cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פרובינציית ניו ג'רזי
הקמת המושבה
לאחר מלחמת האזרחים האנגלית חולקו המושבות של אנגליה באמריקה בין המלך צ'ארלס הראשון לאחיו, לימים המלך ג'יימס השני; ניו אינגלנד נותרה בידי צ'ארלס, ואילו אזור מרילנד וניו ג'רזי הועברו לג'יימס. ג'יימס העניק את שטח מדינת ניו ג'רזי לשני אצילים שהיו נאמנים לבית המלוכה במהלך מלחמת האזרחים: סר ג'ורג' קרטרט והלורד ג'ון ברקלי. ברקלי מכר מחצית מהמושבה שלו ב-18 במרץ 1673 לקבוצה של קווקרים, בראשות ויליאם פן שביקשו להתיישב באזור. ניו ג'רזי חולקה לשתי מושבות - ג'רזי המערבית וג'רזי המזרחית. חלוקה זו הייתה בתוקף בין 1674–1702, עת אוחדו המושבות ומונה מושל מטעם בית המלוכה לשלוט עליהן.
מושבת כתר
בשנת 1702 אוחדו מזרח ומערב ג'רזי למושבת כתר ואדוארד הייד, הרוזן השלישי מקלרנדון מונה למושל הראשון של פרובינציית ניו ג'רזי וגם של פרובינציית ניו יורק. המושלים מילאו תפקיד כפול זה עד 1738. כאשר התעורר מתח עם העמים הילידים עקב רכישת המושבה של תומאס פן, מונה לואיס מוריס למושל ניו ג'רזי בלבד. המושל הבריטי האחרון של ניו ג'רזי היה ויליאם פרנקלין, בנו של בנג'מין פרנקלין, בשנים 1763–1776.
פרובינציית ניו ג'רזי הייתה אחת משלוש עשרה המושבות בצפון אמריקה שהכריזו על עצמאותו מממלכת בריטניה הגדולה והקמת ארצות הברית בשנת 1776.
המהפכה האמריקאית
ניו ג'רזי הייתה אחת מ-13 המושבות שמרדו נגד השלטון הבריטי במהלך המהפכה האמריקאית. ב-2 ביולי 1776, יומיים לפני שהקונגרס הקונטיננטלי השני הכריז על עצמאות ארצות הברית משלטון בריטניה, הכריז קונגרס המושבה על עצמו כבית המחוקקים של המדינה, וקיבל את חוקת המדינה. אולם על מנת למנוע מתחים פנימיים בין תומכי ההישארות תחת שלטון בריטניה לבין תומכי העצמאות הכריז הקונגרס כי אם ניו ג'רזי תגיע להסכמה עם בריטניה, החוקה לא תהיה בת תוקף.
נציגי ניו ג'רזי בקונגרס: ריצ'רד סטוקטון, ג'ון וית'רספון, פרנסיס הופקינסון, ג'ון הארט ואברהם קלרק חתמו על הכרזת העצמאות של ארצות הברית.
במהלך מלחמת העצמאות האמריקנית נערכו מספר קרבות במדינה, והיא עברה מידי המורדים לצבא הבריטי ושוב לידי המורדים מספר פעמים. בשל קרבות חשובים אלה מכונה המדינה "צומת הדרכים של המהפכה" ("The Crossroads of the Revolution"). ב-25 בדצמבר 1776 חצה ג'ורג' וושינגטון עם הצבא הקונטיננטלי את נהר הדלאוור ותקף את הכוחות ההסיאנים הבלתי מוכנים שהיו בטרנטון (קרב זה מכונה כיום "קרב טרנטון"). ב-3 בינואר 1777 זכו כוחות האמריקאים בניצחון נוסף בקרב טרנטון השני, והביסו את הפרשים של קורנוואליס. זמן קצר לאחר מכן הפתיע וושינגטון את הכוחות הבריטיים בפרינסטון וכבש את העיר. בקרב מונמאות' לא הצליחו כוחותיו של וושינגטון להביס את כוחותיו של הנרי קלינטון.
בשנת 1783 התכנס הקונגרס הקונטיננטלי באולם נאסאו שבאוניברסיטת פרינסטון ובכך הפכה פרינסטון לבירת ארצות הברית למשך ארבעה חודשים.
שושנה והזקנים (ג'נטילסקי)
שושנה והזקנים (באיטלקית: Susanna e i vecchioni) היא יצירה בצבעי שמן של הציירת האיטלקייה ארטמיזיה ג'נטילסקי משנת 1610. כיום, הציור מוצג ב-"Schloss Weißenstein" שבגרמניה. היצירה מתארת את שושנה המתקלחת כאשר שני אנשים אורבים לה באופן שבבירור מפריע לה. הסיפור המתואר מופיע בתוספות לספר דניאל, וזוהי סצנה שהייתה פופולרית בתקופת הבארוק.
אודות היצירה
הסיפור המתואר בציור הוא על שושנה ועל שני הזקנים שהטרידו אותו בעת רחצתה. שושנה הלכה לגינה כדי להתקלח, והעוזרת שלה נתנה לשני הגברים להיכנס לגינה. הגברים דרשו משושנה לקיים עימם יחסי מין. הם איימו עליה שאם היא לא תשנה את דעתה אז הם יכתימו את שמה. הם הוציאו עליה לעז, אך דניאל התערב לעזרתה. הוא הבחין כי השניים לא עקביים בנוגע לסיפורם. הוא הציע לתשאל את השניים בנפרד כדי לבדוק אם גרסותיהם מתואמות. כשחקרו אותם בנפרד, מגלים כי הם אכן שיקרו, ושמה של שושנה הוטהר.
היסטוריונים תהו כיצד הצליחה ג'נטילסקי בגיל כה צעיר לצייר דמות של אישה עירומה בדיוק רב. ייתכן כי כישרונה נבע או מלימודי אנטומיה או מהיעזרות בדוגמנית של אביה הצייר.
ציירים רבים ציירו את מעשה שושנה, ויצירתה של ג'נטילסקי הושוותה אליהם. ג'נטילסקי ציירה את שושנה המביעה אי נוחות ורתיעה. היא יצרה את ההבעות האלו דרך גופה של שושנה, שחלקה העליון נרתע ומסובב מכיוונם של הזקנים. רבים השוו את עבודתה ליצירתו הדומה של אניבאל קאריסי. גם בציורו של קאריסי גופה של שושנה נטוי ומסובב, אולם הוא הציג את שושנה כמגיבה לחיזוריהם של הזקנים, כאירוטית וכגברית. הציור הוא אנכי, והזקנים צוירו בחלקו העליון. אלמנט זה מדגיש את הלחץ המוטל על שושנה. ג'נטילסקי ציירת את הסצנה הזאת עוד לפחות פעמיים בחייה. מכיוון שזו הייתה הפעם הראשונה שבה הציירת ציירה גוף נשי, מומחים רבים סוברים כי אביה סייעה לה ביצירה זאת. אולם, אביה של ג'נטילסקי היה צייר מסורתי, והיצירה הייתה חדשנית עקב השימוש במוטיבים פסיכולוגיים, לכן ייתכן כי הציירת לא הסתייעה באביה. ג'נטילסקי ציירה גם את שושנה כקורבן. ייתכן כי אלמנט זה נבע מכך שהיא הוטרדה מינית במשך שנים על ידי אנשים מקהילתה, וכן היא נאנסה על ידי אגוסטינו טאסי. ישנם מומחים שסוברים כי הזקנים המתוארים היצירה הם אביה וטאסי. אולם, לא קיימת הוכחה כי אלו היו מניעיה ביצירה.
ג'נטילסקי לא ציירה רקע בציוריה, ובשושנה והזקנים ניכר שהרקע הוא רק שמיים כחולים. רק החל מסביבות שנת 1630, היא החלה לצייר רקעים ליצירותיה. אביה של הציירת, אורזיו ג'נטילסקי, היה מבין הציירים הראשונים באיטליה שצייר בסגנונו של קאראווג'ו. בתו גם חיקתה את הסגנון הזה.
בעבר, הייתה קיימת מחלוקת בנוגע לשנת השלמת היצירה. בגלל שהספרה האחרונה של השנים בחתימה הייתה לא ברורה, לא ניתן היה לדעת אם היצירה היא מ-1619, מ-1616 או מ-1610. בסוף, לאחר בדיקת קרני רנטגן נקבע כי היצירה הושלמה ב-1610, ומומחים רבים קיבלו את הקביעה הזו. שנת השלמת היצירה חשובה מפני הרצון לשייך אותה לתקופה אמנותית רלוונטית.
פליישמן בצרות (מיני-סדרה)
פליישמן בצרות (באנגלית: Fleishman Is in Trouble) היא מיני-סדרת דרמה אמריקאית שנוצרה ונכתבה על ידי טאפי ברודסר-אקנר, המבוססת על רומן ביכוריה משנת 2019 באותו השם.
המיני-סדרה עלתה לראשונה בשירות "FX on Hulu" ב-17 בנובמבר 2022. בישראל, המיני-סדרה זמינה לצפייה באמצעות שירות "דיסני+" החל מ-22 בפברואר 2023.
תקציר העלילה
טובי פליישמן הוא גבר שהתגרש לאחרונה הנמצא בשנות ה-40 לחייו. כשהוא מתחיל למצוא הצלחה רומנטית שמעולם לא השיג בצעירותו, אשתו לשעבר, רייצ'ל, נעלמת ללא הסבר ומשאירה אותו עם ילדיהם. בזמן שהוא מלהטט בין הטיפול בילדיו, קידום בבית החולים בו הוא עובד ומציאת בת-זוג פוטנציאלית במנהטן, טובי מבין שהוא לעולם לא יוכל להבין מה קרה לאשתו עד שלא יוכל להיות יותר כן לגבי עצמו ולסיבת התפוררות נישואיהם מלכתחילה.
פיתוח
ב-12 בספטמבר 2019, נמסר על זכייתה של "ABC Signature" במכרז על זכויות עיבודו של הרומן "פליישמן בצרות" עבור רשת "FX". טאפי ברודסר-אקנר, מחברת הרומן המקורי, נשכרה לכתיבת והפקת העיבוד לצד סוזנה גרנט, קרל בוורלי ושרה טימברמן. ב-11 במרץ 2021, נמסר כי העיבוד הוזמן רשמית כמיני-סדרה בת תשעה פרקים, שתעלה לשירות-הבת של "הולו" – "FX on Hulu". על הכרזה זו הצהירה ברודסר-אקנר:
ב-13 באוגוסט 2021, במהלך פאנל "TCA Press Tour" שהתקיים בקיץ 2021, הוכרז כי צמד הקולנוענים שהיה אמון על בימוי הסרט "מיסס סנשיין הקטנה", ג'ונתן דייטון וואלרי פאריס, יופקד על בימוי מספר פרקים.
ליהוק
בנובמבר 2021, נמסר על ליהוקם של ליזי קפלן וג'סי אייזנברג לצוות השחקנים הראשי. בינואר 2022, נמסר על ליהוקם של קלייר דיינס, אדם ברודי, מקסים ג'ספר סווינטון ומירה מהוני גרוס. בפברואר 2022, נמסר על ליהוקה של ג'וי סופרנו לתפקיד משני. במרץ 2022, נמסר על ליהוקם של מייקל גסטון, ראלף אדריאל ג'ונסון ובריאן מיסקל; ובאפריל 2022, על ליהוקם של כריסטיאן סלייטר וג'וש רדנור; כל החמישה לצוות השחקנים המשני.
צילומים
צילומי המיני-סדרה החלו בפברואר 2022, והתקיימו ברחבי ניו יורק.
הפצה
המיני-סדרה עלתה לשירות "FX on Hulu" ב-17 בנובמבר 2022; שני הפרקים הראשונים עלו מיידית, והשאר עלו על בסיס שבועי. בישראל, כל פרקיה של המיני-סדרה עלו לשירות "דיסני+" ב-22 בפברואר 2023.
מריה גורוחובסקי
מריה גורוחובסקי (גורוחובסקיה) (ברוסית: Мария Кондратьевна Гороховская, באוקראינית: Марія Кіндратівна Гороховська; 17 באוקטובר 1921 - 22 ביולי 2001) הייתה מתעמלת סובייטית-יהודייה. אלופת עולם ואלופה אולימפית בעלת 7 מדליות, מהן 2 זהב, כולל המדליה החשובה מכולן קרב-רב אישי מאולימפיאדה אחת. הספורטאית הראשונה שזכתה ב-7 מדליות באולימפיאדה אחת. השנייה היא השחיינית אמה מקיאן מאוסטרליה (טוקיו 2020).
בשנת 1990 עלתה לישראל והתיישבה בה.
פליישמן בצרות (מיני-סדרה)
ביקורות
אנני ברק מ-"The A.V. Club" העניקה למיני-סדרה את הציון "" ונימקה כי "שמונת הפרקים האלה והדמויות שבהם עושים את המיטב, והמיטב של פליישמן הוא הרבה יותר טוב משל הרוב." ריצ'רד רופר מ"שיקגו סאן טיימס" נתן לסדרה 3 מתוך 4 כוכבים וכתב, "זוהי סדרה מלוהקת היטב, כאשר אייזנברג, דיינס, קפלן וברודי משחקים כולם על נקודות החוזק שלהם ונוגעים בניואנסים שראינו אותם שולטים בהם בתפקידיהם הקודמים."
לדברי רוס דאות'ט, במאמרו ל"ניו יורק טיימס", המיני-סדרה מדגישה את נושא המעמדות במריטוקרטיה המודרנית, את הפסיכולוגיה של שאפתנות מריטוקרטית, ואת התפקיד המכריע והמלחיץ שממלאים הנישואים כמנגנון לקידום חברתי. המיני-סדרה מציגה את "החרדה הפריבילגית" איתה מתמודדים מי שמרוויחים מאות אלפי דולרים מדי שנה, אך בד בבד נאלצים להתמודד עם אינפלציה באורח חייהם והדרישה להפגין עושר המגיע ללא תחושות ביטחון והקלה הנלווים לו לרוב.
מריה גורוחובסקי
קורות חיים
גורוחובסקי נולדה ביבפטוריה, בחצי האי קרים שבאוקראינה.
ב-1941, לאחר שסיימה את לימודיה במכללה בפאודוסיה‎ לחינוך גופני, במלחמת העולם השנייה היא פונתה מהעיר הנצורה לנינגרד לקזחסטן במצב של תשישות.
באליפות ברית המועצות שנערכה בשנת 1947 זכתה לראשונה במדליית כסף בקרב רב.
באליפות ברית המועצות שנערכה בשנת 1948 זכתה לראשונה במדליית זהב, בתרגיל על הקורה ובמדליית כסף בתרגיל על המקבילים המדורגים.
באולימפיאדת הלסינקי (1952) הייתה המצטיינת בתחרות ההתעמלות לנשים, כשזכתה בשיא במספר המדליות שספורטאי זכה באולימפיאדה אחת, 7 מדליות מהן 2 זהב ו-5 כסף. מדליות זהב, בתחרות היוקרתית קרב רב אישי (76.780 נקודות) לפני בת ארצה נינה בוצ'רובה (76.780 נקודות) ומרגיט קורונדי מהונגריה (75.820 נקודות) ובתחרות הקבוצתית (527.030 נקודות) לפני הונגריה (520.960 נקודות) וצ'כוסלובקיה (503.32 נקודות). מדליות כסף בכל 4 התרגילים האפשריים: קורה (19.130 נקודות) אחרי בוצ'רובה (19.220 נקודות) ולפני קורונדי (19.020 נקודות), מקבילים מדורגים (19.260 נקודות) אחרי קורונדי (19.400 נקודות) ולפני אגנס קלטי מהונגריה (19.160 נקודות), סוס קפיצות (19.190 נקודות) אחרי יקטרינה קלינצ'וק (19.200 נקודות) ולפני גלינה מינאייצ'בה (19.160 נקודות) חברותיה לנבחרת וקרקע (19.200 נקודות) אחרי קלטי (19.360 נקודות) ולפני קורונדי (19.000 נקודות). בנוסף, היא זכתה במדליית כסף בתרגיל הקבוצתי עם מכשירים (73.000 נקודות), אחרי שוודיה (74.200 נקודות) ולפני הונגריה (71.600 נקודות).
באליפות העולם בהתעמלות שנערכה ברומא, איטליה בשנת 1954 זכתה גורוחובסקי בשתי מדליות. מדליית זהב בתחרות הקבוצתית (524.310 נקודות), לפני הונגריה (518.280 נקודות) וצ'כוסלובקיה (511.750 נקודות) ומדליית ארד בתרגיל הקרקע (19.120 נקודות), אחרי טמרה מנינה בת ארצה (19.390 נקודות) ואווה בוסקובה מצ'כוסלובקיה (19.160 נקודות). בנוסף, היא סיימה במקום רביעי בתרגיל על סוס הקפיצות (18.860 נקודות) ובמקום שביעי בתחרות הקרב רב אישי (74.140 נקודות).
לאחר האליפות היא פרשה מתחרויות. היא המשיכה בתור שופטת בתחרויות התעמלות ומשנת 1964 כשופטת בינלאומית.
גורוחובסקי עלתה לישראל בשנת 1990 ורק אז נודע על היותה יהודייה. ביחד עם אגנס קלטי עסקה בחינוך גופני לילדים. היא נפטרה בתל אביב בשנת 2001.
איירבנדר: הסיפור של צוקו
רקע עלילתי
עם פרוץ מלחמת מאה השנים, רצחו חיילי אומת האש את כל נוודי האוויר מלבד אחד, האווטאר אשר תפקידו לשמור על האיזון בעולם. כעבור מאה שנה, לאחר שהנסיך צוקו התעקש להשתתף בישיבת גנרלים עם אביו, שליט האש אוזאי, הוא הביע את אי הסכמתו לשלוח פלוגת חיילים בתור בשר תותחים.
עלילה
בקרב עם אביו, צוקו סירב להילחם והתחנן לרחמי אביו, אוזאי אומר כי להתחנן זה רק לחלשים, מטיל צלקת בפניו ומודיע לצוקו כי הוא שולח אותו לגלות ומורה לו לא לחזור לארמון עד שימצא האווטאר. "הסבל ילמד אותך כבוד" הוא אומר לו.
לאחר שאושפז במרפאה בעקבות הפציעה בעין, צוקו יוצא משם לקול התנגדותו של דודו, הגנרל אירו. הוא שומע את קולות האנשים אשר אומרים כי הוא לא יהיה מסוגל להסתדר מחוץ לעיר הבירה, ובורח לחדרו. תוך כדי שהוא ממרר בבכי, מגיעה אזולה אחותו הקטנה ומלגלגת עליו ומזלזלת בסיכוייו למצוא את האווטאר אשר נעדר מזה מאה שנים.
צוקו מציע לאנשים בבירה להצטרף אליו ואומר כי תהיה זו זכות להצטרף למשימה בשליחות שליט האש אך הוא סופג זלזול ואי אמון בהצלחת המשימה מצדם. הוא מבטיח כי כשהוא יחזור לגדולתו הוא יחזיר טובה לאלו אשר עזרו לו. הם משיבים כי הוא כבר איננו נסיך ומגרשים אותו מהמקום.
צוקו נאלץ לישון במחסן נטוש ומתעורר כשאזולה באה לפגוש אותו במקום. הם מסכמים כי היא תדבר עם אוזאי על מנת שיעניק לו ספינה ואנשי צוות כדי שיוכל לצאת מהבירה ולמצוא את האווטאר, אוזאי מסכים אך מורה כי הגנרל אירו, אחיו של אוזאי יצטרף לצוקו. זאת לאחר שנטש את המצור על העיר בה-בינג-סה לאחר מות בנו והחל להוות מטרד בבית המלוכה.
הצוות מתחיל את חיפושיו במקדש האוויר המערבי ומשם הם נוסעים למקדש האש שבאי קרסנט, שם התאמן האווטאר הקודם, אווטאר רוקו. צוקו מתייאש לקרוא את התיעודים על האווטארים ולאחר שמאסטר האש סירב ללמד אותו להילחם צוקו החל לתקוף אותו אך אירו עצר אותו והבטיח כי הוא ילמד אותו כשפות אש מתקדמת בעצמו. צוקו מסיר את התחבושת מפניו ומודיע כי הם עוזבים את המקום.
הצוות מגיעים לשטחי מושבות אומת האש בממלכת האדמה וצוקו תפס אדם אלמוני אשר חבש מסיכה אדומה בזמן שהוא גונב דברים מחדרו. הוא רודף אחריו ומגלה כי הגנב מוכר בתור "הרוח האדומה" ולאחר שמצא אותו, הוא משכנע את צוקו לעזור לו לחלץ ילד שגויס לצבא אומת האש זאת לאחר שהעניק לו מסיכה כחולה.
לאחר מכן, השניים מתווכחים על מדיניות שליט האש וצוקו יוצא מהמקום בזעם. אירו מגיע למקום ואומר לצוקו כי אולי הוא צריך להרפות מחיפושו אחר האווטאר. צוקו משיב כי הוא לא יקשיב לאדם כושל אשר ויתר על כס המלוכה ופרש מהלחימה לטובת בילוי בארמון. בבוקר, צוקו התעורר ומצא שני חרבות ופתק שעליו נכתב: .לאחר שבועות, הגיע החורף וצוקו ואירו הגיעו למקדש האוויר הצפוני. צוקו פוגש אדם זקן בשם פאתיק וטועה לחשוב שהוא האווטאר בגלל גילו המופלג שמתאים לתקופה בה נעדר האווטאר מן העולם. לאחר שהוא רודף אחריו הוא מכריח אותו לכשף אוויר אך מגלה שהוא אינו מסוכל וכי הוא טעה בזיהוי. אירו מתנצל בפני האיש ונוזף בצוקו על כך שתקף חף מפשע ונהג בהנהגות שאינה הולמת נסיך.
לאחר מכן, אירו עודד את צוקו ולימד אותו כיצד להוציא אש מהפה.
באותו הלילה, פאתיק חווה חיזיון בו צוקו והאווטאר משלבים כוחות למען העולם ומספר על כך לצוקו שמזלזל בכך.
שלוש שנים לאחר מכן, צוקו מבחין בפרץ אנרגיה ואור המגיעות לשמיים ומעלה בדעתו כי זה מעשה ידי האווטאר ומכריז:.
הפקה וכתיבה
הסופר האמריקאי דייב רומן היה אחד מהיוצרים של הקומיקסים הקולנועיים של "אווטאר" במהלך שידורי הסדרה בניקלודיאון (2005-2009). הספר יועד להוות פריקוול לעיבוד העונה הראשונה של הסדרה, הסרט הקולנועי "איירבנדר" שיצא ביולי 2010.
איורי הספר הם בשחור-לבן ונוצרו על ידי הקריקטוריסטית היפנית-קנדית, נינה מטסומוטו. הספר יצא לאור בכריכה רכה ב-18 במאי 2010 על ידי חברת ההוצאה האמריקאית "דל ריי מנגה".
דן בדרום
חברת דן בדרום תחבורה (2015) בע"מ, המוכרת בשמה המקוצר דן בדרום הוקמה בשנת 2015 על ידי חברת נהור, חברת בת של דן חברה לתחבורה ציבורית.
החברה הוקמה על מנת להתמודד במכרזי הפריפריה בדרום הארץ, מכיוון שמשרד התחבורה אוסר על חברת דן להתמודד, ולכן הקימה דן את חברת דן בדרום.
מנכ"ל החברה הראשון היה יורי ברונשטיין אשר עבר לחברת דן באר שבע ובמקומו טל כהן מונה למנכ"ל החברה עד היום.
היסטוריה
בחודש מאי 2015 זכתה חברת דן בדרום במכרז להפעלת אשכול צפון הנגב הכולל בין היתר קווים באשקלון, קריית גת, נתיבות, אופקים, שדרות, קריית מלאכי וקווים בינעירוניים בבאר שבע.
ב-12 בפברואר 2016, החלה דן בדרום את פעילותה באשכול צפון הנגב והחלה לפעול בכל האשכול, למעט אשקלון, ובתחילת יולי 2016 החלה החברה להפעיל את הקווים העירוניים באשקלון. דן בדרום החליפה את המפעיל הקודם אגד תעבורה שפעל באשכול.
חברת דן בדרום צפויה להפעיל את הקווים באשכול צפון הנגב למשך של כ־12 שנים, עד יוני 2028. באוקטובר 2021 נפרץ אתר החברה באירוע סייבר איראני והושבת לחלוטין, האתר חזר לאוויר בנובמבר 2021 כאשר אתר דן בדרום ודן באר שבע מוזגו לאתר אחד. במהלך התקיפה היה חשש כי יודלפו פרטים ממאגר המידע של החברה כפי שדלף מחברת קווים באותו אירוע סייבר.
באריך 3 בינוי 2023 פרסמה החברה על גיוסי עובדים להפעלה אשכול חדש "אשדוד-ירושלים"
ותפעיל את קווים 441, 450, 451, 459 החל מ 2024
צי החברה
חברת דן בדרום מפעילה כ-320 אוטובוסים, אשר רובם בהרכבה סינית מתוצרת "גולדן דרגון" ו"יוטונג". עם זאת, ישנם כ-60 אוטובוסים מתוצרת "וולוו" עם מרכב ישראלי, וכן כ-30 מיניבוסים מתוצרת "מרצדס" המורכבים בחברת "מרכבים". בתחילת 2018 נכנסו לשירות אוטובוסים מסוג "הייגר" המורכבים בסין כאשר חברת האם של דן בדרום, דן חברה לתחבורה ציבורית מייבאת כלים אלו באמצעות חברת בת בשם פנדן.
יוסף וכתונת הפסים המשגעת
"יוסף וכתונת הפסים המשגעת" (באנגלית: Joseph and the Amazing Technicolor Dreamcoat) הוא מחזמר, הראשון שנכתב בידי הצמד אנדרו לויד ובר וטים רייס.
עלילה
המחזמר פותח בארץ כנען, שם נמצאים יעקב, ארבע נשותיו ושנים-עשר בניו. את יוסף, נער מרשים ויפה, הוא אוהב יותר מכולם - יוסף הוא בנה של רחל, אשתו האהובה ביותר של יעקב, שנפטרה. יעקב מכין עבור בנו האהוב כתונת פסים צבעונית ומשגעת, שמעוררת את קנאת אחד-עשר האחים האחרים.
מה שמרגיז את האחים עוד יותר, הוא נטייתו של יוסף לחלום חלומות, ולספר אותם לאחיו. בחלומות אלו, מתגלה יוסף כאח הנישא מעל כולם, השליט עליהם. האחים מטקסים עצה ומחליטים, למחרת בבוקר, להיפטר מיוסף ולזרוק אותו לבור. למחרת בבוקר, האחים משליכים את יוסף לבור. אך לפתע עוברת במקום שיירת ישמעאלים בדרכם למצרים. האחים מחליטים למכור את יוסף לעבד לישמעאלים. האחים מבצעים את העסקה, וקורעים מיוסף את כותנתו. הם טובלים אותה בדם של עז, כדי להביא אותה כראיה לאביהם על מות בנו האהוב.
יוסף מגיע למצרים, ומיד נשלח לביתו של פוטיפר, עסקן מצרי עשיר ובכיר בבית המלך פרעה. יוסף, שמתחיל שם כעובד זוטר, הופך לבכיר בבית פוטיפר. אשתו של פוטיפר, אשה חלקלקה וערמומית, מגלה עניין ביוסף, אך כשזה לא מסכים לשכב איתה, מעלילה אשת פוטיפר על יוסף שניסה לתקוף אותה. פוטיפר הזועם משליך את יוסף לכלא.
בכלא, מדוכא ובודד, פוגש יוסף בשניים משריו לשעבר של פרעה, גם הם אסירים - שר האופים ושר המשקים. שניהם חולמים חלום משונה, ובאים ליוסף לבקש פתרון לחלום. יוסף פותר להם את החלום: שר האופים נתלה על עץ, כפי שיוסף חזה, ושר המשקים משתחרר מהכלא. דרך שחרורו של יוסף מהכלא היא מקרית: פרעה, מלך מצרים, חולם שני חלומות משונים ומחפש להם פותר. שר המשקים נזכר ביוסף ומציע לפרעה להיעזר בו. יוסף מובא אל פרעה. הוא פותר את החלום, וחוזה שבע שנות שובע ושבע שנות רעב שיבואו על מצרים. פרעה מחליט למנות את יוסף בעל החלומות למשנה למלך.
הפקה
בקיץ 1967 נתבקש המלחין אנדרו לויד ובר לכתוב מחזמר לכבוד מסיבת הסיום של בית הספר של אחיו, ג'וליאן. וובר פנה מיד לפזמונאי והמחזאי טים רייס, וב-1 במרץ 1968 המחזמר, באורך של עשרים דקות, הוצג לראשונה.
הצמד וובר ורייס חיפשו מפיק שיתמוך בהם כלכלית בשביל שיוכלו להמשיך לכתוב יחד. וובר מצא את ספטון מאיירס, מפיק רעב לפרויקט מוצלח. שותפו של מאיירס, דייוויד לאנד, שמע את התקליט של "יוסף" שהוציא רייס ומיד החתים את השניים על חוזה שהבטיח להם תמיכה כלכלית במשך 3 שנים תמורת חלוקה ברווחים.
אך הצמד וובר-רייס לא המשיך לפתח את "יוסף" אלא פנה למחזמר אחר, "ישו כוכב עליון", שמספר את סיפורו של ישו. השניים התפרסמו מאוד בזכות המחזמר המצליח החדש, ובזכותו קפצו המכירות של התקליט "יוסף". "יוסף" הופק לראשונה בצורה מקצועית על ידי פרנק דונלופ ב-1972. ב-1982 כבר עבר לפסגה: בימות ברודוויי.
סגנון השירים שהלחין וובר הוא מגוון: וובר משנה סגנון כמעט בכל שיר, ומשתמש בסגנון רוקנרול בהשראת אלביס פרסלי; סגנון שנסונים צרפתיים; סגנון המערב הפרוע; ג'אז של שנות העשרים ודיסקו. המחזמר הוצג בבימות בארצות רבות בעולם, ויצא על תקליטים ותקליטורים. בשנת 1999 יצאה גרסת DVD של המחזמר, בכיכובו של דוני אוסמונד.
הפקות בישראל
בישראל המחזמר הוצג לראשונה ב-1975 בבית העם בירושלים, על ידי תיאטרון "בימתנו" של הסתדרות הנוער העובד והלומד, בתרגומו של אלכס אנסקי. בנוסף עלתה גרסה של המחזמר, בתרגומו של יהונתן גפן ובכיכובם של חברי מועדון התיאטרון, בשם "הרביעייה בכתונת פסים" (מפיק: יעקב אגמון). מאז עלה המחזמר פעמים נוספות בארץ, וזכה להצלחה רבה.
ב-1980, עלה המחזמר בתיאטרון "הקאמרי" בתרגומו של אהוד מנור ובבימויו של צדי צרפתי. בין משתתפי ההפקה היו שלמה ארצי / ששי קשת (יוסף), תיקי דיין (המספרת), אלברט כהן (פרעה), עמי ויינברג וירון כהן (לימים דנה אינטרנשיונל) בתור נער מקהלה.
בשנת 1981, הועלה המחזמר בערד, בהפקה משותפת של "הקאמרי" עם קבוצת תיאטרון ערד, תזמורת ערד ואנשי ערד. מטעם הקאמרי השתתפו ששי קשת, תיקי דיין ואלברט כהן. ההצגה עלתה 5 פעמים באולם "אורון" בערד ואחר כך גם בתל אביב בתיאטרון הקאמרי עצמו.
בשנת 1984 המחזמר שוב הועלה בתיאטרון "הקאמרי" והפעם בפארק הירקון. בתפקיד יוסף שיחק אליל נוער נוסף, דני בסן.
בשנת 2001 עלה המחזמר בתיאטרון הספרייה ברמת גן, ושוב בסוף 2002, בהשתתפות יגאל מזרחי, צאלה אחרק, יובל כספין, מאיה מעוז, גיל קפטן.
בנוסף הועלה המחזמר בבית הספר "בית צבי" מספר פעמים (בין היתר בהשתתפות מיה דגן, יגאל מזרחי, הילה מערבי, גלעד שמואלי, יובל כספין ואחרים) ובאקדמיה לאומנויות הבמה בניהולו של עופר שפריר. בנובמבר 2016, עלה המחזמר בבית צבי פעם נוספת.
ביולי 2008, הועלה המחזמר כהפקה של הבימה, במשכן לאומנויות הבמה בתל אביב, בכיכובם של יהודה לוי בתפקיד יוסף ומירי מסיקה בתפקיד המספרת. המחזמר ירד מהבמה, מוקדם מהמתוכנן, לאחר 40 הצגות בלבד.
בשנת 2013 הועלה המחזמר כהפקת מטעם "תיאטרון זרקור" על במות ישראל בכיכובם של לירי אור בתפקיד יוסף ורועי פרילינג בתפקיד פרעה. והועלה כהצגת ילדים בחנוכה מטעם בימת הנוער העירונית ברחובות בכיכובם של יונתן מלס / דניאל כהן בתפקיד יוסף, נמרוד פלד בתפקיד פרעה, ושינוי שנעשה בתיאטרון זה ספציפית, כאשר המספרת של הסיפור, נהפכה לשלוש מספרות אשר מלוות את המחזמר לכל אורכו.
משה לוין (היסטוריון)
משה (מישקה) לוין (7 בנובמבר 1921 - 14 באוגוסט 2010) היה היסטוריון של ברית המועצות ושל רוסיה.
אודות
משה לוין נולד בווילנה להורים ממוצא רוסי יהודי. בשנת 1941, כשהיה בן עשרים, נמלט לברית המועצות ברגע האחרון לפני כיבוש העיר על ידי הוורמאכט, ושני הוריו שנשארו שם נרצחו בשואה. ברוסיה עבד כחקלאי בקולחוז, ולאחר מכן כמפעיל כבשן במפעל מתכות. בקיץ 1943 התגייס לצבא האדום, הוא נשלח לקורס קצינים אולם סיים אותו רק כשהסתיימה המלחמה, כך שהוא לא השתתף בה. בשנת 1946 שב לפולין, ולאחר זמן קצר עבר לפריז, שם פעל במסגרת מנגנוני ההעפלה לארץ-ישראל. בשנת 1951 עלה לישראל, ומתוך אמונה בציונות הסוציאליסטית, הצטרף לקיבוץ. כעבור זמן קצר עבר לתל אביב, שם שימש ככתב בעיתונה של מפ"ם, על המשמר. בהמשך היה עורך בעיתונים "שמאל" - עיתון "מפלגת השמאל הסוציאליסטי הישראלי", וב"קול העם".
הוא למד באוניברסיטת תל אביב, שם סיים תואר ראשון בהיסטוריה, ובשנת 1961 עזב לפריז כדי ללמוד בסורבון. הוא סיים שם את עבודת הדוקטורט שלו, שאחר כך גם פרסם כספר, "האיכרים הרוסים והכוח הסובייטי 1930-1928". במחקר טען כי הקולקטיביזציה שנעשתה בברית המועצות הייתה בסך הכל אחת מן האפשרויות, שבעזרתן יכלו ראשי המשטר להתמודד עם המשבר שהתחולל בגידול החקלאי; ושהאפשרות הזאת נכפתה על ידי הממשל כפתרון מעשי, ולא כפי שרבים חושבים - כמימוש אידאולוגי של התורה הקומוניסטית.
בין השנים 1967 ל-1968 היה לוין עמית מחקר באוניברסיטת קולומביה בניו יורק. בין השנים 1968 ל-1978 שימש פרופסור באוניברסיטת ברמינגהאם באנגליה. כשסיים את התקופה שם, עבר לאוניברסיטת פנסילבניה, שם לימד עד פרישתו לגמלאות בשנת 1995.
בספרו "מאבקו האחרון של לנין" (1968), הוא עסק בהשגותיו של לנין על ההתפתחות של השלטון הבירוקרטי בברית המועצות. הוא הציג את האופציות שלנין כתב עליהן על ערש דווי, והציגן כ"אופציות אבודות", שהיו יכולות להתגשם אילו לנין היה ממשיך לחיות עוד מספר שנים.
בשנות השבעים התפרסם ספרו "זרמי העומק הפוליטיים בפולמוסים הכלכליים הסובייטיים: מבוכארין לרפורמיסטים המודרניים", ובו הוא חקר את פועלו של ניקולאי בוכארין, ממתנגדי סטלין בשנות העשרים, וטען כי רעיונותיו של בוכארין דומים לאלה של הרפורמיסטים המאוחרים יותר של שנות השבעים.
ספרו האחרון, "המאה הסובייטית", התפרסם בשנת 2005, ובו הוא מסביר מדוע קרסה ברית המועצות, לשיטתו.
בשנת 1992 יצא לכבודו ספר יובל שכותרתו: "Stalinism: Its Nature and Aftermath: Essays in Honour of Moshe Lewin" בעריכת ניק למפרט וגאבור ריטרספורן.
לוין שימש במשך שנים כיועץ לזרועות שונות של הממשל האמריקאי בענייני ברית המועצות. כתב קבוע בעבור העיתון "Le Monde Diplomatique".
מק דנזיג
קריירה
דנזיג התגורר בבגרותו בלוס אנג'לס כדי ללמוד אמנויות לחימה. הוא למד היאבקות ואיגרוף ולחם בזירות שונות. בשנת 2001, החל להילחם באופן מקצועני. בשנת 2005 זכה בתואר האליפות במשקל קל של ארגון KOTC והגן על תואר זה ארבע פעמים עד שהפסיד אותו בשנת 2007. בספטמבר 2007, השתתף בעונה הששית של תוכנית הטלוויזיה 'הלוחם האולטימטיבי', וניצח בטורניר את כל המתמודדים. באירוע הגמר, שהתקיים ב-8 בדצמבר 2007, הכניע בסיבוב הראשון את הלוחם טום ספיר באמצעות חניקה אחורית וזכה בתואר 'הלוחם האולטימטיבי'.
דנזיג לחם בזירת ה-UFC משנת 2007 עד שהודיע על פרישה במרץ 2014. במהלך קריירת ה-UFC שלו זכה שלוש פעמים בתואר 'הקרב של הערב' ופעם אחת בתואר 'הנוקאאוט של הערב'. דנזיג לחם ב-34 קרבות מקצוענים, ומאזן הקרבות שלו עומד על 21 ניצחונות, 12 הפסדים ותיקו אחד.
חיים אישיים
בשנת 2004, בהיותו בן 24, אימץ דנזיג אורח חיים טבעוני מטעמי מוסר. לדבריו, המעבר לטבעונות שיפר את זמן ההתאוששות שלו בין האימונים והקרבות, וכן שיפר את רמת האנרגיה שלו. דנזיג פעיל למען זכויות בעלי חיים ומשתתף מעת לעת בקמפיינים שונים בנושא (דוגמת השתתפותו בסרט Forks Over Knives ).
לאחר פרישתו כלוחם MMA, הוא החל לאמן לוחמים. בנוסף, הוא עוסק בצילום ואף זכה להציג את יצירותיו בגלריה.
דנזיג נשוי, ובשנת 2008 נולדה בתו נובה.
פדרו דה מדרסו
פדרו דה מדרסו (בספרדית: Pedro de Madrazo; 11 באוקטובר 1816 – 20 באוגוסט 1898) היה צייר, משפטן, סופר, מתרגם ומבקר אמנות ספרדי.
ביוגרפיה
הוא נולד למשפחה של אמנים. אביו היה הצייר חוסה דה מדרסו ואמו, איזבל קונץ ולנטיני, הייתה בתו של הצייר הפולני, תדיאוש קונצה. שניים מאחיו, פדריקו דה מדרסו ולואיס דה מדרסו היו גם ציירים. אחותו, קרלוטה, נישאה לעורך כתב העת El Artista, אאוחניו דה אוצ'ואה.
הוא ואחיו פדריקו נולדו ברומא, בזמן שאביהם למד שם במענק מהמלך קרלוס הרביעי. השכלתו היסודית החלה במדריד, בבית ספר נוצרי שהופעל על ידי הישועים. לאחר מכן, המשיך לימודי משפטים בטולדו ובאוניברסיטת ואיאדוליד. ב-1837, הוא ופדריקו נסעו לפריז, וחזרו לרומא. זמן קצר לאחר מכן הוא נישא למנואלה רוסלס, בתו של הצייר, אדוארדו רוסלס. נולדו להם שלוש בנות ובן. בתקופה זו עבד כמורה לאמנות.
מאוחר יותר, עבר למדריד. שם, הוא, אחיו פדריקו וגיסו לעתיד, אוצ'ואה, יצרו את המגזין, El Artista, שמילא תפקיד מרכזי בביסוס הסגנון הרומנטי בספרד. הוא גם תרם לפרסומי התרבות של אותם ימים - כולל הרנסאנס הספרדי, האיריס, הצלב והאיור הספרדי והאמריקאי. מאוחר יותר, שימש כעורך של El Domingo, שם פרסם פסוקי תהילים ותרגומים מהתנ"ך.
הוא שילב את הקריירה העיתונאית שלו עם שירות משפטי - כעוזר ותובע. במסגרת תפקידו עבד במועצת המדינה הספרדית ב-1860. בין השנים 1870 ל-1871 ושוב בין 1875 ל-1880, הוא היה המזכיר הכללי של ארגון זה.
בשנת 1888, הוא היה שר ב"טריבונל דה לו קונטנסיוסו אדמיניסטרטיבו". הוא פרש מפעילותו המשפטית ב-1897. הוא היה מתקדם במידה רבה בצעירותו, אך נעשה שמרן יותר בהתבגרותו, ובמהלך הרסטורציה, השתייך למפלגה השמרנית (PLC) של אנטוניו קאנובס דל קסטיו.
בתפקידו כמבקר אמנות והיסטוריון, הוא קידם את האמנות הגותית כסגנון המייצג ביותר והציג את מושג האמנות כמורשת היסטורית. הוא גם עמד בראש ועדה לשימור מונומנטים היסטוריים פרובינציאליים וכתב את הקטלוגים למוזיאון פראדו.
בחייו המאוחרים, הוא הפך למנהל המוזיאון לאמנות מודרנית במדריד (.M. A. M) ובשנת 1894 ירש את אחיו פדריקו כמנהל האקדמיה המלכותית לאמנויות יפות של סן פרננדו (RABASF), בה היה חבר מאז 1851. הוא גם היה חבר באקדמיה המלכותית הספרדית (RAE) ובאקדמיה המלכותית להיסטוריה (RAH), שם שימש כמזכיר.
מפלגת העבודה הסוציאל-דמוקרטית
מפלגת העבודה הסוציאל-דמוקרטית (אירית: Páirtí Sóisialta Daonlathach an Lucht Oibre, בראשי תיבות PSDLO; אנגלית: Social Democratic and Labour Party, בראשי תיבות: SDLP) היא מפלגה צפון אירית הדוגלת בסוציאל-דמוקרטיה וברפובליקניות אירית. על אף תמיכתה באיחוד סופי של הצפון עם הרפובליקה האירית והפחתת הנוכחות הבריטית למינימום, מפלגת העבודה איננה מסרבת להישבע אמונים לשלטון וציריה מכהנים בבית הנבחרים בווסטמינסטר, בניגוד לשין פיין. המפלגה מחזיקה ב-12 מושבים באספה של צפון אירלנד, אך נכון לאחר בחירות 2019, יש לה רק מושב אחד בפרלמנט בלונדון. מנהיגה המכהן מאז 2015 הוא קולום איסטווד.
היסטוריה
מפלגת העבודה הסוציאל-דמוקרטית הוקמה ב-20 באוגוסט 1970, זמן קצר לאחר ההסלמה בסכסוך בצפון אירלנד, על ידי קבוצת חברי הפרלמנט המקומי בראשות גֶ'רִי פִיט. הם היו קתולים ודגלו בלאומיות אירית ובאיחוד עם הרפובליקה מדרום, אך התנגדו לטרור ולאלימות בכלל, ולזו של "הצבא האירי הרפובליקני הזמני" בפרט. כמו כן, פיט היה עסקן סוציאליסטי לשעבר, ולתומכיו היה מצע סוציאליסטי מודגש. בניגוד ללאומיים אחרים, הם ניסו לפעול מתוך המערכת השלטונית הקיימת ולא שללו אותה על הסף. עמדתה המתונה זיכתה את המפלגה מיד בתמיכה נרחבת בקרב הציבור הקתולי בחבל המסוכסך. בבחירות הראשונות שהשתתפה בהן, למועצה החדשה של צפון אירלנד ביוני 1973, קיבלה כמעט 160,000 קולות, 22% מן הכלל. הניסיון להקים ממשל מקובל על הכל בחסות בריטית ובהשתתפות הרפובליקה האירית קרס לנוכח מחאה לויאליסטית חריפה. מפלגת העבודה הוסיפה לקצור הישגים ניכרים: בבחירות לווסטמינסטר בפברואר 1974 קיבלה בערך אותו מספר קולות ומושב אחד בפרלמנט הבריטי, הנציגות היחידה למפלגה אירית לאומית בלונדון.
היא שמרה על כוחה בעשורים הבאים, ומילאה תפקיד חשוב במשא ומתן לאורך שנות ה-90 שהוביל להסכם יום שישי הטוב ולהשכנת שלום בצפון. מנהיגה ג'ון יום אף קיבל פרס נובל לשלום על השתתפותו. בבחירות שנערכו סביב ההסכם, המפלגה הגיעה לשיא כוחה ונעשתה לגדולה בחבל: בהצבעה לווסטמינסטר ב-97' זכתה ב-190,814 קולות ובשלושה צירים (בבחירות 92' היו לה אמנם ארבעה, המספר הגבוה בתולדותיה, אך עם פחות מצביעים) ובבחירות לאספה ב-98' קיבלה 177,963 קולות ו-24 צירים. עם זאת, התמתנות השין פיין והצלחת תהליך השלום פגעו בנישה הפוליטית שלה מבחינות רבות: דרישותיה לנסיגה בריטית סופית, יחסים מיוחדים עם אירלנד, גבול פתוח לדרום ומעמד חריג במשא ומתן אודות הברקזיט, לא היוו עוד אלטרנטיבה של ממש. והיא הלכה ונחלשה במהלך שנות ה-2000. מספר ציריה בלונדון, על אף ירידה חדה במצביעים, נותר קבוע על שלושה עד בחירות 2017, אז קיבלה רק 95,419 קולות ולא הצליחה להיכנס לפרלמנט. גם המצביעים עבורה לאספת צפון אירלנד התמעטו ובבחירות 2 במרץ 2017 קיבלה רק 95,958 קולות ו-12 צירים.
הכל שפיט (תוכנית טלוויזיה)
הכל שפיט היא תוכנית סאטירה שבועית ששודרה בין ה-5 בפברואר ל-30 באפריל 2015 בערוץ הראשון.
רקע
התוכנית הייתה המשך ל"מהדורת השבט" של אתר "לאטמה". ב-2011, בעקבות מגעים בין צוות לאטמה לרשות השידור להעברת המהדורה לפורמט טלוויזיוני, הוכן עבור הערוץ הראשון פיילוט באורך מלא. באמצע 2012 הבטיחה רשות השידור לכלול את התוכנית בלוח השידורים שלה החל מאוקטובר אותה שנה, כתוכנית שבועית בת חצי שעה בערוץ הראשון, למשך עונה של 13 תוכניות. בעקבות ההבטחה הורחבה המהדורה לשם התאמתה למתכונת הטלוויזיונית והוצאותיה גדלו. חתימת החוזה ומועד תחילת השידורים נדחו שוב ושוב על ידי הנהלת רשות השידור, אך בספטמבר 2014, בעקבות כניסת רשות השידור לפירוק שהוביל להחלפת ההנהלה, אושרה התוכנית לשידור. בנובמבר נחתם חוזה רשמי עם יוצרי "לאטמה"
הפקה
"הכל שפיט" בהגשת אפרת בוימולד ואושרי כהן הייתה מהדורת חדשות הומוריסטית המסכמת את השבוע, וכוללת מערכונים ושירים, בהשתתפות השחקנים רונית אברהמוף-שפירא ונעם יעקובסון (שכבר שייך למחלקת הדת של הערוץ הראשון) מהקאסט המקורי, וגם הילה סעדה, משה אשכנזי, רוי מילר ואיילת רובינסון. אלחנן אבן חן, שהגיש את "מהדורת השבט", לא משתתף. העורכת הראשית היא קרולין גליק שערכה גם את מהדורת השבט, וגם הכותבים אבישי עברי וטל גלעד שהשתתפו בכתיבת מהדורת השבט, ליד שלושה כותבים חדשים.
ב-2020 תוכנית המשך בשם "לאטמה" התחילה בערוץ 20.
המאבקים הפוליטיים
עוד לפני עלייתה גרמה התוכנית למחלוקת פוליטית כשהערוץ הראשון נאלץ להחליף את הקדימון לתוכנית, שבו הופיעו המילים "אני לא מתנצל", אשר מזוהות עם הבית היהודי והיו עלולות לגרום לבעיות לקראת הבחירות הקרבות לכנסת.
מלכתחילה תוכננה התוכנית להיות משודרת ביום שישי בערב, ברצועת השידור בה שודרה התוכנית שיש הרואים בה מקבילתה אשר נחשבה כ"שמאלנית", "היהודים באים". שיבוץ זה עורר ביקורת של דתיים, ובפרט שהשחקן נעם יעקובסון הוא שומר שבת. קרולין גליק מסרה שמועד השידור נקבע חרף התנגדות צוות ההפקה, שמצדו יסיים את העריכה ביום שישי בבוקר ולא יעבוד בשבת כלל. כחמישה ימים לפני תחילת שידור התוכנית, היא שובצה מחדש לימי חמישי בערב עם שידור חוזר בשישי בערב, במקום שידור ראשון בשישי בערב עם שידור חוזר במוצאי שבת.
רובר P3
רובר P3 (באנגלית: Rover P3, קרוי גם: Rover 75 ,Rover 60) היא מכונית סלון מתוצרת יצרנית הרכב הבריטית רובר, (באנגלית: "The Rover Company Limited") אשר יוצרה בין השנים 1948–1949.
סך הכול יוצרו 9,111 יחידות.
מיכל אסקפה
ביוגרפיה
אסקפה נולדה בצרפת. הוריה נספו במלחמת העולם השנייה והיא עלתה לארץ ישראל במסגרת עליית הנוער. בצעירותה עסקה בספורט, אך בהיותה בת 15 בראשית שנות החמישים נפגעה מפוליו. היא שותקה בשתי רגליה ובאופן חלקי ביד אחת ורותקה לכסא גלגלים. לאחר מכן עברה לחיות בירושלים, סיימה את לימודיה התיכוניים ולמדה הנהלת חשבונות. בשנת 1962 עברה לחולון וחזרה לעסוק בספורט במסגרת מרכז הספורט לנכים.
תוך זמן קצר מחזרתה לעיסוק בספורט זכתה בתואר אלופת ישראל בטניס שולחן לנכים ונשלחה להשתתף במשחקי סטוק מנדוויל ומ-1964 ועד 1980 בתחרויות אולימפיאדת הנכים. לאורך השנים התחרתה בטניס שולחן, שחייה וקליעה בחץ וקשת. בשנת 1970 הייתה ממייסדי האגודה הישראלית לקליעה בחץ וקשת.
באולימפיאדת הנכים טוקיו (1964) זכתה אסקפה ב-3 מדליות ארד. במשחה ל-25 מטר חזה במשחה ל-25 מטר חופשי ובטניס שולחן ליחידות. באולימפיאדת הנכים תל אביב (1968) זכתה אסקפה בשתי מדליות, מדליית זהב ביחד עם נבחרת הכדורסל נשים בכיסאות גלגלים ובמדליית כסף בטניס שולחן ליחידות. נוסף לכך היא הגיעה לשלב רבע הגמר בטניס שולחן לזוגות ביחד עם בתיה משעני.
באולימפיאדת הנכים היידלברג (1972) זכתה אסקפה במדליית ארד בטניס שולחן ליחידות וסיימה במקום 11 בחץ וקשת.
באולימפיאדת הנכים טורונטו (1976) זכתה אסקפה במדליית זהב בטניס שולחן ליחידות.
רנו מונאסיקס
רנו מונאסיקס (בצרפתית : Renault Monasix) היא מכונית משפחתית קומפקטית, שנבנתה במספר תצורות מתוצרת יצרנית כלי הרכב הצרפתית רנו אשר יוצרה בין השנים 1932–1927 בצרפת.
במקביל היה מיוצר דגם "רנו מונהסטלה" עם מנוע חזק יותר.
"רנו מונאסיקס" בארץ ישראל
מכונית בודדת מדגם "רנו מונאסיקס", דגם 1931, יוצאה לארץ ישראל. התצורה הייתה 4 דלתות סדאן ברמת הגימור הגבוהה ביותר, בצבע סומק-אדום. מספר השלדה היה : 482952. הרכב יצא ממפעל הייצור ב-"Boulogne-Billancourt" ב-26 במרץ 1931
נחל ברק בן אבינעם
תוואי הנחל
לפני המעלה להר דבורה עוברת דרך נוף יער בית קשת באפיקו של הנחל. ראשיתו של הנחל בהר יונה והוא זורם דרומה ממזרח להר דבורה לכיוון בקעת כסולות ועמק יזרעאל ונשפך לנחל תבור. בנקודת המפגש של הדרך עם הנחל נמצא לרשות הקהל חניון ברק. במורד הנחל מסלול טיול מוסדר שרובו מוצל העובר בתוך צמחייה עשירה של חורש ים תיכוני. בחורף זורמים מים באפיק הנחל. בנחל צמחיית פרחי בר עשירה כולל סחלבים.
שמו של הנחל
הנחל קרוי על שמו של ברק בן אבינעם, מנהיג צבאי שנזכר בספר שופטים (פרקים – ) ומי שפעל יחד עם דבורה הנביאה. מוצאו היה מן העיר קדש נפתלי שבשבט נפתלי.
On the Beach
On The Beach הוא אלבום האולפן החמישי של המוזיקאי הקנדי ניל יאנג, שיצא ב-16 ביולי 1974 על ידי חברת ההפקות Reprise Records.
תוכני האלבום
הוקלט לפני Tonight's the Night למרות שהוקלט אחריו, On the Beach חולק בעגמומיות של time fades away ו-Tonight's the Night, כחלק מהditch trilogy.
רשימת שירים
כל השירים הולחנו ונכתבו על ידי יאנג.
חואן סיסקומני
חואן גוואדלופה סיסקומני השלישי (באנגלית: Juan Guadalupe Ciscomani III; נולד ב-31 באוגוסט 1982) הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השישי של מדינת אריזונה. סיסקומני, חבר המפלגה הרפובליקנית, שימש טרם היבחרו לקונגרס יועץ למושל אריזונה דאג דוסי וסגן יושב ראש מועצת מקסיקו-אריזונה.
ביוגרפיה
סיסקומני נולד בעיר ארמוסיו שבמדינת סונורה במקסיקו, ובצעירותו היגר לארצות הברית. הוא גדל בטוסון שבאריזונה. תחילה למד במכללה הקהילתית של פימה ולאחר מכן באוניברסיטת אריזונה, והיה לבן משפחתו הראשון שהשלים לימודים גבוהים. בתום לימודיו אלה הוא עבד באוניברסיטת אריזונה כמומחה לפיתוח תוכניות.
בשנת 2008 התמודד סיסקומני ללא הצלחה אל בית הנבחרים של אריזונה. לאחר הפסדו בבחירות אלה הצטרף ללשכת המסחר ההיספנית של טוסון ושימש כסגן נשיא לענייני דיפלומטיה ציבורית. הוא גם כיהן במועצה המייעצת לזכויות האזרח של אריזונה ובמועצת מחוז פימה למינויים משפטיים.
במהלך בחירות 2022 התמודד סיסקומני לבית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס השישי של אריזונה. באוגוסט אותה שנה נבחר למועמד המפלגה הרפובליקנית בבחירות מקדימות, בהן גרף 47.1% מכלל הקולות. בבחירות הכלליות גבר על מועמדת המפלגה הדמוקרטית קריסטין אנגל בפער דחוק של 5,232 קולות (1.4%). הוא החל את כהונתו בראשית ינואר 2023, עם התכנסות הקונגרס ה-118 של ארצות הברית.
העבד הגוסס (מיכלאנג'לו)
העבד הגוסס (באיטלקית: Schiavo morente) הוא פסל שיש לא גמור של הפסל מיכלאנג'לו, שהושלם בשנת 1513. הוא נחצב בגודל טבעי (גובה 215 ס"מ) ומוצג במוזיאון הלובר בפריז.
היסטוריה
שני פסלי העבדים, העבד המורד והעבד הגוסס, הוזמנו על ידי יורשי האפיפיור יוליוס השני בחודש מאי 1513 עבור מצבה מפוארת, שאמורה הייתה להיות מוקמת עבורו בבזיליקת פטרוס הקדוש. המצבה לא הוקמה מעולם ובמקומה הוקמה מצבה צנועה יותר (סן פייטרו אין וינקולי), ששני הפסלים לא נכללו בה. מיכלאנג'לו מסר אותם בשנת 1546 לרוברטו סטרוצי כהוקרה על שאירח אותו בנדיבות בביתו ברומא, בעת מחלתו בין השנים 1544–1546.
סטרוצי עקר לליון שבצרפת בשנת 1550 ולקח איתו את הפסלים. בשנת 1578 הם הוצגו במונמורנסי ליד פריז. בשנת 1632 נמכרו לקרדינל רישלייה שהציב אותם באחוזתו. יורשיו העבירו אותם לפריז בשנת 1749. בשנת 1793, בעקבות המהפכה הצרפתית, הפסלים הוחרמו על ידי ממשלת צרפת והועברו למוזיאון הלובר.
תיאור היצירה
מבחינה סגנונית הפסלים נשענים על פסלים יוונים עתיקים, כמו פסל לאוקואון שהתגלה בשנת 1506 ליד רומא ואשר זוהה על ידי מיכלאנג'לו.
שני העבדים, הכלואים בשלשלאות, מבטאים רגשות שונים לחלוטין. העבד הגוסס הוא צעיר ונאה להפליא, וככל הנראה בשינה עמוקה. לעומתו, העבד המורד הוא דמות גסה יותר שכל גופה נראה מעורב במאבק אלים.
העבד הגוסס עומד בתנוחת קונטרה פוסטו מובהקת, והוא נראה במצב של עייפות מוחלטת. שתי רצועות חוצות את חזהו, הוא בקושי מזיז את זרועו האחת, בעודו אוחז את ראשו ברכות בעזרת זרועו השנייה.
13 עותקים של העבד הגוסס הוצבו במשטרת הרובע השנים-עשר של פריז.
דיפרנציאל מבני
הדיפרנציאל המבני (באנגלית: Structural differential) הוא מודל בצורת תרשים פיזי או תלת-מימד שממחיש את תהליכי הפשטה (אבסטרקציה) של מערכת העצבים של האדם. הוא נוצר על ידי אלפרד קוז'יבסקי והוא משמש ככלי אימון בסמנטיקה כללית. הכלי מיועד להראות שה"ידע" האנושי הוא חלקי—לא מוחלט.
המודל
הדיפרנציאל המבני מורכב משלושה אובייקטים בסיסיים. הפרבולה מייצגת את העולם שמעבר להתבוננות הישירה שלנו, העולם הסוב-מיקרוסקופי שמעבר לעוד שלנו, העולם הדינאמי של המולקולות, אטומים, אלקטרונים, פוטונים, קווארק, ועוד. נשתמש בדוגמה פשוטה - תפוח. התפוח הוא למעשה תהליך דינאמי של חלקיקים, ולתופעה הזאת קורז'יבסקי קרא - אירוע. הדיסק מייצג את הרמה החרישית, הלא-מילולית, שבא מערכת העצבים שלנו נחשפת לאירוע וקולטת אותו למשל - את התפוח אנחנו יכולים לראות, למשש, להריח, לטעום וכו'. התווית מייצגת את הרמה, שבא אנחנו משתמשים בסימנים חסרי כל תוכן ומשמעות (מילים) ומכנים איתם את הפריטים שקלטה מערכת העצבים שלנו. את הפריט העגול והירקרק הזה שאנחנו רואים, וכאשר טועמים אותו ואוכלים אותו, ואנחנו מרגישים את טעמו המתוק והיחיד, אנחנו מכנים בתור "תפוח".התוויות הבאות מייצגות רמת אבסטרקציה יותר גבוה - מסקנות שאנחנו עושים לגבי אותו הפריט. דוגמה - התפוח הזה טעים, הוא מתוק בגלל שיש בו סוכר. תפוחים הם טעימים. וכו' החורים מייצגים את המאפיינים לכל רמה. והחוטים מייצגים את המאפיינים שקלטה מערכת העצבים. עקב מוגבלותה של מערכת העצבים, אנחנו תמיד מפספים מאפיינים כלשהם.
את תוויות [בדרך כלל שבע או שמונה מקושרים יחד בשרשרת, עם האחרון מחובר בחזרה פרבולה, אבל כאן אנחנו רואים רק אחד], בצורת מזוודה תוויות, והם מייצגים את סטטי העולם של מילים, למשל "תפוח", נותן מושלם חשבונות דינמי של המציאות. האובייקט שנקרא "תפוח" שנשאר בצנצנת במשך חודשים הופך להיות רקוב נוזלי (בגלל הבסיסית שלה, דינמי, תת-מיקרוסקופיים מבנה), אבל התווית "תפוח" לא משנה. המילה "סטייק", בסדר מילולי נמוך יותר, עשוי לרמז "משהו לאכול" בסדר מילולי גבוה יותר, אך בתחום התת-מיקרוסקופי, סטייק מסוים עשוי להיות מזוהם ברעלים שנוצרו על ידי חיידקים מזיקים שיכולנו לראות רק ברמות מיקרוסקופיות. לפיכך ההבדל מגדיר היררכיה של סדר, כשהתחום התת-מיקרוסקופי של שינוי דינאמי בא ראשון, המועבר בצורה לא מילולית על ידי החושים שלנו הבאים אחר כך, ואז הרמות המילוליות. תווית היא מה שאנו מייחסים לחוויה לא מילולית על מנת לזהות חוויה זו במונחים מילוליים; כאשר אנו מזהים "תפוח", אנו מייחסים לזיהוי זה חוויות לא מילוליות שונות.
סמנטיקה כללית
תחום הסמנטיקה הכללית נוסד על ידי קוז'יבסקי, שזכה להכרה תחילה עם פרסום "גבריות האנושות" (1921) ואחר כך "מדע ושפיות" (1933). חלק מהרעיונות שלו פורסמו על ידי סטיוארט צ'ייס ב"רודונותן של המילים" בשנת 1938, ועל ידי סמואל איצ'יי הייאקווה, ב"שפה בפעולה" בשנת 1941 (שהפכה לימים ל"שפה במחשבה ופעולה"). על התחום השפיע גם המגזין "ETC: A Review of General Semantics", שנוסד בשנת 1943. שמו של המגזין, ETC (המקביל של וכו' באנגלית), היה מחזה על תפיסה מהותית של קוז'יבסקי, ששמות או תיאורים אינם מעבירים בצורה ממצה את כל תכונות האובייקט (המילה "סטייק" אינו מעביר את האפשרות של חיידקים מזיקים, למשל). אנו בקושי יכולים לתאר את הדברים באופן מוחלט, אך אנו יכולים לזכור שנוכל להוסיף לכל שם או תיאור את המילה "וכו", כדי לציין שהתווית היא רק תת-קבוצה של מכלול האפשרויות. תמיד ניתן לומר יותר על כל דבר. מגזין ETC הוקם על ידי הייאקווה, שהיה פרופסור במכללת סן פרנסיסקו וחבר הסנאט האמריקני במהלך ממשל קרטר. ספרו "שפה במחשבה ובפעולה", עבר כמה מהדורות והוא עוסק בחלקו בבלבול המילים עם המציאות. עבודתו של הייאקווה חפפה את הופעת השידור הטלוויזיוני והכילה אזהרות מוקדמות מפני הסכנות שבמציאות המתווכת שגילמה הטלוויזיה.
Square Up
Square Up (מעוצב: SQUARE UP; בעברית: ריבוע למעלה) הוא המיני-אלבום הראשון בשפה הקוריאנית של להקת בנות הקיי-פופ הדרום קוריאנית בלאקפינק. המיני-אלבום יצא לאור ב-15 ביוני 2018, על ידי חברת התקליטים YG אנטרטיינמנט. מתוך המיני-אלבום יצא הלהיט "Ddu-Du Ddu-Du".
רקע והפקה
המיני-אלבום הופק על ידי טדי פארק, בקו בום, פיוצ'ר באונס, אר. טי, 24 וצ'ויס37. בנוסף לכך, בקוריאה הדרומית זכה המיני-אלבום למעמד פלטינה, על סך מכירות של כ-250,000 עותקים במדינה. נכון ליוני 2020, מכירות עומדות על למעלה מ-306,794 עותקים במדינה.
המיני-אלבום יצא בהפצה דיגיטלית ובהפצה פיזית ולכל אחת מההפצות ישנה עטיפה שונה.
היורשים (סרט, 2011)
היורשים (באנגלית: The Descendants) הוא סרט קולנוע אמריקאי שיצא לאקרנים בשנת 2011. הסרט זכה בפרס גלובוס הזהב סרט הטוב ביותר ובפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר. במאי הסרט והתסריטאי הוא אלכסנדר פיין, שכתב אותו על בסיס ספרה של קאווי הארט המינגס באותו שם. בסרט מככבים ג'ורג' קלוני שזכה על תפקידו בפרס גלובוס הזהב ושיילין וודלי.
עלילת הסרט
הסרט עוקב אחר מאט קינג, עורך דין מהוואי, המשמש נאמן מטעם משפחתו המורחבת, על שטח רחב היקף באי קאואיי. את השטח ירשה המשפחה כתוצאה מנישואי נסיכה מקומית עם מיסיונר לפני מספר דורות ונותרו עוד 7 שנים לפני שהנאמנות עליו תפקע. יחד עם דודניו הרבים, מתחבט קינג בשאלה האם ולמי למכור את השטח בעסקה שעשויה להפוך את כולם לעשירים, אך פיתוח השטח יפגע בנוף הבתולי ובאורח החיים המקומי.
מאט מכנס את ידידי המשפחה, מודיע להם על מצבה הסופני של אליזבת' ומפציר בהם לבקר אותה לפני מותה. בשיחה עם אלכס מספר לה שהחליט להודיע גם לבריאן ובעקבות כך יוצאים הוא ושתי בנותיו, יחד עם החבר של אלכס סיד, למסע במהלכו הם מבקרים בשטח העומד למכירה, ומעלים זיכרונות. בחוף הים נתקל מאט בבריאן, הוא עוקב אחריו, מגלה שהוא נשוי ואב לילדים, ומתגורר בבית השייך לקרוב משפחתו של מאט, הדודן יו. יו מספר למאט שבריאן, מתווך נדל"ן, עשוי להרוויח סכום גבוה אם עסקת מכירת השטח תצא לפועל.
מאט ואלכס מתעמתים עם בריאן ומספרים לו על התאונה, מאט מציין כי הוא רוצה לתת לבריאן הזדמנות לבקר את אליזבת' בבית החולים לפני שתמות. בשיחה ביניהם הוא מגלה שהרגשות הם חד צדדיים ושבריאן לא אהב את אליזבת' ולא התכוון להיפרד ממשפחתו עבורה.
בהצבעת המשפחה המורחבת על מכירת השטח הם מחליטים לאשר את עסקת המכירה, אך רגע לפני החתימה על המסמכים, מאט מסרב לחתום עליהם למרות איומי קרובי משפחתו. הוא מציין שהמשפחה קשורה להוואי ולאדמה ושהוא רוצה להמשיך ולשמור אותה במשפחה.
לאחר מותה של רעייתו מפזרים מאט, אלכס וסקוטי את אפרה בים ובסצנת הסיום מתיישבים יחדיו בספה מול הטלוויזיה, אוכלים במשותף גלידה, כמשפחה מאוחדת.
הפקת הסרט
הסרט הוקרן לראשונה בספטמבר 2011 במסגרת פסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו ובהקרנה מסחרית בארצות הברית בנובמבר 2011.
תגובות לסרט
הסרט זכה לביקורות אוהדות מציבור המבקרים, באתר Rotten Tomatoes המרכז את דיווחי המבקרים מארצות הברית דווח כי הממוצע לו זכה הסרט עמד על 89% ומצד קהל הצופים על 79%. טוד מקארתי מהמגזין The Hollywood Reporter, ציין כי זהו סרטו הטוב ביותר של פיין, הוא שיבח את משחקו של קלוני ושהסרט ימשוך קהלים מכל הסוגים, פיטר טרוורס מהרולינג סטון ציין כי זוהי הופעתו הטובה ביותר בקריירה של קלוני, וסיכם שאם הצופה מעוניין בסרט להתחבר אליו, הרי שהיורשים הוא קרוב למושלם מבחינה זו. איי. או. סקוט מהניו יורק טיימס כתב כי לקרוא לסרט מושלם יהיה מעין עלבון לאי-המושלמות האנושית שהסרט מייצג. מבקר הקולנוע יאיר רוה רשם ש"זה אחד הסרטים עם התסריטים הכי נפלאים שנתקלתי בהם הרבה מאוד זמן".
בקופות רשם הסרט הכנסות של כ-83 מיליון דולר בארצות הברית ו-95 מיליון נוספים ברחבי העולם.
פרס וולף לרפואה
פרס וולף ברפואה הוא פרס ישראלי שמוענק מדי שנה (מאז 1978) במסגרת בחלוקת פרסי וולף הפרס נחשב ליוקרתי ביותר בעולם כולו, ואף לעיתים מנבא את הזכייה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה. הפרס בסך 100,000 דולר, מוענק על ידי נשיא מדינת ישראל, בטקס הנערך במשכן הכנסת.
זוכים לפי מדינה
חלק מהזוכים נספרים כמה פעמים במקרה של אזרחות כפולה. נכון ל-2023:
פוראוור ליווינג פרודקטס
פוראוור ליווינג פרודקטס (באנגלית: Forever Living Products; FLP) היא חברת שיווק רשתי (MLM) אמריקאית בבעלות פרטית.
החברה שבסיסה בסקוטסדייל, אריזונה, מגדלת אלוורה בטקסס וברפובליקה הדומיניקנית ועוסקת בייצור ושיווק של משקאות, מוצרי קוסמטיקה וטיפוח אישי ותוספי תזונה מבוססי אלוורה ומוצרי כוורת בלמעלה מ-165 מדינות בכל רחבי העולם.
החברה הוקמה בשנת 1978 על ידי רקס מוהן, בשנות ה-90 של המאה ה-20, סופחה לחברה חברת האלוורה של אמריקה. בשנת 2006 דווח על 4,100 עובדים בחברה. בשנת 2010, דווח כי יש לחברה רשת של 9.3 מיליון מפיצים והכנסות בסך 1.7 מיליארד דולר.
אברהם הוס
ביוגרפיה
נולד בלבוב, גליציה, וגדל בגרמניה. ב-1933 עלה לארץ ישראל וגר בתל אביב. שירת כנוטר במסגרת המשטרה הבריטית, ולאחר מכן למד באוניברסיטה העברית בירושלים בחוגים למתמטיקה ולפיזיקה. בזמן לימודיו באוניברסיטה העברית שירת גם בפלוגת הסטודנטים ובחיל המדע. לאחר מכן, נסע לארצות הברית ללימודי התואר השלישי באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס. בשנת 1961, לאחר סיום לימודי הדוקטורט, חזר לירושלים, והיה למרצה במכון למדעי כדור הארץ באוניברסיטה העברית. בשנת 1971 הועלה לדרגת פרופסור חבר.
עבודתו המדעית
הוס היה בין הראשונים שפיתחו מודלים נומריים של האטמוספירה, והשתתף בבניית המודל המטאורולוגי הראשון של השירות המטאורולוגי הישראלי.
הוא הנחה במשך השנים סטודנטים בעבודות גמר לתואר שני ובעבודות דוקטור. בין הסטודנטים שאותם הנחה ניתן למנות את עדית ארזי, משה גולדנברג, שושנה גרי, אליהו דורון, מרדכי סגל, קרל פיק ויצחק פליקס.
רבים מתלמידיו השתלבו בתפקידי מפתח באקדמיה ובשירות הציבורי בתחום המטאורולוגיה בישראל.
יצירתו הספרותית
במקביל לעבודתו המדעית, החל הוס לפרסם משנות הארבעים, שירים, סיפורים ומאמרי ביקורת.
הוס הוציא, כמשורר וכסופר, 5 ספרים, החל מספר שיריו הראשון, "באבן הקשה", שראה אור ב-1972, ועד ספרו האחרון "שירים" ב-2012.
בנוסף, ערך הוס עם אריה ליפשיץ, בתחילת שנות ה-70, את "ירושלים: שנתון לדברי ספרות ואמנות".
חוקר הספרות חנן חבר, שסיכם אחרי מותו של הוס, את דרכו בשירה, הדגיש כמה מוטיבים בשירתו:
תרגומיו
הוס תרגם סיפורים, שירה, מחזות ומסות מאנגלית, מצרפתית ומגרמנית.
משפחתו
היה נשוי לחוה לבית קרן (2010-1928), פסיכולוגית קלינית ופסיכואנליטיקאית. להם שני בנים: ד"ר מתי הוס, מרצה בכיר (בגמלאות) לספרות עברית באוניברסיטה העברית ומתמחה בספרות עברית בספרד של ימי הביניים, ופרופ' בועז הוס, חוקר קבלה במחלקה למחשבת ישראל באוניברסיטת בן-גוריון.
התגורר בשכונת רחביה בירושלים.
אריחי טוינבי
לשון הכתובת
תרגום מילולי
פרשנות
השם "טוינבי" מתייחס ככל הנראה להיסטוריון ארנולד טוינבי. "2001 של קובריק" מתייחס כנראה לסרטו 2001: אודיסאה בחלל
רוב האריחים מכילים טקסט הדומה לזה המובא למעלה. כמה מהם רומזים לקיומה של קונספירציה גדולה הכוללת את העיתונות, ממשלת ארצות הברית, ברית המועצות (אף באריחים שנראה כי נעשו הרבה אחרי התפרקותה) והיהודים. הכתיבה היא בסגנון דומה ובאיכות ירודה.
האריחים המורכבים יותר מכילים גם הצהרות פוליטיות חידתיות ומלמדים את הקוראים ליצור אריחים דומים.
היסטוריה ותפוצה
מאמרים אודות האריחים החלו מופיעים בתחילת שנות ה-90, בעוד שהתייחסויות כלפיהם החלו להופיע כבר באמצע שנות השמונים. אריחי טוינבי צולמו לראשונה בסוף שנות השמונים. ההתייחסות הראשונה אליהם בתקשורת הייתה ב-1994 בעיתון ב"בולטימור סאן". עם זאת בשנת 1983 העיתון פילדלפיה אינקווירר פרסם סיפור על קמפיין בפילדלפיה שמטרתו החייאת המתים על כוכב צדק, שלמרות שאינו מזכיר את האריחים באופן ישיר, מזכיר במידה רבה את הרעיונות המופיעים בהם.
בארצות הברית התגלו אריחים בקנזס סיטי, מיזורי, בבוסטון ובוושינגטון הבירה. מאז 2002 התגלו מעט מאוד אריחים חדשים הנחשבים ליצירה של האמן המקורי מחוץ לאזור של פילדלפיה רבתי, למרות שאריח אחד ראוי לציון התגלה בפרבר של קונטיקט ב-2006. אחר הופיע בניו ג'רזי ב-2008. אריחי "מעתיקנים" הופיעו במקומות נוספים. אריחים ישנים הנחשבים כעבודתו של מניח האריחים המקורי נשחקו עקב התנועה בכביש. נכון ל-2011 נותרו אריחים בפיטסבורג, סנט לואיס, סינסינטי, קליבלנד ומקומות נוספים.