cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הפיגוע באוניברסיטה העברית (2002)
תגובת החמאס לפיגוע
יו"ר הרשות הפלסטינית, יאסר ערפאת, אמר בתגובה לפיגוע כי "הרשות הפלסטינית מגנה את הפיגועים ואת האלימות כלפי אזרחים ישראלים ופלסטינים" ערפאת אמר את הדברים בתום פגישתו ברמאללה עם הכומר האמריקני, ג'סי ג'קסון.
מאוחר יותר באותו היום מאות תומכים של תנועת החמאס נהרו ברחובות העיר עזה כדי לחגוג את ההתקפה והבטיחו שזו רק ההתחלה מתוך שרשרת של פיגועים שעתידה לבוא. בכיר החמאס, אסמאעיל הנייה, לימים ראש הממשלה בפועל של רצועת עזה, אמר: "אם הם מתכוונים לתקוף את ילדינו, הם צריכים להיות מוכנים לשתות את אותו כוס הדמים".
תגובת הממשלה
שר החוץ, שמעון פרס, אמר בראיונות שנתן לתקשורת בארצות הברית כי הפיגוע בירושלים איננו בגדר שום תגובה לפעולת סיכול ישראלית. לדבריו "החמאס רצח ישראלים עוד לפני פרשת שחאדה וימשיך לעשות זאת גם אחריה, כי זוהי מטרתו. הגיע הזמן שהפלסטינים יהפכו את ארגוני הרצח האלה לבלתי לגיטימיים בחברה. הם פוגעים לא רק בנו אלא הורסים גם את עתידו של העם הפלסטיני".
שרת החינוך, לימור לבנת, אמרה בתגובה לפיגוע: "צריך להפסיק את המגעים של פרס עם בכירים פלסטינים משום שלא רק שהרשות הפלסטינית לא עושה דבר כדי למנוע את הפיגועים, היא פועלת ללבות אותם". לבנת קראה להפסיק את מתן אישורי העבודה לפלסטינים בתחומי ישראל ולעצור את תזרים הכספים לרשות.
סגן שר הביטחון, ויצמן שירי, אמר בעקבות הפיגוע כי מלחמה בטרור לבדה לא תשיג את מטרתה: "במלחמה בלבד לא ניתן לחסל את הטרור, והפרדוקס הוא שהיום נתנו לפלסטינים שבעים מיליון שקל והם החזירו לנו בשבעה הרוגים". הוא הוסיף כי "זהו פיגוע קשה מאוד. אני חושב שכיום, לו הייתי ראש ממשלה, הייתי פונה אל הפלסטינים, מציע להם הפסקת אש טוטאלית לתשעים יום, ואחר כך נכנס למשא ומתן ולא עוזב עד שיוצא עשן לבן". לדברי שירי, "במצב הנוכחי הכל נהרס - גם הכלכלה וגם האזרחים. העצוב הוא שהתרגלנו להשלים עם המצב, ואנחנו מברכים היום על כל פיגוע שמסתיים בפצועים וללא הרוגים".
תגובת נשיא האוניברסיטה העברית
בתגובתה הרשמית של האוניברסיטה העברית לפיגוע ציין נשיא האוניברסיטה העברית, פרופסור מנחם מגידור כי הייתה זו פגיעה גם בסמל של פלורליזם, סובלנות ו"תחיית עם ישראל בארצו". בלשון התגובה נאמר כי "זהו פשע לא רק כנגד ישראל או כנגד העם היהודי, זהו פשע נגד העולם החופשי הנאור והפתוח". לדברי מגידור בתגובה פעולה זו ודומות לה לא יצליחו לסכל את השאיפה לשלום.
תגובת האו"ם
ביום הפיגוע מזכ"ל האו"ם, קופי אנאן, פרסם הצהרה בה כתוב: "המזכירות הכללית נחרדת בעקבות הפיגוע שהתרחש באוניברסיטה העברית בירושלים, במהלכו נהרגו שבעה אנשים ויותר מ-80 נפצעו. היא מגנה לחלוטין כל פיגוע המתבצע כנגד אזרחים. אני שב וקורא לכל הנוגעים בדבר לסיים את מעגל האלימות והנקמה, וקורא לשני הצדדים לחזור לנתיב המשא והמתן בשביל להשיג הסדר קבוע בדרך לשלום".
תגובת ארצות הברית
נשיא ארצות הברית, ג'ורג' וו בוש, גינה בחריפות את הפיגוע ואמר לכתבים: "אני רוצה לגנות בצורה הברורה והבוטה ביותר את הפיגוע שהתרחש בישראל. ישנם רוצחים השונאים את המחשבה על שלום, ובעקבות כך מוכנים לקחת את שנאתם לכל מיני מקומות, כולל האוניברסיטה. ארצות הברית מגנה סוג כזה של רצח, ואנו שולחים את האהדה העמוקה שלנו לסטודנטים ולבני משפחותיהם. אני גם רוצה להבהיר לרוצחים שהפיגוע לא יעצור אותנו מללכד את העולם להילחם כנגד מעשי טרור מסוג זה. הם לא יעצרו את חזוננו על הבאת השלום". הוא גם הוסיף: "אני כועס כפי שישראל כועסת ברגע זה. אני זועם על כך שחיים תמימים אבדו. עם זאת, למרות כל הכעס שאני מרגיש, למרות שאני רותח מזעם, אני עדיין מאמין שהשלום אפשרי.
תגובת ממשלת סין
דובר משרד החוץ של סין, קונג קוואן, אמר: "סין המומה ומגנה בחריפות את הפיגועים בקמפוסים. המציאות מוכיחה לנו שמקרים של אלימות גוררים בעקבותיהם רק מוות נוסף ופציעות של שני הצדדים. אנו קוראים לישראלים ולפלסטינים להפסיק את התקפות מסוג זה נגד אזרחים חפים מפשע, ולעשות מאמצים לקידום השלום כדי למנוע החמרה של המצב".
תגובת ממשלת דרום אפריקה
דובר מטעם ממשלת דרום אפריקה מסר שמדינתן חשה צער עמוק על אובדן החיים ועל הפציעות שנגרמו במהלך פיגוע הטרור. סגן שר החוץ, מר פהד, אמר: "צורות כאלו של התקפות טרוריסטיות המכוונות כנגד אזרחים ישראלים לא יכולה להיות מוצדקת כמעשה לגיטימי של התנגדות, וחייבים לגנות אותן באופן חד משמעי".
בעקבות הפיגוע
בעקבות ההתקפה ישראל אימצה אסטרטגיית הרתעה לפיה היא הורסת בתים של מחבלים מתאבדים. ישראל גנזה חלק ממדיניות זו בפברואר 2005.
האוניברסיטה העברית תגברה את האבטחה של הקמפוסים בעקבות הפיגוע. הכניסות למוסד צוידו בגלאי מתכות נוספים ואוישו בעשרות מאבטחים. בשנת 2005 התחילה האוניברסיטה להעסיק כלבי גישוש המאולפים לאיתור פצצות. בשנת 2006 האוניברסיטה העברית כבר לא העסיקה כלבי גישוש.
קרדיט סוויס
קרדיט סוויס (צרפתית: Credit Suisse, בצרפתית ובגרמנית נוהגים לבטא לפי ההיגוי הצרפתי קרדי סוויס) היא חברה שווייצרית רב-לאומית לשירותים פיננסיים, לרבות בנקאות. החברה כוללת שלוש חטיבות - בנקאות השקעות, בנקאות פרטית וניהול נכסים. מטה החברה נמצא בציריך שבשווייץ, היא מפעילה מעל 250 סניפים בשווייץ ופועלת במעל 50 מדינות. מניות החברה נסחרות בבורסה לניירות ערך בניו יורק ובבורסת SIX בשווייץ.
במרץ 2023 נקלע הבנק למשבר, זאת לאחר קריסת סיליקון ואלי בנק בארצות הברית ולאחר שבעל המניות הגדול ביותר בבנק, הבנק הלאומי הסעודי, הודיע שאין בכוונתו להעמיק את תמיכתו השקעותיו בקרדיט סוויס. המשבר הוביל לקריסת מניות החברה ולחשש שהבנק לא יעמוד בדרישות של בעלי חשבונות רבים למשוך את כספם. הבנק קיבל הלוואה של 50 מיליארד פרנק שווייצרי מהבנק הלאומי השווייצרי, אך החשש מקריסה נמשך. ב-19 במרץ הודיע UBS, הבנק הגדול בשווייץ, על עסקה לרכישת קרדיט סוויס תמורת 3 מיליארד פרנק שווייצרי.
חסויות
החברה הייתה שותפה בקבוצת הפורמולה 1 סאובר בשנים 2001–2005, והעניקה חסות לקבוצה בשנים 2006–2009. נכון לשנת 2020, היא מעניקה חסות לנבחרת שווייץ בכדורגל ולטניסאי השווייצרי רוג'ר פדרר.
היסטוריה
החברה נוסדה בשנת 1856 בידי איש העסקים והפוליטיקאי השווייצרי אלפרד אשר. בשנת 1942 פתחה סניף ראשון במדינה זרה - בניו יורק שבארצות הברית. בשנת 1978 החלה לשתף פעולה עם בנק ההשקעות האמריקני פירסט בוסטון, ובשנת 1988 רכשה את השליטה בבנק. בשנות ה-90 רכשה בנקים בשווייץ, ובשנת 2000 רכשה את בנק ההשקעות האמריקני DLJ. בשנת 2008 החברה השעתה סוחרים שביצעו הערכת יתר לנכסים בשווי 2.85 מיליארד דולר. בשנת 2011 החברה פיטרה 2,000 עובדים, בעקבות התאוששות איטית מהמשבר הכלכלי העולמי שהחל בשנת 2008.
בעקבות חקירה בנושא הפרת הגבלות על מתן שירותים פיננסיים לאיראן, החברה חתמה על הסכם פשרה בדצמבר 2009 עם התביעה המחוזית של מנהטן, מחלקת המשפטים של ארצות הברית והבנק הפדרלי, ונקנסה בסכום של 536 מיליון דולר. בעקבות חקירת סיוע להעלמות מס, החברה חתמה על הסכם פשרה עם הרשויות בארצות הברית בשנת 2014, נקנסה בסכום של מעל 2.6 מיליארד דולר ונאלצה לחשוף פרטי לקוחות, לצד בנקים נוספים.
בין השנים 2019 ו-2023 הבנק התמודד עם מספר שערוריות והחליף את ההנהגה הבכירה מספר פעמים, כשהשינויים האחרונים התרחשו ביולי 2022. ביוני 2022, קרדיט סוויס הורשע בתיק פלילי, לאחר שלא מנע הלבנת הון שביצע סוחר קוקאין בולגרי. היה מדובר בהרשעה הפלילית הראשונה של בנק שווייצי בהיסטוריה של שווייץ. בבנק נאמר כי יבוצע ערעור על פסק הדין. במרץ 2023 הודיע על אי־סדרים שנפלו בדיווחים שלו עבור השנים 2021 ו-2022. בעקבות כך המשקיע הגדול ביותר בבנק - סעודי נשיונל בנק - הודיע על הפסקת ההשקעה בו. להצלתו, הבנק הלאומי השווייצרי הילווה לקרדיט סוויס 50 מיליארד פרנק שווייצרי.
פעילות בישראל
חברת כור תעשיות, חברה ציבורית ישראלית מקבוצת איי די בי, רכשה מניות של החברה בשנים 2008–2010, והגיעה בשיא ההשקעה לאחזקה של 3.24% בעלות של 6.95 מיליארד ש"ח. ירידת ערכן של מניות קרדיט סוויס, עקב משבר החוב האירופי, הסבה לכור הפסדים כבדים.
בשנת 2007 פתח הבנק נציגות בישראל ושכר משרדים במגדל המוזיאון בתל אביב. מנכ"ל הבנק בישראל החל מ-2009 הוא דורון אברבוך. בנובמבר 2011 קיבלה אי די בי חברה לאחזקות, אז בשליטתו של נוחי דנקנר, הלוואה בסך כ-180 מיליון שקל, ללא ביטחונות. שנה לאחר מכן קיבל דנקנר הלוואה פרטית של כ-50 מיליון שקל מהסניף הלונדוני של קרדיט סוויס. הבנק רשם הפסד של עשרות מיליוני שקלים בגין שתי ההלוואות הללו, לאחר שאי די בי קרסה.
אחדות העבודה - פועלי ציון
אחדות העבודה - פועלי ציון הייתה מפלגה ציונית סוציאליסטית ישראלית בעלת מאפיינים מדיניים ניציים יחסית, שהוקמה בשנת 1954 בעקבות הפילוג במפ"ם. ב-1968 הייתה לאחת ממייסדות מפלגת העבודה, יחדיו עם מפא"י ורפ"י.
היסטוריה
מקימי המפלגה היו חברים ותיקים, יוצאי התנועה לאחדות העבודה פועלי ציון (שהייתה אחת משתי המפלגות שהקימו את מפ"ם ב-1948) וחברים חדשים שהצטרפו אליהם. מפלגת האם של "התנועה לאחדות העבודה פועלי ציון" הייתה התנועה לאחדות העבודה (אליה הצטרפה מפלגת פועלי ציון שמאל).
כל המפלגות האלה, שהייתה ביניהן קרבה רבה ואשר המשיכו למעשה זו את זו, כונו בקיצור "אחדות העבודה". אולם, יש להבדיל בינן ובין מפלגת אחדות העבודה שפעלה בארץ ישראל בשנים 1919–1930 (בראשות דוד בן-גוריון וברל כצנלסון ויחד עם מפלגת הפועל הצעיר הקימה את מפא"י). רק חלק מחברי "אחדות העבודה" הראשונה עבר לגלגולים הבאים של "אחדות העבודה".
בראש "אחדות העבודה - פועלי ציון" בראשית ימי המדינה, כמו גם בראש "התנועה לאחדות העבודה" לפני כן, עמד יצחק טבנקין (מנהיג הקיבוץ המאוחד ולימים מאבות התנועה למען ארץ ישראל השלמה). המפלגה נחשבה מפלגה "אקטיביסטית" (לעומת הקבוצה המתונה במפא"י, אותה ייצגו בתחילה משה שרת, יוסף שפרינצק ואחרים). עם זאת, מן הבחינה החברתית, נטתה עמדת "אחדות העבודה - פועלי ציון" שמאלה מעמדתה המרכזית של מפא"י.
ב-19 במאי 1965, לקראת הבחירות לכנסת השישית, התקשרה "אחדות העבודה - פועלי ציון" בהסכם עם מפא"י על פיו יתמודדו שתי המפלגות במשותף בבחירות לכנסת, במסגרת "מערך" משותף. חברי המפלגה שובצו במקומות: 3, 6, 11, 17, 26, 31, 36, 41, 46, 51, 56 ברשימה המשותפת. הסכם זה נמנה עם הגורמים שהביאו ליציאת רפ"י ממפא"י. עם זאת, המשיכה "אחדות העבודה - פועלי ציון" להתקיים כמפלגה נפרדת עד לאיחודה עם מפא"י ורפ"י ב-1968, במסגרת מפלגת העבודה.
בתקופת המערך הראשון, החלו ההבדלים האידאולוגיים בין "אחדות העבודה - פועלי ציון" לבין מפא"י להתקהות בהדרגה, אם כי המשקעים של הריב ההיסטורי נשארו תקופה ארוכה. תהליך זה נמשך גם לאחר הקמת מפלגת העבודה, אולם, איחוי הקרע עם רפ"י, שהחל עם הקמת מפלגת העבודה, היה איטי עוד יותר. בתקופת שלאחר מלחמת ששת הימים, הציג יגאל אלון את תוכנית אלון שהייתה תוכנית הפשרה הטריטוריאלית הראשונה שהציג מנהיג מרכזי במפלגת העבודה. לעומת גישה זו, הייתה הגישה של אנשי רפ"י בכיוון של פשרה פונקציונלית. אולם, החלוקה שבין מרכיבי מפלגת העבודה לא אפיינה עוד את ההבדלים האידאולוגיים כבעבר. למשל, לעומת עמדתו של יגאל אלון, נקט יצחק טבנקין, המנהיג ההיסטורי של "אחדות העבודה - פועלי ציון" בעמדה מנוגדת והיה ממקימי "התנועה לארץ ישראל השלמה". לעומת גולדה מאיר, ראש הממשלה יוצאת ממפא"י, שהתנגדה לוויתורים, ניצב אריה לובה אליאב, יוצא מפא"י אף הוא, שכיהן כמזכיר כללי של מפלגת העבודה בשנים 1969–1971 והיה יונה מוצהרת.
גם לאחר הקמת מפלגת העבודה, המשיכו, למעשה, יוצאי המפלגות שהקימו את מפלגת העבודה (ובהן "אחדות העבודה - פועלי ציון") לקיים סיעות פנים מפלגתיות נפרדות (במסגרת סיעה משותפת אחת בכנסת), שחילקו ביניהן את התפקידים הפוליטיים במפלגת העבודה לפי מפתח מוסכם. רק לאחר שנים רבות, עם קבלת חברים חדשים למפלגת העבודה שלא במסגרת אחד המרכיבים, התפוגגה חלוקה סיעתית זו.
נציגי המפלגה בכנסת
4 מנדטים: משה ארם, יצחק בן-אהרן, ישראל בר-יהודה, אהרן ציזלינג
הכנסת השלישית (1955)
10 מנדטים: יצחק טבנקין, ישראל בר-יהודה, ישראל גלילי, יגאל אלון, יצחק בן-אהרן, משה ארם, אברהם עבאס, צפורה לסקוב, זאב צור, רות הקטין, נחום ניר-רפאלקס, משה כרמל, ירחמיאל אסא
הכנסת הרביעית (1959)
7 מנדטים: ישראל גלילי, יגאל אלון, ישראל בר-יהודה, נחום ניר-רפאלקס, יצחק בן-אהרן,  משה כרמל, מרדכי ביבי, רות הקטין
הכנסת החמישית (1961)
8 מנדטים: ישראל גלילי, יגאל אלון, ישראל בר-יהודה, נחום ניר-רפאלקס, יצחק בן-אהרן, משה כרמל, מרדכי ביבי, רות הקטין, חליל-סלים ג'בארה, משה ארם
8 מנדטים: ישראל גלילי, יגאל אלון, משה כרמל, מרדכי ביבי, רות הקטין, משה ארם, גבריאל כהן, אברהם ביטון, שושנה ארבלי-אלמוזלינו
הוצאה לאור
הוצאה לאור היא תהליך הבאתה של יצירה כתובה (רומן, סיפור קצר, מאמר, כתבה עיתונאית וכדומה) מרשות היחיד של מחבר היצירה לרשות הרבים של הקוראים, בצורה של ספר, עיתון, כתב עת, אתר אינטרנט וכדומה. האדם העוסק בהוצאה לאור קרוי מוציא לאור (מו"ל). הוצאה לאור של יצירות באמצעים אחרים של תקשורת המונים, כגון העלאה של מחזה בתיאטרון או יצירה של תקליטור או סרט קולנוע, קרויה הפקה.
תהליך ההוצאה לאור
ביצירה המתפרסמת באינטרנט תהליך ההוצאה לאור קצר במיוחד. באתרים רבים, מיד ברגע שהמחבר סיים לכתוב את יצירתו הוא מוציאה לאור. פרסום בדפוס כרוך בתהליך ארוך יותר, הנמדד בשעות או ימים (מאמר עיתונאי), שבועות, חודשים (מאמר בכתב עת) ואף שנים (ספר). תהליך זה כולל שלבים אחדים:
בדרך כלל מוסר המחבר את פעולת ההוצאה לאור לגוף המתמחה בכך, הוצאת ספרים – כאשר מדובר בספר, או מערכת כתב עת – כאשר מדובר במאמר, בסיפור קצר או בשיר.
בארצות הברית ובמדינות נוספות מקובל שההתקשרות עם המו"ל נעשית בעזרת סוכן ספרותי. בישראל שיטה זו פחות מקובלת, ועל המחבר לעסוק בכך בעצמו. בישראל פועלים מאות מו"לים, המוציאים לאור מדי שנה אלפי כותרים (בהדפסה ראשונה או חוזרת). כמחצית מן הכותרים מופקים על ידי 20 המו"לים הגדולים. מדי שנה עורכים המו"לים בישראל את שבוע הספר העברי, שבמסגרתו מוקמים ירידי ספרים ברחובות הערים, ובהם נמכרים ספרים בהנחות של 20 עד 40 אחוזים.
קיימות גם הוצאות ספרים קטנות, עצמאיות ואישיות המאפשרות לסופרים להדפיס את ספריהם לרוב ללא תהליך הסינון שקיים בהוצאות הגדולות והמוכרות יותר. בהתאם, ייתכן כי עלויות ההוצאה יהיו גבוהות יותר, אך זה לא מן ההכרח.
ברבע האחרון של המאה ה-20 החלה המילה הכתובה לצאת לאור לא רק בגרסת דפוס (על-גבי נייר), אלא גם בגרסאות אלקטרוניות שניתן לקרוא בעזרת קורא ספרים אלקטרוני: תחילה כקובצי קלט למחשב, בעיקר על-גבי CD-ROM, ולאחר מכן באתרי אינטרנט. דוגמה לכך היא האנציקלופדיה בריטניקה, שלאחר שיצאה בדפוס יותר ממאתיים שנה, יצאה לאור בשנת 1993 גם בגרסת תקליטור, ובשנת 1994 הוצגה לקוראים גם באתר אינטרנט. שלבי ההדפסה והכריכה של הספר האלקטרוני שונים מאלה של הספר המודפס.
ספר הבדיחה והחידוד מאת דרויאנוב מייחס לחיים נחמן ביאליק את האמירה "כך דרכו של מו"ל בישראל: תחילה מדפיס, אחר-כך מפסיד, ולסוף – מספיד".
מציאת המו"ל המתאים
בהוצאות הספרים עובדים לקטורים (קוראי כתבי-יד), שתפקידם לבחור בין כל כתבי היד המגיעים להוצאה אילו יוצאו לאור. הבחירה נעשית על פי שיקולים של איכות, סיכויי ההצלחה המסחרית של כתב היד, ובהוצאות המוקדשות לז'אנר (סוגה) מסוים של דברי דפוס, הבחירה נעשית בהתאם לרוח ההוצאה וקהל היעד שלה. לרוב המו"לים ממליצים לשלוח אליהם טיוטה ראשונית של 3–7 פרקים ראשונים, טרם השלמת כתיבת כלל הספר, ואם כתב היד מוצלח יעודדו את המשך כתיבתו לצורך הוצאתו לאור. לאחר הכתיבה, אם המו"ל ומבקר הספרים מטעם המו"ל, מוצאים את הספר כמספיק טוב או בעל סיכוי גבוה להצלחה מסחרית, המו"ל עצמו יממן את כלל הוצאות הוצאתו לאור של הספר. אם לא, יבקשו מהמחבר לכסות את כלל הוצאות ההוצאה לאור.
בקרב המו"לים קיימות התמחויות שונות: יש המתמחים בספרי בישול, אחרים מתמחים בספרות משפטית, ספרות יפה וכו'. מו"לים גדולים עוסקים בתחומים רבים, אך גם הגדול שבהם אינו עוסק בכל התחומים. להצלחת ההתקשרות עם המו"ל, הן בשלב של חיפוש מו"ל והן בשלב של הפקת הספר, יש לפנות למו"ל שתחומי התמחותו תואמים את הגדרת הספר. פנייה למו"ל שאינו מתאים תיענה במוקדם או במאוחר בשלילה, ולכן אין בה תועלת.
לבחירת המו"ל הנכון עשויה להיות השפעה מכרעת על הצלחתו של הספר. דוגמה מובהקת לכך ניתן למצוא בהחלטתו של סטיבן הוקינג לפרסם את ספרו "קיצור תולדות הזמן" דווקא בהוצאת בנטם, הפונה לקהל הרחב, ולא בהוצאה הפונה לאנשי מדע או לקהל משכיל במיוחד. את תיאור התהליך של מציאת המו"ל נותן הוקינג בספרו האחר, "חורים שחורים, גורי יקומים ומסות אחרות":
ההחלטה בפניה עומד המו"ל עם קבלת פנייה מהמחבר אינה פשוטה, מפני שעליו לחזות את מידת ההצלחה הצפויה לספר, ובהתאם לכך להחליט על כדאיות ההשקעה בהפקת הספר. כתוצאה מכך, גם מחברים של ספרים שהפכו לרבי-מכר התקשו במציאת מו"ל לספרם הראשון. בדוגמאות הבאות ניתן למצוא נחמה ומוסר השכל:
הוצאה לאור במימון המחבר
לעיתים מגלה המחבר שאין ביכולתו למצוא הוצאה לאור שתיקח על עצמה את כל עלויות ההפקה של הספר שכתב. במקרה זה עומדת למחבר האפשרות להשתמש בשירותי הוצאת ספרים המתמחה בהוצאה לאור של ספרים במימון המחבר. ההוצאה לאור מספקת למחבר את כל שירותי ההפקה וההפצה, תמורת תשלום של המחבר המכסה את העלויות של שירותים אלה, ומותיר רווח למו"ל. בדרך כלל מובטחים במצב זה למחבר תמלוגים גבוהים יותר מאלה המקובלים במקרה שהמו"ל לוקח על עצמו את עלויות ההפקה ואת הסיכון העסקי שבהשקעה בהפקה.בצורת מימון זו מקובל גם כי המחבר וההוצאה חולקים ביניהם את זכויות היוצרים, לעומת הפקה במימון ההוצאה, שם כל הזכויות שייכות למו"ל.
הוצאה עצמית
לעיתים, ובפרט כאשר המחבר אינו מוצא מו"ל לספרו, נעשית ההוצאה לאור על ידי המחבר, במסלול המכונה 'הוצאה עצמית'.
במסלול זה - המחבר מבצע בעצמו, או שוכר אנשי מקצוע שיבצעו עבורו בתשלום את חלקי הפקת הספר; למן הטיפול בתכני הספר, הקלדת כתב היד, עריכה ספרותית, עימוד ועיצוב הספר ועד לפנייה אל בית דפוס.
עם התפתחותו של מימון ההמונים, החלה האפשרות של הוצאה עצמית להיות יותר אטרקטיבית. אחת הסיבות לכך, בין היתר - היא התמורה הנמוכה המשולמת לרוב למחברים על ידי הוצאות הספרים המסחריות. בהוצאה עצמית המחבר יקבל מאה אחוזים מהרווחים על מכירת הספר, וזכויות היוצרים על הספר ועל תוכנו נותרות בידיו. מסיבה זו, במקרים רבים הוצאה עצמית כדאית יותר למחבר מבחינה כלכלית.
כיום ישנן בישראל הוצאות ספרים גדולות אשר מתמקדות בהענקת שירותי הוצאה עצמית למחברים, בהן המחבר משלם להוצאה על שירותי ההפקה, וזכויות הספר נותרות בידיו בלבד.
הדפסה נוספת
הדפסה נוספת של ספר נעשית לפי שיקול דעתו של המו"ל, לאחר שאזל המלאי של ההדפסה האחרונה וממשיך להתקיים ביקוש לספר, או מתעורר מחדש ביקוש כזה. בהדפסה נוספת מודפס הספר בדיוק כפי שהודפס בעבר, לעיתים תוך שינוי מינורי כגון שינוי העטיפה. הדפסה נוספת היא צעד סביר כאשר מדובר בגרסה מקורית (לא מתורגמת) של ספרות יפה, שאותה לא נהוג לעדכן, וכן כאשר עברו שנים לא רבות מאז שיצאה לאור ההדפסה הראשונה של ספר עיון, כך שהספר עודנו רלוונטי.
שיקולים כלכליים ואחרים גורמים להוצאת הדפסה חוזרת של ספר אף שמבחינת טובת הקורא עדיף להוציא מהדורה חדשה. במיוחד יש משמעות לשיקולים כלכליים אלה בשוק קטן יחסית כמו בישראל. דוגמה להמחשת הבעייתיות שבצעד זה: בשנת 1984 יצא לאור בהוצאת "עם עובד" תרגום עברי לספרו של דניס מק-סמית, "מוסוליני". עשרים שנה לאחר מכן יצאה לאור מהדורה נוספת של הספר, ובה שני שינויים בולטים: העטיפה עוצבה מחדש, ובסוף הספר נוסף מפתח עניינים. בתוכן הספר לא חל כל שינוי. בעיה ראשונה בולטת לעין: במהלך תקופה ארוכה זו השתנו כללי הכתיב המלא, ומילים כדוגמת "פארלאמנט", "מיספר", "ריפובליקה", "סינאטור", שאולי נראו סבירות בשנת 1984, נראות שגויות בעליל בשנת 2004.
מהדורה חדשה
קודם לביצוע הדפסה נוספת של ספר יש לשקול האם הגיע הזמן למהדורה חדשה, בהתאם לשינויים שהצטברו מאז סגירת המהדורה הקודמת. השינויים ממהדורה למהדורה הם בעיקר מהסוגים הבאים:
חמו"ל
ברשימות קטלוגיות של ספרים ופרסומים מצוי לעיתים הקיצור חמו"ל ליד הסעיף הוצאת ספרים. הפירוש המילולי של הקיצור הוא "חסר מו"ל" וכוונתו ששם המו"ל אינו רשום על גבי הפרסום ושהמקטלג לא הצליח לגלות מי המו"ל של הפרסום.
אודסה (מחוז)
מחוז אודסה (באוקראינית: Одеська область) הוא אחד ממחוזות אוקראינה, שוכן בדרום המדינה לחופו הצפון-מערבי של הים השחור, בירתו העיר אודסה.
בפברואר 1954 אוחד מחוז איזמאיל למחוז אודסה. מחוז זה שכן בצידו הדרומי של נהר הדניסטר, וכונה בעבר בוג'אק (דרום בסרביה).
גאוגרפיה
המחוז מאופיין בערבות נמוכות. את שטח המחוז חוצה שפך נהר הדניסטר. בחופי הים השחור שבשטח המחוז לגונות ושפכי נהרות רבים.
קרקעות המחוז פוריים, החקלאות מהווה עמוד התווך של הכלכלה המקומית. במערב המחוז מגדלים פרדסים וכרמים.
יחידות מנהליות
המחוז מחולק לעשרים ושישה מחוזות משנה, ולשבע ערים הנשלטות על ידי המחוז ישירות. הערים הם:
ענת שרון-בלייס
ביוגרפיה
שרון-בלייס נולדה ברמת גן וגדלה באיראן, שבה שהו הוריה במסגרת שליחות. המשפחה שבה לישראל כשהייתה בת 10.
שרון בלייס סיימה תואר ראשון בתקשורת ומדע המדינה באוניברסיטת תל אביב ובית הספר לתקשורת "כותרת", תואר שני בספרות באוניברסיטת תל אביב. עבודת המחקר שלה עוסקת ביצירתה של רונית מטלון. בנוסף, היא בוגרת סדנת השירה של הליקון.
בסוף שנות התשעים הייתה שותפה להקמת תחנת הרדיו החינוכי "קול כותרת". בהמשך הקימה וניהלה (עד 2018) את תחנת הרדיו החינוכי "קול יזרעאל" של המכללה האקדמית עמק יזרעאל.
ערכה והגישה את תוכנית הספרות "מלים שמנסות לגעת" ברשת א' של קול ישראל ואת תוכנית התרבות "שישי בשש" ברשת ב'.
שרון-בלייס יוצרת בתחום הרדיו - תוכניות תיעודיות העוסקות בשירה ובספרות, קולאז'ים המשלבים טקסט ומוזיקה, ושיחות עם יוצרים שונים. תוכניותיה משודרות בקול ישראל. כיום מגישה ועורכת ברשת "כאן תרבות" של תאגיד השידור את תוכנית הספרות "אחת+5" ; ההסכתים "שבעים שנה שבעים ספרים" ; "את אני וחנוך לוין"  ותוכניות נוספות. בנוסף מלמדת סדנאות כתיבת שירה בחוג לספרות ולכתיבה יצירתית במכללת אורנים
חיים אישיים
מתגוררת בעמק יזרעאל. נשואה ואם לבן.
מרטין ווצ'יץ'
ביוגרפיה
ווצ'יץ נולד בסקופיה ומגיל צעיר החל להתעניין במוזיקה, הוא ניגן בתופים והשתתף במספר פסטיבלי מוזיקה לילדים, הוא גם למד באקדמיה למוזיקה בסקופיה, ב-1999 הצטרף ללהקת הפופ "Arija" וב-2002 עזב את הלהקה על מנת להתמקד בקריירת סולו.
ב-2002 זכה במקום השני ב-Ohrid Fest, פסטיבל מוזיקה באוחריד עם השיר "Rano mi e da se vrzam" ובנוסף הוכתר שירו לשיר הפופולרי במדינה לשנת 2002, באותה שנה השתתף גם בפסטיבל בודווה בסרביה ומונטנגרו שם זכה בפרס העיתונאים והמבקרים, ב-2004 נבחרה במקדוניה ל"זמר השנה".
הוא נבחר לייצג את מקדוניה באירוויזיון 2005 עם השיר "Make My Day" שם עלה לגמר ולבסוף סיים במקום ה-17, במהלך אירוויזיון 2006 הגיש את תוצאות ההצבעה של מקדוניה ושם גם שר למנחה מריה מנונוס את השיר "Maria Me Ta Kitrina".
הרחבה רדיקלית
במתמטיקה, ובעיקר בתורת גלואה, הרחבה רדיקלית היא הרחבת שדות הנוצרת על ידי סיפוח של ביטוי שורשי לשדה הבסיס. לדוגמה, השדה, המתקבל מסיפוח השורש הרביעי של 7 לשדה המספרים הרציונליים, הוא הרחבה רדיקלית (מממד 4) של \mathbb{Q}, וגם הרחבה רדיקלית (מממד 2) של.
הרחבות רדיקליות הן מן הפשוטות ביותר בהרחבות של שדות, והמשפט המרכזי של תורת גלואה מאפיין את ההרחבות המתקבלות באמצעות שרשרת של הרחבות כאלה.
הרחבה רדיקלית אפשר לתאר גם באמצעות הבניה הסטנדרטית של חוגי מנה. אם F הוא שדה והפולינום x^n-a אי--פריק מעליו, אז הוא הרחבה רדיקלית של F, הנוצרת מסיפוח השורש ה-n-י של a. כל הרחבה רדיקלית אפשר לתאר באופן כזה.
כאשר F כולל שורשי יחידה מסדר n, כל הרחבה ציקלית מממד n מעל F היא הרחבה רדיקלית, ולהפך - כל הרחבה רדיקלית היא ציקלית. בהיעדר שורשי יחידה, ההרחבות הרדיקליות אפילו אינן נורמליות. מעל שדות ממאפיין p, הרחבה רדיקלית מממד p אינה ספרבילית.
משפט הפירוק
במתמטיקה, קיימים תחומים שונים שבהם קיימים משפטים בנוגעים לפירוק לגורמים.
התקיפה הישראלית בסודאן (2009)
התקיפה הישראלית בסודאן הייתה תקיפה משולבת של חיל האוויר הישראלי ושל כוחות הקומנדו הימי בסודאן, בסוף או לאחר מבצע עופרת יצוקה, שבמהלכה תקפו שני מטוסי קרב או כלי טיס בלתי מאוישים ישראליים שיירת משאיות שהסיעה אמצעי לחימה ששלחה איראן אל ארגון חמאס דרך סודאן. בנוסף לתקיפה על שיירת המשאיות, תקפה ישראל ספינת נשק איראנית בעזרת כוח נוסף מחיל האוויר או כוח של שייטת 13.
דבר התקיפה פורסם ב-26 במרץ 2009 ברשת הטלוויזיה CBS האמריקנית, ורוב פרטיה נשארו מעורפלים. מועד התקיפה המדויק אינו ידוע, ולפי בכיר סודאני שתיים משלוש התקיפות בוצעו ב-17 בינואר 2009 וב-11 בפברואר 2009.
רקע
לאחר מבצע חורף חם ישראל חתמה על הסכם רגיעה עם החמאס למשך כחצי שנה. בתום תקופת הרגיעה פתח חמאס בירי מסיבי של רקטות על יישובי עוטף עזה ואשקלון. כתגובה ישראל יצאה למבצע עופרת יצוקה. במהלך המבצע נהרסו חלקים רבים ברצועת עזה וארגוני הטרור שבה (ובראשם החמאס) ספגו מכה קשה.
על פי הערכות המודיעין בישראל ובעולם, איראן החליטה לשלוח אמצעי לחימה לחמאס במסלול שתחילתו בסודאן, עובר דרך מצרים, ומסתיים בגבול המצרי עם עזה. סודאן ככל הנראה העלימה עין מההברחות, בתמורה לתשלום.
התקיפה
אמצעי הנשק הגיעו אל נמל פורט סודאן ומשם הועלו על שיירת משאיות. באמצע המסלול של השיירה, כשהיא נמצאת באזור מדברי, נוסעיה שמו לב לשני כלי טיס, שזמן קצר לאחר מכן תקפו אותם. שני כלי הטיס היו ככל הנראה מטוסי קרב ישראליים או כלי טיס בלתי מאוישים בעלי יכולת תקיפה מסוג הרמס 450.
על מספר ההרוגים בתקיפה קיימים דיווחים סותרים, הנעים בין 39 הרוגים, דרך 100, ועד לטענות של בכירים מצריים האומדות את ההרוגים בכ-300 איש במספר תקיפות של חיל האוויר הישראלי בסודאן.
על-פי רשת ABC האמריקנית, חיל האוויר הישראלי תקף בשני מועדים שונים שתי שיירות נשק. בנוסף לתקיפת שיירת המשאיות, היו דיווחים על תקיפת ספינת נשק איראנית שעגנה בפורט סודאן והותקפה על ידי חיל האוויר הישראלי או על ידי כוח של שייטת 13.
ב-24 בפברואר 2009 זומן הממונה על שגרירות ארצות הברית למשרד החוץ בח'רטום, שם נמסרה לו מחאה רשמית על התקיפות, שלהערכת הסודאנים בוצעו בידי חיל האוויר האמריקני. נמסר לו שבתקיפה הראשונה נהרגו 43 איש, ובשנייה נהרגו 45 איש.
פרסום התקיפה ותגובות בעולם
דבר התקיפה פורסם ב-26 במרץ 2009 על ידי כתב רשת הטלוויזיה CBS האמריקנית. בתחילה רק בכירים סודאנים הודו שמדינתם הותקפה על ידי חיל אוויר עוין, שהם משערים כי היה ישראלי או אמריקני, ואמרו כי התקיפה הייתה רצח עם ובמהלכה נרצחו מאות פליטים מסודאן ומאריתריאה. בהמשך הגיבו גם בכירים מצרים כי ידעו על התקיפה מיד לאחר התרחשותה, אך לא הודיעו על כך משום שלא רצו להביך את סודאן. בנוסף לבכירים המצרים, גם בכירים בארצות הברית אישרו כי ידעו על התקיפה, אך לא ידעו אילו סוגי תחמושת היו בשיירה. מאוחר יותר גם דווח ברשת ABC האמריקנית כי ארצות הברית הזהירה את הממשל הסודאני שעליו להפסיק את ההברחות במדינתו משום שיש צדדים העוקבים אחריהן. בשל האזהרה הזאת החשד המיידי של השלטון הסודאני היה כי חיל האוויר האמריקני הוא שהיה אחראי לתקיפות.
תגובת ישראל לדיווחים
למרות האישור של בכירים מצרים וסודאנים, לא ניתן אישור רשמי לתקיפה מפי בכיר ישראלי.
עם זאת, יש המוצאים רמז בדבריו של ראש הממשלה דאז, אהוד אולמרט, שאמר ביום שבו פורסמה התקיפה: בנאום כ-12 יום לפני פרסום התקיפה, במהלך סיכום של הקדנציה הממשלתית שלו, אמר אהוד אולמרט כי במהלך תקופת שלטונו "היו אינספור פעילויות גדולות. לא ארחיב. מה שידוע ידוע".
לאחר ההכרזה על הסכם ישראל–סודאן באוקטובר 2020, רה"מ בנימין נתניהו הודה כי נשק איראני שיועד לחמאס הוברח דרך סודאן ושישראל ביצעה פעולות על מנת למנוע זאת.
מנחם בן חלבו
רבי מנחם בר חלבו (סביבות 1070-1080) היה ראשון פרשני המקרא הצרפתיים הידועים לנו. ר' מנחם חי ופעל בצפון צרפת במאה ה-11, ופירש כנראה את כל ספרי המקרא, בנוסף לפירושי פיוטים שחיבר. ייתכן שחיבר גם פירוש יחיד במינו על סדר עולם, שלא הגיע לידינו. את פירושי המקרא שלו קיבץ בספר הקרוי "פתרונים", ועל שמם נקרא בפי חכמי צרפת גם בשם "רבי מנחם קרא". תלמידו המובהק הוא רבי יוסף קרא, תלמידו-חבירו של רש"י.
רקע
מעט לאחר זמנם של ראשוני פרשני המקרא בתקופת הראשונים, הם חכמי ספרד רבי משה הכהן אבן ג'יקטילה ויהודה אבן בלעם, החלו ניצניו של הרנסאנס היהודי בצרפת, ששיאו בא לידי ביטוי רק מאוחר יותר, בתקופת בעלי התוספות. במאה ה-11 פעלה בפרובאנס שבדרום צרפת ישיבה גדולה בנרבונה שבראשה עמדו בני שושלת רבי משה הדרשן, ולאחר רבי משה עמד בראשות הישיבה בנו רבי יהודה הדרשן מטולוז; ובצפון צרפת התפרסמו הפוסקים והפייטנים רבי יוסף טוב עלם ורבי אליהו הזקן ממאנש. אך פרשנות המקרא עוד לא הייתה מקובלת בצרפת, ור' מנחם היה חלוץ בתחום זה בצרפת, ככל הידוע לנו - ואף הקדים את פרשני המקרא הקלאסיים בספרד, כמו ראב"ע ורד"ק.
קורות חייו
לא ידוע כמעט דבר על משפחתו, מוצאו וקורות חייו של רבי מנחם; היו ששיערו כי היה לו בן תלמיד חכם בשם רבי יעקב, שרש"י מוסר אמרה בשמו בפירושו לתורה, ואולי בן נוסף בשם רבי יוסף. אחיו הוא רבי שמעון בר חלבו, שהיה אביו של פרשן המקרא הצרפתי רבי יוסף קרא, תלמידו המובהק של ר' מנחם; ר"י קרא כותב בפירושו:. על שם עיסוקו העיקרי בתחום פרשנות המקרא נתכנה ר' מנחם בתואר "רבי מנחם קרא".
רבי מנחם התגורר בצפון צרפת (אם כי לא באזור טרואה, שאם לא כן היה רש"י מכירו) אך שהה גם בפרובאנס, וקיבל שם פירושים מפי רבי יהודה הדרשן מטולוז ראש ישיבת נרבונה. רבי מנחם מביא בפירושיו חכם בשם רבי עזריה, שזהותו אינה ברורה.
לא נודע לנו אף אחד מתלמידיו של רבי מנחם, מלבד אחיינו ר"י קרא; אולם מדברי ר"י קרא נראה כי רבי מנחם הרצה את פירושיו לפני חוג מסוים של תלמידים ושומעי לקחו, שכן הוא כותב:
ה"פתרונים" על הנ"ך
מה"פתרונים" למקרא של ר' מנחם נשתמרו מעט לספר יחזקאל, והם נזכרים אצל חכמי צרפת גם לשאר ספרי התנ"ך; פירושיו מוזכרים באופן שוטף בפירושי תלמידו המובהק רבי יוסף קרא, אצל רש"י ששמעם מפי ר"י קרא שהיה תלמידו-חבירו, וכן אצל חכמים צרפתיים בני הדור שלאחר רש"י כרבי שמעיה, רשב"ם (שהיה חבירו של ר"י קרא וכנראה שמע מפיו את פתרוני דודו ר' מנחם) ובעל פירוש דברי הימים המיוחס בטעות לרש"י. כנראה שגם כאשר מביא רש"י את פירוש "הפותרים" הוא מתכוון לפתרוני רבי מנחם.
ב"פתרונים" שלו מנסה ר' מנחם ללכת אחר פשוטו של מקרא, אך בדומה לדרכם של רוב פרשני צרפת ובראשם רש"י מביא פעמים רבות את מדרשי חז"ל כמייצגים את פשטי המקראות (בניגוד לרשב"ם, לדוגמה, שהיה קיצוני בדרכו הפשטנית). לעיתים מסתפק ר' מנחם רק בביאור המלים הקשות ואינו עוסק בפשט הכתובים, אך דרכו היא גם ביאור דברי הכתובים עצמם והבנת עניינם, כדרך כל פרשני צרפת המאוחרים לו. כרוב חכמי צרפת המאוחרים, מיעט ר' מנחם ביישוב עניינים דקדוקיים. היו לפניו מדרשים רבים שאינם ידועים לנו כיום. בפירושיו מביא פעמים רבות לעזים "בלשון אשכנז", ונראה שהיה בקי בגרמנית. רש"י מביא בפירושו לספר שמואל ששמע "בשם רבי מנחם ששמע מפי ערבי אחד", והכוונה כפי הנראה לר' מנחם בר חלבו.
את רוב הפתרונים ששרדו קיבץ שמואל אברהם פוזננסקי והוציאם כקובץ בשם "פתרוני רבי מנחם בר חלבו לכתבי הקודש" (וורשה, תרס"ד); מוקדם יותר הוציא אהרן ילינק ספר "פירושים על אסתר רות ואיכה" (לייפציג, תרט"ו), שייחסם לרבי מנחם בר חלבו ולפרשנים צרפתיים נוספים.
השפעתו המדויקת על פרשנות המקרא בצרפת אינה ידועה כל עוד פירושיו נעלמו מאיתנו ברובם המוחלט, אך אין ספק שבהיותו חלוץ הפרשנים אשר מסורותיו ופתרוניו הועברו לרש"י ממקור ראשון היווה ר' מנחם בסיס ודוגמה לכל פרשני צרפת שבאו בעקבותיו, ואחזו בדרכו הפרשנית.
דברי ימי אלסטר
דברי ימי אלסטר (באירית: Annála Uladh, באנגלית: Annals of Ulster) היא כרוניקה שנכתבה באירלנד בימי הביניים.
הכרוניקה מתארת התרחשויות שאירעו בין השנים 431 ו-1540. האירועים שאירעו עד שנת 1489 נכתבו במהלך המאה ה-15 על ידי רורי או'לינין (Ruaidhrí Ó Luinín) במימונו של פטרונו קהל אוג מק מגנוסה (Cathal Óg Mac Maghnusa). הכרוניקה נכתבה באי בל (Belle Isle) בלוך ארן שבפרובינציית אלסטר. התרחשויות מאוחרות יותר נוספו על ידי סופרים מאוחרים.
לוינין השתמש בכרוניקות קדומות על מנת לתאר אירועים שאירעו באירלנד ובסקוטלנד וכן העלה על הכתב מסורות בעל פה שנשתמרו. ההיסטוריון ט. מ. צ'ארלס אדוארדס סבור כי הכרוניקה התבססה על כרוניקה שאבדה שהיא בתורה התבססה על דברי ימי אירלנד.
כרוניקה זו היוותה בסיס חשוב לכתיבת דברי ימי ממלכת אירלנד כמאה שנים מאוחר יותר.
כתב היד המקורי נשמר בספרייה של טריניטי קולג' שבדבלין. העתק שנכתב זמן קצר לאחר כתיבת היצירה המקורית שמור בספרייה הבודליאנית שבאוניברסיטת אוקספורד - עותק המכיל מידע נוסף שאינו מופיע בגרסה המקורית, ואשר נוסף ככל הנראה על ידי המעתיק.
איברס גודמניס
איברס גודמניס (בלטבית: Ivars Godmanis; נולד ב־27 בנובמבר 1951) היה ראש ממשלת לטביה בשנים 1990 - 1993 ובפעם השנייה ב-2007–2009.
ביוגרפיה
איברס גודמניס נולד בריגה. לאחר סיום בית הספר הוא למד באוניברסיטת לטביה וקיבל התמחות בפיזיקה. בשנת 1983 הוא סיים את הדוקטורט והחל לעבוד במכון לחקר מצב מוצק.
עם הקמת "החזית העם הלטבי" הוא הצטרף לשורות הארגון ובשנת 1990 נבחר לפרלמנט של לטביה הסובייטית. לאחר הכרזת העצמאות, הוא היה ראש הממשלה הראשון של לטביה. בשנת 1993 הוא התמודד בבחירות לסאימה, אך מפלגתו לא עברה את אחוז החסימה.
בשנת 1998 הוא נבחר לסאימה ומונה לשר האוצר של הממשלה החדשה. בשנת 2006 הוא מונה לשר הפנים.
בצעירותו הוא היה מתופף. החל משנת 2003 הוא היה מנחה תוכנית מוזיקה ברדיו. לאחר שחזר לממשלה, עזב את התוכנית.
בדצמבר 2007 הוא נבחר לראש הממשלה בפעם השנייה והחליף את אייגרס קלביטיס. איברס גודמניס כיהן בתפקיד זה עד לשנת 2009.
בשנת 2018 פורסמו ארכיוני ק.ג.ב של לטביה. מהם נובע בשנת 1988 איברס גודמניס נכלל בין סוכני הארגון. מהמסמכים לא ברור האם הוא אכן היה סוכן פעיל.
אנאלפביתיות
אנאלפביתיות היא אי ידיעת קרוא וכתוב. מצב זה נחשב להיעדר אוריינות.
השלכות והשפעות תרבותיות
אנאלפביתיות נחשבת לצורת הבערות הקיצונית ביותר משום שחלק ניכר מהידע האנושי, בפרט בתקופה שקדמה ליצירת התקשורת האלקטרונית לסוגיה, מועבר בכתב. עם זאת, המיומנויות האורייניות הדרושות לאדם על מנת להשתלב בחברה משתנות בהתאם לתרבות ולתקופה בה הוא חי. בהתאם לכך, אנשים רבים במדינות המתפתחות אינם רואים טעם בלימוד הקריאה, מכיוון שהם מסוגלים להתקיים בצורה מוצלחת מאוד גם בלי לדעת לקרוא. אנשים אשר אינם יודעים קרוא וכתוב יכולים להסתייע בשרותיו של הלבלר, אשר לרוב ניתנים בעבור שכר כלשהו.
שכיחות האנאלפביתיות בעולם
נתוני שנת 1998 מראים כי 16% מאוכלוסיית העולם, לפי הגדרת האו"ם, סובלת מאנאלפביתיות. בארצות הברית לבדה, כ־5% מהאוכלוסייה אנאלפביתית לפי הגדרת ממשלת ארצות הברית, לפי מפקד 1990. 7 מיליון מאזרחי בריטניה הם אנאלפביתים לפי הנתונים של הממשלה. במדינות ערביות, למעלה מ־25% מהגברים וכ־50% מהנשים היו אנאלפביתים בשנת 2000.
לפי אתר האו"ם עומד שיעור האנאלפביתיות במדינת ישראל על 2.7% בקרב הגברים ו-6.6% בקרב הנשים, כאשר המספר הגבוה אצל נשים מיוחס בדרך-כלל לאוכלוסיית הנשים הערביות.
סיפור אהבה ארץ ישראלי
סיפור אהבה ארץ ישראלי הוא מחזה ישראלי לשחקנית יחידה מאת פנינה גרי, שמספר את סיפור חייה האמיתי בין השנים 1948-1942 ואהבתה ללוחם הפלמ"ח, . ב-2017 הפכה ההצגה גם לסרט קולנוע אותו כתבה התסריטאית דיתה גרי באותו שם, בבימויו של דן וולמן.
על הבמה
הצגת-היחיד "סיפור אהבה ארץ ישראלי", שהועלתה בשנת 2008 ב"תיאטרון גבעתיים" בשיתוף עם "חני, העמותה לקידום תיאטרון מובחר", בבימוי פנינה גרי ובמשחקה של עדי בילסקי.
ההצגה הייתה מועמדת בקטגוריית "מחזאי/ת השנה" (פנינה גרי) לפרס "קיפוד הזהב" 2009 ליוצרי הפרינג' (תיאטרון שוליים) בישראל בשנת 2008 וזכתה בפרס זה בקטגוריית "שחקנית השנה" (עדי בילסקי).
ב-28 במרץ 2011, נערכה הצגה חגיגית בצוותא לציון 250 הצגות. ב-20 בינואר 2012, נערכה הצגה מיוחדת בפני שופטי בית המשפט העליון ובהם הנשיאה היוצאת, דורית ביניש.
ב-2012 זכה המחזה ב"פרס ליצירה בתחום הציונות", השנה הראשונה בה הוא מחולק. מנימוקי השופטים:
המחזה תורגם לאנגלית (תחת השם "An Israeli Love Story") וההצגה הופיעה בפסטיבל האמנויות היהודי בלידס, אנגליה (יוני 2009), והוצגה ב-"New End Theatre" של לונדון ברציפות בין ה-18 במאי עד ה-6 ביוני 2010. הצגות נוספות נערכו בספטמבר 2011, באוטווה, מונטריאול, טורונטו ווושינגטון, ושוב בטורונטו (פברואר 2014).
נכון ל-2019 התקיימו מעל 700 הצגות בעברית ובאנגלית והמחזה מוצג באופן קבוע בתיאטרון הקאמרי.
עיבודים לספר ולסרט קולנוע
בשנת 2015 ראה אור הספר "סיפור אהבה ארץ־ישראלי", רומן אוטוביוגרפי בהוצאת שוקן שנכתב על ידי פנינה גרי בהשראת ההצגה.
במאי 2017 יצא לאקרנים הסרט "סיפור אהבה ארץ ישראלי", בהשראת המחזה, בבימויו של דן וולמן, על פי תסריט מאת דיתה גרי, בכיכובם של עדי בילסקי (בתפקיד מרגלית דרומי), אביב אלוש (בתפקיד לוחם הפלמ"ח, ), ומאיה ורטהיימר.
תקציר
קיץ 1942, מרגלית, נערה בת 15, יחד עם שתי חברותיה ממושב נהלל בדרכן לסמינר הנוער העובד והלומד בירושלים. באוטובוס היא פוגשת לראשונה את עמי, תלמיד בבית הספר החקלאי "כדורי". עמי יורד מהאוטובוס, אבל נשאר במחשבותיה של מרגלית.
כעבור 6 חודשים, פוגשת מרגלית את עמי, הפעם במושב שלה, נהלל. עמי כבר בפלמ"ח. הג'יפ שלו התקלקל והיא מזמינה אותו להתארח בלילה בביתה. אמה של מרגלית מזמינה אותו לארוחת ערב ומסדרת מיטה בצריף הישן שלהם. למחרת בבוקר עמי עוזב, לאכזבתה של מרגלית, בלי להשאיר עקבות.
שנה חולפת, ומרגלית נשלחת על ידי ועדת התרבות של המושב, לסמינר למדריכי הנוער העובד בקיבוץ יגור. ליד חדר האוכל של הקיבוץ, היא רואה את עמי עם בחורה. עמי מבחין בה וניגש לשוחח. הוא מספר לה שהוצב שם על ידי הפלמ"ח ומציג את חברתו, בת הקיבוץ. מרגלית שוב מרגישה חסרת מזל.
יום אחד, באוטובוס בדרכה לסמינר, מרגלית שוב פוגשת את עמי. הוא מספר לה שכבר נפרד מחברתו מיגור והספיק להיות שותף להקמת קיבוץ חדש, "בית קשת", בגליל התחתון. מרגלית מנצלת את ההזדמנות ומזמינה אותו להופעה של הזמרת יפה גוסטין (יפה ירקוני) במועדון בגבעתיים. כשהיא יורדת מהאוטובוס, לאחר שעמי אמר לה שהוא עסוק ולא יוכל לבוא, חברו לקיבוץ ולנסיעה, מוטקה, מנסה את מזלו עם מרגלית ומזמין אותה לסרט. כשהיא דוחה את ההצעה, הוא מספר לה שעמי תפוס. יש לו חברה, עולה חדשה מהונגריה.
מרגלית שופכת את לבה בפני חברתה לחדר, שמספרת בשמחה שיש לה בן-דוד בבית קשת. היא רוקמת מזימה לנסוע לבקר אותו בחופשת הפסח, כשמרגלית "מתלוה" אליה. בבית-קשת, מרגלית שמחה לשמוע מבן הדוד של מיכל, שיש בשבילן מיטות פנויות בחדרו ושותפו לחדר הוא בחור בשם עמי בן-אברהם.
בקיבוץ, האורחים לוקחים חלק בעבודות המשק ומרגלית נשלחת לעבוד במטבח. בדרכה למקלחת היא פוגשת את עמי. היא מחליטה לעשות ניסיון אחרון ומבקשת ממנו להסיע אותה על האופנוע למסיבה בנהלל לכבוד פסח. עמי מסכים. לאחר המסיבה, הוא מבשר לה שכבר נפרד מחברתו, העולה מהונגריה ומנשק אותה בפעם הראשונה.
בבית קשת, על הגבעה תחת עץ החרוב, עמי מראה למרגלית את הנוף הסובב אותם: הר תבור, הרי הגלעד והר חרמון. הוא מצביע על בתי השבט הבדואי של האזור ומספר לה שהשייח' שלהם הוא חברו של אביו ויש בינם יחסים טובים. השייח' קורא לעמי "אחי". תחת העץ מציע עמי למרגלית להתחתן. תאריך החתונה נקבע לחג פורים.
בינתיים, החלטת החלוקה של האו"ם ב-29 בנובמבר 1947 נותנת את האות לתחילת מלחמת אזרחים בין היהודים והערבים בארץ ישראל, כשערביי הארץ תוקפים בבוקר שאחרי חגיגות השמחה של היהודים. הדרכים נתונות לשליטה ערבית והיהודים עוברים לנסיעה ברכבים משוריינים תחת ההתקפות הערביות.
שנת 1948. מרגלית מתקשה להתאים את עצמה לחיי השיתוף בקיבוץ, אבל עמי מבהיר שהקיבוץ משקף את כל מה שמאמין בו ומודיע שלעולם לא יעזוב אותו. למרות זאת, מבקש מהקיבוץ ומקבל "חדר-משפחה", ללא שותפים.
תוך שההכנות לטקס החתונה בנהלל בעיצומן, בבית קשת, חבר בא ומודיע לעמי שפרות הערבים רועות בשדות הקיבוץ, על הגבעה ליד עץ החרוב. עמי אוסף כמה חברים ויוצא לגרש את הפרות הרועות בשטח הקיבוץ. בנהלל, כשמרגלית יוצאת לעבודתה בגן הילדים, נודע לה שמאות ערבים תוקפים את קיבוץ בית קשת. לאחר נסיעה ברכב משוריין, בדרכים החסומות ובגשם השוטף, מרגלית מגיעה לבית קשת, שם היא מגלה שהפרות היו פתיון. הן נשלחו על ידי השייח', "חברו" של עמי, כדי למשוך את חברי הקיבוץ למארב מתוכנן. שבעה בחורים מהקיבוץ נהרגו בקרב בית קשת. זה אמור היה להיות יום החתונה של עמי ומרגלית.
מבזקי חדשות
לאורך ההצגה נשמעים "מבזקי חדשות", המספקים רקע היסטורי חשוב לעלילה:
כרבלא
אטימולוגיה של שם העיר
ישנן דעות רבות בקרב חוקרים שונים, באשר למקור המילה "כרבלא": טענה אחת מתארכת את השם כרבלא לתקופה הבבלית. טענה אחרת, שהעלה הביוגרף והגאוגרף המוסלמי יאקות אל-חמאווי ציין כי למשמעות של "כרבלא" יכולים להיות מספר הסברים, למשל שהמקום שבו נהרג חוסיין בן עלי היה עשוי מאדמה רכה שכונתה "אל-כרבלאת". ויש חוקרים הסבירו שהמילה היא הלחם שמקורו בשפה הבבלית הקדומה ושמשמעותו "קרוב לאלוהים". וכמה מהם האמינו שהגעה לידיעת תולדות הקדמונים (כרבלה) עשויה להגיע מהכרת גילוף המילה וניתוחה הלשוני. אז נאמר שהוא נחצב מהמילה הערבית "קור בבל" שמשמעותה קבוצה של כפרים בבלים עתיקים.
ההיסטוריה האסלאמית המוקדמת
מקובל לראות את ה-12 בחודש מוחרם של שנת 61 להיג'רה (680 לספירה), יומיים לאחר סיומו של קרב כרבלא, יום קבורתם של האימאם חוסיין ואנשיו, כראשית התפתחותה של העיר כרבלא בתקופה האסלאמית. בתקופה האומיית הפכה העיר כרבלא לסמל של התנגדות לשלטון האומיי והתקוממות נגדו. אירועי ההתקוממות הידועים ביותר בתקופה זו היו ההתקוממות של מוח'תאר א-ת'קאפי בשנת 686 לספירה וההתקוממות של החוזרים בתשובה שעלו לפקוד את קברו של חוסיין.
תקופת השלטון הספווי והעות'מאני
העיר כרבלא נכנסה לשלב עירוני חדש לאחר שהשליט הספווי שאה אסמאעיל הראשון כבש את השטחים המהווים את עיראק בת-ימינו בשנת 914 לספירה (1508 לספירה) ומיטב הבנאים והאדריכלים בני התקופה הספווית מכל רחבי עולם האסלאם בנו, שיקמו וקישטו מסגדים ואתרים קדושים אחרים בעיר, בנו בה בתים רבים ותרמו מאוד לפיתוחה, ואגב כך שכללו את אמנות עיטור המבנים באריחים מזוגגים צבעוניים, בעיטורי עץ, בכתובות גבס דקורטיביות ובשימוש בלבנים מסותתות. כאשר מתבוננים באופיים האדריכלי של מבני הדת בכרבלא ובערים קדושות אחרות בעיראק שנבנו בתקופת הספווית, ניכר שהם שילבו בין האלמנטים האדריכליים שהיו מוכרים במבני עיראק ואיראן בתקופות שונות כמו האיוואן הגדול והחצר הפתוחה שבמרכזה מזרקת מים.
העיר כרבלא מפורסמת בשווקים ההיסטוריים העתיקים שלה, המהווים כמה מהמונומנטים ההיסטוריים החשובים בה. מאז ראשיתה של העיר, היו השווקים חלק משמעותי של הממסד החברתי והכלכלי בעיר, שכן הם קשורים באופן אורגני למסגדים הקדושים ובנויים ביניהם וסביבם. השווקים בעיר כרבלא, ובערי עיראק בכלל, הוקמו החל מתחילת המאה השלישית לספירה, במיוחד בימי הח'ליפה העבאסי אל-מאמון, היו חלק אינטגרלי מתוכנית העיר והיו משולבים בפתרונות לבעיות העירוניות הבוערות בעת הקמתם: צורכי הדיור הגוברים, לדרישות העולים לרגל למקומות הקדושים ושיירות המסחר שפקדו את העיר. שווקים אלה אינם שונים בסגנונם האדריכלי ובתפקידם העירוני משווקים אחרים בערים ערביות ואסלאמיות. אופי האקלים השורר בכרבלא ובערי האזור היה גורם משמעותי בעיצוב השווקים בסמטאות צרות וישרות שברוב המקרים בשני צידיהן יש חנויות שונות. לעיתים קרובות הסמטאות והמעברים בשווקים הללו מקורים על מנת להגן מפני גשם, מפני שמש ישירה ומפני רוּחַ. בין המפורסמים מבין השווקים הללו ניתן למנות את שוק א-סראג'ין (עושי האוכפים), שוק החייטים, שוק אל-חייאק (האורגים), שוק באב א-סלאלמה, שוק המחנה, שוק באב אל-ח'אן, שוק א-ספארין (חרשי הנחושת) ושווקים נוספים.
תקופת שלטון הבעת'
לאורך תקופת שלטון הבעת' הסוני, עמדה כרבלא מספר פעמים במוקד התקוממויות שיעיות נגד המשטר. התקוממות הקשה ביותר במהלך תקופה זו הייתה במהלך מרידות 1991 שכונו "האינתיפאדה". המרידות של אותה שנה בעיר פרצו ב-5 במרץ בעקבות הגעתם של עריקים משורות הצבא העיראקי לאחר התבוסה במלחמת המפרץ, שהוציאו לרחובות העיר צעירים חמושים שהתנגדו לנוכחות כוחות הביטחון ופגעו בסמלי המשטר בעיר. בניגוד להתקוממויות בערים בצרה ונג'ף, בכרבלא הייתה תגובתם של כוחות הביטחון העיראקיים מהירה וקשה ואש כבדה, לרבות אש ארטילרית וטילי קרקע-קרקע נורו במהלך המתקפה המהירה על העיר. בימי המתקפה על העיר נפגעו וניזוקו המסגדים הקדושים בעיר, חיילי משמר הרפובליקה פרצו למתחמים הקדושים והרגו עשרות מתקוממים ובתי החולים בעיר עמדו אף הם תחת מתקפה. כרבלא הייתה העיר שבה נפל מספר הקורבנות הגדול ביותר מבין כל הערים השיעיות בדרום שפתחו בהתקוממות והערכות שונות מדברות על כ-15,000 הרוגים במהלך מתקפת כוחות המשטר על העיר.
דמוגרפיה
כרבלא היא היא אחת הערים החשובות לשיעים ברחבי העולם, בשל נוכחות מסגד האימאם חוסיין והמסגד של עבאס, שניהם בניו של עלי בן אבּי טאלב, ולא מפתיע אפוא שהרוב המכריע של אוכלוסייתה הם מוסלמים שיעים, רובם הגדול ערבים ולצידם מיעוט של פרסים, המתגוררים ברובם בקרבת המקומות הקדושים בעיר העתיקה. בתקופות מסוימות בהיסטוריה הגיע שיעורם של הפרסים בעיר עד כדי מחצית מתושביה.
מיקום העיר
העיר ממוקמת 105 ק"מ מדרום-מערב לבגדאד, בירת עיראק, בשולי המדבר במערב הפרת ובצד שמאל של נחל חוסייניה. העיר גובלת בצפון ובמערב במחוז אל-אנבאר, בדרום במחוז נג'ף ובמזרח ובצפון מזרח במחוז באבל. העיר נמצאת בגובה 30 מטר מעל פני הים, והיא ממוקמת במיקום חשוב המחבר אותה לגבולות סעודיה דרך אל-נוכאיב, מצפון היא מקושרת לבירה בגדאד, מדרום היא מקושרת לנג'ף וממנה. הצד הדרום מזרחי באל-חולה.
מקורות המים של העיר
העיר כרבלא, הממוקמת בסביבה מדברית צחיחה, תלויה במי נהרות ונחלים המסתעפים מנהר הפרת והמרכזי בין הנהרות הללו הוא נהר אל-חוסייניה המהווה את מקור המים העיקרי של העיר. לצד השימוש במי הנהרות, אגירת מי גשמים שימשה לאורך ההיסטוריה כמקור מים חשוב לחקלאות בסביבת העיר.
האקלים של העיר
האקלים בעיר כרבלא הוא אקלים מדברי מובהק, שבו הטמפרטורות גבוהות באופן קיצוני בחודשי הקיץ, אך בלילות החורף הטמפרטורות יכולות לרדת לאפס מעלות. האזור סובל גם ממיעוט גשמים ובעשורים האחרונים, בהשפעה ההתחממות הגלובלית וירידת מפלס הפרת והחידקל האזור כולו מתייבש אף יותר, סובל מבצורות ממושכות ומסופות חול מדבריות במספרים הולכים וגוברים.
וקף
באסלאם, וקף (בערבית: وقف, חרם/הקדש) הוא הקדשתם של נכסים למטרות דתיות וחברתיות. המקדיש משייך את הנכסים לאללה, במטרה להעניק להם אופי דתי. המקדיש מנסה באמצעות ההקדשה לתת תוקף הלכתי שישמור לתקופה ארוכה על המטרות הדתיות והחברתיות שהוא הציב. הווקף עשוי להיות וקף ח'ירי (השייך לטוב), המוקדש לעניינים חברתיים ודתיים, אך גם וקף אהלי (משפחתי), המוקדש לבני משפחתו של המקדיש בלבד.
מקור הווקף
הסיבה הרשמית למנהג היא עזרה לעניים ומימון צורכי הציבור, כגון מסגדים, בתי ספר, מדרשות דתיות, בתי חולים, בתי קברות וכיוצא באלה. גם קהילות דתיות לא מוסלמיות, כמו הקהילה היהודית או הנוצרית, החיות במדינות מוסלמיות יכלו ליהנות מתנאי הווקף - כך בתי כנסת, כנסיות ושאר מוסדות הקהילה לא נאלצו לשלם מס כעסקים.
ההשערה היא ששורש המנהג להקדיש נכסי דלא-ניידי כווקף נעוץ בניסיון לעקוף את חוקי הירושה המוסלמיים. השריעה מגדירה באופן ברור את זכויותיו של כל אחד מבניו ובנותיו של המת על חלק מן העיזבון, הווקף אינו נחשב כנכס עובר בירושה, ולכן דיני הירושה אינם חלים עליו. על ידי הקדשת הנכס יכול המוריש לשמור על נחלתו כיחידה אורגנית ולא מפוצלת, או להדיר את אחד מצאצאיו מזכות ירושה (אמור בעיקר לגבי בנות שהתחתנו והצטרפו למשפחה אחרת) או למנוע מיורשיו למכור את הנחלה המשפחתית. סיבה נוספת להפיכתו של נכס לווקף היא הוצאתם של נכסים אלו ממעגל המיסוי הרגיל של עסקים וביטול האפשרות להפקיעם בעקבות אי תשלום מס.
הווקף במאה העשרים
במאה העשרים הפך הווקף לבעיה חמורה לכלכלתן של מדינות ערביות רבות, במצרים בשנות ה-40 כ-11% מהשטח החקלאי היה משויך לווקף, ובנוסף גם מבנים רבים למגורים ולתעשייה קלה. כיוון שהווקף ממוסה באופן שונה מעסקים, לא קיבלה הממשלה תקבולים מנכסים אלו. בטווח הארוך החזקת נכסי הקדש פגעו גם בבעלי הזיכיון - יורשי בעל הנכס המקורי, ובשוכרי הנכס: מכיוון שיש הגבלות חמורות על השימוש בנכסי הווקף לא ניתן לשנות את יעודו ולהפכו רווחי יותר, יש קשיים למשכן את הנכס בתמורה להלוואות בנקאיות, יש קשיים בשינוי דמי ההשכרה של הנכס ולכן לבעלי הזיכיון אין אינטרס לשפץ את הנכס. בנוסף משפחות שנהנו מרווחי וקף נטו שלא לעסוק בפרנסות אחרות, עם הגדלת מספר היורשים, ההזנחה, האינפלציה וחוסר היעילות הכלכלית, משפחות אמידות רבות ירדו מנכסיהן ובכך יצרו בעיות חברתיות קשות.
ברבות מהמדינות התוצאה הסופית של הצטברות רכוש עצום בווקף הייתה שחיתות, הזנחה, וקיפאון כלכלי. החל מסוף שנות הארבעים, וביתר שאת לאחר המהפכות הצבאיות של שנות החמישים והשישים צומצמו נכסיו של הווקף למסגדים, בתי קברות ומוסדות צדקה, כמו כן נותק הקשר בין צאצאי בעל הנכס לניהול השוטף של הווקף ולהנאה מרווחיו - אף כי נשמרה הבעלות על הנכס, הרווחים השוטפים מניהול הנכס, במידה שהתקיימו, הועברו לאוצר המדינה.
היסטוריה של מעמד הווקף בירושלים
ראשית המעמד העצמאי של הווקף בירושלים בתקופה הממלוכית. ירושלים נשלטה על ידי מושל צבאי חלש ועל ידי איש דת שכונה "הממונה על ההקדשים" (מכונה גם "המשגיח") הממונה היה אחראי על כל ההקדשים בעיר, בהר הבית ובמערת המכפלה. סמכויותיו היו לכאורה פיקוח תקציבי ודאגה לרווחת אנשי הדת אך למעשה שלט בכל ההיבטים של ההקדשים מנקיון ואספקת מים ועד הגנה משפטית. הסמכויות הנרחבות של הממונה הוגדרו עוד בתקופתו של עלאא' א-דין, הממונה הראשון שהתמנה על ידי הסולטאן ביברס ב-1260. עלאא' א-דין גייס עבדים-לוחמים מסודאן, שיכן אותם בקסרקטין ליד שער המשגיח והפקיד אותם על משמר ההקדשים. למעשה, האיכות האישית והצבאית של שומרים אלה (שהיו כפופים באופן בלעדי לממונה) עלתה במידה רבה על זו של חיילי חיל המצב של הריבון החילוני. כלומר לשלטון החילוני-צבאי ששלט כביכול בירושלים לא היו כל סמכויות במבני ההקדש ובפרט בהר הבית (שהוא הקדש כולו).
במאות ה-14 וה-15 חלו עימותים בין ממונים לבין מושלים תקיפים, כאשר היה ניסיון של השלטון המרכזי להעלות את רמת המושלים הצבאיים, אולם בדרך כלל הייתה ידם של אנשי הווקף על העליונה. הסטטוס קוו לפיו שולט המשגיח מטעם הווקף בהקדשי ירושלים ונעזר לשם כך בכח שיטור עצמאי, הכפוף רק לו, נשמר גם בתקופה העות'מאנית וזכויותיו בהר הבית נשמרו גם לאורך השלטון הירדני וכן תחת שלטון מדינת ישראל. באופן היסטורי הממונה היה תמיד האיש החזק בירושלים, הן כאיש דת והן כאדמיניסטרטור, במיוחד בתקופות של רפיון שלטוני-אזרחי.
הווקף ומדינת ישראל
לאחר מלחמת העצמאות והקמת מדינת ישראל הוכרזו נכסי הווקף המוסלמי בתחומי המדינה כרכוש נפקדים והועברו לבעלות המדינה. בנסיבות של עלייה המונית בשנים הראשונות של הקמת המדינה ראתה הממשלה הזדמנות לתפוס חזקה על היקף עצום של קרקעות ורכוש שיחזקו את הנכסים העומדים לרשותה של הממשלה למטרות שונות. הכרזה זו הובילה לבנייה של יישובים יהודיים רבים על אדמות וקף, ולשימוש בחלק אחר מהן למטרות אחרות (חקלאות, מסחר וכדומה).
כיום, הכינוי "הווקף" בשיח העברי משמש בדרך כלל כדי לתאר את הגוף האדמיניסטרטיבי המוסלמי האחראי על הר הבית.
טענה מרכזית של החמאס כלפי מדינת ישראל היא שכל פלסטין היא אדמת וקף, כיוון שנתקדשה באמצעות מלחמת כיבוש בראשית התקופה המוסלמית (אם כי תיאור זה נכון לרוב המזרח התיכון אם לא לכולו).
Evanescence (מיני אלבום)
Evanescence (בעברית: אוונסנס) הוא המיני-אלבום הראשון של להקת הרוק האמריקאית אוונסנס. המיני-אלבום הוקלט בהקלטה עצמאית על ידי בן מודי ואיימי לי, מייסדי הלהקה. ה-EP נדיר ביותר מאחר שנוצרו לו 100 עותקים בלבד. ה-EP נמכר בהופעה של הלהקה בליטל רוק, ארקנסו.
לחלק מהשירים ב-EP ניתן למצוא גרסאות ודמואים נוספים השונים מהגרסאות ב-EP זה, ופורסמו מאוחר יותר (השירים Where Will You Go, Imaginary, Understanding וגם My Immortal ו-Give Unto Me, על אף שלבסוף לא נכללו ב-EP).
רשימת השירים
ארבעה שירים היו אמורים להכלל באלבום אך לבסוף נחתכו ממנו: My Immortal, Give Unto Me, October וגרסה אקוסטית לשיר Understanding.
העין של רע
העין של רע או העין של הורוס על פי שמה היווני היא מושג מתוך המיתולוגיה המצרית המגולל את בריאת האנושות.
המסורת מספרת כי אתום שלח את עינו לחפש אחר שני ילדיו האבודים של נו, אבי האלים, ברחבי תבל. משבוששה לחזור יצר לעצמו אתום עין חדשה. לאחר שילדיו חזרו עם העין אתום בכה מתוך שמחה ומדמעותיו נוצרה האנושות. העין הראשונה הבחינה כי אתום החליף אותה באחרת וכעסה עליו. כדי לפייס אותה הוא העניק לה מיקום מיוחד- מרכז מצחו, משם היא שלטה עמו על הארץ.
סיפור אחר על העין, אשר קושר אותה להורוס, מספר שהורוס נלחם נגד סת כנקמה על כך שסת הרג את אביו; סת פגע בעינו ואימו הכינה לו עין חדשה מאור ירח.