלך העלילה ובמסגרת הטורניר יכול השחקן להרשם תחת השם והתואר בו זכה גראלט בקרב המתואר בסוף הספר (או תחת השם הבדוי שקיבל ממלכת סינטרה בספר "המשאלה האחרונה"). בנוסף לכך, במשחק Thronebreaker: The Witcher Tales מ-2018, אף הוא פותח על ידי CD Projekt, מופיעה סצנה שמשחזרת את אירועי הקרב שהתרחש בסוף הספר, בו זכה גראלט בתואר אבירות.
מארי גי-סטפאן
מארי-אנטואנט גי-סטפאן (בצרפתית: Marie-Antoinette Guy-Stéphan 18 בנובמבר 1818 - 20 באוגוסט 1873) הייתה רקדנית, ששיחקה בתיאטראות ספרד בין 1843 ל-1851.
גילי רולנטסון
גילי רולנטסון (בפארואזית: Gilli Rólantsson Sørensen; נולד ב-11 באוגוסט 1992) הוא כדורגלן פארואזי המשחק באוד גרינלנד בעמדת הקשר.
מארי גי-סטפאן
ריצ'רד פורד, סופר מסעות, הגיע לספרד בשנת 1830 וכתב על היריבות בין גי-סטפאן למריה בראמבייה, מומחית לדוניצטי ורקדנית ראשונה בבית האופרה לה סקאלה במילאנו.
גילי רולנטסון
קריירה
גילי רולנטסון התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של הבנר בולטפלאג המקומית. בשנת 2010 עבר יחד עמיתו לקבוצה, האלור האנסון, לקבוצת הנוער של אברדין הסקוטית. לאחר שלא זכה לדקות משחק באברדין הוא חזר למולדת והתחיל לשחק ב-B36 טורסהאבן. בשנת 2014 הוא עבר לאולבורג בולדספילקלוב הדנית במדיה זכה באליפות הליגה ובגביע בעונת 2013/14. משנת 2016 הוא משחק בבראן הנורווגית. בפברואר 2021 עבר לאוד גרינלנד.
מארי גי-סטפאן
סיריל ו. בומון צייר תמונה בעקבות ג'. ה. לינץ', של גי-סטפאן רוקדת את "לה בולגראס דה קאדיס" מתוך הבלט דיברטיסמאן "ל'אורור" בתיאטרון הוד מלכותה בלונדון בשנת 1843 (הציור מוצג עכשיו באוסף של מוזיאון ויקטוריה ואלברט) ותחריט של גי-סטפאן רוקדת באותו בלט התפרסם ב"לה אילוסטרסיון" ב-23 במרץ 1850. יש גם דאגרוטיפ, שבו נראית רקדנית עם קסטנייטות, אשר זוהתה כמארי גי-סטפאן.
הסנדלריה (איילת השחר)
הסנדלריה היא בית מלאכה הנמצא באיילת השחר. שוכן בבניין מספר 1 של מבני הפרסה שהיו מבני הקבע הראשונים של הקיבוץ. שימש בתחילה למגורים ומשרדים ובהמשך עברה לשם הסנדלריה. המבנה הוכרז כאתר מורשת מטעם המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, שופץ בסיוע המועצה ומשמש כסנדלריה פעילה ומרכז מבקרים.
ההיסטוריה של האתר
ב-1923 עברו חברי איילת השחר לאתר הקבע ואז החלה קבוצת "אחווה" מגדוד העבודה בבניית מבני הקבע של הקיבוץ וביניהם הרפת, מגדל המים ועשרת מבני הפרסה. הסנדלריה שכנה בבית מספר 1. המבנה תוכנן על ידי המשרד הטכני של יק"א והבנייה נעשתה בפיקוחו וניהולו של מיכאל ארליך. תחילה בנתה הקבוצה את הרפת, מגדל המים ו-5 ממבני הפרסה וב-1929 הושלמה בנייתם של חמישה מבנים נוספים.
בתחילה שימש המבנה (כמו גם שאר מבני הפרסה) למגורי חברי הקיבוץ וכן למשרדים. בהמשך, עם התרחבות הקיבוץ, נפתחו במקום גני ילדים. במהלך שנות ה-50 עברו חברי הקיבוץ למבני מגורים חדשים יותר והמבנים התפנו. ב-1951 עברה הסנדלריה של הקיבוץ מצריף פח לבניין מספר 1.
בתחילת פעילותה של הסנדלריה פעלו בה כ-4 עובדים שיצרו נעליים חדשות ותיקנו נעליים שנפגמו. עם פרישתם של הוותיקים הצטמצם צוות העובדים עד פרישתו של אחרון הסנדלרים וסגירת המקום. ב-2009 פנה הקיבוץ למועצה לשימור אתרים לסייע בשיפוץ ושימור המקום. לאחר אישור התקציב החל ב-2010 תהליך השיפוץ והמקום המחודש נחנך ב-2011. כחלק מתהליך השחזור נוקה הציוד המקורי והוחזר לשימוש. מיום פתיחתו מחדש פועל המקום כסנדלריה וכמרכז מבקרים המציע למטיילים סיור במבנה ובאתרים ההיסטוריים שבסביבתו.
וטינגן
וטינגן (בגרמנית: Wettingen, בגרמנית שווייצרית: Wettigä) היא עיר במחוז באדן שבקנטון ארגאו שבשווייץ. זוהי העיר הגדולה ביותר בקנטון וב-2014 מנתה אוכלוסייתה 20,221 תושבים
גאוגרפיה
וטינגן שוכנת על גדתו הימנית של הנהר לימאט. רוב שטחה של העיר משתרע בשטח הקרוי שדה וטיגר (Wettingerfeld), שהוא מישור שטוח התחום מכל עבריו: מדרום וממערב על ידי נהר הלימאט, מצפון על ידי המורדות התלולים הדרומיים של הר לגרן (Lägern) וממזרח על ידי הר סולפרג (Sulperg). על חלק ממורדות הר לגרן משתרע כרם. בין הר לגרן לבין הר סולפרג שוכן עמק איגיטל (Eigital) הבלתי מפותח. קצהו של עמק זה, הנמצא בקצהו הצפון-מזרחי של שדה וטיגר, הוא מיקומו של מרכז הכפר המקורי המשומר היטב. פלג מים קטן זורם דרך שד וטיגר והוא נשפך אל הלימאט בגוטסברגן.
שטחה של וטיגן הוא 10.6 קמ"ר. מתוכם 21.6% משמשים לחקלאות, 39.1% הם שטחים מיוערים, 37.6% הם שטחים בנויים ו-1.8% הם שטחי נהרות הוא אגמים. הנקודה הגבוהה ביותר בשטח העיר היא פסגת הבורגהון, חלק מהר לגרן, בגובה 859 מ' מעל פני הים והנקודה הנמוכה היא בגובה 360 מ', על שפת הלימאט.
היישובים השכנים הם אנטבאדן, אהרנדינגן ונידרווניגן מצפון, אוטלפינגן ממזרח, וורנלוס מדרום-מערב, נוינהוף מדרום ובאדן ממערב.
תחבורה
וטינגן שוכנת על כביש A3. תחנת הרכבת המקומית היא נקודת עצירה של הקווים S6 ו-S12 של רשת ה-S-Bahn של ציריך. יחד עם העיר באדן היא מקבלת שירות מרשת האוטובוסים RVBW, שהמוסך המרכזי שלה שוכן בעיר.
דאנקן הולדיין
דאנקן הולדיין (באנגלית: Duncan Haldane; נולד ב-14 בספטמבר 1951) הוא פיזיקאי בריטי, פרופסור לפיזיקה באוניברסיטת פרינסטון בארצות הברית, חוקר במכון פרימטר לפיזיקה תאורטית וזוכה פרס נובל לפיזיקה ב-2016.
ביוגרפיה
הולדיין למד בלונדון ואחר כך באוניברסיטת קיימברידג', שם קיבל את תואר הדוקטור שלו בשנת 1978.
בשנת 2012 קיבל את פרס דיראק.
הולדיין זכה בפרס נובל לפיזיקה ב-2016, יחד עם דייוויד ג'יימס ת'אולס וג'ון מייקל קוסטרליץ, על גילויים תאורטיים של מעברי פאזה טופולוגיים בחומר מעובה (ת'אולס קיבל מחצית מסכום הזכייה, ושני האחרים קיבלו רבע מהסכום כל אחד).
אנדרו באקן
אנדרו באקן (באנגלית: Andrew Buchan; נולד ב-19 בפברואר 1979) הוא שחקן תיאטרון וטלוויזיה אנגלי. הוא מוכר מהופעתו בדמות מארק לטימר בדרמה של רשת ITV "ברודצ'רץ'" (2013–2017), בתפקיד סקוט פוסטר בדרמה הפוליטית "Party Animals" של ה-BBC (מ-2007), בתפקיד ג'ון מרסר בסדרה "המתנקש" (2008–2009) ובדמות ויליאם גארו בדרמה התקופתית של ה-BBC "המשפט של גארו" (2009–2011).
ביוגרפיה
באקן נולד בסטוקפורט וגדל בפרוור של לוסטוק בבולטון. הוא למד בבית הספר התיכון "ריבינגטון ובלקרוד" בעיר הוריץ'.
כשעשה את בחינות A-Levels, זמן רב לפני תחילת הקריירה שלו כשחקן, עבד כמדריך בפארק השעשועים "גרנדה סטודיוס". כדי לעורר עניין בקרב התיירים השתמש בשיטות לא שגרתיות ומשעשעות. הוא גם עבד כברמן בנמל התעופה מנצ'סטר, כקונסירז' בבית המלון דה ויר וייטס, וחודשים אחדים עבד כפועל באיטליה.
ב-2001 סיים באקן תואר ראשון בשפות מודרניות באוניברסיטת דרהאם. אחר כך למד משחק באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA).
קריירה
בתיאטרון שיחק באקן ב-2005 בתפקיד מרקוציו ב"רומיאו ויוליה" בתיאטרון רויאל אקסצ'נג' במנצ'סטר. ב-2008 הופיע במחזה "The Man Who Had All the Luck" מאת ארתור מילר בתיאטרון דונמאר. המחזה הוצג במשך שישה שבועות בלונדון ואחרי כן בסיבוב הופעות בבריטניה. באקן זכה בפרס התיאטרון של "מנצ'סטר איבנינג ניוז" לשחקן הטוב ביותר על תפקיד זה. בעונת 2011 / 2012 חזר להופיע בתיאטרון דונמאר בתפקיד בולינגברוק במחזה "ריצ'רד השני" מאת שייקספיר.
בטלוויזיה הופיע באקן לראשונה ב-2006 בתפקיד הכומר סט. ג'ון ריברס במיני-סדרה "ג'יין אייר", עיבוד לרומן באותו שם מאת שרלוט ברונטה, ובתפקיד סקוט פוסטר בדרמה הפוליטית "Party Animals". ב-2007 שיחק בתפקיד ג'ם הרן בסדרה זוכת הפרסים "קרנפורד" בה כיכבו ג'ודי דנץ', אימלדה סטונטון ואיילין אטקינס. עוד ב-2007 גילם את המורה שון נואלס בסדרה "The Whistleblowers" לצדם של ריצ'רד קויל ואינדירה וארמה. ב-2008 השתתף בפרק בעונה הרביעית של הסדרה "בונז" בתפקיד ד"ר איאן וקסלר.
ב-2008 וב-2009 כיכב באקן בסדרת הדרמה של ITV1 בשם "המתנקש" בתפקיד הראשי של ג'ון מרסר, מתנקש שכיר שמטרתו לפגוע באלה שהצליחו לחמוק מהחוק. העונה הראשונה של הסדרה זכתה בפרס "Royal Television Society" לסדרה הטובה ביותר.
ב-2009 גילם באקן את פישוויק בסרט הביוגרפי על ג'ון לנון "נער משום מקום" בכיכובה של קריסטין סקוט-תומאס ובבימויו של סם טיילור-ווד.
ב-2010 שיחק באקן בתפקיד העיתונאי בילי מרשל בסרט הטלוויזיה "Abroad", המבוסס על חוויותיה של הסופרת לאה מקלרן. הסרט שודר ברשת CBC TV בקנדה ב-14 במרץ 2010.
ב-6 ב-7 בינואר 2011 הופיע בעיבוד הטלוויזיוני לתקרית לאקוניה ששודרה ב-BBC.
ב-2013 כיכב באקן בדרמה זוכת הפרסים של ITV "ברודצ'רץ'" בתפקיד מארק לטימר, אביו של הילד שנרצח דני לטימר. על תפקיד זה זכה ב-2013 בפרס ה"פגיון" לשחקן המשנה הטוב ביותר בטקס "Crime Thriller Awards". בעקבות הצלחת הסדרה "ברודצ'רץ'" הוזמנו באקן וג'ודי ויטאקר שכיכבה לצדו להעניק פרס באפט"א בטקס שנערך במאי 2013. עוד באותה שנה שיחק בסרט "Having You" ששודר לראשונה בערוץ Sky Movies. זוהי קומדיה בסגנון חמוץ מתוק על אודות מחויבות ולקיחת אחריות. באקן שיחק בתפקיד ג'ק, הדמות הראשית, לצדן של רומולה גראי ושל אנה פריל.
ב-2013 השתתף באקן בסרט העצמאי "Still Life" בהופעת קמע לצדו של אדי מארסן. אחרי כן הפיק וכיכב בסרט קצר בשם "1946" המבוסס על חייו של השחקן ההוליוודי ג'יימס סטיוארט.
בנוסף להופעותיו בתיאטרון, בטלוויזיה ובקולנוע, משתתף באקן גם בתסכיתי רדיו ובהקלטות ספרי שמע. הוא הופיע בדרמה הרדיופונית "Dickens Confidential" ב-BBC, ובעיבוד של המחזה "תרז ראקין", ושל הרומן "גטסבי הגדול". עוד ברדיו ה-BBC היה קריין של פרוזה ושל שירה בתוכנית "Words and Music: Law and Order" ובתוכנית "Ave Maria". כמו כן הקליט ספרי שמע והשתתף כקריין בפרסומות.
חיים אישיים
ב-8 בספטמבר 2012 התחתן באקן עם חברתו מאז 2007 השחקנית איימי נוטל.
בית עלי
תולדות בית עלי
בית עלי נקרא כך כדי להנציח את בנם של יצחק בן צבי ורחל ינאית. עלי בן צבי שנהרג במלחמת העצמאות בקרב על בית קשת ב-16 במרץ 1948.
יצחק בן צבי ורעייתו רחל ינאית הגיעו לאשקלון בעקבות בנם עמרם בן צבי שהתמנה למנהל תחנת אוטובוסים של אגד. עמרם בן צבי קנה בשנת 1954 פרדס בשדרות רבין - רחוב אלי כהן באשקלון. את הפרדס רכש עם חבריו: מוסה שמעוני, יוסקה פלד, צבי סגלוביץ' ורעיותיהם ומכאן הקיצור – "פרדס עמיצ"ור". כמו כן, הוא רכש בית בשכונת אפרידר. יצחק בן צבי ורעייתו החליטו לקנות בית בצמוד אליו.
ביולי 1958 דויד בן-גוריון הגיש את התפטרותו מהממשלה בביתו של בן-צבי באשקלון, זאת הייתה הפעם הראשונה שראש ממשלה או שר התפטר מחוץ לירושלים.
מאפייני הבית
הבית הוא קוטג', בסגנון בו נבנו בתי אפרידר הראשונים. הוא בעל גג רעפים, מוקף חצר וגינה, ומשקיף על הים.
מזופאוזה
מזופאוזה (mesopause) היא השכבה השישית באטמוספירה של כדור הארץ, המפרידה בין שכבת המזוספירה לשכבת התרמוספירה. הטמפרטורה לכל אורך שכבת המזופאוזה שווה, וגובהה הוא כ-85 קילומטרים מעל כדור הארץ.
תכונה מיוחדת של המזופאוזה היא הטמפרטורות הנמוכות בקיץ לעומת בחורף - תכונה זו נקראת "האנומליה של המזופאוזה".
בשנים האחרונות שכבת המזופאוזה היוותה מוקד למחקרים בנושא שינוי האקלים הגלובלי הקשור לעלייה בכמות הפחמן הדו-חמצני. בניגוד לשכבת הטרופוספירה, שבה גזי החממה גורמים לעליה בטמפרטורה, במזופאוזה הפחמן הדו-חמצני מקרר את השכבה עקב פליטת קרינה מוגברת כך שככל שריכוז הפחמן הדו-חמצני עולה, הטמפרטורה יורדת. תצפיות מראות שיש ירידה בטמפרטורת המזופאוזה בסדר גודל משתנה. הנושא זקוק למחקר נוסף.
השריפה בחתונה בכווית (2009)
השריפה בחתונה בכווית ב-2009 הייתה פיגוע הצתה ורצח המוני שהתרחש במהלך טקס חתונה באויון, מחוז אל-ג'הראא, כווית ב-15 באוגוסט 2009. לפחות 57 בני אדם נהרגו וכ-90 נוספים נפצעו כאשר אשתו הראשונה בת ה-23 של החתן, נסרה יוסף מוחמד אל-ענזי, שפכה בנזין על אוהל שבו חגגו נשים וילדים והציתה אותו, במטרה לנקום על כך שבעלה לקח אישה שנייה, האוהל כולו, שהייתה לו רק יציאה אחת ולא עמד בתקנות בטיחות האש, נבלע בלהבות תוך שלוש דקות ולכד בתוכו רבים. זה היה האסון האזרחי הקטלני ביותר בכווית ב-40 השנים האחרונות. הקורבנות היו כולם נשים וילדים מכיוון שבכווית, באופן מסורתי, חגיגות חתונה מופרדות לפי קווים מגדריים. העיתון "כווית טיימס" דיווח כי כלתו הטרייה של החתן לא נפגעה, אך אמה ואחותה מתו.
בתחילה האמינו שאל-ענזי היא גרושתו של החתן, אך עורכי הדין שלה אומרים שהיא עדיין אשתו. לגברים מותר להחזיק יותר מאישה אחת בכווית. לאל-ענזי ולבעלה שני ילדים, שניהם עם מוגבלות שכלית.
למרות שאל-ענזי חזרה בה מהודאה שנתנה למשטרה לאחר מעצרה, והצהירה בבית המשפט שהיא רק ריססה את האוהל במים מקוללים, אך לא הציתה אותו, היא נמצאה אשמה ברצח בכוונה תחילה והצתה בכוונה להרוג ונידונה למוות ב-30 במרץ 2010. היא נתלתה על ידי רשויות הכלא המרכזי בכווית ב-25 בינואר 2017.
מחמד עזאלדין
מחמד עזאלדין הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה, שירת כמפקד גדוד חרב ומפקד החטיבה המזרחית ביחידת הקישור ללבנון.
שירותו הצבאי
עזאלדין התגייס לצה"ל ושירת במספר תפקידי פיקוד בחיל הרגלים. במלחמת לבנון הראשונה פיקד על גדוד חרב. בהמשך שימש כמפקד החטיבה המזרחית ביחידת הקישור ללבנון. בהמשך שירת כראש מטה אוגדה. לאחר שחרורו שימש כמנהל האגף לבטיחות ורישוי הגז במשרד התשתיות.