cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סירניקי
הכנה
הסירנקי מוכנים במספר שלבים. תחילה מערבבים גבינה לבנה עם ביצים וסולת או קמח ליצירת בלילה סמיכה מאוד. בשלב הבא מחלקים את הבלילה לכדורים קטנים ויוצרים צורות פנקייק קטנות ועבות. בשלב האחרון מעבירים את הסירניקי למחבת עם שמן חם ומטגנים משני הצדדים.
הנהוג להגיש את הסירניקי עם שמנת חמוצה או רוטב מתוק, כגון ריבה, דבש או רסק תפוחים.
Das alte Karussell
Das alte Karussell (בעברית: הקרוסלה הישנה) הוא שיר שבוצע על ידי הזמרת השווייצרית, ליס אסיה. השיר ייצג את שווייץ בהופעת הבכורה שלה, באירוויזיון 1956. השיר הוכתב והולחן על ידי ג'ורג' בנץ סטאהל ונוצח על ידי פרננדו פאגי. השיר הושר שני בסדר ההופעות, לפני בלגיה ואחרי הולנד. השיר נחשב לשיר הראשון של שווייץ באירוויזיון.
Hellfire
Hellfire (בגרסה העברית נקרא: אש גיהנום) הוא שיר מתוך הפסקול "The Hunchback of Notre Dame" המלווה את הסרט "הגיבן מנוטרדאם" של דיסני משנת 1996. השיר מושר על ידי האנטגוניסט הראשי של הסרט, השופט קלוד פרולו, אשר אותו מדבב השחקן טוני ג'יי ובגרסה העברית מדבב אותו השחקן אלי גורנשטיין. מילות השיר נכתבו על ידי סטיבן שוורץ ואלן מנקן חיבר את הלחן.
כאשר מחשבות טומאה אודות הצועניה היפה אזמרלדה פוקדות את פרולו, הוא נכנס לחרדה ומנסה נואשות להילחם בדחפיו ויצריו למען ישלוט בעצמו. מאבק זה מוביל לשיר אש גיהנום, אשר מתואר לרוב כ״שיר הרשעים הטוב ביותר של דיסני״ ולשיר האפל ביותר שנכנס לסרטי ההנפשה של דיסני. פרולו, נאבק בתאוותו לאזמרלדה, ומאשים אותה בכך שגורמת לו לחטוא, ופונה למריה למען ינצל מקסמה. פרולו שר (לפי תרגום שפרירה זכאי) ״הרסי את אזמרלדה, שתישרף בגיהנום, או רק שלי תהיה כמצוותי״ בעוד באש מולו מרצדת בדמיונו אזמרלדה אשר רוקדת ריקוד פרובוקטיבי בלהבות האש.
אותו קטע בסרט של חטא התאווה והתשוקה היה זה שהוביל בין היתר לדירוג יוצא הדופן של הסרט.
השיר בסרט
בבית השני, פרולו צועד לאחור ומגלה חתיכת בד אשר אזמרלדה השתמשה בו מוקדם יותר בסרט. פרולו שר על דחפיו אליה ועל עצם כך שהיא תגרום לו עוד לחטוא ומכחיש את היותו אשם כאשר אנשים בכיפות אדומות קמים מן הרצפה, בעודם שרים mea culpa (זו אשמתי). פרולו רץ לאורך החדר כאשר משני צידיו ניצבות אותן הדמויות, בעודו מבקש למחילה, בטענה שאזמרלדה הטילה עליו את קסמיה, ואף טוען כי ״האל גרם שהשדים יוכלו לגבור על האדם״. הדמויות לאחר מכן הופכות ללהבות ושבות אל האח.
בבית האחרון, פרולו נשען על הקיר ומבקש מהאל לרחם עליו ועל אזמרלדה, ובכך מראה שהוא ביודעין מבצע פעולות המנוגדות לרצון האל. בעודו שר, דמויות צל אשר אוחזות בקרוסיפיקיסים יוצאת מאור האש ועפות לעבר פרולו, אשר נופל על ברכיו, בעודו אומר כי על אזמרלדה להיות שלו, ולא תועלה על המוקד (״שלי תהיה או למוקד״). בסוף השיר, פרולו מתעלף, נופל על פניו וצורת גופו כצלב.
מספר הערות הועלו על הניגוד בין שירו של קוואזימודו על אהבתו הטהורה כלפי אזמרלדה, שהשיר מדבר על כמיהתו של הגיבן לאהבה ("אני מעז לחשוב שהיא תרצה גם בי") ולכבודה הוא מצלצל בפעמונים, בעוד ששירו של פרולו הוא אפל, ומדבר על אהבתו הגופנית והסוטה כלפי הצוענייה. גם שמותיהם של השירים - "Hellfire" מול "Heaven's lights" (בעברית "אש גיהנום" מול "אור כוכבים") הוא מנוגד ופונה אל העולם התחתון והאפל מול גן העדן בהתאמה. בנוסף, המוזיקה והאקורדים של השיר "אור כוכבים" הוא מז'ורי ומלא תקווה, בעוד ש"אש הגיהנום" הוא מינורי, אפל ומלא ייאוש.
אוניית המערכה הרוסית אימפרטריצה מריה
אוניית המערכה הרוסית אימפרטריצה מריה (ברוסית: Императрица Мария) הייתה הספינה המובילה של הסדרה שמנתה שלושה דרדנוטים שנבנו עבור הצי הרוסי הקיסרי במהלך מלחמת העולם הראשונה. היא שירתה בצי הים השחור במהלך המלחמה וחיפתה על אוניות מערכה ישנות יותר פרה-דרדנוט כשהן הפגיזו מתקנים עות'מאניים ב-1915. הספינה פגעה בסיירת הקלה העות'מאנית מידילי, (לשעבר סה"מ ברסלאו הגרמנית) מספר פעמים מבלי לגרום לנזק חמור יותר מאשר פגיעת רסיס. הספינה טבעה במעגן בסבסטופול כתוצאה מפיצוץ חדר תחמושת בסוף 1916, בו נהרגו 228 אנשי צוות. לאחר מכן היא חולצה, אך מצבה היה ירוד מאוד. היא בוטלה לבסוף ב-1926, לאחר תום מלחמת האזרחים ברוסיה.
תיאור
אורכה של אימפרטריצה מריה היה 168 מטר (551 רגל 2 אינץ') בקו המים, הרוחב שלה היה 27.43 מטר (90 רגל 0 אינץ') והשוקע היה 8.36 מטר (27 רגל 5 אינץ'). ההדחק שלה היה 23,600 טון ארוך (23,979 טון) בעומס, 1,000 טון ארוך (1,016 טון) יותר מההדחק שתוכנן עבורה של 22,600 טון ארוך (22,963 טון). היא התגלתה ככבדת חרטום בשירות ונטתה לקלוט כמויות גדולות של מים דרך פתחי התותחים הקדמיים שלה. התחמושת עבור תותחי ה-12 אינץ' (305 מ"מ) הקדמיים הופחתה מ-100 ל-70 פגזים כל אחד, בעוד שתחמושת ה-130 מילימטר (5.1 אינץ') הופחתה מ-245 ל-100 כדורים לכל תותח, בניסיון לפצות על קיצוץ. זה לא פתר את הבעיה במלואה, אבל האונייה טבעה לפני שניתן היה ליישם שינויים אחרים.
הספינה צוידה בארבע טורבינות קיטור מסוג פרסונס שיובאו מג'ון בראון והחברה, בריטניה. הם תוכננו עבור סך של 26,000 כוחות סוס (19,000 קילוואט), אך הפיקו 33,200 כוחות סוס (24,757 קילוואט) בניסויי השיט שלה באמצעות קיטור שהופק על ידי 20 דודי Yarrow משולשים עם אש מעורבת עם לחץ עבודה של 17.5 אטמוספירות (1,700 קילופסקל, 260 PSI). המהירות המיועדת הייתה 21 קשר (39 קמ"ש). קיבולת הפחם המקסימלית שלה הייתה 1,700 טון ארוך (1,727 טון) בתוספת 500 טון ארוך (510 טון) מזוט, מה שנתן לה טווח של 1,640 מיילים ימיים (3,040 ק"מ) במהירות מרבית. כל הכוח החשמלי שלה הופק על ידי שלושה גנרטורים טורבו ראשיים של קרטיס 360 קילוואט (480 כ"ס) ושתי יחידות עזר של 200 קילוואט (270 כ"ס).
החימוש העיקרי שלה היה מורכב מתריסר תותחי אובוכובסקי מודל 1907 בקוטר 12 אינץ', המורכבים בארבעה צריחי תותחים משולשים שפוזרו לאורכה של הספינה. החימוש המשני שלה כלל עשרים תותחים בקוטר 130 מ"מ B7 מודל 1913 שהותקנו בעמדות משוריינות. הם היו מסודרים בשתי קבוצות, שישה תותחים לכל צד מהצריח הקדמי לארובה האחורית והארבעה הנותרים התקבצו סביב הצריח האחורי. היו לה ארבעה תותחי נ"מ בקוטר 75 מילימטר (3 אינץ'), אחד מותקן על גג של כל צריח. ארבעה צינורות טורפדו שקועים בגודל 17.7 אינץ' (450 מ"מ) נישאו, שני צינורות על כל צד רוחב מאחורי המחסן הקדמי.
היסטוריית שירות
אימפרטריצה מריה, על שם הצארינה מריה פיודורובנה, אמו של הצאר ניקולאי השני, נבנתה על ידי מספנת רוסוד בניקולאייב, האימפריה הרוסית. שדרתה הונחה ב-30 באוקטובר 1911 יחד עם ספינות האחות שלה אימפרטור אלכסנדר השלישי ואימפרטריצה יקטרינה וליקאיה, אך זה היה רק אירוע טקסי שכן התכנון עדיין לא סוכם ולא נחתם החוזה. היא הושקה ב-19 באוקטובר 1913 והגיעה לסבסטופול ב-13 ביולי 1915, שם היא השלימה את ההצטיידות שלה במהלך החודשים הבאים וערכה ניסויים ימיים. ב-1 באוקטובר היא סיפקה חיפוי לאוניות המערכה הפרה-דרדנוט של צי הים השחור כשהם הפגיזו מטרות בקוזלו, זונגולדאק ו-Karadeniz Ereğli. היא עשתה את אותו הדבר כשספינות קרב ישנות יותר הפגיזו מטרות בבולגריה ב-20–22 באוקטובר ולאחר מכן בווארנה עצמה ב-27 באוקטובר. הסיירת הקלה מידילי נמלטה בקושי מקרב עם האימפרטריצה מריה ב-4 באפריל 1916, מכיוון שאוניית המערכה פספסה אותה בקושי מספר פעמים לפני שהספיקה להתנתק. שלושה חודשים לאחר מכן גם אימפרטריצה מריה וגם אימפרטריצה יקטרינה וליקאיה, שהוזעקה על ידי שידורי רדיו יורטו, יצאו למשימה מסבסטופול בניסיון ליירט את סיירת המערכה הגרמנית לשעבר יעבוז כשחזרה מהפגזה על נמל טואפסה הרוסי ב-4 ביולי. היעבוז התחמקה צפונה ונמנעה מהרוסים על ידי הפלגה במקביל לקו החוף הבולגרי בחזרה לבוספורוס. המידילי מיקשה את הנמל של נובורוסיסק ב-21 ביולי, אך הרוסים, שהוזעקו שוב על ידי יירוט רדיו, ניסו ללכוד אותה בדרכה חזרה. מידילי פותתה להיכנס לטווח התותחים של אימפרטריצה מריה למחרת כשהסיירת רדפה אחרי המשחתת הרוסית שסטליבי, אך היא הצליחה להימלט עם נזק מרסיסים בלבד.
בבוקר 20 באוקטובר 1916, התגלתה שריפה במחסן אבקת השרפה הקדמי של האימפאטריצה מריה כשהיא עוגנת בסבסטופול, אך היא התפוצצה לפני שניתן היה לעשות מאמצים כלשהם להילחם בשריפה. מלחים בראשות המהנדס-מכונאי המידשיפמן איגנטייב, לעומת זאת, הצליחו להציף את מחסן הפגזים הקדמי לפני הפיצוץ במחיר חייהם. פעולתם מנעה כנראה פיצוץ קטסטרופלי וכל המחסנים האחרים הוצפו כאמצעי זהירות. כארבעים דקות לאחר הפיצוץ הראשון, אירע פיצוץ שני בקרבת תא הטורפדו שהרס את המחיצה האטומה למים של שאר המחיצות הקדמיות. האונייה החלה לשקוע בחרטום ונטתה ימינה. היא התהפכה כמה דקות לאחר מכן ולקחה איתה 228 מלחים. החקירה שלאחר מכן קבעה כי הפיצוץ היה ככל הנראה תוצאה של בעירה ספונטנית של חומר ההנעה המבוסס על ניטרוצלולוזה בעת פירוקו.
לאחר פעולת חילוץ מורכבת, הספינה הוצפה בסופו של דבר מחדש ב-18 במאי 1918 ועברה לרציף הצפוני של סבסטופול ב-31 במאי, כשהיא עדיין הפוכה. הכאוס של המהפכה הרוסית ומלחמת האזרחים מנעו עבודות תיקון נוספות, אף על פי שתותחי ה-130 מ"מ שלה הוסרו. עד 1923, תמוכות העץ שתמכו אותה במקומה נרקבו. היא צפה החוצה וקורקעה במים רדודים בשנת 1923. היא אושרה לגריטה ביוני 1925 והוצאה מהרשומות באופן רשמי ב-21 בנובמבר 1925, אף על פי שהעבודה החלה רק ב-1926 כשהיא הוצפה מחדש והועברה חזרה לרציף היבש. צריחי התותחים שלה, שנפלו מהספינה כשהתהפכה, נמשו מאוחר יותר. שניים מהם שימשו כסוללת הגנת החוף ה-30 שהגנה על העיר במהלך המצור על סבסטופול במלחמת העולם השנייה.
שנות ה-20 של המאה ה-16
שנות ה-20 של המאה ה-16 היו העשור השלישי של המאה ה-16, החלו ב-1 בינואר 1520 והסתיימו ב-31 בדצמבר 1529.
Club Future Nostalgia
Club Future Nostalgia (בעברית: מועדון נוסטלגיה עתידית) הוא אלבום הרמיקס הראשון של הזמרת-יוצרת הבריטית דואה ליפה בשיתוף המפיקה מוזיקלית והדי ג'יי האמריקאית דה בלסד מדונה. האלבום יצא לאור ב-28 באוגוסט 2020, על ידי חברת התקליטים וורנר רקורדס. מתוך האלבום יצא סינגל אחד.
האלבום יצא במקור כ-"גרסת מיקס" ב-28 באוגוסט 2020, כאשר הגרסה המלאה שמכילה רשימת רצועות שונה, יצא ב-11 בספטמבר 2020.
רקע והכרזה
לאחר צאת אלבום האולפן השני שלה,"Future Nostalgia, אישרה ליפה שהאלבום יקבל מהדורה מחודשת של מהדורה מפוארת, ובה נאמר "יש לי כמה שירים שעבדתי עליהם, ואותם אני מניחה בצד עבור הסיבוב שני, אז על זה כל מה שיש לדון כרגע." לאחר שדחתה את סיבוב ההופעות בשל מגפת הקורונה, ליפה ראתה את מעריציה מאזינים לשירים מתוך האלבום ומדווחים שהם חשים שמחה רבה והערצה לה. מתוך כוונה "לקחת את המסיבה במעלה המדרגה", ליפה גייסה את עזרתה של דה בלסד מדונה ליצירת אלבום רמיקס שעבדו עליו בסתר בהסגר. ב-4 באוגוסט, הכריזה ליפה כי תוציא את הסינגל "Levitating", ב-14 באוגוסט, יחד לאחר מכן תוציא גרסת רמיקס לסינגל "Physical", של מארק רונסון בהשתתפות גוון סטפני. לאחר ההכרזה חשפה ליפה שהיא שתצא מהדורת רמיקס לאלבום ב-28 באוגוסט 2020, תחת הכותרת "Club Future Nostalgia". בהכרזה רשמית של חברת ההקלטות וורנר רקורדס, תיארו את האלבום כתערובת של מוזיקת פופ של שנות ה-90 והפופ של שנות ה-2020, עם נגיעות של מוזיקת נשמה משנות ה-80. האלבום כולל שני רמיקסים של שירים שלא שוחררו קודם "Love Is Religion" ו-"That Kind Of Woman".
דגימות
דגימות המותאמות מבילבורד :
כלל ופרט וכלל
כלל ופרט וכלל היא אחת מי"ג מידות של רבי ישמעאל שהתורה נדרשת בהן. המידה מופיעה פעמים רבות בתלמוד.
אופן הלימוד
כאשר התורה נותנת כלל, כלומר אינה מפרטת מה בדיוק היא רוצה, לאחר מכן פרט, כלומר דיוק, ולאחר מכן שוב כלל, דנים את הנושא המדובר ב. כלומר - יש לעשות רק מה שדומה לפרט.
שיטות לימוד לא שגרתיות
בדרך כלל, כלל ופרט וכלל מתבצע רק כאשר הפרט הוא בין הכלל הראשון לאחרון והכלל הראשון והאחרון דומים זה לזה, אך יש מקרים שבהם דנים כלל ופרט וכלל גם בדרכים אחרות.
טקס פרסי אופיר לשנת 2021
טקס פרסי האקדמיה לקולנוע ה-32 להענקת פרסי אופיר מטעם האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה התקיים ב-5 באוקטובר 2021.
הטקס התקיים במרכז דוהל בשכונת התקווה בתל אביב, בהנחיית שי אביבי ועלמה זק, ונערך בסימן של 30 שנים לפרס אופיר.
הפרסים מוענקים מטעם האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה, כאשר הזוכה בפרס אופיר בקטגוריה הסרט הטוב ביותר יישלח כנציג ישראל בתחרות על פרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
ב-16 באוגוסט 2021 הוכרזו המועמדים לפרס אופיר, במהלך משדר קצר בהנחיית שי אביבי, שהוקרן בכאן 11.
במהלך הטקס שלושה אנשי תעשייה ותיקים קיבלו פרסי הוקרה: הבמאי אבי נשר, המורה למשחק רותי דייכס והמפיק איתן אבן ("הקיץ של אביה").
זוכים ומועמדים
רשימת המועמדים בתחרות פורסמה ב-16 באוגוסט 2021, כאשר הסרטים "ויהי בוקר" של ערן קולירין ו"תמונת הניצחון" של אבי נשר מובילים במספר המועמדויות (15). אחריהם עם 9 מועמדויות, הסרט "מותו של הקולנוע ושל אבא שלי גם", "הברך" (8), "אגדת חורבן", "אחד בלב" ו"הבית ברחוב פין" (7).
זכיות מרובות
להלן הסרטים אשר זכו בשני פרסים או יותר:
לזכרם
במהלך הטקס, הוקרן סרטון לזכרם של אישים בולטים בתעשיית הקולנוע שהלכו לעולמם בשנה החולפת:
לואיס קלדרה
לואיס קלדרה (באנגלית: Louis Caldera; נולד ב-1 באפריל 1956) הוא פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הדמוקרטית, ששימש כראש המשרד הצבאי בבית הלבן מינואר ועד מאי 2009,. מיולי 1998 ועד ינואר 2001 הוא היה מזכיר הצבא של ארצות הברית וקודם לכן, מינואר 1992 ועד ינואר 1997 הוא כיהן כחבר האספה המדינתית של קליפורניה.
קורות חייו
לואיס קלדרה, בנם של מהגרים ממקסיקו, סולדד ובנחמין קלדרה, נולד באל פאסו, טקסס. כשהיה בן ארבע עברה המשפחה לקליפורניה. לזמן קצר הם התגוררו בדיור ציבורי בשכונת בויל הייטס בלוס אנג'לס ולאחר מכן עברו לוויטיאר. ב-1978 הוא סיים לימודי בוגר במדעים באקדמיה הצבאית של ארצות הברית ולאחר מכן שירת שירות בצבא ארצות הברית עד 1983, רוב הזמן בפורט דיקס, ניו ג'רזי. לאחר שירותו הצבאי הוא המשיך בלימודיו באוניברסיטת הרווארד וב-1987 הוא קיבל תואר מוסמך אוניברסיטה משולב במשפטים ובמנהל עסקים מבית הספר הרווארד למשפטים ומבית הספר למנהל עסקים של הרווארד, בהתאמה.
בעת לימודיו בהרווארד הוא הכיר את רעייתו, אווה אורלבקה קלדרה. לזוג שלוש בנות, כולן גם הן בוגרות הרווארד.
קריירה משפטית
לאחר סיום לימודיו עבד קלדרה בעריכת דין בין השנים 1987–1990 במשרד עורכי הדין "או'מלווני ומאיירס" בלוס אנג'לס ולאחר מכן ועד 1991 במשרד עורכי הדין "בוכלטר, נימר, פילדס ויאנגר". בין השנים 1991–1992 הוא שימש כסגן היועץ המשפטי של מחוז לוס אנג'לס.
מזכיר הצבא
עוד לפני תום תקופת כהונתו השלישית באספה המדינתית, התפטר קלדרה כדי לשרת כמנהל המועצה לשירות לאומי וקהילתי ובתפקיד זה הוא שימש בין השנים 1997–1998.
נשיא אוניברסיטת ניו מקסיקו
לאחר תום כהונתו כמזכיר הצבא שימש קלדרה כסגן הנגיד לקידום האוניברסיטה של אוניברסיטת המדינה של קליפורניה.
באוגוסט 2003 מונה קלדרה כנשיא ה-18 של אוניברסיטת ניו מקסיקו ובתפקיד זה הוא שימש עד ינואר 2006. בחירתו של קלדרה כנשיא האוניברסיטה הייתה שנויה במחלוקת, בהתחשב בכך שהיא לא אושרה על ידי סגל האוניברסיטה. בהצבעת מועצת הסגל של האוניברסיטה הצביעו נגד מינויו 78%. סטודנטים רבים באוניברסיטה צינו שלקלדרה לא היה תואר דוקטור ושבתוקף תפקידו הוא היה אמור לפקח על מועמדים לתואר דוקטור. בנוסף, אחרים בחרו לציין שהיו לקלדרה לא מעט ניגודי עניינים כמזכיר הצבא לשעבר וכחבר בכמה מועצות מנהלים.
תפקידים נוספים
קלדרה שימש כחבר בדירקטוריון של בנק אינדי'מק מ-2002 ועד לנפילתו והלאמתו ביולי 2009. במקביל ועד ינואר 2009 הוא שימש כחבר הדירקטוריון של סאות'ווסט איירליינס.
ראש המשרד הצבאי בבית הלבן
עם תחילת נשיאותו של ברק אובמה, ב-20 בינואר 2009, הוא מינה את קלדרה כראש המשרד הצבאי בבית הלבן. ב-24 באפריל אותה שנה הוא אישר טיסה שבה מטוס בואינג vc25 (גרסה צבאית של בואינג 747 שמשמש כאייר פורס 1 בזמן שהנשיא טס בו) טס כשבעקבותיו טס F-16 פייטינג פלקון בגובה נמוך מעל העיר ניו יורק ומעל ניו ג'רזי. מטרת המשימה הייתה "ליצור צילום אייקוני של המטוס הנשיאותי, בדומה לצילום שבוצע כמה שנים קודם לכן מעל הגרנד קניון.
בעוד שלרשות התעופה הפדרלית ולמספר רשויות מקומיות ניתנה הודעה מוקדמת על הטיסה, בעלי תפקידים רשמיים רבים והציבור לא יודעו עליה. הטיסה מעל האזור הפיננסי של דרום מנהטן יצרה פאניקה. רבים חששו שמדובר על מתקפת טרור דוגמת זו שבוצעה בפיגועי 11 בספטמבר או מתקפה שסוכלה בשל מטוס הקרב שליווה את המטוס הנשיאותי. חשש זה גרם לאנשים רבים לנטוש את משרדיהם בבניינים הגדולים ולהתפנות מהם במהירות.
משטרת העיר ניו יורק הודיעה ש"רשויות פדרליות" הורו להם לא לחשוף לציבור מידע על הטיסה טרם קיומה. הנשיא אובמה לא יודע אף הוא מראש על הטיסה. כמו ראש עיריית ניו יורק מייקל בלומברג, למד הנשיא אובמה על התקרית רק לאחר שההפרעה שהיא גרמה דווחה כבר באמצעי התקשורת.
בעקבות התקרית בוצעה בדיקה מעמיקה וחיצי הביקורת הופנו כלפי קלדרה. פקידי הבית הלבן אמרו שהנשיא אובמה רתח מזעם ושהוא בכל אופן לא ראה שום צורך בתמונה נוספת של האייר פורס 1. ראש העיר בלומברג גינה את ביצוע הטיסה בגובה כה נמוך ללא שום הודעה מוקדמות, באומרו שהוא עצמו לא יודע עליה כראוי, שהוא זעם ושההחלטה על קיום הטיסה העידה על "שיפוט לקוי". סנאטור ג'ון מקיין ציין הטיסה הייתה "שיקול צבאי לקוי ביסודו והיוותה שימשו בלתי ראוי במשאבי מחלקת ההגנה". עלות הטיסה הגיעה על פי המדווח ל-328,835 דולר. פרשנים ציינו שהוצאה כזאת הייתה אמורה להיות השיקול אם לקיים את הטיסה אם לאו. צורכי זמן הטיסה של המטוס מכתיבים את הצורך בטיסות אימון סדירות, והטיסה לא נכללה בשגרת האימונים של המטוס.
לאחר פגישה של קלדרה עם בכירי הבית הלבן, פורסמה התנצלות פומבית בה נאמר, "בשבוע שעבר אישרתי משימת טיסה מעל ניו יורק. אני לוקח על עצמי את האחריות על ההחלטה. בעוד שהרשויות הפדרליות נקטו בצעדים המתאימים ליידע את רשויות המדינה והרשויות המקומיות בניו יורק ובניו ג'רזי, ברור שהפעולה גרמה למבוכה ולהפרעה. אני מתנצל ומקבל על עצמי את האחריות על כל מצוקה שהטיסה גרמה".
לאחר פרישתו
ביוני 2010 מונה קלזדרה כסגן נשיא לכנון של מוסד ג'ק קנט קוק, מוסד ללא כוונת רווח שהעניק 1,200 מלגות בשוויו של יותר מ-60 מיליון דולר לסטודנטים בעלי הישגים גבוהים והכנסה נמוכה ושהעביר מענקים בשווי של 46 מיליון דולר למוסדות ללא כוונת רווח בעלי מטרות דומות. במרץ 2012 הוא סיים את כהונתו בארגון זה.
קלדרה משמש כמרצה מחוץ למניין למשפטים בתוכנית לחוק ולמשפט של אמריקן יוניברסיטי.
ניקאנדר צ'יביסוב
ניקאנדר צ'יביסוב (5 בנובמבר 1892 - 20 בספטמבר 1959) היה מפקד בכיר בצבא האדום אשר פיקד על כוחות במהלך מלחמת העולם השנייה.
תחילת דרכו
צ'יביסוב נולד ב-5 בנובמבר 1892 במחוז רוסטוב שבאימפריה הרוסית. ב-1913 הוא התגייס לצבא האימפריה הרוסית, והוצב ברגימנט היגרים של המשמר. ב-1915 הוא סיים קורס קצינים והועלה לדרגת קפיטן. הוא לחם במלחמת העולם הראשונה בחזית המזרחית כמפקד פלוגה. ב-1918 התגייס לצבא האדום ולחם במסגרתו במלחמת האזרחים ברוסיה כמפקד גדוד חי"ר. ב-1920 השתתף בדיכוי מרד טמבוב ומרידות עממיות נוספות כנגד השלטון הקומוניסטי. ב-1935 סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית פרונזה. במהלך 1937 פיקד על דיוויזיית חי"ר, ובין מרץ למאי 1938 פיקד על הקורפוס הרביעי. בין 1938-1940 שימש כראש מטה המחוז הצבאי לנינגרד. במהלך מלחמת החורף הוא שימש כראש מטה הארמייה השביעית, וב-4 ביוני 1940 הועלה לדרגת גנרל מיור. ביולי של אותה שנה הוא מונה לסגן מפקד המחוז הצבאי לנינגרד, ובינואר 1941 הועבר למלא את אותו תפקיד במחוז הצבאי אודסה.
מלחמת העולם השנייה
ביולי 1941, זמן קצר לאחר פתיחת המתקפה הגרמנית, מונה צ'יביסוב למפקד המחוז הצבאי אודסה. באוגוסט של אותה שנה הוא מונה למפקד ארמיית המילואים החמישית, ובהמשך מונה למפקד ארמיית החוף העצמאית. בספטמבר מונה לסגן מפקד חזית בריאנסק ולחם במסגרתה במבצע טייפון ובקרב על מוסקבה ובמבצע וורונז'-וורושילובגרד. במהלך חודש יולי פיקד במשך שישה ימים על החזית, וב-13 ביולי הוחזר לתפקיד סגן מפקד. בהמשך אותו החודש מונה למפקד ארמיית המילואים הרביעית, וב-3 באוגוסט מונה למפקד הארמייה ה-38 עד 27 באוקטובר 1943, וב-7 בנובמבר של אותה שנה הועלה לדרגת גנרל-פולקובניק. על פי עדותו של איוואן בגרמיאן מפקד החזית הבלטית הראשונה, סטלין הציע למנות את צ'יביסוב למפקד ארמיית המשמר ה-11, אולם בגרמיאן חשש מפניו, ולפיכך מינה סטלין את צ'יביסוב למפקד ארמיית ההלם השלישית ב-21 בנובמבר. ב-1 באפריל 1944 הוא מונה למפקד ארמיית ההלם הראשונה, וב-2 ביוני של אותה שנה מונה למפקד האקדמיה הצבאית פרונזה.
אחריתו
צ'יביסוב המשיך לשמש בתפקיד מפקד האקדמיה הצבאית עד 29 בינואר 1948, ולאחר מכן מילא תפקידי ניהול ומטה. באוקטובר 1949 מונה לעוזר מפקד המחוז הצבאי בלארוס, ומילא תפקיד זה עד פרישתו ב-1954. הוא נפטר במינסק ב-20 בספטמבר 1959 בגיל 66.
פרדריקסטאד (כדורגל)
מועדון הכדורגל פרדריקסטאד (בנורווגית: Fredrikstad Fotballklubb) הוא מועדון כדורגל נורווגי מהעיר פרדריקסטאד, המשחק החל משנת 2013 בליגה הנורווגית השנייה. אצטדיון הבית של הקבוצה הוא אצטדיון פרדריקסטאד בעיר, המכיל כ-12,560 מקומות ישיבה.
עם תשע זכיות באליפות נורווגיה ו-11 גביעים, פרדריקסטאד היא אחת הקבוצות המצליחות והאהודות בתולדות הכדורגל הנורווגי. עם זאת, זכייתה האחרונה בתואר הייתה בעונת, ובין השנים 1984 ל-2003 היא כלל לא שיחקה בליגה הבכירה בנורווגיה. תוארו האחרון של המועדון היה הגביע הנורווגי לשנת 2006.
ההקמה והשנים הראשונות (1903 - 1932)
מועדון הכדורגל פרדריקסטאד נוסד ב-7 באפריל 1903. בעוד מועדוני כדורגל אחרים ברחבי המדינה היו למעשה תוספת למועדוני ספורט שכבר היו פעילים בענפים אחרים, כגון סקי או אתלטיקה, פרדריקסטאד הייתה לקבוצה הראשונה בנורווגיה שעסקה באופן בלעדי בכדורגל. בעקבות חוסר במועדונים מתחרים לפרדריקסטאד, היווסדו של המועדון היה למעשה הניסיון השלישי להקים קבוצת כדורגל בעיר. עם זאת, גם ניסיון מוצלח זה לווה בקשיים במציאת מועדונים מתחרים.
כחודש לאחר הקמת הקבוצה הוקמה בעיר השכנה קבוצת סרפסבורג. במשחק הראשון בין הקבוצות גברה פרדריקסטאד 4-0 על סרפסבורג לעיני כ-600 צופים. היה זה צעד ראשון בדרך להקמת ליגה אזורית, שהיוותה השראה להקמתם של מועדונים נוספים באותו האזור. במקביל, החלה הקבוצה להתחרות במפעל הגביע הנורווגי, שהיה המפעל הרשמי היחיד שאיחד את כל קבוצות הכדורגל במדינה, אך לא הצליחה להשיג הצלחה משמעותית.
בשנת 1927, לאחר מספר שינויים, נקבעו צבעי התלבושת של פרדריקסטאד על לבן ואדום, הצבעים המלווים את המועדון עד היום.
תקופת השיא (1932 - 1966)
פרדריקסטאד העפילה לראשונה לגמר הגביע ב-1932. בשלב חצי הגמר אירחה הקבוצה את מיונדאלן לעיני כ-9,000 צופים, כמות שיא עבור המועדון עד אז, ובגמר הביסה פרדריקסטאד 6-1 את אורן הורטן וזכתה לראשונה בתולדותיה בגביע. הייתה זו זכייה ראשונה בתקופת השיא הראשונה של המועדון, שזכה עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה בארבעה גביעים נוספים.
פרדריקסטאד הייתה מהראשונות לשחק בליגת העל הנורווגית, שהחלה את דרכה בעונת. הליגה חולקה לשמונה מחוזות, והסתיימה בסיבוב פלייאוף. פרדריקסטאד סיימה ראשונה בטבלה המחוזית ועשתה את דרכה עד לגמר הפלייאוף, שם הביסה את לין 4-0 בסיכום שני מפגשים, והייתה לאלופת נורווגיה הראשונה. בזכות זכייתה בגביע באותה שנה, לאחר שניצחה בגמר את מיונדאלן 3-2 בהארכה, השלימה הקבוצה זכייה בדאבל כבר בעונת הליגה הראשונה בנורווגיה. פרדריקסטאד השלימה זכייה שנייה ברציפות באליפות עונה אחר כך.
לאחר שתי עונות ליגה בנורווגיה פרצה מלחמת העולם השנייה. בעקבות המערכה בנורווגיה והכיבוש הנאצי, הושעו כל התחרויות הרשמיות, בין היתר בעקבות שביתתם של הספורטאים כתמיכה במתנגדים לכיבוש. לאחר חמש שנות הפסקה חזר מפעל הגביע לפעול, ושנתיים אחריו חזרה גם הליגה.
בעונת, העונה השנייה מאז תום המלחמה, השתנתה שיטת הליגה. היא פוצלה לשני בתים בני שמונה קבוצות כל אחת, ובתום שני סיבובי ליגה נפגשו מנצחות הבתים למפגש גמר כפול על התואר. פרדריקסטאד העפילה לגמר, השיגה ניצחון כפול (6-1 בסיכום) על ואלרנגה, וזכתה באליפות שלישית.
שנות ה-50 היו ימי השיא של המועדון. בין עונת לעונת  זכתה הקבוצה בשש אליפויות נוספות. בעונת ובעונת  אף השיגה הקבוצה שני דאבלים נוספים. זכייתה באליפות בעונת הקנתה לה את הזכות להיות הקבוצה הנורווגית הראשונה אי פעם בגביע אירופה לאלופות. פרדריקסטאד חוללה הפתעה גדולה בסיבוב הראשון, כשהדיחה את אייאקס אמסטרדם (4-3 בבית, 0-0 בחוץ), אך הודחה כבר בסיבוב השני.
התואר האחרון בשושלת המפוארת של פרדריקסטאד הגיע בעונת, אז זכתה בגביע לאחר ניצחון 3-2 בגמר על לין. בשלב זה עמד מאזנה על תשע אליפויות ותשעה גביעים.
שנות השפל בליגה הבכירה (1967 - 1984)
לאחר שנים רבות של דומיננטיות מרשימה בכדורגל הנורווגי, החלה בשנות ה-70 דעיכה משמעותית בפרדריקסטאד. בעוד קבוצות רבות החלו להפוך לקבוצות מקצועניות, שחקנים רבים מפרדריקסטאד עדיין עבדו בעבודות אחרות במקביל. המקצוענות התבטאה גם בשיטות אימונים תכופות ומוקפדות יותר, בעוד פרדריקסטאד הגבילה עצמה לשני אימונים בשבוע בלבד. הירידה ביכולת קושרה גם לאחריות וללחץ של הדורות החדשים של שחקני הקבוצה, לעמוד בהישגי העבר של המועדון.
בעונת העפילה הקבוצה לגמר הגביע, אך הובסה 4-1 בידי אחד מהכוחות העולים בכדורגל הנורווגי, רוזנבורג, שאף זכתה באליפות באותה עונה. שנתיים אחר כך, ב-1973, סיימה הקבוצה במקום האחרון בליגה וירדה לראשונה בתולדותיה לליגת המשנה. היה זה סימן ראשון לבאות, כשבעשור הקרוב פרדריקסטאד ירדה ארבע פעמים לליגת המשנה.
השהות הראשונה של פרדריקסטאד בליגה השנייה נמשכה עונה אחת בלבד, וב-1975 חזרה הקבוצה לשחק בליגה הבכירה. היא הצליחה לשרוד בליגה שתי עונות נוספות, וב-1977 ירדה ליגה פעם נוספת. הפעם השהות בליגה השנייה נמשכה שלוש עונות, ופרדריקסטאד חזרה לשחק בליגה הבכירה רק ב-1980. הירידה השלישית בתולדות הקבוצה הגיעה כבר ב-1982, אך השהות בליגת המשנה נמשכה עונה אחת בלבד.
תקופת ההיעדרות מהליגה הראשונה (1984 - 2003)
בעונת השיגה פרדריקסטאד תואר ראשון אחרי 18 שנים, כשהניפה את הגביע הנורווגי. פרדריקסטאד פגשה בגמר את ויקינג, ומשחק הגמר הסתיים בשוויון 3-3 לאחר הארכה, כך שנקבע משחק חוזר. במשחק החוזר ניצחה פרדריקסטאד בתוצאה 3-2, והשיגה את הגביע העשירי בתולדותיה.
עם זאת, שמחת הזכייה בגביע נמהלה באכזבה, כאשר בסיום העונה ירדה הקבוצה בפעם הרביעית בתוך עשר שנים לליגת המשנה. בניגוד לפעמים הקודמות, בהן לא נעדרה הקבוצה מהליגה הבכירה ליותר משלוש עונות, הפעם פרדריקסטאד לא הצליחה לטפס חזרה לליגה הבכירה במהרה, ונותרה תקופה ארוכה בליגת המשנה.
ב-1992, שמונה שנים לאחר הירידה לליגת המשנה, חוותה הקבוצה שפל נוסף, כשירדה לראשונה בתולדותיה לליגה השלישית. השהות בליגה השלישית נמשכה זמן רב מהמצופה, והקבוצה לא הצליחה לחזור למרכז הבמה של הכדורגל הנורווגי. השינוי המיוחל הגיע בשנת 2001, עם מינויו של קנוט טורביורן אגן לתפקיד המאמן. אגן, בנו של מאמן העבר המצליח של רוזנבורג, נילס ארנה אגן, הוסיף לקבוצה ממד של מקצוענות שהיה חסר בה והיה למאמן המצליח ביותר במועדון מאז תור הזהב בשנות ה-50. בשנת 2002 העלה אגן את הקבוצה לליגת המשנה לאחר עשור בליגה השלישית. עונה אחת אחר כך, בעונת שבה חגג המועדון מאה שנים להיווסדו, הוביל אגן את הקבוצה למקום השני בליגת המשנה ולחזרה לליגה הראשונה אחרי 19 שנות היעדרות.
העידן הנוכחי (2004 - )
לאחר עונת הישרדות נוספת ולקראת עונת, עזב אולסן וקנוט אגן חזר לתפקיד המאמן. אגן הוביל את הקבוצה למקום השמיני בליגה הבכירה וזכה עמה בתואר ראשון מזה 22 שנים. הקבוצה העפילה לגמר הגביע הנורווגי שם פגשה את סנדפיורד. לאחר חמש דקות כבר נטלה פרדריקסטאד את ההובלה, ועד לסיום המחצית כבר קבעה את תוצאת המשחק, 3-0 מרשים שהעניק לקבוצה את הגביע ה-11 בתולדותיה. היה זה משחקו האחרון של אגן כמאמן הקבוצה, והוא עזב בסיום העונה בעקבות מחלוקות עם המנהל המקצועי החדש של הקבוצה, מורגן אנדרסן.
בעונת סיימה הקבוצה במקום השני בטבלה, שש נקודות בלבד פחות מהאלופה סטאבק. הייתה זו הסגנות הראשונה של המועדון מזה 36 שנים. עונה אחת בלבד אחר כך סיימה הקבוצה במקום ה-14 מתוך 16, מיקום המוביל לפלייאוף הישרדות. פרדריקסטאד הפסידה כבר בחצי גמר הפלייאוף, וירדה לליגת המשנה אחרי שש עונות רצופות בליגה הבכירה.
שהותה של הקבוצה בליגת המשנה נמשכה עונה אחת בלבד, לאחר שב- סיימה במקום השלישי, השתתפה בפלייאוף ההעפלה והצליחה להשיג את הכרטיס לליגה הבכירה. בסיום עונת, בה הצליחה הקבוצה לשרוד בליגה הבכירה, נעצרו בכירים במועדון כאשר המשטרה הנורווגית פשטה על משרדי המועדון, בחשד להעלמת מס סביב חוזהו של שחקן הקבוצה ראיו פירויה.
לאחר עונה נוספת בליגה הבכירה, שוב ירדה פרדריקסטאד לליגת המשנה.
אצטדיון
בשנת 1914 נחנך אצטדיון פרדריקסטאד בעיר. היה זה אצטדיון הכדורגל הראשון בנורווגיה בעל מערכת תאורה. שיא הקהל הביתי באצטדיון נרשם ברבע גמר הגביע הנורווגי ב-1956, אז נרשמה תפוסה של 15,534 צופים. כמות הקהל הוגבלה עם הקמת יציעי הישיבה באצטדיון, ולאחר השיפוץ והחידוש האחרון של האצטדיון טרם עונת, עמדה תכולתו על כ-10,500 מקומות. אצטדיון זה אירח במרוצת השנים מספר משחקי בית של נבחרת נורווגיה הצעירה. בשנת 2007 נסגר האצטדיון, שבשנותיו האחרונות נחשב למיושן מאוד, והוא נהרס כליל בחורף 2011 על מנת לפנות מקום לבניין דירות ומשרדים.
בשנה בה נהרס האצטדיון הישן, נחנך אצטדיון פרדריקסטאד החדש בעיר. האצטדיון הוקם במרכז העיר, היכן שבעבר הייתה המספנה הגדולה ביותר בסקנדינביה, והוא עוצב ותוכנן כך ששימר בתי מלאכה שהוקמו עוד ב-1870 ביציעי האצטדיון החדש, מה שהעניק לאצטדיון עיצוב ייחודי. מאז הקמתו שימש האצטדיון מספר פעמים כאצטדיון הבית של הנבחרת הצעירה. כל יציעי האצטדיון החדש הם יציעי ישיבה, ותכולתו עומדת על כ-12,560 מקומות.
סמל ומדים
בשנותיו הראשונות של המועדון, הוחלפו צבעי המדים לעיתים קרובות. התלבושת הראשונה ב-1903 כללה חולצת פסים בצבעי כחול ולבן, ומכנס שחור. כעבור שנתיים הוחלפו המדים לחולצה לבנה ומכנסיים כחולים, ולקראת חצי גמר הגביע הנורווגי ב-1910 החליף המועדון את מדיו לירוק ולבן. במרוצת שנותיו הראשונות של המועדון, נעשו בסך הכול שבעה שינויים בצבעי המדים.
השינוי השביעי והאחרון הגיע לאחר משחק ידידות בין נבחרות ו באצטדיון פרדריקסטאד ב-7 באוקטובר 1926. הקבוצה שאבה השראה מצבעי מדי הנבחרת הפולנית, ואף שלחה מכתב רשמי להתאחדות הכדורגל הפולנית ובו בקשת רשות להשתמש בצבעי הנבחרת במדיה. ההתאחדות הפולנית הגיבה במכתב בו היא הביעה את שמחתה מהחלטת המועדון לאמץ את צבעי הדגל הפולני, ובעקבות הבקשה אף התחייבה לשלוח חולצה לבנה ומכנס אדום למועדון.
ב-17 במרץ 1927 הגיעו המדים מפולין, והוחלט כי יהיו אלו מדי המועדון הרשמיים. מאז ועד היום, צבעי המדים כמעט ולא שונו כלל. השינוי האחרון היה ב-1997, אז עברה הקבוצה מגרביים בצבעי אדום ולבן לגרביים לבנים.
סמל המועדון, דגלון שבמרכזו כדור, ובצידי הכדור האותיות "FF" (ראשי התיבות של שם המועדון במקור), נחשף לראשונה ב-1909, ונותר מאז ללא שינוי. צבעי הסמל היו במקור ירוק ולבן, אך מאז שאימץ המועדון את צבעי האדום והלבן ב-1927 הוחלפו גם צבעי הסמל.
הקבלת פני רבו ברגל
הקבלת פני רבו היא מצווה לעלות ולבקר את רבו בשבתות בחגים ובימים טובים. יש שכתבו שמצווה זו אינה נוהגת בזמן שבית המקדש חרב.
מקור
בתלמוד למדו מצווה זו מדבריו של בעלה של האישה השונמית כאשר שמה פניה ללכת אל אלישע, באחד מימי החול, לאחר שבנה שנולד לה בזכות ברכת אלישע מת,
לאור העובדה שהחיוב נלמד מפסוק בספרי הנביאים, לכאורה התוקף שלו הוא מדברי קבלה, וכך כתב רבי יעקב יהושע פלק. אולם, לדעת החתם סופר תוקף המצווה (לגברים) הוא מדאורייתא, והוא לומד זאת מהפסוק העוסק בעלייה לרגל: – "את" לרבות תלמידי חכמים.
טעם
מלשן הרמב"ן משמע שטעם המצווה הוא מדיני תלמוד תורה, שכתב שם שיש לילך לרב על מנת 'ללכת אל החכמים ואל הנביאים לשמוע דברי השם'.
אמנם מלשון הרמב"ם ועוד משמע שהחיוב הוא מטעם לחלוק כבוד לרבו על ידי שעולה לבקרו.
באחרונים כתבו כמה חילוקי דינים בין שיטות אלו, כגון האם מכלל החיוב אף ללמוד מהרב, או שהחיוב הוא רק לעלות ולבקר.
פרטי ההלכות
החיוב להקביל את פני רבו, הוא בשבת בראשי חודש ויום טוב וכן ברגלים.אמנם כתב במגן אברהם שגם בימי החול מקיים מצווה, אף שאינה חובה.
לדעת רבי יחזקאל לנדא (ה'נודע ביהודה') הטעם שהחיוב הוא דווקא בזמנים אלו הוא שבימים שיש בהם קרבן מוסף יש בהם גם תוספת קדושה, וגם על הרב נוסף אז שפע להשפיע על תלמידו.
בספר שבט סופר כתב שהחיוב אינו דווקא לרבו שמלמדו תורה, וניתן להקביל אף את גדול הדור.
בשם מהרי"ד מבעלזא הובא לבאר הטעם שמצווה זו לא נזכרה להלכה, מאחר שאין לגור בקרבה לרבו, ובמקרה שאינו יכול לחזור באותו היום לביתו מבואר בתלמוד שפטור ממצוה זו.
חשיבות
מצוות 'הקבלת פני רבו', נזכרת פעמים אחדות בתלמוד ובהלכה כדוגמה למצווה שדוחה איסורים שונים. למשל, הותר לעבור אל רבו ביום הכיפורים בתוך מים, ואף התירו לעבור בהם בחזרה לביתו, מפני שאם לא נתיר לו לחזור ימנע מללכת.
כמו כן נאמר בתלמוד ש'ההולך להקביל פני רבו בחג הסוכות פטור ממצוות סוכה', מאחר שהעוסק במצווה פטור מן המצווה.
הריטב"א כתב שזמן הקבלת פני רבו תלוי בקרבה למקום הרב:
כיום
לדעת הנודע ביהודה בזמן הזה שאין בית המקדש קיים מצווה זו אינה נוהגת. טעמו הוא, שאין מצוות עליית לרגל נוהגת בזמן הזה, וכדי שלא יהיה כבוד רבו מרובה מכבוד שמים, אין חיוב לעלות ולראות את פני רבו. אמנם כתב בסיום דבריו:
אמנם לדעת אחרונים אחרים אף בזמן הזה ישנה מצווה זו של הקבלת פני רבו. בספר מנחת אליהו מסיק דאף אם אין חיוב בזמן הזה, מכל מקום וודאי יש בדבר מצווה קיומית, והמקביל פני רבו נחשב כעוסק במצווה. לדעת רבי יהונתן אייבשיץ בזמן בית המקדש החיוב היה להקביל בשבת וראש חודש, ובזמן הזה שאין חיוב לעלות לרגל לירושלים חייב להקביל פני רבו.
בספר 'אורחות רבינו' כתב בשם הסטייפלר שמצוות הקבלת פני רבו נהגה רק בזמן שלמדו בעל פה, אבל בזמן הזה שלומדים מספרים אין דין של "רב מובהק" ולכך אין חיוב הקבלת פני רבו.
מדי שנה קודם חג הסוכות וחג הפסח ישנם פרסומים שונים על מעמדי קיום מצוות 'הקבלת פני רבו'. כך למשל מתקיים טקס הקבלת פני הרבנים הראשיים לישראל, וכן אצל רבני ערים, ראשי ישיבות, אדמו"רים ועוד.
צציליה סלפק
צציליה סלפק (באנגלית: Cecilia Slepak ובגרמנית: Cecylia Słapakowa; 1900 - 1942 או 1943), הייתה עיתונאית ומתרגמת. תרגמה מיידיש לפולנית את 12 הכרכים של סדרת הספרים "דברי ימי עם עולם" העוסקת בהיסטוריה של עם ישראל, שכתב שמעון דובנוב. הסדרה פורסמה בשנת 1948, לאחר מותו. בנוסף, כעיתונאית כתבה עבור העיתון היומי היהודי-פולני "Nasz Przegląd" ("המגזין שלנו").
סלפק הייתה אחת מחברי ארכיון המחתרת "עונג שבת" בגטו ורשה, חלק מהצוות שאסף מידע על יהודי הגטו בעזרת מכתבים, יומנים וכתבים אחרים. כחלק מחברותה בצוות, הייתה אחראית על מחקר שיזם עמנואל רינגלבלום שעסק בנשים בגטו. במסגרת מחקר זה ראיינה 16 נשים משכבות וקבוצות גיל שונות.
פעילותה
צציליה סלפק הייתה בת למשפחה של יהודים משכילים, דוברי רוסית שגרו באזור העיר וילנה. אולם רוב חייה עברו עליה בעיר ורשה. היא גרה עם בעלה, שהיה מהנדס, ובתה בדירה בקומת קרקע ברחוב אֶלֶקטוֹרַאלנה מס' 1. היא הייתה מעורה בחוגי המשכילים היהודים דוברי הפולנית בוורשה, אך גם מעורבת ומשולבת היטב בחוגי חברת העילית האינטלקטואלית מווילנה ומריגה. נהגה להתכתב עם מארק ובלה שגאל והיו לה קשרים טובים גם עם סגל הפרופסורים של המכון ליודאיקה. לדבריה של רחל אוירבך, שהייתה עיתונאית וסופרת צעירה בוורשה בסוף שנות השלושים, בעלה של צציליה נשאר לאחר המלחמה בחיים.
פועלה בגטו
עמנואל רינגלבלום, מייסד הארגון המחתרתי "עונג שבת" בגטו ורשה, הזמין את צציליה סלפק בשנת 1941 לערוך את המחקר שיזם על הנשים היהודיות בגטו, מחקר שהיה אחד מסדרת המחקרים על החיים והישרדות היהודים בגטו. מטרת המחקר העיקרית הייתה ניסיון להבין את השינוי שחל בנשים מתחילת המלחמה, ובשנים הראשונות לקיום הגטו (אביב 1942).
חברי צוות "עונג שבת", שסלפק נמנתה עליהם, שקדו על איסוף שיטתי של עדויות על הנעשה בגטו ורשה ובפולין הכבושה, במטרה שתשמרנה ראיות ועדויות על החיים בתקופה נוראה זאת. הם אספו מידע וכל חומר רלוונטי, כמו עיתונים חשאיים שפורסמו על ידי המפלגות ותנועות הנוער השונות בגטו; פרוטוקולים מישיבות התנועות; עדויות שנגבו מפיהם של פליטים שהגיעו מגטאות אחרים או מי שברחו ממחנות עבודה וריכוז, רשימות על דמויות שהיו וחיו בגטו וכן כל חומר שיכול היה לשמש כעדות לאחר המלחמה. בנוסף יזם רינגלבלום גם מחקרים שונים על החיים בגטו, והמחקר על הנשים היהודיות היה אחד מהם.
מדצמבר 1941 ועד אביב 1942, ערכה סלפק ראיונות עם 16 נשים בעלות רקע חברתי שונה. בין הנשים המרואיינות שלה היו נשים שעסקו בזנות, גניבה, הברחות וקיבוץ נדבות, עקרת בית, עוזרת בית, אישה שעבדה במרכזים לאחסון מזון, נשים שעבדו במטבחים ציבוריים ובבתי יתומים וזבניות. בנוסף ראיינה אמניות - רקדנית, שחקנית ומוזיקאית. נשים ממקצועות חופשיים כמו אגרונומית, ספרנית ומתרגמת. תחומי השאלות לראיון הורכבו משאלות על אורח חייהן לפני המלחמה, השפעת הכיבוש הגרמני, וחיי היום יום לאחר הכיבוש. בחלקו המרכזי של הראיון היו שאלות על המעבר לגטו, השפעת המגורים בגטו ומאבקי ההישרדות בו. נושאים נוספים שכללו שאלות הראיון, היו השפעת המחסור במזון שהביא עמו רעב תמידי, המחלות והסכנות הגוברות, באיזו צורה פיתחו הנשים אסטרטגיות בגטו להתמודדות עם הבעיות הללו, באיזה אופן הן מסתדרות עם שינוי התעסוקה או חוסר התעסוקה, איך הן מסתדרות עם הבעל והילדים.
בעת שראיינה, הייתה מעורבת מאוד וגילתה אמפתיה לתחושותיהן ורגשותיהן של הנשים אותן ראיינה. היא כאבה את גורלן, וקבלה אותן כפי שהן. תיארה את מאמציהן כחלק ממאמץ ההישרדות של תושבי הגטו. למשל, הראיון עם האישה הזונה, היא לא מצאה כל סיבה מדוע יש להעלים את מקצוע הזנות בגטו. להפך, היא ראתה בכך דרך חיים נוספת שעזרה לאותה אישה להשיג אוכל ומוצרים הכרחיים לחיים הקשים ועל ידי כך לשרוד. אישה נוספת שססליה סלפק ראיינה הייתה בתיה טמקין ברמן, ספרנית שהקימה בגטו ספרייה לילדים. הילדים הגיעו מבתי יתומים, וממשפחות בגטו, והורשו להשאיל 2 ספרים האחד ביידיש והשני בפולנית. בתיה טמקין-ברמן ניצלה ואף עלתה לישראל.
כתיבת המחקר הייתה בתקופה הקשה ביותר של הגטו ואחרי המבוא שכתבה, הציגה בקצרה מספר ביוגרפיות של הנשים הללו שאותן ריאיינה. תיארה את קצב החיים שסביבה בגישה פתוחה, בכבוד גדול למרואיינות שלה, כשהיא ערה לנשיותן. למרות זאת, נקודת המבט שלה עצמה ניכרת בתיאוריה, הואיל והיא חוותה את אותם קשיים בגטו וחשה את אותם פחדים שחשו הנשים הללו. סלפק במחקרה משתפת את הקורא בהערות פילוסופיות רבות, לדוגמה כאשר היא מתערבת בסיפור החיים של המרואיינת ומציגה פרספקטיבה משלה.
ימיה האחרונים
לפי עמנואל רינגלבלום, נשלחה צציליה סלפק בקיץ 1942 למחנה ההשמדה טרבלינקה שם נרצחה. מקור אחר מתייחס שנשלחה למחנה העבודה בכפייה טרווניקי ונרצחה שם בשנת 1943.
אבה לנסטרה
קריירה
במשך רוב הקריירה לנסטרה היה בהירנפיין שם נחשב לאגדה וגם לשחקן הטוב ביותר שלה בכל הזמנים. בעונת 1932/33 עוד כשהיה ילד שיחק תחת המאמן האוסטרי אוטו פינטר שדגל בשיטת המשחק של "נבחרת הפלא" האוסטרית משנות השלושים. לנסטרה לקח את שיטת המשחק ממנו ופינטר ראה בו את האינטליגנציה והטכניקה שלו על המגרש. הוא אף השווה את לנסטרה בסגנון המשחק לזה של כוכב "נבחרת הפלא", מתיאס סינדלר, שנחשב אז לטוב באירופה.
הופעת הבכורה בקבוצה השנייה של הירנפיין הגיעה ב-1 במרץ 1936 שהוא משחק בה לצד אחיו. הם ניצחו בה 1–12 את אלסידס מפל ואחיו יאן שכבש שישייה עלה לקבוצה הבוגרת. לנסטרה שכבש צמד במשחק נאלץ לחכות עד לקיץ בשביל לעלות לבוגרים והוא עשה זאת ב-16 ביולי בתיקו 2–2 נגד גוררדיק. עם פיגור של 1–0 הוא כבש את שער השוויון.
בעונת 1936/37 לנסטרה כבר תפס את מקומו הקבוע בהרכב. הוא היה אחד הכובשים המובילים בליגת המשנה עם 19 שערים, שתרמו לעלייה של הירנפיין לליגה הבכירה. מעונה אחר כך הקבוצה ביססה את מעמדה בליגה זו ומעונת 1941/42 עד לתשע הבאות הצליחה להגיע לשלב הגמר באליפות. מיקום השיא של הירנפיין היה מקום שני בעונות 1946/47 ו-1947/48. הכדורגל בהולנד המשיך גם בתקופת מלחמת העולם השנייה אך בשנת 1942 הירנפיין נאלצה לשחק ללא לנסטרה עקב איסורה של ה-KNVB. באותם הימים הפיכת הספורט בהולנד למקצוע בתשלום היה אסור והוא הפר זאת, אך לא בתחום הכדורגל אלא על כך שהשתתף באירועי החלקה על הקרח עליהם קיבל כספי פרס. בשנת 1944 לנסטרה נישא לאשתו, הילטייה "היל" לנסטרה-ויסמן. לזוג נולדה בת.
לנסטרה והירנפיין שיחקו ב-7 במאי 1950 את המשחק ההיסטורי ביותר של המועדון בניצחון 5–6 על אייאקס באמסטרדם שכללה אז את רינוס מיכלס. כעבור פחות מחצי שעה הם היו בפיגור 5–1 אך הם הצליחו להפוך את התוצאה ולנסטרה לקח חלק בניצחון עם צמד ומעורבות בשערים האחרים.
בסוף שנת 1954 עזב את המועדון אותו כל כך אהב ונשאר נאמן לו גם כאשר מועדונים בסדר גודל של אייאקס ואינטר מילאנו הציעו לו חוזה. בסך הכל כבש עבור הירנפיין 523 שערי ליגה ב-500 הופעות. לנסטרה עבר ל-SC אנסחדה תמורת 11,000 גילד, בעוד ששווי השוק שלו עמד לפי הדיווחים על לפחות 100,000 גילד. בעונת 1957/58 סיים עימה במקום השני בליגה וגם זכה לכבוש את השער הראשון שנכבש אי פעם באצטדיון הט דייקמן. בשנת 1960 עבר ליריבתה אנסחדה ביוז תמורת סכום של 42,000 גילד. שלוש שנים לאחר מכן פרש מכדורגל בגיל 42, ובכל הקריירה בת ה-27 שנים שלו כבש 700 שערים ב-730 הופעות.
נבחרת הולנד
במדי נבחרת הולנד עשה את הופעת הבכורה ב-31 במרץ 1940 נגד לוקסמבורג ברוטרדם. המשחק נגמר בניצחון 4–5 להולנדים ולנסטרה אחד הכובשים. הוא כבש בסך הכל 33 שערים ב-47 הופעות במדיה ובמלכות שערי הנבחרת ממוקם בצוותא ליוהאן קרויף האגדי. לנסטרה הצליח לזמן קצר להיות מלך השערים שלה בהיסטוריה לאחר שעבר את בבה באקויס ב-23 באפריל 1958 במשחק ידידות נגד קוראסאו. בדקה ה-20' למשחק פאס וילקס השתווה לשניהם אך שלוש דקות לאחר מכן לנסטרה מיקם את עצמו לבד בפסגה עם 29 שערים ואף כבש באותו המשחק את ה-30 שלו. השיא החזיק עד ה-4 בנובמבר 1959 אז וילקס עבר אותו עם שערו ה-34. בנבחרת ההולנדית הייתה שלישיית ההתקפה בשנות החמישים שכונתה "השלישייה המוזהבת" שכללה את לנסטרה, וילקס וקיס רייברס.
הוא השתתף באולימפיאדת 1948 אך מעולם לא זכה לשחק בטורניר גביע עולם. בשנת 1956 לנסטרה עשה את משחקו המפורסם ביותר עימה בניצחון 1–2 על אלופת העולם המכהנת גרמניה המערבית. למעשה זו הייתה ההתמודדות הראשונה של שתי הנבחרות מאז מלחמת העולם השנייה ועבור ההולנדים זה היה ניצחון מאוד אמוציונלי. לנסטרה היה הגיבור המהולל כאשר כבש את צמד השערים. הופעתו האחרונה במדים הלאומיים הייתה בתיקו 2–2 נגד בלגיה בשנת 1959, בו כבש גם את שערו האחרון.
סוף חייו
אף על פי שהמעיט לעשן או לשתות במהלך חייו ב-21 במרץ 1977 לקה בשבץ מוחי. למזלו שרד זאת אך כתוצאה מהדימום המוחי נאלץ להיות בכיסא גלגלים לשארית חייו. לנסטרה נפטר ב-2 בספטמבר 1985 בגיל 64 במקום הולדתו. גופתו נשרפה במשרפה בגוטום שבלייוורדן ארבעה ימים לאחר מותו.
חצי שנה לאחר מכן נקרא שם האצטדיון של הירנפיין על שמו וגם כאשר נבנה מחדש בשנת 1994 השם נשאר. בכניסה הראשית אליו ניצב פסל של לנסטרה וגם רחוב אחד ליד האצטדיון נקרא על שמו. בשנת 1995 הוצגו מחזמרים על חייו ועל הניצחון ההיסטורי של הירנפיין 5–6 על אייאקס. הוא שוחק במחזמר על ידי רוני פנדר. עיתונאי הספורט, ניקו שייפמאקר, כתב בהספד שלו: "אגדה מתה כפי שהייתה צריכה למות. הוא היה אגדה חיה, עכשיו הוא נחשב לאגדה מתה. אך האגדה עדיין נותרה, כל עוד חיים האנשים אשר ראו את אבה משחק כדורגל במו עיניהם."
הדמות "קיק וילסטרה" מסדרת הטלוויזיה ההולנדית נקראה בחלקה על שמו וגם על שמם של השחקנים קיק סמיט ופאס וילקס.
מת'יו גארבט
מת'יו ג'ימי דייוויד גארבט (באנגלית: Matthew Jimmy David Garbett; נולד ב-13 באפריל 2002 בלונדון שבאנגליה) הוא כדורגלן ניו זילנדי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת נאק ברדה מליגת המשנה ההולנדית ובנבחרת ניו זילנד.
קריירת מועדונים
גארבט החל את הקריירה המקצוענית שלו במועדונים וסטרן סוברבס, איסטרן סוברבס וטים ולינגטון בניו זילנד.
ב-24 בינואר 2020 חתם גארבט בפאלקנברג מליגת העל השוודית. הוא ערך 20 הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-26 באוגוסט 2021 חתם גארבט בטורינו מהסרייה א', והחל לשחק בקבוצת הנוער של המועדון. ב-18 באוקטובר 2022 ערך את הופעתו היחידה בקבוצה הבוגרת של המועדון, בניצחון 4-0 על צ'יטאדלה במסגרת הסיבוב השני של קופה איטליה לעונת.
ב-31 בינואר 2023 הושאל גארבט לנאק ברדה מליגת המשנה ההולנדית עד לתום עונת. ב-11 במאי חתם על חוזה קבוע לשנתיים במועדון.
קריירה בינלאומית
גארבט היה חלק מסגל הנבחרת האולימפית של ניו זילנד לטורניר הכדורגל באולימפיאדת טוקיו בשנת 2021.
יצחק יהודה כהן
יצחק יהודה כהן (1872–1956) רכש וגאל את האדמות שעליהן הוקמה שכונת רחביה, וכן האדמות שעליהן הוקם נווה דניאל בגוש עציון. היה חבר בוועד העדה הספרדית בירושלים.
משפחה
כהן עלה לארץ ישראל בשנת 1890 מלאריסה שביוון, אל בית דודו אשר בעת ההיא התגורר בירושלים העתיקה. בשונה מאוד מירושלים, בעיירה לאריסה מנהג המקום הושתת על התרועעות ללא גבולות אתניים בין היהודים לנוצרים האורתודוקסים ולמוסלמים הטורקים ששלטו בתקופה הזו בעיירה וצעירים מכל העדות הרבו לבלות יחדיו הן בעיר והן בחיק הטבע, ואילו העיר העתיקה בירושלים הייתה ננעלת בשעות הערב, וכל עדה הסתגרה בתוככי עצמה, ונמנעה מהתרועעות עם זולתה ולא הייתה למקום בילוי עבור הצעירים.
שנה לאחר עלייתו, בגיל 18 בלבד, נישא לשרה בת דודתו בת ה-14, וכשנה לאחר מכן הפך כהן לאב לבתו הבכורה. בשובו לארץ ישראל, ממסע ביקור ארוך אצל משפחתו וחברי ילדותו בעיר הולדתו לאריסה, נולדה בתו השנייה.
הצלחותיו הן במסחר והן בהנהגה הקהילתית בארץ ישראל לאחר חזרתו מלאריסה, היוו דוגמה לאחיו הצעירים ולבני המשפחה הנוספים, שעלו בעקבותיו אחד-אחד, וחלקם התגוררו בביתו אשר בירושלים, עד להתבססותם בעיר. בחלוף השנים מנו צאצאיו חמש בנות ושלושה בנים, הגם שחמישה בנים שלו נפטרו ברובם בסמוך ללידתם. עם זאת, שמונת ילדיו ששרדו עזרו לו ואף נהנו מהצלחותיו, כאשר חלקם אף עבדו אצל אביהם. רוב ילדיו גרו ברחביה, שאדמותיה נרכשו על ידיו עם 3 מרעיו (מלכתחילה עבור הכשרת הישוב) מידי הפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית של ירושלים, במהלך ארבע פעימות שונות לאורך כל שנות העשרים.
לאחר עמל ומסעות לרוב, פרש בזקנתו מעיסוקיו, ובשנתו האחרונה שב לירושלים מרמת גן (משהות בת מספר שנים בציווי רופאו), ובחר להתגורר בפנסיון ברחביה, בקרבת צאצאיו. את מותו מצא כהן בשנת 1956, והוא נטמן בהר המנוחות שבמערב ירושלים, הגם שאחוזת קבר משפחתית שרכש בשעתו הייתה דווקא בבית הקברות היהודי הספרדי בהר הזיתים, שם נטמנו שרה אם-ילדיו וחמשת בניהם שאבדו, וזאת כי במותו - שהקדים את מלחמת ששת הימים - בית הקברות היהודי הספרדי בהר הזיתים היה עדיין בשליטת ירדן.
תרומתו לציונות
כשהחלה המנהיגות הציונית להתכנס בארץ בשנות ה-20 המוקדמות, עם הגעת ועד הצירים והתארגנות הממסד הציוני בארץ, הפך סוחר מקומי זה למסייע לה בדרכים שונות. דוגמה לכך ניתן לראות כאשר התברר שוועד הצירים נזקק למזומנים, מיהר כהן לתרום להם את כל תכשיטיה של אשתו.
כך הפך במהרה לעזר-רב למנהיגים בולטים דוגמת חיים ויצמן, מנחם אוסישקין, ארתור רופין, טהון ועוד. כהן אף הכיר להם את מנהיגי הדתות האחרות בארץ ישראל ובעבר הירדן, ובמיוחד את האמיר עבדאללה הראשון לימים מלך ירדן והכפופים לו ועוד. בנוסף, ניסה כהן, להשיג עבור ועד הצירים את הכותל המערבי, בעזרת חאג' אמין אל-חוסייני הצעיר בטרם מינויו כמופתי, רעיון שנחסם לצערו באיבו.
חברת הכשרת היישוב נעזרה בו רבות לצורך רכישת קרקעות ברחביה מהכנסייה האורתודוקסית, ולא פחות - מאפנדים ערביים, למשל, בעמק הירדן לכל אורכו: רכישת אדמות מפעל חברת אשלג ארץ-ישראלית. נוסף על כן, עמל כהן לצורך השגת זיכיון ההפעלה לפנחס רוטנברג עבור חברת חשמל בנהריים - אשר הושג בין היתר בזכות מאמציו. כמו כן, כהן רכש עבור בנו שנשלח ללמוד חקלאות בטולוז שבצרפת, את אדמות נבי דניאל שבהרי חברון, אשר לימים הפכו ליישוב נווה דניאל. גם חכירת הקרקעות הענקית בעבר הירדן ("חצי הצהרת בלפור" בפי שליחי המוסדות הלאומיים הייתה ביוזמתו שם בשיתוף פעולה עם האמיר עבדאללה ידידו, כהן תכנן לנטוע קנים ולהקים תעשיית סוכר מקומית, אלא שהניסיון הוכשל על ידי השלטון הבריטי.
התנהלותו הכלכלית
בראשית המאה ה-20 הפך כהן לחייט-צמרת המוערך על ידי כל הקבוצות האתניות שבעיר, תוך שהרחיב את מתפרתו לכל בו להלבשה והנעלה, כולל יבוא, לראשונה במזרח התיכון. לשם כך, נהג כהן לנסוע 3–4 פעמים בשנה למרכזי מסחר באירופה על מנת לייבא תוצרת יוקרתית משם. תחילה סחר רק בירושלים, אך בשנת 1923 אף התרחב ליפו לרחוב בוסטרוס (עד לפרעות 1936), ולזמן קצר אף התרחב כנראה והגיע עד לראשון לציון. העיתונות הוכיחה כי כהן היה החייט שהכתיב את האופנה בכל הארץ לאורך שנים. עם הזמן החל לייצר אופנה אירופית גם במתפרתו בירושלים, בעזרת שניים מאחיו ובתו שנשלחה ללמוד כובענות בפריז, והוכר כמעסיק הוגן של הרבה חייטים וזבנים שהתפרנסו בכבוד בזכותו.
כהן היה חדשן שהקדים לזהות את כוחה של הפרסומת, והרבה להשתמש בכורזים מתהלכים שכירים, בכרזות פרסום שהדביק בפתח חנויותיו. כן נעזר במודעות בעיתונות הארצית. כתוצאה מכך, בני כל האליטות העדתיות בארץ וגם מעבר לגבולותיה נהרו לקנות אצלו, וכדרכו, הוא פיתח יחסי ידידות אישית עם לקוחותיו בני כל הדתות. עובדה זו הועילה מאוד למוסדותינו הלאומיים מאוחר יותר, בהתגייסו לטובת הציונות המעשית בארץ.
חושיו החדשניים של כהן לא הצטמצמו למסחר בלבד. הם התבטאו בהחלטותיו הנדל"ניות. בכישרון מיוחד השתתף נמרצות בפיתוחן של השכונות שמחוץ לחומות-ירושלים. בשובו בשנית מלאריסה עבר תחילה מהרובע היהודי הגדוש אל הרובע הנוצרי, למחיצת ידידים יוונים-אורתודוקסים. עם הולדת בתו השנייה (בשנת 1898) בחר לצאת אל מחוץ לחומות, לסביבות נחלת שבעה, בסמיכות לידידים אורתודוקסים כד"ר מזארקי המפורסם. לאחר מכן, עם תחילת המנדט בשנות ה-20, כבר בנה לעצמו בית מול גן אנטימוס, שהשתייך באותה התקופה ליוונים, אשר כיום ניצב באתרו בניין סנסור, בסמוך למדרחוב בן יהודה. לימים בנה כהן בית מודרני יותר (הכלל חידוש מהפכני: מעלית), בשכונת המרכז המסחרי, אשר כיום ניצב בפינת הרחובות אגרון/דוד המלך (לאחר הקמת המדינה כונה הבניין "בית המכס", ואילו כיום ניצב שם האגף המזרחי של מלון וולדורף אסטוריה ירושלים. עם זאת, בשנת 1944 בנין זה הופצץ על ידי האצ"ל, כיוון שבקומות שהושכרו למסחר נמצאו אז גם משרדי שירות הריגול הבריטי; אלא שהיה זה לאחר שהבניין נמכר על ידי כהן לערבי-נוצרי.
מנהיגות קהילתית
קשריו האישיים של כהן עם כל העדות והדתות, הפכוהו למנהיג קהילתי בקרב היהדות הספרדית בירושלים. בימי מלחמת העולם הראשונה עזר רבות לנצרכים היהודיים, וגם ליוונים האורתודוקסים, ובתוכם אנשי כנסייה ונזירים. היה זה בשלהי מלחמת העולם הראשונה כשאולצו נתיני יוון בארץ ישראל לגלות לדמשק משהוגדרו כאויבי הטורקים, בזמן כיבוש יוון על ידי בעלות הברית. בסיום המלחמה מלך יוון פיצה אותו על הוצאותיו וגם כיבד אותו בעיטורים.
שכר מצווה
יצחק יהודה כהן היה שונה בהערכתו את מעשיו עבור המוסדות הלאומיים, בהשוואה לרבים מבני דורו, שתיעדו בכתב את פעילותם הציונות במו ידיהם. בעיניו הדבר היה לא ראוי, וזאת כיוון שהגדיר זאת כעזרה לזולת, גמילות חסדים ואף מתן בסתר שמלכתחילה נאסר לפרסום. הוא האמין בכל לבו ש"שכר מצווה - מצווה". לכן השביע את בניו שלא להפיץ כל מידע אודות פעילותו-הציונית. סיסמתו הייתה תמיד, לדברי יוסף אליהו שלוש: "הלא יהודים אנו ועלינו לעזור איש לרעהו, היום עזרתי לך ומחר תעזור אתה לאחר". והוא השביע את בניו שלא להזכיר זאת לעולם.
עם זאת, מי שהחליט לאחר מותו שאין צוואה זו חלה עליו כיוון שאיננו בנו - היה דווקא חתנו, יצחק רפאל מלכו. כעבור דור שלם גם נכדיו החלו לפרסם מעשיו ותרומתו. פן נוסף שיש להעיר לאותה צניעות, הוא הפן ש-S. BIRMINGHAM מצא לנכון לפתח בספרו THE GRANDEES. הספר דן בנורמות ההתנהגות של אותם היהודים יוצאי גלות ספרד, שהגיעו למרחבי אמריקה הדרומית או הצפונית, והתלקטו מאוחר יותר בעיר סיאטל. בירמינגהם מתאר את ערכי קבוצתם האליטיסטית שם, ואלו ממש זהים לערכים ששיקף כהן. תיאורים דומים נשמעו אודות משפחות "ספרדים טהורים" (ס"ט) בארץ ישראל שבטרם המנדט הבריטי, כמו משפחת וואלירו ועוד בירושלים, או משפחת מויאל ועוד בתל אביב.
משפחתו
בנו, אלברט כהן, היה היבואן הראשון של מכוניות פיג'ו. יצחק רפאל מלכו נישא לשמחה, בתו השנייה של יצחק יהודה כהן. נכדו רפאל מלכו היה בנקאי ומנהל. נכד נוסף שלו הוא רפי מהודר, נמנה עם מפתחי הטפטפות שכיום בבעלות נטפים. נינו יצחק מלכו הוא עורך דין.
מיכאיל אוצ'רט
מִיכַאִיל יִוֹסִיפוֹבִיץ' אוֹצֶ'רֶט (ברוסית: Михаил Иосифович Очерет; 9 באפריל 1926 - 8 בפברואר 1945) היה יהודי סובייטי, שעוטר כגיבור ברית המועצות לאחר מותו על פועלו בעצירת טנק וורמאכט במהלך תפיסת מאחז בצידו השני של נהר אודר במהלך מלחמת העולם השנייה.
קורות חיים
נולד בעיר ז'יטומיר במחוז קייב של ברית המועצות (כעת באוקראינה) במשפחתו של פקיד. סיים בית ספר עם שבע שנות לימוד.
נקבר בעיירת. ב-31 במאי אותה השנה עוטר על פועלו בעיטור "גיבור ברית המועצות".
פימפה (סדרת טלוויזיה, 1997)
פימפה (באיטלקית: Pimpa - Le nuove avventure, "פימפה - ההרפתקאות החדשות") היא סדרת טלוויזיה מונפשת איטלקית לילדים, אשר בוימה על ידי אנצו ד'אלו, הולחנה על ידי בפה קרובלה והופקה על ידי Lanterna Magica. זוהי הסדרה השנייה שמבוססת על רצועת הקומיקס "פימפה" שנוצרה על ידי אלטאן, לאחר הסדרה "פימפה" שבוימה על ידי אוסבלדו קאבנדולי.