cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
You Can't Read this Book
ביקורות
הסופר הבריטי, חניף קוריישי, נתן ביקורת על הספר, וכתב כי האימה בידיעת האמת והרצון לבורות, היא תשוקה אנושית מרכזית: "אנשים לא רוצים לשמוע את עצמם, שלא לדבר על אף אחד אחר. האמת יכולה להיות כל כך מטרידה שכל שקר [אחר] עדיף. לכן, האפשרות של הסתכלות אחרת על הדברים נשללת על ידי מערכות פוליטיות, תאגידים, רשויות, בנקים, הורים ושוחרי כוח מכל הסוגים."
חוסיין מוחמד ארשאד
חוסיין מוחמד ארשאד (בבנגאלית: হুসেইন মুহাম্মদ এরশাদ; 1 בפברואר 1930 – 14 ביולי 2019) היה מפקד צבא בנגלדש ופוליטיקאי שכיהן כנשיא בנגלדש משנת 1983 עד 1990, תקופה שנחשבת לדיקטטורה צבאית.
You Can't Read this Book
ביקורות
העיתונאי האמריקאי, רוברט בראדלי, כתב באתר החדשות האמריקאי, "הפינגטון פוסט", כי הנקודה המעניינת ביותר היא ש-"ברגע שאתה נכנס למקום עבודתך, אתה כבר לא מתגורר בתוך דמוקרטיה נשלטת, אלא משועבד לדיקטטורה שיטתית שאומרת לך מתי לאכול, איפה להשתין ואיזה בגדים ללבוש. אוי ואם אתה מעז לשרוק על 'הנוהגים העסקיים' שלך! סיעת המשטרה החשאית, המכונה באהבה 'משאבי אנוש', תביא אותך לארוז חפצים, לפיטורים ולהישבר מהר יותר מאשר שהמאבטח הסובל מעודף משקל יוכל לזרוק את 'התחת הלא-שגרתי' שלך מחוץ לבניין!". החל מהמקרה של האקטביסטית ההולנדית, אייאן חירסי עלי, כהן הציג סקירה של סוגיות הצנזורה, והגיב על תקריות חשובות רבות, ביניהן גם, פרשת קריקטורות מוחמד, סיימון סינג, ג'וליאן אסאנג', חוקי לשון הרע, וכמו כן צורות חדשות של כושר ההמצאה, בכל הנוגע לאמירת אמת, כגון טוויטר. הסופר הבריטי, חניף קוריישי, כתב כי "[ה]טיעונים שכהן מתאר בצורה כה חיה הם הכרחיים וחשובים לשמוע, וכך גם העובדה שהמתח בין דיכוי לחופש לעולם לא יסתיים. זה לא כאילו יום אחד הכל יסתדר. מה שמכריע הוא שהריב אינו סגור; ולראות כי סיום מריבות הוא הגורם לאידאולוגיות חסרות חיים: הן מתנהגות כאילו רק תפיסה אחת של העולם אפשרית, כאילו ניתן להרוג את הדמיון, ושגרסאות אחרות של המציאות לא יתקבלו על הדעת."
חוסיין מוחמד ארשאד
ביוגרפיה
ארשד נולד בשנת 1930 בדינהאטה במדינת קוצ'ר בהר פרינסלי, הודו הבריטית (כיום במחוז קוצ'ר בהר, הודו) למוקבול הוסאין ומאזידה חטון. מוקבול היה עורכי דין וכיהן כשר של מהרג'ה דאז מקוך בהר. ארשד היה הבכור מבין תשעה אחים. הוריו נדדו מדינהאטה למזרח בנגל בשנת 1948 לאחר חלוקת הודו. ארשד למד במכללת כרמייקל ברנגפור ובנוסף השלים את לימודיו באוניברסיטת דאקה בשנת 1950.
ארשד גויס לצבא פקיסטן בשנת 1952 מבית הספר להכשרה בקצינים בקוהט. הוא היה מפקד במתחם הרגימנטלי במזרח בנגל בצ'יטגונג. הוא סיים קורסים מתקדמים ממכללת הפיקוד והמטה בקווטה בשנת 1966. לאחר ששירת בחטיבה בסיאלקוט, קיבל את הפיקוד על גדוד מזרח בנגל השלישי בשנת 1969 ואת הגדוד השביעי במזרח בנגל בשנת 1971.
הוא תפס את השלטון כראש הצבא במהלך הפיכה צבאית ללא שפיכות דמים נגד הנשיא עבדוס סאטאר ב-24 במרץ 1982 (על ידי הטלת חוק לחימה והשעיית החוקה). הוא הכריז על עצמו כנשיא בשנת 1983, ולאחר מכן זכה בבחירות הראשוניות, שנערכו ב-1986. למרות הטענות שזכה באופן לגיטימי בבחירות 1986, רבים רואים במשטרו עידן של דיקטטורה צבאית. ארשד כיהן במשרדי הנשיאות עד 1990, אז נאלץ להתפטר בעקבות התקוממות המונית פרו-דמוקרטית שהובילה ח'אלדה זיא ושייח' חסינה. ארשד הקים את מפלגת ג'אטיה בשנת 1986 והפך לחבר הפרלמנט של אותה מפלגה בבחירת בשנת 1991, עם בחירות מחודשות מוצלחות בכל הבחירות הכלליות שלאחריהן.
ארנסט פרוקטר
ארנסט פרוקטר (באנגלית: Ernest Procter; 22 במרץ 1885 – 21 באוקטובר 1935) היה מעצב, מאייר וצייר אנגלי, ובעלה של האמנית דוד פרוקטר. הוא היה מעורב באופן פעיל באסכולת ניולין, שותף לבית הספר הארווי-פרוקטר ומדריך בבית הספר לאמנות בגלאזגו.
ביוגרפיה
ארנסט פרוקטר נולד למשפחה של קווייקרים בטיינמאות', נורת'מברלנד. אביו, הנרי ריצ'רדסון פרוקטר, היה מדען בולט ופרופסור באוניברסיטת לידס שהתמחה בכימיה. הוא היה גם עמית של החברה המלכותית.
פרוקטר, כמו אביו, למד בבית הספר ביורק בבית הספר של הקווייקרים. בין השנים 1907–1910 היה תלמידו של סטנהופ פורבס בבית הספר לציור של פורבס בניולין, קורנוול. ב-1908 וב-1909 היה עוזרם של סטנהופ ואליזבת פורבס והיה תלמיד מצליח ומכובד. בבית הספר בניולין פגש פרוקטר את אשתו לעתיד דוריס "דוד" שו והם היו "בין התלמידים המצטיינים של בית הספר".
ב־1910 וב־1911 פרוקטר ואשתו לעתיד למדו בפריז באטלייה קולארוסי. ארנסט ודוריס הושפעו שניהם מהאימפרסיוניזם ומהפוסט-אימפרסיוניזם ומהאמנים שפגשו בצרפת, כמו פייר-אוגוסט רנואר ופול סזאן. בשנת 1912 התחתן ארנסט פרוקטר עם דוריס בכנסיית סן וינסנט דה פול, פריז. נולד להם בן בשם ביל והם נשארו בפריז עד 1918.
במהלך מלחמת העולם הראשונה פרוקטר היה סרבן מצפון, ושירת עם יחידת אמבולנסים בדנקירק. בזמן המלחמה הוא צייר מספר ציורים הנמצאים במוזיאון המלחמה האימפריאלי בלונדון. בשנת 1918 פרוקר ואשתו חזרו לניולין, שם התגוררו בהמשך חייהם.
ב־21 באוקטובר 1935, לאחר שנים של לחץ דם גבוה, נפטר פרוקטר מדימום מוחי בדורהאם, בעת שהיה בנסיעה.
קריירה
לאחר המלחמה חזרו דוד וארנסט פרוקטר לניולין, שם היה ארנסט חבר באגודת האמנים המקומית.
בינתיים, הוא ואשתו קיבלו עבודה לקשט את ארמון קוקין, רנגון, בשנים 1919 ו-1920. הם ביצעו את העבודה, אך מזמין העבודה הסיני סירב לשלם להם את שכרם, ואחרי שנה הם חזרו לאנגליה.
בית הספר לאמנות בגלאזגו מינה אותו למנהל לימודי עיצוב ומלאכה בשנת 1934.
דויד דיגס
דויד דניאל דיגס (באנגלית: Daveed Daniele Diggs; נולד ב-24 בינואר 1982) הוא שחקן, זמר-יוצר וראפר יהודי-אמריקאי. הוא חבר בלהקת ההיפ הופ "קליפינג." ושיחק במחזמר "המילטון" שמוצג בתיאטראות ברודוויי בתפקיד הכפול של תומאס ג'פרסון והמרקיז דה לה פאייט, בזכותו זכה בפרס טוני לשחקן הטוב ביותר ובפרס גראמי.
קורות חיים
בשנת 2000 החל ללמוד באוניברסיטת בראון, הוא זכה בפרס אתלט השנה הראשונה המצטיין מטעם האוניברסיטה והיה חבר בלהקת ראפ של סטודנטים בשם "Soul Cypher", ב-2004 סיים תואר ראשון בתיאטרון.
קריירה
ב-2015 הצטרף לצוות המחזמר "המילטון" וגילם תפקיד מרכזי כפול של תומאס ג'פרסון ושל המרקיז דה לה פאייט. על תפקידו זכה באותה שנה בפרס לוסיל לורטל המוענק להצגות אוף ברודוויי בקטגוריית השחקן הטוב ביותר במחזמר, ובפרס עולם התיאטרון לשחקן החדש הטוב ביותר. בעקבות הצלחת המחזה החל להציג בברודוויי, וב-2016 זכה בפרס טוני לשחקן הטוב ביותר במחזמר ויחד עם שאר צוות השחקנים זכה בפרס גראמי לאלבום המחזמר הטוב ביותר. ב-15 ביולי 2016 ערך את הופעתו האחרונה במחזמר.
הוא הופיע כשחקן בסדרות הטלוויזיה "חוק וסדר: מדור מיוחד", "גט-דאון" ו"שחור-כזה". הוא כתב וביצע את שיר הראפ "Parlez-Vous Rap" עבור הסרט "זוטרופוליס" משנת 2016.
בשנת 2017 שיחק בסרט הקולנוע "פלא" אשר מבוסס על רב-המכר מאת ר"ג' פלאסיו בעל אותו השם. עוד בשנת 2017 נתן את קולו לדמותו של דוס בסרט האנימציה "פרדיננד", והתארח בדמותו של פרי בסדרת הטלוויזיה הקומית "קימי שמידט הבלתי שבירה" שנוצרה על ידי טינה פיי לרשת נטפליקס.
בשנת 2020 גילם את דמותו של פעיל זכויות האדם פרדריק דאגלס בסדרת הטלוויזיה "ציפור אלוהים שבשמים" ברשת שואוטיים המבוסס על ספרו של ג'יימס מקברייד. באותה שנה דיבב בסדרת האנימציה של אפל TV פלוס "סנטרל פארק", וכן, החל לשחק בתפקיד הראשי של אנדרה לייטון בסדרת הטלוויזיה "רכבת הקרח" של רשת TNT, אשר מבוססת על הסרט באותו שם, כשהסרט עצמו עיבוד שמבוסס על הרומן הגרפי הצרפתי "רכבת הקרח" מאת ז'אק לוב. עוד בשנת 2020 השתתף בגרסה המצולמת של המחזמר המילטון ועבור תפקידו בסרט היה מועמד לפרס אמי לשחקן המשנה הטוב ביותר בסרט טלוויזיה ולפרס גילדת שחקני המסך.
בשנת 2021 דיבב את הדמות של סבסטיאן, הסרטן המלכותי בסרט הלייב-אקשן של וולט דיסני "בת הים הקטנה" שביים רוב מרשל, אשר צפוי לצאת לאקרנים בשנת 2023. באותה שנה גילם את בן בסרט הדרמה "הזרזיר" של נטפליקס.
חיים אישיים
החל מ-2015 נמצא דיגס במערכת יחסים עם השחקנית והזמרת אמי ראבר-לאמפמן, אותה הכיר כשהופיעו יחד במחזמר "המילטון".
פורשה 936
פורשה 936 (באנגלית: Porsche 936) היא מכונית מרוץ מתוצרת חברת פורשה אשר יוצרה בין השנים 1982–1976.
במהלך השנים בהן השתתפה במרוצים זכתה להצלחה רבה לאחר שזכתה 3 פעמים במרוץ 24 השעות של לה מאן ובשנת 1976 זכתה באליפות העולם למכוניות ספורט. הפורשה 936 הוחלפה בשנת 1982 על ידי מכונית הפורשה 956.
היסטוריה
הפורשה 936 פותחה כמחליפת מכונית הפורשה 917 על פי תקנות הפדרציה הבינלאומית לרכב (FIA) כדי להתחרות בקטגוריית גרופ 6 העליונה (LMP1 כיום) באליפות העולם למכוניות ספורט ובמרוץ 24 השעות של לה מאן לעונת 1976. המכונית יוצרה במרכב ספיידר פתוח עם שני מושבים ובגרסתה המקורית הייתה מצוידת במנוע בוקסר טורבו מקורר אוויר בנפח 2.1 ליטרים שסיפק 520 כ"ס. מסגרת שלדת המכונית בוססה על דגם הפורשה 917 זאת בנוסף לרכיבים נוספים שנלקחו. במקור הייתה המכונית שטוחה אולם בחלוף מספר מרוצים הוספה מעין דבשת מאחורי ראש הנהג בה הותקנה מערכת צינון ביניים (intercooler).
במרוץ לה מאן שנערך בשנת 1976 פורשה התמודדה בשותפות עם קבוצת מרטיני רייסינג במכונית הפורשה 936 וניצחה במרוץ על ידי הנהגים ג'קי איקס וחיס ואן לנאפ. בנוסף איקס ניצח במרוץ עם המכונית גם בשנה שלאחר מכן לצד הנהגים הארלי הייווד ויורגן בארת, וניצח פעם שלישית בשנת 1981 לצד הנהג השותף דרק בל.
הישג נוסף רשמו צמד הנהגים ג'קי איקס ויוכן מס לאחר שזכו במכונית ה-936 של קבוצת פורשה-מרטיני רייסינג באליפות העולם למכוניות ספורט בעונת 1976 לאחר שזכו ב-6 מתוך 7 המרוצים שהתקיימו. בנוסף בשנה זו פורשה זכתה גם בתחרות אליפות העולם ליצרנים המקבילה לאחר שהצוות איקס\מס ניצח 3 מרוצים במהלך העונה. הפורשה 936 הוחלפה בשנת 1982 על ידי מכונית הפורשה 956.
שימוש בקבוצות פרטיות
בתחילה סירבה חברת פורשה למכור את מכונית ה-936 ללקוחות מאחר שרצתה כי הם ימשיכו לרכוש את מכוניות הפורשה 908 והפורשה 935 שזכתה לעדכונים ולשדרוגים, ונחלה הצלחות רבות במרוצים ששיאן היה ניצחון כללי במרוץ לה מאן 1979. אולם לקראת עונת המרוצים 1979 החלה לשווק את מכונית ה-936 אותה רכשו קבוצות מפורסמות כגון: יוסט רייסינג, מרטיני רייסינג שפעלה בשנה זו כקבוצה עצמאית וקבוצת קריימר רייסינג.
הסכם שביתת הנשק של מוסקבה
הסכם שביתת הנשק של מוסקבה היה הסכם שנחתם במוסקבה שבברית המועצות ב-19 בספטמבר 1944, במהלך מלחמת העולם השנייה. ההסכם הביא לסיומה של מלחמת ההמשך בין פינלנד לבין ברית המועצות. צד להסכם בנוסף לשתי המדינות הייתה בריטניה. ההסכם החזיר על כנו את הסכם השלום של מוסקבה בין פינלנד לבין ברית המועצות מ-1940 בכפוף למספר שינויים.
ההסכם
תנאי הסכם שביתת הנשק היו זהים בעיקרם לתנאי ההסכם שסיים את מלחמת החורף. פינלנד התחייבה לצעדים הבאים:
לאחר ההסכם
חוזה השלום בין שתי המדינות נחתם במסגרת חוזה פריז שנעשה בשנת 1947. חוזה זה אישר את תנאי הסכם שביתת הנשק של 1944. ב-1948 הסכימה ברית המועצות להפחית את סכום פיצויי המלחמה שהושתו על פינלנד לסכום של 226.5 מיליון דולר (סכום השקול ל-4.36 מיליארד דולר במחירי 2021) ותשלומם של אלו הסתיים ב-1952. בסך הכל הועברה מפינלנד לברית המועצות טובין שנדרשו להעברתם נסיעות של כ-340 אלף קרונות רכבת. ב-1956 החזירה ברית המועצות לפינלנד את השטח שחכרה בחצי האי פורקאלה.
משפטם של האישים שפינלנד התחייבה לפי ההסכם להעמיד לדין החל בשלהי 1945 והתקיים במשך מספר חודשים. שמונה אישים הועמדו בפני בית דין מיוחד שהוקם לשם כך. הבולטים שבהם היה הנשיא לשעבר ריסטו רייטי וראשי הממשלה יוהאן וילהלם רנגל ואדווין לינקומיס. המשפט התנהל תחת פיקוחה של מועצת הפיקוח של בעלות הברית לפינלנד. שמונת הנאשמים הורשעו ונידונו לעונשי מאסר של שנתיים ועד עשר שנים. קיום המשפט ותוצאותיו לא היו מקובלים על מרבית הציבור בפינלנד. בסתיו 1947 עזבה מועצת הפיקוח של בעלות הברית את פינלנד בעקבות חוזה השלום שנחתם באותה שנה. בשנתיים שלאחר מכן שוחררו הנידונים ממאסרם במסגרת שחרור על תנאי וחנינות שניתנו להם.
פסגת ואז'ארוב
גובהה של הפסגה 700 מטרים מעל פני הים.
הפסגה מתנשאת מעל קרחון שטרנה שמצפון לה, מעל מפרצון קוריה שמדרום-מזרח לה, ומעל קרחון סיגמן שממערב - דרום-מערב לה.
הפסגה ממוקמת 2.14 ק"מ מערבית - דרומית לפסגת באלקאנוב, 1.67 ק"מ צפונית להר קוזיאק ו- 3.02 ק"מ דרום-מזרחית לנקודת בברש.
גילוי ומיפוי הפסגה
הפסגה מופתה על ידי סוקרים בריטיים בשנת 1978.
מקור השם
הפסגה נקראת על שמו של מיכאיל ואז'ארוב, מכונאי בבסיס סווטי קילמנט אוחרידצקי בקיץ האנטארקטי 1999–2000, אשר המשיך לשרת בבסיס והיה למפקדו בעונת המחקר 2005–2006.
טמפופו (סרט)
タンポポ ') Tampopo – "שן הארי") הוא סרט קומדיה יפני משנת 1985 בבימויו של איטמי ג'וזו.
עלילת הסרט
גורו וגאן, צמד נהגי משאית, עוצרים במסעדת ראמן רעועה בצידי כביש.
מחוץ למסעדה הם מבחינים בטאבו, ילד צעיר שחווה אלימות פיזית מצד שלושה מחברי כיתתו, גורו מציל אותו.
טאבו הוא בנה של טמפופו - אישה אלמנה ובעלת מסעדת ראמן בשם "לאי לאי".
בבוקר, טמפופו מכינה איטריות ונותנת לשניים לטעום, היא מבקשת מהם לתת לה חוות דעת כנה עליהן. גורו וגאן אומרים לה שהן "אמיתיות, אך חסרות אופי". גורו מוסיף ומייעץ לטמפופו בנוגע להכנת הראמן והיא מפצירה ממנו להפוך להיות המורה שלה להכנת ראמן.
הם מחליטים להפוך את העסק שלה למוסד "אומנות של הכנת מרק איטריות". גורו לוקח אותה לסיבוב במסעדות ראמן מתחרות ומצביע לעבר נקודות החוזק והחולשה שלהם.
על אף כל המאמצים שגורו עושה, טמפופו עדיין לא מסוגלת להכין את המרק בצורה נכונה. גורו מחליט להביא "מאסטר זקן", מומחה באומנות הראמן.
לאחר שהם הצליחו להציל אדם קשיש מהיחנקות הוא מלווה להם את הנהג שלו, שוהיי, שהתמקצע בעשייה והכנה של איטריות. לאט לאט הם מצליחים באמצעות תחבולות מתוחכמות להשיג סודות ומתכונים ממתחריהם.
הקבוצה מסכימה לשנות את שם המסעדה מ"לאי לאי" ל"טמפופו".
פיסקן, הלקוח החצוף, מרגיש רע ומתחרט על כך שבגלל שכרותו ביום בו נלחם נגד גורו לא אמר לאנשיו להישאר מחוץ לקרב, לכן, בשביל להיות הוגן וכדי שירגיש טוב עם עצמו הוא מציע לגורו סיבוב חוזר - אחד על אחד. אחרי שהקרב מסתיים בתיקו פיסקן מספר לגורו שהוא קבלן ומציע לשפץ את פנים החנות. נוסף על כן, הוא מלמד את טמפופו את המתכון הסודי שלו לראמן. לאחר שחמשת הגברים - גורו, גאן, שוהיי, פיסקן והמאסטר גומעים את הראמן בשקיקה - עד הטיפה האחרונה - טמפופו יודעת שהצליחה. הלקוחות ממלאים את המסעדה (המשופצת) שלה,
עיקר התוכן בסרט מובע בסיפורים שמשלבים אוכל בכל מיני רמות. הצגת תמונות עמומות סאטיריות של עובד נחות מהממונים עליו שמציג ידע קולינרי נרחב בעת הזמנה במסעדה צרפתית, עקרת בית שקמה מערש דווי על מנת לבשל ארוחה אחת אחרונה עבור משפחתה, אישה שמציגה לכיתה כיצד לאכול ספגטי בצורה נכונה. עוד עלילת משנה מציגה פקיד בחנות שצריך להתמודד עם אישה מבוגרת בעלת אובססיה למחיצת מזון. סצנות הפקיד משלבות לתוך מסעדה שמערבת הונאה בהשקרה והכוונה לקורבן, שמתברר כי הוא נוכל בעצמו.
עלילת המשנה העיקרית סובבת סביב גבר צעיר בחליפה לבנה - גנגסטר אלגנטי - והמאהבת שלו, החוקר דרכים ארוטיות להשתמש באוכל. בסופו של דבר הגבר נורה מספר פעמים על ידי אלמוני, ומילותיו האחרונות למאהבת שלו מגלות את המתכון הסודי שלו לנקניקיות.
לאורך הסרט קיימים סטריאוטיפים אמריקאיים- נעימות נושא, דמויות, מוזיקה, מיקום מצלמה ושוטים.
הפצה
הפצת הסרט טמפופו נעשתה על ידי טוהו החל מה- 23 בנובמבר 1985. הסרט הופץ בארצות הברית על ידי ניו יורקר סרטים בשנת-1987.
קבלה
רוג'ר איברט דירג את הסרט ארבעה מתוך ארבעה כוכבים, בתגובה "כמו הקומדיות הצרפתיות של ז'אק טאטי, זוהי מדיטציה מבלבלת על טבע האדם שבה סיטואציות הומוריסטיות זורמות כלאחר יד, כאילו החיים הם סדרה של חיוכים"
האל הינסון מ"וושינגטון פוסט" כתב- "הסרט, שאיטאמי מכנה 'מערבון ראמן', הוא תערובת פרועה של גסויות והתעללות." "'טמפופו' הוא אולי הסרט הכי מצחיק על הקשר בין אוכל למין שנעשו אי פעם."
טמפופו קיבל שבחים רבים מהמבקרים, עם דירוג מאושר של 100 אחוזים, וציון ממוצע של 8.5/10 מ - Rotten Tomatoes, בהתבסס על 46 ביקורות. "תודות להומור והחדות הסאטירית של הבמאי ג'וזו איטאמי, טמפופו הוא מצחיק, סקסי, חגיגה של חיבה לאוכל, שלה השפעה רחבה על התרבות היפנית."
מורשת
הסרט היפני/אמריקאי ילדת הראמן, שבו ילדה שלומדת להכין ראמן מכיל הרבה אזכורים לטמפופו.
מספר מסעדות ראמן ברחבי העולם נקראו בשם טמפופו.
Just Dance 2021
Just Dance 2021 (בעברית: רק לרקוד 2021) הוא משחק ריקוד המיוצר ומשווק על ידי חברת יוביסופט כחלק מסדרת המשחקים "Just Dance". שם הסדרה מבוסס על השיר של ליידי גאגא, בעל אותו השם - "Just Dance".
המשחק הוכרז רשמית ב-26 באוגוסט 2020, בה פורסם כי תאריך צאתו יהיה ב-12 בנובמבר באותה השנה, בדומה לשאר ההוצאות של המשחקים הנוספים.
רשימת השירים
להלן רשימת השירים שנכללו במשחק גרסת שנת 2021:
אויגן פרופר
ביוגרפיה
אויגן פרופר נולד וגדל בעיר טפליצה שברפובליקה הצ'כית, וסיים את האקדמיה למסחר בצ'כיה. אביו, אדוארד, הקים ב-1892 את מפעל האטריות והמקרוני הראשון בטפליצה והעסיק מאה ועשרים פועלים. אדוארד נפטר ב-1932 ואויגן בנו היחיד בן העשרים ואחת ירשו כמנהל העסק. אויגן היה מעורב מצעירותו בפעילות ציונית בתנועת "הליגה למען ארץ ישראל העובדת". בשנת 1935 נשא פרופר לאישה את עליזה (אליס) לבית הייק. בשנת 1938, משהיטלר סיפח לגרמניה את חבל הסודטים בצ'כיה, החליט לעזוב את טפליצה, שהשתייכה לסודטים, ועבר עם משפחתו לפראג, שם חיכה לקבלת אשרת כניסה לארץ-ישראל.
הקמת אסם וניהולה
אויגן פרופר עזב את פראג ב-14 במרץ 1939, עלה לארץ ישראל עם רעייתו ואמו והתיישב בתל אביב, בה התגורר עד יומו האחרון. באותה שנה בנה מכונה לייצור אטריות וביחד עם שותפו ד"ר פרנץ קליין השקיע 35 לירות והקים בחנות קטנה ששכר ברחוב עמק יזרעאל מפעל לאטריות ששמו "הדגן". קליין ופרופר ייצרו במשך הבוקר, אחר-כך שטחו את האטריות על רשתות אותן הניחו בחצר לייבוש ופרופר הלך ברגל או נסע באוטובוסים אחר-הצהריים כדי למכור את מרכולתו לחנויות. באותה עת פעלו בארץ ישראל כשלושים ושניים בתי חרושת לאטריות.
המפקח על המזונות הנהיג קיצוב בקמח ופרופר וקליין החליטו לאחד כוחות עם מתחריהם, במקום להתחרות איתם על הקצבות ולקוחות. ב-1942 פרופר וקליין פנו לעזריאל וייל, שמשון וילמרסדורף ויעקב לורש, בעלי מפעל "עסיסית" ולאליהו חרפק ומשה קצמן, בעלי מפעל "איטרית" והקימו ביחד איתם מערך מכירות משותף ששמו "אסם – איחוד בתי חרושת לאיטריות בארץ ישראל בע"מ". בעליהן של שלוש החברות היו שבעת המייסדים של חברת "אסם" ששכרו חנות ברחוב החשמל 3 ולשם העבירו את המוצרים שייצרה כל חברה וממנה חולקה לחנויות על גבי תלת-אופן. עם התחזקותה של אסם בשוק וכדי לייעל את הייצור החליטו השותפים להקים מפעל אחד במקום שלושת הקיימים, הם רכשו מגרש בבני ברק וב-1947 הקימו את בית החרושת "נקיד" לייצור מקרוני, ספגטי ואטריות, כשלכל חברה שליש בבעלות, ובסתיו 1947 החל המפעל לעבוד.
בשנת 1951, בתקופת הצנע, כשהיה מחסור באורז, פנה דוד בן-גוריון לפרופר בבקשה למצוא פתרון שישמש תחליף לאורז שאליו היו רגילים העולים שזה מקרוב באו מצפון אפריקה ומארצות ערב. בבסיס הבקשה עמדה בעיית המחסור במטבע חוץ לצורכי רכישת אורז, בעוד הקמח ניתן בחלקו כסיוע חוץ אמריקאי. כתגובה לפנייה זו פיתחה אסם את הפתיתים האפויים בצורת אורז, אשר נקראו בשנות החמישים "אורז בן-גוריון" והיו בתחילה בצורת אורז. הפתיתים הראשונים יצאו לשוק ב-1954, יוצרו בציוד פשוט ונאפו בתנור קונדיטוריה קטן. בשנות האלפיים, מייצרים במפעלי אסם למעלה משני טון פתיתים בשעה. החל משנות התשעים של המאה העשרים, הפכו הפתיתים למוצר שמשתמשים בו במסעדות יוקרה בארצות הברית בשם "קוסקוס ישראלי". ביום העצמאות ה-70 למדינת ישראל נבחרה המצאת הפתיתים להיכלל בספר "להמציא כל בוקר מחדש" המתאר את 70 ההמצאות והחידושים הבולטים ב-70 שנותיה של מדינת ישראל. שתי המצאות נוספות של אסם שנכללו בספר הן במבה וביסלי.
ב-1964 הוקם מפעל החטיפים בחולון. באותה תקופה הומצאה הבמבה. הבמבה הראשונה הייתה בטעם גבינה, אולם משזו נכשלה, התקבלה הצעתו של אחד ממנהלי החברה לצפותה בחמאת בוטנים והיא זכתה להצלחה.
בשנותיה הראשונות של החברה היא נוהלה על ידי שלושה מנהלים משותפים: אויגן פרופר, אליהו חרפק ושמשון וילמרסדורף. וילמרסדורף נפטר בשנת 1978 וחרפק פרש מניהול החברה והפך ליו"ר מועצת המנהלים. עד שנת 1981 אויגן פרופר נשאר מנכ"ל יחיד. כשחרפק עזב את תפקידו כיו"ר מועצת המנהלים, פרופר החליפו בתפקיד.
בהיותו בן שבעים, בשנת 1981, פרש מתפקידו ארוך השנים כמנכ"ל אסם, בהתאם לכלל שקבע שמנכ"ל יכול לכהן רק עד גיל 70. בניו גד ודן מונו למנכ"לים משותפים בחברה. אויגן נותר יו"ר מועצת המנהלים של החברה.
כל פעילויות אסם אוחדו ב-1964 תחת חברת ההחזקות "אסם השקעות". עם מותו של אויגן פרופר ב-1986 אסם הייתה אחת מתשלובות המזון הפרטיות הגדולות בישראל וכללה 1,800 עובדים בתשעה מפעלים: באור יהודה, בני ברק, גן יבנה, חולון, יקנעם, מגדל העמק, מחסום ארז, פתח תקווה ותל אביב. המחזור השנתי של אסם ב-1985 היה 90 מיליון דולר, מתוך זה היא ייצאה בעשרה מיליון דולר וייצרה כ-800 פריטי מזון. בבעלות אסם היו 75% ממפעל הקוסמטיקה של "חברת הלנה רובינשטיין", כמו כן רכשה את מפעל "תאומים" ליצור כעכים, ב-1970 רכשה 79.2% ממפעל האפיה "לחמנו" לביסקוויטים. ב-1981 רכשה את חברת "פרומין" המתחרה שהתמחתה בביסקוויטים. ב-1981 אסם הקימה את חברת "מעדנות" למוצרי מזון קפואים ביחד עם סנפרוסט ועלית. אסם בנתה ב-1981 את קריית אסם בפתח תקווה בהשקעה של קרוב ל-10 מיליון דולר. פרופר הקים את חברת "אוסדע", שעסקה בפיתוח מפעלים לייצור מוצרי מזון בחו"ל. ב-1982 הייתה אסם במקום ה-34 מבין מאה החברות התעשייתיות הגדולות במשק.
בינואר 1986 נקלעה משפחת פרופר למחלוקת עם בעלי החברה האחרים והחליטה למכור את חלקה בסך 17.4% באסם. לאחר שלא נמצא לה קונה, דן פרופר חזר לכהן כמנכ"ל באוקטובר 1986.
פעילויות נוספות
אסם ביוזמת אויגן פרופר הייתה בין המשקיעים בבנק הבינלאומי הראשון עם היווסדו ב-1972.
פרופר היה שותף בקבוצת "דנות" שנוסדה בנובמבר 1979 על ידי קבוצת תעשיינים ואנשי עסקים ישראלים. "דנות" רכשה את הבנק הבינלאומי הראשון, הקימה ורכשה עיתונים ושורת מפעלי תעשייה והייטק. בשנת 1985 נקלעה לחובות וקרסה.
פרופר היה פעיל בהתאחדות התעשיינים ומילא בה תפקידים שונים: יו"ר אגף מזון וחבר נשיאות, חבר דירקטוריון של הבנק לפיתוח התעשייה, נציג ההתאחדות בבית הדין הארצי לעבודה ונציג התאחדות התעשיינים בוועדות ציבוריות רבות. בנוסף לכך, ישב במועצת המנהלים של בנק איגוד וגליל תעשיות וכיהן כנשיא מועדון רוטרי תל אביב.
בשנת התשל"ז 1977 זכה בפרס התעשייה מטעם התאחדות התעשיינים. ב-2011 העניקה התאחדות התעשיינים למשפחת פרופר אות הקרה על מפעל חיים, להנצחת זכרו של אויגן פרופר.
משפחתו
לאורך כל חייו שמר אויגן פרופר על אורח חיים צנוע. הוא נסע במכונית לארק ישנה ללא נהג, כשהרכב היה בתיקון נסע בתחבורה ציבורית, גר שנים רבות ועד למותו בדירה צנועה בבניין בתל אביב, טס לחו"ל במחלקת תיירים, מעולם לא סעד במסעדות פאר ולא השתתף באירועים נוצצים, הוא החתים שעון נוכחות במפעל מדי יום כאחרון העובדים ומשרדיו היו מרוהטים בפשטות.
חתול יער נורווגי
חתול יער נורווגי הוא גזע של חתול הבית שמוצאו בצפון אירופה.
היסטוריה של הגזע
חתול היער הנורווגי מותאם לשרוד את מזג האוויר הקר של נורווגיה. אבותיו עשויים לכלול חתולים בריטיים קצרי שיער שחור ולבן בעלי התאמה לקור שהובאו לנורווגיה מבריטניה זמן מה לאחר שנת 1000 לספירה על ידי הויקינגים, וחתולים ארוכי שיער שהובאו לנורווגיה על ידי הצלבנים סביב המאה ה-14. חתולים אלה יכלו להתרבות עם משק וגידול פראי וייתכן שבסופו של דבר התפתחו לגזע היער הנורווגי המודרני. האנגורה הסיבירית והטורקית, חתולים ארוכי שיער מרוסיה ומטורקיה, בהתאמה, הם גם אבות קדמונים אפשריים לגזע.
ככל הנראה אבותיו של חתול היער הנורווגי שימשו כחתולי ספינות על ספינות ויקינגיות. הגזע המקורי חי ביערות הנורווגים במשך מאות שנים, אך מאוחר יותר זכו להערכה בשל כישורי הציד שלהם והיו בשימוש בחוות נורווגית, עד שהתגלו בתחילת המאה העשרים על ידי חובבי חתולים.
בשנת 1938 הוקם באוסלו שבנורווגיה, הארגון הראשון שהוקדש לגזע, מועדון חתולי היער הנורווגי. פעולתו לשימור הגזע נקטעה במלחמת העולם השנייה. עקב הכלאה עם חתולי בית חופשיים במהלך המלחמה, חתול היער הנורווגי היה בסכנת הכחדה וכמעט נכחד עד שמועדון חתולי היער עזר לגזע לגדול על ידי פיתוח תוכנית רבייה רשמית. בשנות ה-50 הכריז עליהם אולף החמישי, מלך נורווגיה, כחתול הרשמי של המדינה. מאחר שהחתול לא עזב את נורווגיה עד שנות ה-70, הוא לא נרשם כגזע ב-Fédération Internationale Féline, הפדרציה הפאן-אירופית של רישום חתולים, עד שקרל-פרדריק נורדאן, חובב חתולים נורווגי, שם לב לגזע ועשה מאמצים לרשום אותו. הגזע נרשם באירופה עד שנות ה-70, ובאיגוד חובבי החתולים האמריקאי בשנת 1994. בשנת 1978, הוא הוכר בשוודיה כגזע רשמי, ובשנת 1989, הם התקבלו כגזע בבריטניה על ידי מועדון החתולים הנורווגי של בריטניה.
גזע היער הנורווגי פופולרי מאוד בנורווגיה ובשוודיה. מאז 2003, זה היה גזע החתולים החמישי הפופולרי ביותר בצרפת, עם 400 עד 500 לידות בשנה.
תיאור
הוא נחשב לחתול גדול ואלגנטי פרוותו ארוכה, ראש משולש, עיניו גדולות ועשויות להיות בכל צבע ללא קשר לצבע הפרווה אוזניו רחבות בבסיס וצרות בקצה גופו ארוך ושרירי הרגליים האחוריות יותר ארוכות מרגליו הקדמיות והזנב מסולסל. הפרווה שלו דורשת טיפול יומיומי והברשה בכדי למנוע הצטברות של כדורי פרווה בחלל הבטן. אורך החיים שלו עשוי להגיע ל 16 שנה, משקלו עשוי להגיע ל -6 ק"ג – 9 ק"ג.
מכיוון שלחתולים יש טפרים חזקים מאוד, הם מטפסים טובים מאוד, ויכולים לטפס אפילו על סלעים.
החתולים שחיים בעיקר בחוץ הופכים לציידים מהירים ויעילים, אך הגזע יכול להסתגל גם לחיים בתוך הבית. החתולים חיים בדרך כלל בין 14 ל-16 שנים. מכיוון שהם כבדי עצמות וגבוהים, הם אוכלים יותר מזון מרוב גזעי הבית האחרים.
אישיות
הם ידידותיים, אינטליגנטים ובדרך כלל טובים עם אנשים, ובדרך כלל מלאי אנרגיה. הם חתולים מאוד אינטראקטיביים שנהנים להיות חלק מהסביבה המשפחתית שלהם ואוהבים לשחק משחקים.
בקרה תעשייתית
מערכות בקרה תעשייתית נמצאות בשימוש בתעשיות רבות, ובהן חשמל, מים, נפט, גז. רוב המערכות משתמשות במידע המתקבל מיחידות קצה מרוחקות (RTUs - Remote Terminal Units) כדי לייצר פקודות באופן אוטומטי או ידני על ידי מפעיל אנושי. הפקודות מועברות חזרה ליחידות הקצה המרוחקות על בסיס תשתית תקשורת כלשהי.
אנדרטת המלחמה הלאומית (הודו)
אנדרטת המלחמה הלאומית (בהינדי: राष्ट्रीय युद्ध स्मारक) הוא מונומנט הנבנה על ידי ממשלת הודו ליד שער הודו בניו דלהי על מנת לכבד ולהנציח את הכוחות המזוינים של הודו. האנדרטה משתרעת על פני יותר מ-40 אקרים ונבנית סביב חהאטרי (Chhatri) קיים. מותיהם של אנשי הכוחות המזוינים שהתאבדו במהלך העימותים המזוינים ובהם מלחמת הודו–פקיסטן הראשונה, סיפוח גואה, מלחמת הודו–סין, ומבצעים אחרים רשומים על קירות הזיכרון.
ארכיטקטורה
בתחילה נערכה תחרות עולמית לעיצוב האנדרטה והתוצאה הוכרזה בתחילת אפריל 2017. משרד אדריכלים Webe Lab מצ'נאי, הצעתו של הוכרז כמנצח ועל כן נבחר להמשך המשגה של העיצוב האדריכלי ולתיאום הקמת הפרויקט. האדריכל הראשי של אנדרטת המלחמה הלאומית הוא יוגש צ'נדרהסן מחברת האדריכלים Lab WeBe, בצ'נאי. צ'נדרהסן, שתכנן את הפרויקט, אמר:
מצבת הזיכרון והמוזיאון הלאומי למלחמה שנמצא גם הוא בשלבי בניה במתחם הוגדרו כפרויקט מיוחד, ומשימת ביצועו במועד הוקצתה לאגף פרויקטים מיוחדים תחת הממונה הראשי (משרד הביטחון) ושירותי המהנדס הצבאי.
האנדרטה כוללת ארבעה מעגלים קונצנטריים ואובליסק מרכזי, שבתחתיתם שורפת 'להבה נצחית' המייצגת את החייל האלמותי (עמר ג'וואן). העיגולים הקונצנטריים נקראים:
קטע פאראם ויר צ'קרה של אנדרטת המלחמה הלאומית. בתמונה רס"ן סומנת שארמה, PVC. ארבעת המעגלים הקונצנטריים הללו מעוצבים כצ'אקראוויה, מעין מלחמה הודית עתיקה.
Param Yodha Sthal מאכלס את תוספותיהם של 21 מקבלי הפאראם ויר צ'קרה, העיטור הצבאי הגבוה ביותר בהודו.
הליגה האוואמית
הליגה האוואמית (בבנגלית: বাংলাদেশ আওয়ামী লীগ) היא מפלגה בבנגלדש. הליגה המוסלמית האוואמית הכל-פקיסטנית הוקמה בדאקה, בירת המחוז הפקיסטני מזרח בנגל, בשנת 1949 על ידי הלאומנים הבנגלים עבדול חמיד ח'אן בהשני, שוחט עלי, יר מוחמד חאן, שמסול הוק, והצטרפה לאחר מכן לחוסין שאהיד סוחארווי שהיה לראש ממשלת פקיסטן. הליגה המוסלמית האוואמית בפקיסטן הוקמה כחלופה הבנגלית לשליטת הליגה המוסלמית בפקיסטן ובמרכזה ריכוזיות רבה יותר של הממשלה. המפלגה זכתה במהרה לתמיכה עממית מסיבית במזרח בנגל, שלימים נקראה מזרח פקיסטן, ובסופו של דבר הובילה את כוחות הלאומיות הבנגלית במאבק נגד הממסד הצבאי והפוליטי של מערב פקיסטן. המפלגה בהנהגתו של שייח' מוג'יבור רחמן, אביה ומייסדה של בנגלדש, הובילה את המאבק לעצמאות, תחילה באמצעות תנועות אי-ציות פופוליסטיות ואזרחיות מאסיביות, כמו תנועת שש הנקודות ותנועת אי-שיתוף פעולה בשנת 1971, ולאחר מכן במהלך מלחמת העצמאות של בנגלדש.
זלקובה
זלקובה (שם מדעי Zelkova) היא סוג בעל שישה מינים של עצים נשירים במשפחת האולמוסים מישיים. העץ גדל באופן טבעי בדרום אירופה, בדרום-מערב אסיה ובמזרחה. העצים מגוונים בגודלם החל משיחים ועד לעצים בגובה של 35 מטרים.
עלי העץ נושרים בחורף וגדלים באביב ובקיץ, והם בעלי שוליים משוננים, אך - בניגוד לשאר עצי האולמוס - עם בסיס סימטרי לחוד העלה. פרי העץ הוא בית גלעין יבש דומה בצורתו לאגוז, והוא נוצר יחידי בכל עלה ועלה, בתוך הפטוטרת.
טיקול
טיקול (בספרדית: Ticul) היא עיר במדינת יוקטן שבמקסיקו. היא ממוקמת במרחק של כ-100 קילומטר דרומית למרידה, הבירה של יוקטן. נכון ל-2020, מתגוררים בעיר 40,495 תושבים והיא ממוקמת במקום ה-8 ביוקטן מבחינת מספר תושבים.
גובהה של העיר הוא 20 מטרים.
העיר מכונה פנינת הדרום, מפני שהיא נמצאת בחלקה הדרומי של יוקטן.
למעלה ממחצית מתושבי העיר דוברים את שפות המאיה, בנוסף לשפה הספרדית.
היסטוריה
טיקול הייתה חלק מתרבות המאיה בתקופה הפרה-קולומביאנית. לאחר הכיבוש הספרדי של יוקטן, טיקול הוקמה מחדש כיישוב קולוניאלי ספרדי בשנת 1549. טיקול הוכרזה כעיר בשנת 1847.
קרל פרידריך, נסיך הוהנצולרן
קרל פרידריך, נסיך הוהנצולרן (בגרמנית: Karl Friedrich Fürst von Hohenzollern; נולד ב-20 באפריל 1952) הוא ראש בית הוהנצולרן-זיגמרינגן.
ביוגרפיה
קרל פרידריך נולד ב-20 באפריל 1952 בזיגמרינגן, לפרידריך וילהלם, נסיך הוהנצולרן ולמרגריטה, נסיכת ליינינגן, בתם של קרל, נסיך ליינינגן, ומריה קירילובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה.
קרל פרידריך הוא היו"ר והבעלים הבלעדי של קבוצת פירסט פון הוהנצולרן), הכוללת  נדל"ן, יערות, והמעסיקה 400 עובדים, והוא בעל 50% מהמניות בחברת Zollern GmbH und Co. KG (עבודות פלדה, טכניקות שידור) המעסיקה 2800 עובדים.
ב-17 במאי 1985 התחתן קרל פרידריך עם הרוזנת אלכסנדרה שנק פון שטאופנברג, בתם של הרוזן קלמנס אנטון שנק פון שטאופנברג (בן דוד ראשון של קולונל קלאוס שנק פון שטאופנברג) והרוזנת קלמנטינה אליזבת וולף-מטרניך צור גראכט, ממנה נולדו לו ארבעה ילדים, אולם ב-21 בינואר 2010 התגרשו השניים. ב-17 ביולי 2010 התחתן קרל פרידריך בשנית עם קתרינה (נינה) דה זומר, צלמת גרמנייה.
על פי החוקה של רומניה משנת 1923, קרל פרידריך הוא היורש החוקי של כס המלוכה הרומני לאחר מותו של מיכאי הראשון, מלך רומניה. עם זאת, בראיון בשנת 2009, הוא הצהיר, כי אינו מעוניין בכס המלוכה הרומני.
הנסיך חי באחוזת הציד בית יוזפלוסט, ואילו בית הציד הסמוך משמש את אחיו אלברכט, בעוד אחוזת קראוכנווייס הקרובה משמשת את גרושתו, הנסיכה אלכסנדרה. כמו כן, הוא הבעלים של טירת אומקירך.
משפחתו
ב-17 במאי 1985 התחתן קרל פרידריך עם הרוזנת אלכסנדרה שנק פון שטאופנברג, בתם של הרוזן קלמנס אנטון שנק פון שטאופנברג (בן דוד ראשון של קולונל קלאוס שנק פון שטאופנברג) והרוזנת קלמנטינה אליזבת וולף-מטרניך צור גראכט, ממנה נולדו לו ארבעה ילדים:
דני אוגוסט דושן
גנרל של דיוויזיה דני אוגוסט דושן (בצרפתית: Denis Auguste Duchêne; 23 בספטמבר 1862 – 9 ביולי 1950) היה מפקד בכיר בצבא צרפת במלחמת העולם הראשונה.
תחילת דרכו
דושן נולד ב-23 בספטמבר 1862 בעיר ז'זנקור, שהשתייכה אז לקיסרות הצרפתית השנייה. ב-28 באוקטובר 1881 הוא נכנס ללמוד באקדמיה הצבאית סן-סיר, וסיים אותה בשנת 1883. בין 1886-1887 הוא שרת בסין ולחם במלחמת סין–צרפת. ב-1892 הוא הועלה לדרגת קפטן, וב-1908 הועלה לדרגת לוטננט-קולונל. בשנת 1912 הוא קיבל פיקוד על רגימנט החי"ר ה-69, והועלה לדרגת קולונל. החל מ-23 במרץ 1914 הוא מונה לראש המטה של הקורפוס ה-20.
מלחמת העולם הראשונה
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, היה דושן ראש המטה של הקורפוס ה-20, שסופח לארמייה השנייה של נואל דה קסטלנו שנפרשה בלורן. הוא לחם במהלך המערכה על הגבולות, וב-27 באוקטובר הועלה לדרגת גנרל של בריגדה, ומונה לראש המטה של הארמייה השנייה. ב-7 בנובמבר הוא קיבל פיקוד על הדיוויזיה ה-42, וב-9 במרץ 1915 הועבר לפקד על הקורפוס ה-32. ב-12 במרץ 1915 הועלה לדרגת גנרל של דיוויזיה. ב-10 באוגוסט הוא מונה למפקד הקורפוס ה-2, ופיקד עליו במהלך הקרב על הסום. ב-27 בדצמבר מונה למפקד הארמייה העשירית.
באפריל 1917 השתתפה הארמייה שתחת פיקודו בקרב השני על האן שהיה חלק ממתקפת ניוול. באוקטובר 1917 לאחר ההפסד האיטלקי בקרב קפורטו, נשלחה הארמייה שתוגברה בקורפוס ה-12 יחד עם חיל משלוח בריטי לאיטליה, על פי בקשת המפקד העליון האיטלקי לואיג'י קאדורנה. ב-11 בדצמבר 1917 הועבר לפקד על הארמייה השישית. ב-27 במאי 1918, פתח צבא הקיסרות הגרמנית בהתקפה על הארמייה שלו (הקרב השלישי על האן) במהלך ההפצצה הראשונית של הגרמנים ספגו הבריטים אבדות כבדות במיוחד, שכן דושן הורה להם להצטופף יחדיו, מה שהציב אותם כמטרה קלה עבור התותחנים הגרמנים. הצרפתים ספגו מעל 98,000 נפגעים והבריטים סביב 29,000. דושן הועבר מתפקידו על ידי הרמטכ"ל הצרפתי, פיליפ פטן.
פרומתאיזם
פרומתאיזם (בפולנית: Prometeizm) היה פרויקט פוליטי שיזם יוזף פילסודסקי, מדינאי פולני וראש המדינה הפולנית מ-1918 עד 1935, במסגרתה ננקטו צעדים שמטרתם להחליש האימפריה הרוסית ולאחר מכן את יורשתה, ברית המועצות, על ידי תמיכת בתנועת עצמאות לאומיות שקמו בקרב העמים הלא-רוסים שהיו תחת שלטון האימפריה הרוסית. בין שתי מלחמות העולם, פרומטיזם ו"אינטרמריום", היוו שתי אסטרטגיות גאו-פוליטיות משלימות עבורו ועבור חלק מיורשיו הפוליטיים.
רקע
הפרומתאיזם צמח על רק היכרותו האישית של פילסודסקי עם האימפריה הרוסית בעודו בגלות בסיביר. המונח פרומטיזם מקורו במיתולוגיה היוונית של פרומתאוס שנתן את האש כמתנה לאנושות תוך קריאת תיגר על זאוס, דבר שסימל את הנאורות וההתנגדות לשלטון הרודני.
לוקאס הינטרזיר
לוקאס הינטרזיר (בגרמנית: Lukas Hinterseer; נולד ב-28 במרץ 1991) הוא כדורגלן אוסטרי המשחק כחלוץ בהנזה רוסטוק.
הינטרזיר הוא נכדו של האלוף האולימפי בסקי אלפיני, ארנסט הינטרזיר.
קריירת מועדונים
עונתו הראשונה של הינטרזיר במסגרת קבוצה בכירה, 2009-2010, הייתה מוצלחת ביותר, לאחר שהעפיל יחד עם קבוצתו ואקר אינסברוק מההליגה האוסטרית הראשונה לעבר הבונדסליגה האוסטרית. בשנת 2012, לוקאס הושאל פעמיים לתקופות קצרות, לקבוצות לוסטנאו 07 ופירסט וינה. ב-6 במאי 2014, הוא חתם על חוזה תלת-שנתי במועדון הגרמני אינגולשטאדט 04. בעונת הבכורה שלו בקבוצה, 2014/15, העפיל הינטרזיר עם אינגולשטאדט אל הבונדסליגה מהמקום הראשון, כאשר הוא מבקיע תשעה שערי ליגה. בעונת 2015/16 הינטרזיר הציג יכולת טובה והיה חלק מעונה מפתיעה של אינגולשטאדט, שסיימה במקום ה-11, במרחק גדול ממאבקי התחתית שחזו עבורה בתחילת העונה. בעונת 2016/17 נשרו אינגולשטאט והינטרזיר לליגת הבונדסליגה השנייה.
בקיץ 2017 חתם הינטרזיר בבוכום מהבונדסליגה השנייה. הינטרזיר רשם שתי עונות מוצלחות בבוכום, בהן הבקיע 14 ו-18 שערים, אך לא הצליח להעפיל עם הקבוצה לבונדסליגה.
בקיץ 2019 עזב הינטרזיר את בוכום וחתם בהמבורג מהבונדסליגה השנייה. במחזור השלישי של עונת 2019/20, הבקיע הינטרזיר את שערו הראשון בהמבורג, שהיה שער ניצחון נגד קבוצתו הקודמת בוכום, במשחק שהסתיים בתוצאה 0–1.
קריירה בינלאומית
הינטרזיר ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת אוסטריה ב-נובמבר 2013, בניצחון 0–1 מול ארצות הברית. הוא נכלל על סגל הנבחרת האוסטרית לטורניר הגמר של יורו 2016, בו כשלו האוסטרים להעפיל משלב הבתים.
תארים
עם אינגולשטאדט 04:
מנחם מנדל פרוש
הרב מנחם מנדל פרוש שו"ב (י"א בסיוון ה'תרל"ח יוני 1878 - ט"ז בחשוון ה'תשי"ג נובמבר 1952) היה מרבני שכונת שערי חסד, שוחט ובודק ראשי של ירושלים וממייסדי מערכת הכשרות בסוף המאה ה-19, ומשגיח של בית היתומים דיסקין.
קורות חייו
נולד בירושלים למייטא פערל ולרב גרשון פרוש, בנו של הרב נפתלי צבי פרוש, שהיה ממקימי בית החולים שערי צדק. למד בתלמוד תורה וישיבת עץ חיים והיה מקורב להרב שמואל סלנט. בשנת ה'תרס"א מינה אותו הרב שמואל סלנט לשוחט ובודק (שו"ב) ראשי של הקהילה החרדית בירושלים לצד הרב אליהו ראם, בתפקיד זה שימש למעלה מיובל שנים כשהקהילות החסידיות והפרושים בירושלים הקפידו לאכול רק משחיטתו, רבים מהשוחטים בירושלים הם תלמידיו, בשל משרה זו כונה בשם המשפחה "פרוש-שו"ב".
בשנת ה'תרע"א מונה על ידי הרב יצחק דיסקין לכהן כמשגיח של בית היתומים דיסקין.
היה תלמידו של הרב יעקב משה חרל"פ שמינה אותו למסור שיעור עיוני בגמרא מידי ערב בבית הכנסת הגר"א בשכונת שערי חסד, בשיעור זה היו משתתפים רבים מתלמידי החכמים בשכונה ובסביבתה.
החל משנת ה'תר"ף נחשב לאחד ממקורביו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק בעקבות רבו הרב יעקב משה חרל"פ. היה מעורב בהחתמת רוב רבני ירושלים על כתב המינוי של הרב קוק לרבה של ירושלים בשנה זו. בשנים שלאחר מכן סייע רבות בהקמת ישיבת מרכז הרב בירושלים.
נפטר בט"ז בחשוון ה'תשי"ג.
משפחתו
היה נשוי לבת דודו שינא גיטל, בתו של הרב שלמה זלמן פרוש.
בנו הבכור שלמה זלמן היגר לארצות הברית לאחר שאשתו נפטרה לאחר לידת בתם הבכורה, הבת שנולדה, רבקה דבורה פריימאן גדלה אצל סבה מיום לידתה.
בתו חיה שרה נישאה לתלמיד הנבחר מישיבת "עץ החיים" הרב שמעון ברנר.השניים היגרו לארצות הברית שם הקים הרב ברנר יחד עם בנו של הרב חרל"פ את בית הדין הרבני בניו יורק.
בנו מרדכי ליבר ממקורביו של האדמו"ר מביאלה. בנו הוא הרב שלום חיים פרוש חוקר תורני ועולם החסידות.
בתו עשירה דבורה נישאה להרב ירוחם פישל קרלנשטיין. בניה הם הרב דב צבי קרלנשטיין שהיה ראש ישיבת גרודנא באשדוד ושלמה קרלנשטיין יושב ראש הסתדרות מורי אגודת ישראל.
חיבוריו
חיבר את הספר בתוך החומות ובו מספר מדורים. מדור תורני עם מערכות תורניות שכתב על הש"ס, מדור מכתבים ובו חילופי מכתבים שלו עם הרב קוק ורבנים נוספים, וכן תיאור פעילותו הציבורית לאורך השנים. יצא לאור בהוצאת מוסד הרב קוק בשנת תש"ח.
אלברט שבלייה טיילר
אלברט שבלייה טיילר (באנגלית: Albert Chevallier Tayler; 1862 – 1925) היה אמן אנגלי, שהתמחה בציור פורטרטים וז'אנר.
בית הספר ניולין
שבלייה ידוע בעיקר בזכות מעורבותו במשך שתים עשרה בבית הספר לציור בניולין. בית הספר ניולין נוסד לאחר שאמנים רבים עקבו אחר סגנון הציור בחוץ - בטבע בצרפת. לפי גישה זאת, האמנים צריכים לעזוב את פריז ולהתיישב באזורים כפריים במושבות קטנות של ציירים קרובים. ציירים שלמדו בצרפת, כאשר חזרו לארצותיהם, חיפשו מקומות מרוחקים כדי להתכנס יחדיו ולעבוד בשיטת ציורי חוץ - בטבע (En plein air). כך נוצרה אסכולת ניולין, הידועה גם בשם האימפרסיוניזם הבריטי.
היו מספר בתי הספר לציור בניולין, והם שאבו את הנושאים שלהם מחיי היומיום באזור. אמנים מקורבים אחרים לאסכולת ניולין היו הנרי סקוט טיוק, תומאס קופר גוטץ', קרולין גוטץ', סטנהופ פורבס, וולטר לנגלי ואליזבת ארמסטרונג.
עידן לונדון
בשנת 1903 היה טיילר מפורסם והוזמן לצייר פאנל גדול בבורסה המלכותית בלונדון. הציור שהתקבל תיאר את חמשת המלכים – אדוארד השלישי מאנגליה, דייוויד מסקוטלנד, פיטר הראשון מקפריסין, ג'ואן הצרפתי וולדמר הרביעי מדנמרק – משתתפים במשתה שאירחה אגודת הכורמים בלונדון בשנת 1363.
טיילר היה אוהד נלהב של קריקט, ובשנת 1905 הפיק סט של שנים-עשר צבעי מים של שחקני קריקט מפורסמים. לורד לברהולם השתמש בסדרה זו כדי לייצר ליטוגרפיות ולפרסם את מוצרי הסבון של האחים לואר. דיוקנאות אלה נמצאות בגלריית הדיוקנאות הלאומית בלונדון.
בשנת 1906 הוא צייר תמונה מפורסמת של משחק קריקט בעיצומו, קנט מול לנקשייר בקנטרברי, שהוזמן על ידי קנט. ביוני 2006 נמכר הציור במכירה פומבית תמורת 680,000 ליש"ט, מחיר שיא לציור קריקט.
גבריאל דובאל
השאלה אם דובאל ראוי לתואר "השופט הבלתי משמעותי ביותר" בהיסטוריה של בית המשפט העליון של ארצות הברית הייתה נושא לדיונים אקדמיים רבים, שבולט ביניהם היה הוויכוח בין הפרופסורים למשפטים של אוניברסיטת שיקגו, דייוויד קארי ופרנק איסטרברוק ב-1983. קארי טען ש"בחינה ללא משוא פנים של ביצועיו של דובאל חושפת גם לעיני הצופה ההדיוט שהוא השיג מידה מעוררת קנאה של חוסר משמעות מול אמות המידה שעל פיהן נבחנו כל שאר השופטים". איסטרברוק השיב שהניתוח של קארי חסר "שיקול רציני של מועמדים שהיו כה אפופים בערפל, כך שהם חמקו מתשומת לב ראויה אפילו בהקשר של חוסר משמעות" והוא סיכם שעמיתו של דובאל, השופט תומאס טוד, היה אף חסר משמעות עוד יותר.
ראשית חייו
גבריאל דובאל נולד במחוז הנסיך ג'ורג' שבפרובינציית מרילנד כילדם השישי של בנג'מין דובאל ושל סוזאנה טיילר. שניים מאחיו הגדולים נהרגו במלחמת העצמאות של ארצות הברית. דובאל למד משפטים בקריאה עצמית וב-1778 התקבל ללשכת עורכי הדין של מחוז מגוריו, שם הוא עסק בעריכת דין במשרה חלקית. עד מהרה הוא עבר לאנאפוליס, שם הוא שימש כתובע מחוזי החל מ-1781 ובבית המשפט של מחוז אן ארונדל החל מ-1783.
ראשית הקריירה
בשנים 1775–1777 היה דובאל פקיד במועצת הביטחון של מרילנד, שניהלה את המיליציה של המדינה, ולאחר מכן ועד 1781 הוא היה פקיד של בית המחוקקים של המדינה.
דובאל השתתף במלחמת העצמאות של ארצות הברית, בתחילה בתפקידי מנהלה ב-1776, ולאחר מכן כטוראי במיליציה של מרילנד, שם הוא לחם בקרב ברנדיוויין. בשנים 1781–1782 הוא היה חבר הוועדה לעיקול רכוש בריטי ולאחר מכן ועד 1785 הוא היה חבר מועצת מושל מרילנד.
בשנים 1787–1794 נבחר דובאל כחבר בית המחוקקים של מרילנד. לאחר מכן ועד 1796 הוא היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הבחירה השני של מרילנד. לאחר מכן ועד 1802 הוא היה נשיא בית המשפט הכללי של מרילנד. בשנים 1802–1811 הוא היה החשב של מחלקת האוצר.
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית
ב-15 בנובמבר 1811 מונה דובאל על ידי הנשיא ג'יימס מדיסון כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית במקומו של סמואל צ'ייס, גם הוא בן מרילנד, שנפטר. ב-18 בנובמבר אישר הסנאט של ארצות הברית את המינוי וב-23 בנובמבר הושבע דובאל לכהונתו.
ב-23 שנות כהונתו של דובאל על כס השיפוט הוא כתב פסקי דין ב-18 תיקים בלבד, מתוכם 15 היו דעות הרוב, שתי חוות דעת משלימות וחוות דעת מיעוט אחת. באותה תקופה היה בית המשפט העליון בעיקר אמצעי להבעת אמונתו של נשיא בית המשפט העליון ג'ון מרשל בממשלה פדרלית חזקה ולעיתים רחוקות הביעו השופטים בהרכב את התנגדותם. מרשל עצמו כתב את רוב רובם של פסקי הדין של הרוב. הפעם האחת בה דובאל כתב חוות דעת מיעוט הייתה בפסק הדין "מימה קווין וצ'יילד נגד הפבורן" (Mima Queen and Child vs. Hepburn) מ-1813, בו הוא היה השופט היחידי שכתב חוות דעת מיעוט בתיק שבו נקבע אם בתו של עבד לשעבר תוכל לספק עדות שמיעה אם אמה הייתה חופשייה בעת לידתה. דובאל כתב שהעדות צריכה להישמע, וש"שחורים מעמדתם חסרת האונים תחת הסמכות הבלתי נשלטת של אדוניהם, זכאים לכל הגנה הגיונית".
מותו
גבריאל דובאל נפטר ב-6 במרץ 1844 בגלן דייל שבמרילנד, בגיל 91. הוא נטמן באחוזת הקבר המשפחתית בויגוואם, אחת מאחוזות המטעים שהייתה בבעלותו. ביתו של דובאל, "מריאטה", שאותו הוא בנה ב-1812 וחי בו לאחר שמעונו בוושינגטון די. סי. עלה באש במהלך מלחמת 1812, הוא כיום מוזיאון פתוח לציבור. במותו החזיק דובאל בבעלותו סכום של 14,000 דולר בבנק, 528 כרכים של ספרות משפטית, 38 עבדים ו-800 אקר (כ-3,200 דונם) של קרקעות. יורשיו העיקריים היו אחותו, שרה סימפסון, וארבעת נכדיו. קברו הועבר ב-1987 בערך, יחד עם שאר קברי המשפחה למריאטה בשל עבודות פיתוח אזוריות. ב-1959 נקרא על שמו בית ספר תיכון הסמוך לביתו.
קאמי ארנסט
קורות חיים
ארנסט נולד למשפחה קתולית מאלזס. הוא למד באגנו, בשטרסבורג ובפריז. בשנת 1924 מונה לתפקיד מורה בבית הספר האלזסי ברובע השישי של פריז. לאחר מכן מונה לתפקידים בכירים במשרדי המושל באזורים במזרח צרפת, בהם אלזס, אורן ומז.
פעילותו בתקופת מלחמת העולם השנייה
בעת כיבוש צרפת על ידי גרמניה הנאצית היה ארנסט בתפקיד פקידותי במחוז בר-לה-דוק. הוא סירב להכיר בכיבוש הגרמני וקרא לאוכלוסייה להתנגד בדרכים לא אלימות. ב-14 ביולי 1940, יום העצמאות הצרפתי, תלה את דגל צרפת על בניין המושלות וקרא לתושבי העיר להתכנס ליד אנדרטה להנצחת חללי צרפת במלחמה. בתגובה נאסר, נשפט על ידי בית דין צבאי גרמני, ונדון לשמונה ימי מאסר ולקנס. לאחר שחרורו הוחרם רכושו והוא גורש על ידי הגרמנים לדרום צרפת. הוא היה חבר תנועת ההתנגדות הצרפתית.
משטר וישי מינה אותו בספטמבר 1940 לפקיד בכיר במחוז ארו והוא פעל ממונפלייה. בתפקידו זה היה ראש הז'נדרמריה, תפקיד שאפשר לו להיות מעורב בהצלת חייהם של מספר יהודים. בין היתר הציל את חייו של יהודי גרמני שעמד בפני גירוש, על ידי "מעצרו" בבית סוהר. כמו כן הזהיר מראש מספר יהודים בעת שהוצאו נגדם צווי מעצר, ואלה הסתתרו.
בנובמבר 1942, עם פלישת גרמניה לדרום צרפת וכיבוש אזור השליטה של משטר וישי, סיפק ארנסט סיוע ליהודים גרמנים שהתגוררו באזור המחוז שבשליטתו. הוא סייע להם במידע וכן הודיע להם על מקומות מסתור בטוחים באזור. במקביל החל בפעולות של יצירת קשר עם תנועת ההתנגדות הצרפתית. הוא פעל במרסיי עם אנשי מחתרת שמוצאם היה מאלזס, כמותו. הוא סייע בהברחת צעירי מחתרת צרפתים לספרד. הוא סיפק תעודות זהות מזויפות לאסירים, עריקים, זרים שנמלטו מפני מעצר על ידי הכובש הגרמני, וכן יהודים. בין היתר סייע בשחרורם של מאות ילדים יהודים שנכלאו במחנות ריכוז גרמניים בדרום צרפת וסייע בארגון העברתם למוסדות הצלה יהודיים, בהם מוסדות שהסתייעו בקונסיסטוריה המרכזית של יהודי צרפת.
בפברואר 1943 נעצר ארנסט על ידי שלטונות וישי, שכעת קיבלו את הוראותיהם ישירות מהגסטפו במונפלייה. הוא שוחרר לאחר שמונה ימים, אך פוטר מעבודתו וסמכויותיו נשללו. באפריל מונה לתפקיד מנהלתי זוטר יותר במרסיי, משם המשיך בפעולות ההצלה שלו, אך בנובמבר נעצר שוב ונכלא בבית סוהר במרסיי, ומשם הועבר למחנה הריכוז קומפיין שמצפון לפריז. הוא גורש למחנה הריכוז דכאו אך שוחרר על ידי הכוחות האמריקניים ב-8 במאי 1945.
לאחר המלחמה
לאחר שחרור צרפת שב ארנסט לתפקיד מושל מחוז וכיהן במחוז ארדן. הוא סייע בשיקום האזור ובייצוב הממשלה הזמנית של הרפובליקה הצרפתית. הוא היה מושל מחוז אן וכן מושל באלג'יר. משם שלח דיווחים על תנועות מחתרת שלימים היוו את הכוח האלג'יראי הלוחם במלחמת העצמאות של אלג'יריה.
עם שובו לצרפת היה ארנסט מושל במספר מחוזות ברחבי צרפת. במקביל סייע בגיבוש מערכת חבלי צרפת. בסוף הקריירה הציבורית שלו היה בעל תפקיד בכיר במשרד הפנים. בשנת 1965 תמך בשרל דה גול בבחירות לנשיאות.
הנצחה
בשנת 1971 הוכר ארנסט על ידי יד ושם בתור חסיד אומות העולם. על שמו נקראה כיכר במונפלייה, לא רחוק מבית הכנסת "מזל טוב" בעיר.
רחמים לוי
הרב רחמים לוי (ה' באב ה'תר"ץ, יולי 1930 – כ"ה בסיון תשע"ג, 3 ביוני 2013) היה רב שכונת נחלאות בירושלים, מנהל מחלקת הכשרות ברבנות הראשית ומרבני העדה הטורקית בישראל.
ביוגרפיה
הרב הלוי נולד בה' באב ה'תר"ץ בשכונת זיכרון אחים בירושלים לאהרון וזכייה לוי, עולים מטורקיה. למד בישיבת מקבציאל ובישיבת פורת יוסף. בשנת תש"ו החל ללמוד בישיבת שערי ציון, והוסמך לרבנות על ידי ראש הישיבה הרב אליעזר יהודה וולדינברג והרב רפאל אברהם שלום מזרחי שרעבי. בשנת תשט"ז מינה אותו הראשון לציון הרב יצחק ניסים לרב שכונת נחלאות, על פי בקשת תושבי השכונה, ובמקביל המשיך ללמוד במכון אריאל ובישיבת המקובלים בית אל אצל הרב עובדיה הדאיה.
בשנת תשט"ז סמך אותו לכושר לרבנות עיר, ובשנת תשי"ט סמך אותו הרב עובדיה יוסף לתעודת יורה יורה. הקים ארגון לנוער דתי בשם "הסנה" עם הרב דוד דיין, רבה של צפת, וארגון "בני עמי" לנוער בשכנות נחלאות. לאחר פטירת הרב בן ציון עוזיאל בשנת תשכ"ד הקים בשכונת נחלאות את "ישיבת שערי עוזיאל" על שמו. הרב הלוי ייסד את מנהג קמחא דפסחא בשכונת נחלאות, וחיזק את שירת הבקשות. בשנת תשכ"ה מונה למפקח ארצי על הכשרות ברבנות הראשית, ובשנת תשמ"ז מונה למנהל מחלקת הכשרות ברבנות הראשית.
מספר שנים לפני מותו לקה באירוע לבבי וחלה החמרה במצבו הבריאותי. לאחר מות בנו אהרון מספר שנים לאחר מכן הידרדר מצבו עוד יותר, ונפטר בכ"ה בסיון תשע"ג, ונקבר בהר המנוחות בירושלים. בהלוויה הספידו אותו הרבנים שלמה עמאר, אליהו בקשי דורון ואליהו אברג'ל. בשנת תשפ"א נקרא על שמו רחוב בירושלים.
בנו, הרב משה לוי הוא ר"מ בישיבת מעלה אליהו בתל אביב, בנו הרב אברהם לוי הוא רב קהילה באלעד.
מוג'יבור רחמן
שֵׁיח' מוּגִ'יבוּר רַחְמָן (בבנגלית: শেখ মুজিবুর রহমান; 17 במרץ 1920 - 15 באוגוסט 1975) היה פוליטיקאי ומדינאי בנגלדשי. נחשב לאביה של האומה הבנגלית. הוא כיהן כנשיא הראשון של בנגלדש ובהמשך כראש ממשלת בנגלדש החל מ-17 באפריל 1971 עד למותו בהתנקשות ב-15 באוגוסט 1975.
הוא נחשב לכוח המניע את עצמאות בנגלדש. הוא מכונה בתואר "בנגבונדהו" (Bôngobondhu "חבר בנגל") על ידי תושבי בנגלדש. הוא הפך לדמות מובילה בסופו של דבר למנהיג הליגה האוואמית, שנוסדה בשנת 1949 כמפלגה פוליטית במזרח פקיסטן (באותו עת שטח בנגלדש היווה את חלקה המזרחה של פקיסטן, כאשר הודו חוצצת בינה לבין חלקה המערבי של המדינה). לזכותו של מוג'יבור נזקפו מאמציו להשיג אוטונומיה פוליטית למזרח פקיסטן ובהמשך כדמות המרכזית מאחורי תנועת השחרור הבנגלית ומלחמת העצמאות של בנגלדש בשנת 1971. לפיכך, הוא נחשב "ג'טיר ג'נאק" או "ג'טיר פיתה" (ג'טיר ג'ונוק או ג'טיר פיטה, שניהם משמעותם "אבי האומה") של בנגלדש. בתו שייח' חסינה היא המנהיגה הנוכחית של ליגת עווא וגם ראש ממשלת בנגלדש.
כמי שתמך בשילוב של לאומיות בנגלית, דמוקרטיה וסוציאליזם, מוג'יבור עלה לשורות הליגה האוואמית והפוליטיקה המזרח פקיסטנית כנואם כריזמטי. הוא הפך פופולרי בגלל התנגדותו לאפליה האתנית והמוסדית של הבנגלים בפקיסטן, שהרכיבו את רוב אוכלוסיית המדינה. עם התגברות המתחים, הוא הגה תוכנית אוטונומיה בת 6 נקודות (תוכנית ששת הסעיפים) ונכלא על ידי משטרו של המרשל איוב חאן בגין בגידה. מוג'יבור הוביל את הליגת האוואמית לזכות בבחירות הדמוקרטיות הראשונות של פקיסטן בשנת 1970.
אף על פי שהשיג רוב, הליגה לא הוזמנה על ידי החונטה הצבאית השלטת להקים ממשלה. עם התפרצות מרי אזרחי ברחבי מזרח פקיסטן, מוג'יבור הודיע בעקיפין על עצמאות בנגלדש במהלך נאום ב-7 במרץ 1971. ב־26 במרץ 1971, הגיב צבא פקיסטן להפגנות ההמוניות במבצע "חיפוש אורות", במסגרתו נעצר ראש הממשלה הנבחר מוג'יבור הוטס לבידוד במערב פקיסטן ואילו אזרחים בנגלים, סטודנטים, אינטלקטואלים, פוליטיקאים ועריקים צבאיים נרצחו במסגרת רצח העם הבנגלי בשנת 1971. במהלך היעדרותו של מוג'יבור, בנגלים רבים הצטרפו למוחטי בהייני והביסו את הכוחות המזוינים הפקיסטניים במהלך מלחמת השחרור של בנגלדש. לאחר עצמאות בנגלדש, מוג'יבור שוחרר ממעצר פקיסטני בגלל לחץ בינלאומי וחזר לדאקה בינואר 1972 לאחר ביקור קצר בבריטניה והודו.
תחילת דרכו
מוג'יבור נולד בטונגיפארה, כפר במחוז גופאלגז' במחוז בנגל בהודו הבריטית, לשייח' לוטפור רחמן, סרסטאר (פקיד בבית משפט) של בית המשפט האזרחי גופאלג'ני. הוא נולד למשפחה בנגלית מוסלמית, הילד השלישי במשפחה של ארבע בנות ושני בנים.
בשנת 1929 החל ללמוד בבית הספר הציבורי Gopalganj, ושנתיים לאחר מכן, בתיכון מאדאריפור איסלאמיה (Madaripur Islamia). מגיל צעיר מאוד גילה פוטנציאל למנהיגות. הוריו ציינו בראיון כי בגיל צעיר הוא ארגן מחאת תלמידים בבית ספרו לסילוקו של מנהל לא נאות. מוג'יבור הפסיק את לימודיו בשנת 1934 בשל הצורך לעבור ניתוח עיניים, וחזר לבית הספר רק לאחר ארבע שנים, בגלל חומרת הניתוח וההחלמה האיטית.
מאוחר יותר הוא עבר למד בבית הספר המיסיונרי Gopalganj בשנת 1942, בוגר האמנויות ממכללת איסלמיה (כיום מכללת מאולנה אזאד) בשנת 1944 ותואר ראשון מאותה מכללה בשנת 1947. לאחר חלוקת הודו הוא נכנס לאוניברסיטת דאקה כדי ללמוד משפטים, אך לא הצליח להשלים זאת עקב גירושו מהאוניברסיטה בתחילת 1949 באשמת "הסתה של עובדי המחלקה הרביעית" בהתסיסה שלהם נגד אדישות רשות האוניברסיטה כלפי דרישותיהם הלגיטימיות. לאחר 61 שנה, בשנת 2010, בוטלה החלטת הגירוש שכונתנה כלא צודקת ולא דמוקרטית.
צעדים ראשונים בפוליטיקה
מוג'יב הפך לפעיל פוליטית, כאשר הצטרף להתאחדות הסטודנטים המוסלמים לכל הודו בשנת 1940, בעודו סטודנט של מכללת איסלמיה.
הוא הצטרף לליגה המוסלמית בבנגל בשנת 1943. בתקופה זו פעל מוג'יב באופן פעיל למען מטרת הליגה שקראה ליצירת מדינה מוסלמית נפרדת מפקיסטן, ובשנת 1946 המשיך למזכיר הכללי של התאחדות הסטודנטים בקולג' אסלאמיה. בהסקרן נאיר אמר כי מוג'יב "התגלה כאיש החזק ביותר במפלגה" בגלל קרבתו לחוסיין שהיד סוהרוורדי, לימים ראש ממשלת פקיסטן.
לאחר קבלת התואר הראשון בשנת 1947, מוג'יב היה אחד הפוליטיקאים המוסלמים שעבדו תחת סוהרוורדי במהלך המהומות האתניות שפרצו בכלכתה בשנת 1946, מעט לפני חלוקת הודו.