cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מנוע תעופתי
מנועי בוכנה
מנועים אלו מתאפיינים ביצירת פיתול הדוחף את המטוס בציר הגלגול והסבסוב ודורשים פיצוי וקיזוז מהטייס, מורגש בעיקר בשינוי כוח המנוע. במטוסים רב מנועיים לעיתים יעדיפו להתקין מנועים עם כיווני סיבוב הפוכים אחד לשני בשביל לבטל את הפיתול האופייני. אם כי זה לא חובה ויש מטוסים דו מנועיים הכוללים מנועים הסובבים באותו כיוון. במהלך תקלה באחד מהמנועים הללו ישנה חשיבות לאיזה מנוע כשל שכן הפיתול, שיגדל בגלל הגדלת דרישות הכוח מהמנוע יוסיף לגרר של המנוע המכובה ויקשה על המשך טיסה בטוחה.
כל אלה מביאים מורכבות על בקרה של כל מנוע שכן לכל מנוע כזה יש בין שלוש לארבע ידיות בקרה על כל מנוע – מצערת, תערובת, סל"ד, וחימום משנק ומספר רב של מחוונים – טמפרטורת שמן, סל"ד, לחץ סעפת, טמפרטורת מפלט או טמפרטורות של כל בית בוכנה במנוע. במטוס רב מנועי זה יכול להביא למורכבות גבוהה מאוד לטייסים ומכאן נובע הצורך הראשוני למהנדסי טיסה שבעמדתם יכלו לבקר ואף לשלוט על מנועי המטוס יחד עם צוות הטייסים.
במנועי בוכנה חדישים יותר לרוב מותקנות מערכות הזרקת דלק המחליפה את הקרבורטור ולעיתים מותקנות מערכות בקרה מתקדמות המבצעות את מרבית הבקרה על המנוע באופן אוטומטי אבל זה לא הסטנדרט בתעופה.
מנועי בוכנה שלא פועלים על דלק סילוני יכללו מצתים לרוב שניים שונים לכל בוכנה העובדים במעגלים (מגנטו) נפרדים לטובת יתירות.
מנועי בוכנה משמשים גם למערכות עזר. לרוב המנוע מניע אלטרנטור המייצר חשמל, משאבות שמן או משאבות הידראוליות למיניהן. במטוסים יותר ישנים המנוע גם יפעיל משאבת וואקום להפעלה של חלק ממכשירי הטיסה.
מנועי סילון
מנוע סילון כולל את כל שלבי הפעולה של מנוע בוכנה – יניקה, דחיסה, בערה, עבודה ופליטה אבל במקום המנוע משתמש בטורבינות ליצירת התנאים לזה. ישנם ארבע מרכיבים עיקריים במנועי סילון: מדחס, היונק ודוחס אוויר על ידי אימפלר או מדחס צירי רב שלבים; תא בערה המזריק ומצית דלק לתוך האוויר הדחוס; שלב הטורבינה המונע מהאוויר החם המאיץ מתא הבערה; ושלב המפלט המאפשר לאוויר החם לצאת מהמנוע. מנוע סילון מתאפיין בבערה מתמדת בתא הבערה, במקום בבערה מחזורית במנוע בוכנה.
חלק ממנועי הסילון מאפשרים לאוויר המואץ בתא הבערה לצאת מהמנוע ומשתמשים בטורבינה רק לטובת סיבוב המדחס להמשך העבודה של המנוע, ועל ידי כך מאפשרים לאוויר להאיץ במפלט, וזה יוצר את הדחף (במנועי טורבו-סילון וטורבו-מניפה), בעוד מנועים אחרים משתמשים במרבית האוויר לטובת ייצור פיתול על ידי שלב הטורבינה להנעה של ציר (במנוע טורבו-ציר) או מדחף (במנוע טורבו-פרופ). מנועים אלו מצטיינים בפשטות יחסית למנועי בוכנה באותו גודל ומפיקים כוח רב הרבה יותר ונחשבים ליעילים מאוד. כמו כן מנועי טורבו-סילון וטורבו-מניפה מסוגלים לעבוד בתנאים בהם מנועי בוכנה לא יכולים להם כלל ומאפשרים טיסה במהירויות תת-קוליות גבוהות ואף על-קוליות, אם כי האוויר בכניסה למנוע חייב להיות תת-קולי עדיין וזה מושג על ידי כונסי אוויר ועיצוב בתי מנוע מתאימים.
מנועי סילון גם לא רגישים לאותם תנאים סביבתיים ואף מצטיינים בעבודה בתנאי טמפרטורה נמוכה ובגובה רב. לטובת בקרה על המנוע נדרשים פחות ממשקים לטייס ובדרך כלל זה נכלל בידית מצערת בלבד (פרט למנועי טורבו-פרופ, אבל גם כאן זה פחות). מנועי סילון גם מייצרים פחות רטט ועל ידי כך מאפשרים אורך חיי מבנה מטוס ארוכים יותר ומשך זמן ארוך יותר בין ביקורות למטוסים מסחריים. כמו כן, מנועי טורבו-סילון וטורבו-מניפה לא מייצרים את הפיתול האופייני למנועים אחרים השואפים למשוך את כלי הטיס.
מנוע חשמלי
מנועים חשמליים תעופתיים באים בשני סוגים עיקריים – מנוע שטף רדיאלי ומנוע שטף צירי. בעוד מנוע שטף רדיאלי כיוון השטף האלקטרו מגנטי הוא בניצב לציר המנוע, במנוע שטף צירי השטף הוא במקביל לציר המנוע. הראשון הוא הנפוץ נכון להיום ברחפנים, טיסנים או כלי טיס בלתי מאוישים אחרים, אבל הוא לא משמש בכלי טיס מאוישים. בעוד מנוע שטף צירי הוא החדש יותר, ונכון לעכשיו קיים במספר כלי טיס מאוישים מצומצם. כאמור, הפיפיסטרל וליס אלקטרו הוא המטוס החשמלי הראשון שקיבל הסמכה מראשות תעופה כל שהיא והמנוע שלו הוא מסוג שטף צירי. מנועי שטף צירי נוספים נמצאים בפיתוח ונראה כי זה יהיה סוג המנוע החשמלי המועדף בתעופה.
מנועי שטף צירי מתאפיין בשני רוטרים הבנויים ממגנטים קבועים וביניהם מותקן סטטור ממעגלי סלילים. הרוטורים מאורגנים כך שזוגות של מגנטים העומדים אחד מול השני בשני הרוטורים הם בעלי קוטביות הפוכה, וכך כאשר סליל בסטטור מייצר שטף הוא מתערב בשטף ויוצר מומנט המושך או דוחף את הצמד. מנועים אלו בנויים בצורה של דיסק ועל כן מתאפיינים בגודל קומפקטי. כמו כן הם מייצרים הרבה מאוד פיתול יחסית למנועי שטף רדיאלי. בשביל להגדיל את כוח המנוע ניתן פשוט להתקין מספר דיסקות של מנוע שטף צירי על אותו ציר, מה שמאפשר גמישות בתכנון ושיפור מנועים אלו.
בכללי מנועים חשמליים מתאפיינים בדרישות אחזקה נמוכות הרבה יותר ממנועי בוכנה וסילון, ומתאפיינים במומנט גבוה יחסית לגודל המנוע עצמו. אבל אחד הדברים המגבילים מטוסים חשמליים הם הסוללות. נכון לעכשיו, אין סוללות המתקרבות ביכולת אגירת האנרגיה שלהן למתקף הסגולי של דלקים תעופתיים כל שהם. מטוס חשמלי לא יכול להתחרות במטוסים רגילים באותו המשקל בטווח ואורך טיסה. כמו כן סוללות נוטות להתחממות יתר במהלך עבודה בשיא העוצמה של המנוע לאורך זמן, מה שנדרש בתנאי המראה וטיפוס.
מסוקים משולבים מסוימים המשתמשים במדחף להוספת דחף משתמשים במנועים חשמליים להנעת מדחפים אלו, דוגמת הסיקורסקי S-97 והסיקורסקי–בואינג SB-1 Defiant. אבל אלה הם רכיבי הנעה משניים למנועי הטורבו-ציר המניעים את הרוטור או רוטורים הראשיים ומייצרים את החשמל.
דלק תעופתי
בשביל להניע מנועים תעופתיים פותחו שורה של דלקים מיוחדים הכוללים רמת זיקוק גבוהה וגם תוספים שונים המקטינים סכנה להידלקות ספונטנית וכן מגדילים את יכולת האחסנה של הדלק בתנאים קיצוניים ולאורך זמן. מרבית הדלק התעופתי בשימוש נכון להיום הוא דלק סילוני והוא נחשב לזול ושימושי יותר ומשמש גם לרכבי דיזל צבאיים.
מספור מנועים
בכלי טיס בעלי מנועים מרובים לרוב ממספרים את המנועים בשביל להבדילם אחד מהשני. במטוסים בהם כל המנועים מותקנים על גבי הכנפיים בשורה אחת ובנפרד אחד מהשני, לרוב המנועים ימוספרו משמאל לימין. כלומר המנוע השמאלי ביותר יהיה מנוע מספר 1, המנוע הבא אחריו מספר 2 וכן הלאה.
בתצורות התקנה אחרות מספור המנועים יכול להיות שונה. לדוגמה, בספינות אוויר שכללו מספר בתי מנועים לאורך גוף הספינה, מנועים לרוב מוספרו במספרים אי זוגיים בצד שמאל ומספרים זוגיים בצד ימין. כלומר, מנוע שמאלי קדמי היה מספר 1, מנוע ימני קדמי היה מספר 2, שמאלי אחורי היה מספר 3 וכן הלאה.
אוסיאס אאושניט
אוסיאס אאושניט (בלועזית Osias Ausschnitt ולעיתים נכתב גם Auschnitt, Auschnit או Aușnit; 17 באוגוסט 1852 - 24 ביוני 1926) היה תעשיין יהודי, שפעל ברומניה. הוא היה אביו של מקס אאושניט.
חייו
אאושניט נולד בברודי, באימפריה האוסטרו-הונגרית, כבנם של מוזס וגולדה אאושניט. הוא הגיע בגיל צעיר, ב-1870, לגאלאץ וכעבור חמש שנים, ב-1875, פתח במקום חנות מוצרי מתכת. אושניט התקדם וב-1890 היה לו מחסן של מכונות חקלאיות וב-1903 פתח שלוחה בלונדון. אושניט נשא לאישה את קלרה ולזוג נולדו שלוש בנות ובן.
אושניט יצר חברה, O. Ausschnit & Co, שהשתתפה בתערוכה הכללית של רומניה לרגל 40 שנות המלוכה של קרול הראשון, מלך רומניה. החברה של אושניט זכתה בדיפלומת כבוד ומדליית זהב והייתה לספקית של בית המלוכה.
הווה
הווה הוא פרק זמן בתפיסת העולם המקובלת בתרבות האנושית. משמעותו היא מה שקורה כרגע, בזמן הנוכחי, או מה שישנו ומה שמתהווה בעכשיו המתמשך.
משמעות ההווה
במושג החכם (קווי) של זמן, ההווה הוא החלק של קו-הזמן שקורה בזמן אמת. משמעות ההווה היא הדבר הקורה עכשיו - הנקודה בזמן שמחליפה את הדברים בין עתיד לעבר, כלומר בין דברים שקרו לדברים שעדיין לא קרו. מכאן ניתן להסיק שבעתיד מצויים דברים שלא קרו עדיין, ובעבר מצויים דברים שקרו קודם, משמע שההווה הוא הנקודה שבמהלכה הדברים קורים, משם הם עוברים לעבר. ניתן לדמיין את העבר באמצעות צירים גרפיים: ניקח נקודה, שהיא מושג גאומטרי חסר ממדים, כלומר שאין לה אורך, רוחב או גובה (אבל יש לה זמן – המימד הרביעי), ונמקם אותה תאורטית בתנועה מתמדת על ציר זמנים, בדיוק בנקודת המעבר בין העבר לעתיד. כך קורה, שכמו שלנקודה אין ממדים, כך להווה אין משך.
מבחינה פיזיולוגית, אדם אינו יכול לדעת מה קורה בהווה הנקודתי, שכן לקרני האור, גלי הקול ולזרמים החשמליים (המשדרים מידע בנוירונים למוח) לוקח זמן עד שהם מגיעים לתודעתו, כלומר למוח. כך קורה, שכמו העתיד, גם ההווה המדויק בלתי נודע, עד אשר הוא נעשה לעבר.
מבחינה פסיכולוגית אנו חווים את כל החיים ברגע ההווה בלבד מתוך חוויות העבר שלנו, כך לדוגמה אנו חווים את ההווה בעברית כי בעבר למדנו עברית. העבר שמהווה את יסודות ההווה כבר התרחש ונמוג והעתיד עדיין לוט בערפל. וכך, אף על פי שהעתיד לוט בערפל והחיים מתרחשים רק בהווה, הרי ההווה הוא גם העבר של העתיד. כך שאף על פי שאנו חשים רק את ההווה ואין לנו כל יכולת לתקן את העבר, אם חיים בהווה בידיעה שהוא העבר של ההווה העתידי, אפשר לחיות בהווה כאילו העתיד כבר הגיע ומתרחש בהווה ובעזרת משאלת קסם הצלחנו להחזיר עצמנו לעבר כדי לתקן את ההווה העתידי. וכך, מכיוון שאנו חיים בהווה מתוך חוויות העבר שלנו חשוב מאוד להקדיש מחשבה ורצינות להווה כי בקרוב הוא יהיה העבר של ההווה העתידי שלנו.
לשון
בלשון העברית המודרנית, הווה הוא אחד משלושת הזמנים, עבר הווה ועתיד. בהווה משתמשים כדי לתאר דברים שקורים כעת (בדומה לאנגלית: Present Progressive), כלומר שההווה בלשון, מכיל יחידת זמן, לדוגמה: "אני מכין ריבה עכשיו", שמשמעו שבמהלך ה-10 דקות הנוכחיות אני מכין ריבה, כלומר נקודת ההווה נמצאת במהלך הכנת הריבה. ההווה מתאר כאן פעילות שהיא מתמשכת ואיננה רגעית. כך, דברים שמבחינתנו קורים בהווה, הם דברים שנקודת ההווה נמצאים במהלכם.
בנוסף, אנו משתמשים בהווה כדי לתאר דברים שקורים בתדירות מסוימת (באנגלית: Present Simple), לדוגמה "אני מכין ריבה כל יום חמישי". גם אם היום יום שלישי. זה נאמר מפני שבציר הזמנים, כל שבוע, ביום חמישי, אני מכין ריבה, כך שנקודת ההווה נמצאת במהלך הביצוע, הכולל את כל ימי החמישי.
בהגות
הפילוסופים תמיד תהו על מהות ההווה בפרט, והזמן בכלל. כמה וכמה פרדוקסים מבוססים על ההווה. לדוגמה, על ההבדלים בין תפיסת ההווה של שני אנשים מדבר פרדוקס התאומים, שבו ההווה של האחד "מתארך" על פני זמן שונה, מזה של השני השני. פרדוקס נוסף, התוהה על נקודתיות ההווה באופן ישיר, הוא: אם אדם אחד מרגיש סבל ממשהו, וכתוצאה מכך אדם שני מרגיש רחמים עליו, כיצד ייתכן ששניהם חשים את אותו הדבר בהווה? (שכן התחושה של האדם הראשון, גוררת את התחושה של האדם השני).
קיימים מספר פתגמים הסותרים זה את זה בנושא ההווה. שני פתגמים הסותרים זה את זה בקשר לתכנון העתיד בהווה הם:
הביטוי "מהיד אל הפה" מתאר מחייה למען ההווה בלי לפעול למען העתיד (בין אם מסיבות של חוסר מחשבה ותכנון ובין אם מבעיות כלכליות), ולעומתו פתגם ערבי טוען כי "טובה ביצה היום מתרנגולת מחר".
"כל האומר אין לי אלא ההווה, אף ההווה אין לו. החיים מתאימים לשמם רק בזמן שהם משמשים חוליה בין ההווה והעתיד, וכל החי רק ליומו וחושב כי מחר ימות, קרוי מת גם בחיים", מאת מאיר בר-אילן, נוגד את אמרתו של המחזאי והמשורר פול קלודל - "מה לי העבר? איני חי אלא בהווה שאלוהים מכריח אותי לפענחו".
בספרות וסגנון דיבור
במספר סוגות בספרות העברית, נוהגים שלא להתייחס להווה הנקודתי אלא להווה ה'מתמשך' (השעה הנוכחית, היום הנוכחי, החודש הנוכחי, השנה הנוכחית, התקופה הנוכחית וכו'). לעיתים סופרים כותבים ספרים שלמים בזמן הווה, או חלקים גדולים מספריהם, כדי להמחיש את הכרונולוגיה ואת השתלשלות האירועים. מנגד, סופרים אחרים כותבים את ספריהם בזמן עבר, כדי לציין שהאירוע קרה וזהו תיאור השתלשלות האירועים ש(כבר) קרו.
כיום, בסגנון הדיבור הישראלי, ניתן לשמוע שימוש קלוקל בפועל בהווה בזמן עבר, לדוגמה: "אתמול (ביטוי זמן בעבר) אני הולך (פועל בהווה) ברחוב, ורואה לפניי...". סביר להניח שסגנון התבטאות זה הוא תרגום שגוי מאנגלית ("Yesterday I was walking in the street"). ואולם למעשה סגנון מעין זה מופיע בעברית המקראית בתיאור סיטואציה על ידי המספר, על פי רוב בצירוף המילה "והנה". לדוגמה, בחלום פרעה: "בחלומי, הנני עומד על-שפת היאור, והנה מן היאור עולות שבע פרות", או בסיפור עבד אברהם: "הנה אנוכי ניצב על עין המים".
דת
המצרים הקדומים האמינו שההווה – כלומר החיים, הם שלב בר חלוף בין מצב של אי-קיום, כלומר לפני הלידה, לבין מצב של נצח, הוא המוות. המצרים האמינו שעליהם להיות טובים בהווה, כדי שיחיו חיי נצח טובים בעולם הבא. כמוהם הנוצרים, שמאמינים שצריך להיות אדם טוב ולחיות בצניעות, שכן לא החיים הם שנועדו לתענוגות, אלא העולם הבא הנצחי. גם ההינדים חיים את ההווה למען העתיד - ההינדים מאמינים שהם צריכים להתנזר כדי לצאת ממעגל החיים והלידות מחדש. בבודהיזם, דת נוספת ומרכזית בהודו, חיים למען העתיד – הבודהיסטים מאמינים שעליהם להיות טובים כדי להתגלגל מחדש בגלגול הבא ליצור ממלכה טובה. רק על ידי סבל והליכה בנתיב ההארה אפשר לצאת מהמעגל האינסופי הזה.
קישורים חיצוניים
Instant
טקבול
טקבול (באנגלית: Teqball) הוא ענף ספורט ומשחק כדור, המשוחק על שולחן מעוקל, המשלב אלמנטים של ספאק טקראו וטניס שולחן. במשחק השחקנים מכים בכדור כדורגל הלוך ושוב עם כל חלקי הגוף, מלבד הזרועות והידיים. ניתן לשחק טקבול בין שני שחקנים כמשחק יחידים, או בין ארבעה שחקנים כמשחק זוגות. המשחק מיוצג ברמה בינלאומית על ידי פדרציית הטקבול הבין-לאומית. מספר כדורגלנים ברמה עולמית נמשכו למשחק, ולאחר שהתווסף למשחקי החוף האסייתיים 2021 ולמשחקים האירופיים 2023, שואף הענף להכללה כענף ספורט אולימפי ב.
טקבול הפך לענף הספורט שהוכר הכי מהר בעולם באוגוסט 2018, כאשר הגוף המנהל העליון שלו FITEQ הוכר רשמית על ידי הוועד האולימפי של אסיה (OCA). ביוני 2019 הוא הוכר רשמית גם על ידי איגוד הוועדים האולימפיים הלאומיים של אפריקה (ANOCA).
בנובמבר 2020 קיבלה FITEQ חברות מלאה ב (GAISF).
היסטוריה
הטקבול הומצא בשנת 2012 בהונגריה על ידי שלושה חובבי כדורגל: השחקן המקצועי לשעבר גאבור בורסאני, איש העסקים גיורגי גטיאן ומדען המחשב ויקטור הושאר. הרעיון הגיע מבורסאני, שנהג לשחק כדורגל על שולחן פינג פונג. העיצוב האופקי של השולחן גרם לכדור לרוב לא לקפוץ לכיוון שחקנים, כך שהמשחק לא היה מהנה. בורסאני חשב שאם השולחן יהיה מכופף, המשטח הקשתי יכול לעזור לכדור לקפוץ לרגל. לאחר מספר שנים של פיתוח עם ויקטור הוזר נוצר שולחן הטקבול הראשון ב-2014.
הספורט הוצג רשמית בבודפשט, הונגריה ב-18 באוקטובר 2016 על ידי כדורגלן העבר הברזילאי רונאלדיניו, אחד משגרירי המשחק.
מגרש
מגרש טקבול רשמי מינימלי הוא ברוחב 12 מטרים ובאורך 16 מטרים. המגרש חייב להיות מלבני והשולחן נמצא במרכזו, כשהרשת מקבילה לקו הרוחב, הקצר יותר.
שולחן
שולחן הטקבול מעוגל, אורכו 3 מטרים, רוחבו 1.7 מטרים ושיא גובהו נמצא במרחק 76 סנטימטרים מהרצפה, באמצע משטח המשחק. גובה הרשת הוא 14 סנטימטר, ושני הקצוות החיצוניים של קו בגובה 56.6 סנטימטרים מעל הקרקע.
כדור
כדור המשחק הוא ספירי, וחייב להיות עשוי מעור או חומר מתאים אחר ובעל שלפוחית לטקס עם שסתום בוטיל. הכדור הוא כדור כדורגל רגיל בגודל 5 בעל לחץ אוויר נמוך יותר (בין 0.3 ל-0.5 אטמוספירות) מאשר כדורגל רגיל.
קניין רוחני
בניגוד לציוד בענפי ספורט מסורתיים, העיצוב של שולחן הטקבול הוא פטנט, כך שרק Teqball International או אחרים בעלי רישיון מ-Teqball Holding SARL רשאים לייצר שולחנות באופן חוקי. השם "Teqball" עצמו הוא סימן מסחר, ורק לבעלי הסימן המסחרי שליטה על מי עשוי לפרסם אירועי טקבול או להשתמש בשם בדרך אחרת באופן ציבורי. ממציאי הטקבול רואים בהגבלות משפטיות אלו חיוניות למאמצים שלהם להצמיח את הספורט.
אליפות העולם בטקבול
אליפות העולם בטקבול נערכת מדי שנה על ידי FITEQ.
באליפות העולם יש תחרויות יחידים ותחרויות זוגות עם גברים ונשים יחד. אליפות העולם הראשונה נערכה בבודפשט, הונגריה בשנת 2017 עם יותר מ-20 מדינות. מהדורת 2018 נערכה בין 12 ל-13 באוקטובר בריימס, צרפת עם 90 שחקנים בסך הכל.
אליפות 2019 התקיימה בין 6 ל-8 בדצמבר בבודפשט, וכ-160 ספורטאים המייצגים 58 מדינות התחרו באירוע.
FITEQ קיבלה את ההחלטה לדחות את אליפות העולם ב-2020 עקב אי הוודאות וההגבלות המתמשכות הקשורות למגפת הקורונה.
משחקי החוף האפריקאים
טקבול נכלל במשחקי החוף האפריקאים הראשונים בסאל, כף ורדה ב-14 עד 23 ביולי 2019. קמרון זכתה בטורניר לאחר שגברה על ניגריה בגמר.
משחקי החוף האסייתיים
כענף ספורט המוכר רשמית על ידי המועצה האולימפית של אסיה (OCA) התווסף הטקבול למשחקי החוף האסייתים 2020, אך המשחקים נדחו בעקבות התפרצות מגפת הקורונה באסיה.
ה-OCA, הוועד האולימפי של תאילנד והוועדה המארגנת של משחקי אמנויות הלחימה האסייתים 2021 הסכימו כי האירוע, שבו טקבול יהיה ספורט הדגמה, יתקיים כעת בין 10 ל-20 במרץ 2022. ה-OCA ציין כי ימשיך בהתייעצות עם הוועד האולימפי הסיני והוועדה המארגנת של משחקי החופים האסייתים כדי להסכים על תאריך חדש למשחקי החופים, בהם טקבול אמור לערוך את הופעת הבכורה שלו כענף מדליות.
המשחקים האירופיים
הוועדים האולימפיים האירופיים (EOC) הכריזו על הסכם עם FITEQ שיכלול את טקבול לראשונה בתוכנית המשחקים האירופיים ב-2023. התחרויות נערכו ב, והשתתפו בהן 69 ספורטאים מ-21 מדינות.
דירוג עולמי
ל-FITEQ יש דירוגים עולמיים ליחידים, זוגות וזוגות מעורבים על סמך נקודות שהושגו באירועי FITEQ רשמיים. FITEQ מפרסמת עדכונים קבועים לדירוג העולמי שלה, המשמשים לקבוע את דירוג השחקנים בטורנירים.
המודל המפצה
המודל המפצה (באנגלית: Compensatory Model) הוא מודל קבלת החלטות המוכר גם בשם "מודל פישביין" או מודל קומפנצטורי-ליניארי. בניגוד למודלים פשוטים אחרים, המודל מנסה להגיע לבחירה המיטבית על ידי שקלול האפשרויות השונות ובכך להגיע לבחירה המיטבית. לדוגמה, בבחירה בין אלטרנטיבות תחבורה שונות (אופניים, רכב פרטי, תחבורה ציבורית), לכל אלטרנטיבה יהיו מספר קריטריונים (מהירות, עלות, נוחות), ולכל קריטריון יהיה משקל יחסי מתוך הסך הכל (לדוגמה: המשקל לקריטריון המהירות הוא 50%, לעלות 20%, ולנוחות 30%), לאחר מתן ציון מספרי לכל אלטרנטיבה (נניח מ 1–10), יתקבל ציון משוקלל סופי לכל אלטרנטיבה, כשהגבוה מביניהם הוא האפשרות ה"טובה ביותר".
תפקיד המודל למעשה הוא לתאר תהליכים או דרכי חשיבה, שלפיהם קובע צרכן את עמדתו כלפי מוצר ומחליט אם לקנות ומה לקנות. הצרכן משקלל את סך התועלות העתידות לצמוח לו מן הקנייה כאשר לכל תועלת יש משקל שונה, כל תועלת תכופל במשקל המתאים לה וסך המשתנים ירכבו את הציון הסופי. זה נקרא "המודל המפצה", שכן מפצים בתכונות טובות יותר על תכונות פחות טובות. המודל גובש במסגרת פסיכולוגיה חברתית בשנת 1967 על ידי מרטין פישביין (Fishbein).
יתרונו העיקרי של המודל הוא בסיוע לכמת היבטים לא כמותיים ולבצע החלטה משוקללת בין אפשרויות. הבעיה העיקרית שלו היא לעיתים הקושי ביישומו, הנובע מהקושי בשקלול התועלות וכימותם.
בין הענפים בהם נעשה שימוש במודל, למידה, וכלכלה.
פרנק קלסו
פרנק בנטון קלסו השני (באנגלית: Frank Benton Kelso II; 11 ביולי 1933 - 23 ביוני 2013) היה קצין בדרגת אדמירל, ששירת בצי ארצות הברית ובשנים 1990–1994 היה ראש המבצעים הימיים. במחצית הראשונה של שנת 1993 הוא כיהן כמזכיר הצי בפועל.
ראשית חייו
פרנק קלסו נולד בפאייטוויל, טנסי. לאחר סיום לימודיו בבית ספר ציבורי הוא למד באוניברסיטת הדרום בסוואני, טנסי וב-1952 החל את הכשרתו באקדמיה הימית של ארצות הברית.
קריירה צבאית
לאחר סיום הכשרתו באקדמיה הימית ב-1956, החל קלסו לשרת על סיפון ספינת המטען "אוגלתורפ" (USS Oglethorpe) עד שב-1958 החל את הכשרתו בבית הספר לצוללות.
כהשלמה להכשרתו הוא הוצב בצוללת "סבלו" (USS Sabalo), ובינואר 1960 שב לבית הספר לצוללות כדי לעבור אימונים על צוללות גרעיניות. לאחר מכן הוא שירת שנה במחלקת האנרגיה הגרעינית של בית הספר. ההפלגות בהן הוא השתתף לאחר מכן כללות את הפלגת ההסמכה של צוות הצוללת "פולק" (USS Pollack), קצין מכונה בצוללת "דניאל ובסטר" (USS Daniel Webster) וקצין פיקוד בצוללת "סקלפין" (USS Sculpin).
מינואר 1969 ועד אוגוסט 1971 שימש קלסו כמפקד בית הספר הימי לאנרגיה גרעינית במרכז ההכשרה הימית ביינברידג' ש בפורט דפוזיט, מרילנד. ההצבות הבאות שלו כללו פיקוד על הצוללת "פינבק" (USS Finback), שירות במטה כוח הצוללות של פיקוד הצי האטלנטי ופיקוד על הצוללת "בלופיש" (USS Bluefish). לאחר מכן הוצב קלסו כסגנו של מפקד פיקוד הצי האטלנטי ושל הפיקוד הימי העליון של נאט"ו מספטמבר 1975 ועד יולי 1977.
קלסו שירת כמפקד פלגת המקשות השביעית עד שהוצב בספטמבר 1978 כמפקד חטיבת הצוללות באגף כוח האדם של מחלקת הצי, וכראש מחלקת תוכניות הצוללות במשרדו של סגן ראש המבצעים הימיים לענייני כוח אדם ואימונים. בפברואר 1978 הוא קודם לדרגת אדמירל משנה.
עם מינויו כקצין דגל, שירת קלסו כמפקד חטיבת הצוללות האסטרטגיות במשרד ראש המבצעים הימיים, ולאחר מכן הוצב כראש משרד תוכנית ההערכות במשרד מזכיר הצי. ב-8 בפברואר 1985 מונה קלסו כמפקד הצי השישי וכמפקד כוח התקיפה הימי וכמפקד כוחות הסיוע של דרום אירופה של נאט"ו. במהלך כהונתו בתפקיד זה ביצעו הכוחות שתחת פיקודו פשיטות בלוב בניגוד לטענתו של נשיא לוב, הקולונל מועמר קדאפי שהמים הטריטוריאליים של לוב משתרעים למרחק של 200 מילים לתוך מפרץ סידרה. ב-30 ביוני 1986 קודם קלסו לדרגת אדמירל וקיבל את הפיקוד על פיקוד האוקיינוס האטלנטי ב-22 בנובמבר 1988. בתפקיד זה היו כוחותיו מעורבים בתקרית מפרץ סידרה השנייה ב-1989. ב-29 ביוני 1990 הוא החליף את אדמירל קרלייל טרוסט והיה לראש המבצעים הימיים ה-24.
שערוריית טיילהוק
ב-1991 השתתף קלסו במפגש של אגודת טיילהוק בלאס וגאס בה הוא המריץ את יועציו האוויריים הבכירים להשיג מידע ממקור ראשון מצוותי האוויר שלקחו חלק במבצע סופת מדבר בעקבות הפלישה העיראקית לכווית. בחודשים שחלפו מאז מפגש זה, צצו האשמות בנוגע להטרדות מיניות של אורחי המלון והתנהלות מינית בלתי ראויה מצידה של אנשי צוותי האוויר של הצי. לאחר כמה חקירות יסודיות, התברר שיותר מ-100 אנשי צוות אוויר היו מעורבים במעשים מיניים בלתי ראויים. אף אחד מהם לא הועמד למשפט בפני בית דין צבאי, אף על פי שיותר ממחציתם הועמדו פני דין משמעתי והקריירות של כמה קצינים בכירים הגיעו למעשה לסיומן. מזכיר הצי הנרי גארט אולץ בסופו של דבר להתפטר וקלסו אולץ לפרוש חודשיים לפני זמנו בעיצומו של המשבר ואנשי צוותי האוויר הלינו על כך שהוא כשל בהבטחת תהליך ראוי לחברי הצוות שהואשמו. עם זאת, על הצי ועל הנהגתו נמתחה ביקורת קשה על עונשים קלים מדי שהוטלו על כמה קצינים. ב-23 באפריל 1994 הוחלף קלסו בתפקיד ראש המבצעים הימיים על ידי ג'רמי בורדה.
לאחר פרישתו
זמן קצר לפני פרישתו ניסתה הסנאטורית ברברה בוקסר להציע הטלת עונש על קלסו באמצעות הורדתו בדרגה מאדמירל לאדמירל משנה. על פי חוק של הקונגרס, כל הקידומים של קציני הדגל בדרגות של שלושה או ארבעה כוכבים הם על פי החלטת הסנאט, ונאמר שניתן גם לבטלם, כפי שהיה במקרה של מפקד צי האוקיינוס השקט הסבנד קימל, שלאחר המתקפה על פרל הארבור הורד מדרגה של ארבעה כוכבים לשני כוכבים, וריצ'רד דנליווי, סגנו של קלסו ללוחמה אווירית, שהורד מדרגת שלושה כוכבים לשני כוכבים בעקבות שערוריית טיילהוק. ניסיונה של בוקסר כשל כאשר יותר סנאטורים הסכימו שקלסו נקט בצעדים הנכונים בטיפול בפרשה והותר לו לפרוש בדרגתו המקורית. תומכיו של קלסו שיבחו אותו על רפורמות שביצע במערך ההכשרה לקצינים ועל המדיניות הקשוחה שלו למניעת הטרדות מיניות.
ב-2003 פרש קלסו יחד עם רעייתו לנדס מק'קון קלסו (שנפטרה ב-2012) למקום הולדתו, פאייטוויל. פרנק קלסו נפטר ב-23 ביוני 2013 בנורפוק, וירג'יניה מסיבוכים שנגרמו מנפילה שגרמה לחבלה בראשו ושאירעה כאשר הוא נכח שם בטקס הסיום של נכדו. שבועיים בלבד לפני מותו הוא נשא לאישה את ג'ורג'יה רובינסון. הוא הניח אחריו שני בנים, ששניהם שירתו גם הם בצי, ושתי בנות.
סינדי קירו
דיים אלסיון סינתיה קירו (באנגלית: Alcyion Cynthia Kiro; ) היא מנהלנית בריאות ניו זילנדית, שב-21 באוקטובר 2021 הושבעה כמושלת הכללית של ניו זילנד.
לפני ההכרזה על מינויה כמושלת הכללית, הייתה קירו המנהלת הכללית של החברה המלכותית טה אפארנגי, וקודם לכן הנציבה לענייני ילדים של ניו זילנד, ראשת בית הספר לבריאות של אוניברסיטת מאסי, ראשת בית הספר המאורי של אוניברסיטת ויקטוריה בוולינגטון, וסגנית נשיא אוניברסיטת אוקלנד.
ראשית חייה
סידני קירו נולדה בוואנגראיי, כבכורה במשפחה של שישה ילדים. מוצאה הוא מאורי ואנגלי.
קירו גדלה בדרום אוקלנד והתחנכה בבית הספר התיכון רתרפורד. לאחר מכן היא למדה באוניברסיטת מאסי, שם היא השלימה תואר בעבודה סוציאלית לאחר סיום לימודיה היא החלה לעסוק בעבודה סוציאלית.
קריירה
בשנים 1995–2000 עבדה קירו באוניברסיטת מאסי כמרצה בכירה למדיניות חברתית. ב-2001 היא קיבלה תואר דוקטור מאוניברסיטת מאסי, כשנושא עבודת התזה שלה היה מדיניות הבריאות באוכלוסייה המאורית. היא המשיכה את לימודיה וקיבל תואר מוסמך אוניברסיטה במנהל עסקים מאוניברסיטת אוקלנד.
ב-2003 מונתה קירו כנציבת הילדים של ניו זילנד, תפקיד בו היא שימשה עד 2008. בעת ששימשה בתפקיד זה היא הקימה כוח משימה לפעילות בנושא אלימות במשפחה שבו היו חברים מנהלים בכירים רבים במחלקות ממשלתיות, ואנשים מתחומים כמו המשטרה, בית משפט לענייני משפחה ונציגים מהאוכלוסייה המאורית ותושבי איי האוקיינוס השקט. העברת תיקון מספר 59 לחוק הפשיעה משנת 2007 במהלך כהונתה, משכה תשומת לב ציבורית ולעניין בתקשורת. קירו קידמה ומכה בביטול סעיף 59 לחוק הפשיעה, שנתן הצדקה חוקית לשימוש באלימות נגד ילדים.
לאחר סיום כהונתה כנציבת הילדים, שבה קירו לאקדמיה, עבדה כפרופסורית שותפה באוניברסיטת מאסי, ועמדה בראש בית הספר לבריאות ציבורית של המוסד. ב-2013 מונתה קירו לראשת בית הספר המאורי לחינוך של אוניברסיטת ויקטוריה שבוולינגטון.
באוקטובר 2020 הוכרז שקירו תמונה כמנהלת הכללית של החבר המלכותית טה אפארנגי, החל מ-1 במרץ 2021.
המושלת הכללית של ניו זילנד
ב-24 במאי 2021 הודיעה ראשת ממשלת ניו זילנד ג'סינדה ארדרן שקירו תכהן כמושלת הכללית של ניו זילנד החל מ-21 באוקטובר 2021. המושלת הכללית המכהנת, דיים פטסי רדי, תסיים את כהונתה בת חמש השנים ב-28 בספטמבר. קירו היא האישה המאורית הראשונה שמכהנת כמושלת הכללית של ניו זילנד. ב-21 באוקטובר 2021 הושבעה קירו כמושלת הכללית בטקס צנוע עקב מגפת הקורונה.
תוארי כבוד
ב-2012 קיבלה קירו את פרס הבריאות הציבורית מאיגוד הבריאות הציבורי של ניו זילנד, ואת פרס תוכנית פולברייט האמריקאי. באותה שנה היא גם קיבלה את התואר "מאורית השנה" על ידי הטלוויזיה של ניו זילנד בזכות תרומתה לחברה.
ב-2021 מונתה קירו כגבירה עמיתה של מסדר ההצטיינות של ניו זילנד, בשל שירותה לרווחת וחינוך ילדים.
עלילת החמור
עלילת החמור הייתה עלילה, שהופצה נגד היהודים בעת העתיקה לפיה אלוהי היהודים זוהה עם החמור. כמו כן, לפי אותה עלילה היהודים סגדו לפסל בדמות חמור שהיה מוצב בבית המקדש בירושלים. מקור העלילה במצרים העתיקה, והיא מתוארת גם בכתבים מיוון העתיקה ומרומא העתיקה. העלילה בדבר פולחן חמור יהודי נחשבת בעיני חוקרים לאחת משלוש ההאשמות המבזות ביותר שהופנו כנגד היהודים בעת העתיקה, לצד עלילת המצורעים ועלילת קורבן האדם.
הרקע לעלילה
מקור העלילה ככל הנראה במצרים העתיקה. הקהילה היהודית במצרים התיישבה באי יב (אלפנטין) עוד לפני חורבן בית ראשון ורצח גדליהו בן אחיקם. בזמן מנוסתו של ירמיהו למצרים, אחרי רצח גדליה, הוא הגיע אל הקהילה היהודית שכבר הייתה מבוססת וגם בנתה מקדש דמוי מקדש שלמה בירושלים לביצוע הפולחן לה' ולאשרה. במהלך תקופת בית שני הפכה הקהילה לאחת משלוש הקהילות היהודיות הגדולות והחשובות בעולם (לצד ארץ ישראל ויהדות בבל). מסורות אנטי יהודיות רווחו במצרים בתקופה זו והיו בבחינת תגובה לסיפור היהודי על יציאת מצרים. מסורות אלה הועברו בעל פה והועלו על הכתב ביוונית לאחר כיבוש מצרים על ידי אלכסנדר הגדול. לאחר מכן חדרו גם לספרות הלטינית והיו נפוצות בספרות היוונית-רומית (הגרסה המצרית-יוונית ליציאת מצרים). שורש העלילה היה הזיהוי המצרי של אלוהי היהודים עם סת, אל הרוע המצרי, שלעיתים תואר בצורת חמור, וזוהה על ידי היוונים עם טיפון.
כפי שמתואר אצל ההיסטוריון היווני פלוטרכוס (סוף המאה ה-1 ותחילת המאה ה-2 לספירה), החמור נחשב אצל המצרים לבעל חיים נלעג ובזוי, בגלל דמיונו לטיפון-סת משום שהוא נתפס כמטומטם ותאוותן.
מאחר שגם בספרות היוונית והרומית החמור היה נושא ללעג מפני שנתפס כעקשן וטיפש, ניתן לחשוב כי העלילה נועדה ללעוג ליהודים על ידי חשיפת קלונם, עיקשותם ואיוולתם ובאותו הזמן גם לחשוף את הרוע שלהם, כמי שסגדו לבעל החיים המקודש של טיפון-סת, סמל הרוע. חוקרים מסוימים ניסו להצביע על סיבה פילולוגית-אטימולוגית לחיבור העלילה, כשהצביעו על הדמיון בצליל בין שמו המפורש של אלוהי ישראל - "יהו", שהיה ידוע גם בקרב חוגים פגאניים כשמו של אלוהי היהודים, לבין המילה המצרית ל"חמור" (yao או Iao).
הזיהוי המצרי של האל היהודי עם סת
האל המצרי סת הוא אלוהי המדבר. על פי פלוטרכוס, הוא מגלם את "כל היבש, הלוהט והצחיח", כמו גם את "עוצמת הבצורת, המשתלטת ודוחקת את הלחות שהיא מקור הנילוס וגאותו". הוא אחיו ואויבו של אוסיריס, האל של מי הנילוס, התגלמות הלחות והפוריות. במצרים הפרעונית, לפחות מתקופת הכיבוש האשורי במאה ה-7 לפנה"ס, רכש סת בהדרגה את דמות "השטן", האל הרע, מקור כל הרעות והאסונות התוקפים את המצרים ואת אליהם. האסונות שהוא מביא כוללים חושך, מוות המוני, מגפות וסערות. הוא גם נחשב כאלוהי הנוודים וכאל של הארצות הנוכריות ושל זרים המתגוררים במצרים, במיוחד מהעמים השמיים. בתקופת הכיבוש הפרסי (המאה ה-5 לפנה"ס), כתוצאה מהשעבוד הזר, גאתה השנאה לסת, האל של הזרים, והפולחן והתעמולה נגדו ונגד הזרים (הפרסים והיהודים) קיבלו תאוצה. לכן היה זה אך טבעי שהמצרים, ששכניהם היהודים הזכירו להם מדי שנה את סיפורי יציאת מצרים, יזהו את האל היהודי או את משה עם סת. מתוך האשמותיהם האנטי-יהודיות, ברור שהמצרים הכירו היטב את מסורות יציאת מצרים, מאחר שהם הפכו אותן במטרה להשמיץ את היהודים. המצרים העוינים לא יכלו להתעלם מהדמיון הברור בין כמה ממכות מצרים במסורת היהודית לבין האסונות שבאו עליהם על ידי סת. במאה ה-3 לפנה"ס, בתקופה התלמיית, הגיעה האיבה לסת לשיאה. כמייצג כוח הרשע, הוא מוצא אל מחוץ לחוק, עד כדי מחיקה שיטתית של דמותו. שמו נמחק וראשו הותז מן הפסלים.
זיהוי סת עם טיפון
האל היווני טיפון נחשב "אויב האלים", סמל כל כוחות הטבע הרעים הגורמים נזק לאדם. הוא מתואר כ"אכזרי" וכמהווה "מטרד לאדם". הסיודוס תיאר אותו כ"נורא, מזעזע ומופקר" וכתב שהוא הגורם לרוחות סערה הרסניות. על פי האגדה, תקף טיפון את האולימפוס ורדף אחר האלים האולימפיים, שברחו למצרים ושינו את צורתם לאלו של חיות. טיפון זוהה משלב מוקדם מאוד עם האל המצרי סת. היוונים קישרו ביניהם משום ששניהם כוחות רשע, אלי סערות, בניהם של אלי הארץ (גב וגאיה), ושניהם התקיפו את האלים המרכזיים. זיהוי זה נעשה כבר על ידי ההיסטוריון היווני הרודוטוס (המאה ה-5 לפנה"ס), בשל טבעו ההרסני של סת ומאבקו באוסיריס. הרודוטוס החליף את השם "סת" בשמו של האל היווני, כשכתב שטיפון "רצה למצוא את בן אוסיריס", ש"הורוס בן אוסיריס" הדיח את טיפון, ושטיפון נקבר תחת אגם סירבוניס שבמצרים.
הזיהוי עם החמור
סת היה מזוהה עם חמור הבר. באלף ה-1 לפנה"ס הוא תואר לעיתים קרובות כבעל דמות של חמור או כמחופש בצורתו של חמור, ובאמנות הוא מופיע לפעמים כדמות אדם הנושא מה שנראה כראש או מסכה של חמור. החמור גם נחשב כאחת החיות הקדושות של סת וכבהמת הרכיבה האישית שלו.
אצל פלוטרכוס נזכר לראשונה הדמיון של טיפון-סת לחמור, כשהוא מספר על היחס לטיפון במקומות שונים במצרים: "בחגים מסוימים משפילים ומעליבים אנשים אדמוניים ומשליכים חמור אל תוך תהום משום שטיפון היה אדמוני ובעל עור של חמור. תושבי בוסיריס וליקויפוליס אינם משתמשים לעולם בחצוצרה, משום שצליליה דומים לנעירת חמור; ובעיניהם חמור הוא חיה טמאה לחלוטין ועם זה כפויה על ידי אל בשל דמיונה לטיפון, וכאשר הם עושים עוגות בעת הקרבת הקורבנות שלהם...הם מטביעים עליהן ציור של חמור קשור בחבל. ולא עוד, אלא שבזמן שהם מקריבים קרבנות לשמש, הם מצווים על המאמינים לא לשאת על גופם חפצים מזהב ולא ליתן מזון לחמור".
מנתון - זיהוי האל היהודי עם טיפון
את הקשר בין היהודים לטיפון יצר כבר ההיסטוריון המצרי-יווני מנתון (המאה ה-3 לפנה"ס) בגרסתו לסיפור יציאת מצרים. מנתון מספר שהחיקסוס, שפלשו למצרים ממזרח, ביצרו את העיר אווריס, ומאוחר יותר, כאשר התקוממו עליהם המצרים, התבצרו בעיר עד שגורשו ממצרים, ואז התיישבו בארץ שמאוחר יותר נקראה "יהודה" וייסדו בה את העיר ירושלים. בתקופה מאוחרת יותר אסף מלך מצרים את כל המצורעים בארצו, גירש אותם לעבודה במחצבות והסכים לתת להם להתיישב באווריס, העיר החרבה של החיקסוס. על כך מעיר מנתון, שעל פי המסורת המצרית, העיר אווריס הייתה נחלתו של טיפון "מימים קדמונים". לאחר מכן התקוממו המצורעים, ותחת הנהגת אסרסיף, ששינה את שמו למשה, קראו לעזרתם את החיקסוס מירושלים, פשטו יחד איתם על מצרים ועשו בה "תועבות גדולות". אולם לאחר מכן החיקסוס והמצורעים גורשו שוב ממצרים.
בכך שטען שהחיקסוס התנחלו בארץ ישראל וייחס להם את ייסודה של ירושלים, ובמקביל טען כי מנהיג המצורעים היה משה, זיהה מנתון את שתי הקבוצות שגורשו ממצרים כאבותיהם של היהודים בימיו. בהערתו על כך שהעיר המשותפת לשתיהן הייתה "נחלתו של טיפון", קשר מנתון בין היהודים לאל המרע למצרים, וייתכן גם שהצביע על פולחן יהודי מוקדם של האל הזה.
בחפירות ארכאולוגיות באווריס, בירת החיקסוס במצרים התחתונה, נתגלתה תופעה מיוחדת ונדירה של קבורת חמורים. גם בישראל נחשפה קבורה טקסית של חמור באתר תל-הרור המיוחס על ידי חלק מהחוקרים להתיישבות של החיקסוס בכנען. המיתולוגיה המצרית בתקופת הממלכה החדשה (שושלת 18) מספרת על מלחמה שפרצה בין סת לבין אחיו אוסיריס על השליטה בפנתיאון האלים, אחרי שאביהם רע הזדקן ופרש. במהלך המלחמה סת רצח את אוסיריס וישב על כס המלכות. אחרי זמן רב הצליח בנו של אוסיריס, הורוס, להחזיר לידיו את השלטון. ייתכן שהמיתולוגיה הזאת משקפת את המאבק הארצי בין המצרים (המיוצגים על ידי האלים אוסיריס והורוס ברובד השמיימי) לבין החיקסוס (המיוצגים על ידי סת), שבסופו גורשו החיקסוס ממצרים.
פלוטרכוס - זיהוי משה עם טיפון
אצל פלוטרכוס נמצאת עדות חותכת לכך שנושא מוצאם של היהודים נקשר בטיפון-סת. בהתייחסו לאגדה על הקרב של טיפון עם האלים, הוא מבהיר:
מאחר שעל פי פלוטרכוס ודיודורוס (שקדם לו), האמונה הייתה כי צבע עורו של טיפון היה אדום, זיהוי אפשרי של משה עם סת-טיפון נרמז כבר אצל הסופר היהודי-מצרי ארתפנוס (המאה ה-3 או ה-2 לפנה"ס), שתיאר את משה כאדמוני או אדמומי.
מסורות בעל פה ובכתב
תיאור משה רוכב על חמור יכול היה לקבל תמיכה גם ממסורות יהודיות. בספר שמות מסופר על כך שמשה ברח פעם מפרעה למדבר. החמור (ולא הגמל) היה בשימושם של האנשים הפשוטים כבהמת-משא וכבהמת-רכיבה במצרים ומדבריותיה, ובספר שמות מסופר גם שמשה עצמו השתמש בו: "וַיִּקַּח מֹשֶׁה אֶת אִשְׁתּוֹ וְאֶת בָּנָיו וַיַּרְכִּבֵם עַל הַחֲמֹר". השפעה אפשרית כזאת יכולה הייתה להיות גם למסורות בעל פה או בכתב על יציאת מצרים, שרווחו בוודאי בקרב יהודי מצרים, וניתן למצוא עדות לקיומן, גם אם מתקופה מאוחרת יותר, בטרגדיה על יצאת מצרים מאת המשורר היהודי-הלניסטי יחזקאל, ובגרסה הייחודית של עשר מכות מצרים המופיעה בספר החיצוני "חכמת שלמה".
מצוות פדיון פטר חמור מופיעה בתורה אחרי מצווֹת חג הפסח והיא מוסברת על ידי מכת בכורות: במכה זו מתו גם בכורי בהמות המצרים, ובכך שהאל הציל את בכורי ישראל ובהמותיהם, הם הוקדשו, ומכאן ולעתיד צריכים להיפדות. מלבד בכורי הבהמות הטהורות, הצטוו ישראל לפדות גם את בכורי החמורים. מדרש בתלמוד הבבלי דן בשאלה מדוע מכל הבהמות הטמאות, רק את החמורים הבכורים צריך לפדות ועד פדיונם הם אסורים בשימוש לעבודה: "מה נשתנו פטרי חמורים מפטרי סוסים וגמלים"? המדרש משתמש בפסוק אחר, המספר על כך שבני ישראל שאלו מהמצרים כסף וזהב, ומשיב כי החמורים סייעו לישראל "בשעת יציאתם ממצרים שאין לך כל אחד ואחד מישראל שלא היו עמו תשעים חמורים לוּבים טעונים מכספה וזהבה של מצרים". לדעת ההיסטוריון בצלאל בר כוכבא, המדרש הזה אמנם מאוחר, אך הוא מדגים כיצד יכלו להיווצר סיפורים המקשרים חמורים לאירועי יציאת מצרים. ייתכן ויהודי מצרים יצרו מדרשים דומים על מסורות יציאת מצרים, אולם לאחר המצאתה והתפתחותה של עלילת החמור, פרשנויות אלו הודחקו מהמסורות שלהם.
חזון משיחי בספר זכריה מתאר את דמותו של המשיח העתיד לבוא: "גִּילִי מְאֹד בַּת צִיּוֹן הָרִיעִי בַּת יְרוּשָׁלַ‍ִם הִנֵּה מַלְכֵּךְ יָבוֹא לָךְ צַדִּיק וְנוֹשָׁע הוּא עָנִי וְרֹכֵב עַל חֲמוֹר וְעַל עַיִר בֶּן אֲתֹנוֹת". המדרש בספר קהלת רבה עושה הקבלה בין משה והמשיח, מאחר ששניהם גואלי עם ישראל. הקבלה זו כוללת בין היתר גם את הרכיבה על חמור: "כגואל ראשון כך גואל אחרון. מה גואל ראשון נאמר: וירכיבם על החמור, כך גואל אחרון, שנאמר: עני ורוכב על חמור".
השפעת העלילה על תרגום התורה ליוונית
תפוצתה של עלילת החמור בעולם היווני-רומי גרמה לרגישות רבה אצל היהודים, שנתנה ביטוי בצורה אפולוגטית. ייתכן מאוד שזאת הסיבה שבגללה נמנעו מתרגמי התורה ליוונית (תרגום השבעים) בעקביות מן השימוש במילה "ὄνος" ("חמור") כאשר היא קשורה במשה, והשתמשו בתחליפים שונים במקומה. כך הם נרתעו מן הפסוק והחליפו את המילה הזאת בביטוי "τὰ ὑποζύγια" ("בהמות משא"); ובפסוק שבו משה מצדיק עצמו כנגד האשמותיו של קורח ועדתו,, מופיעה בתרגום השבעים המילה "ἐπιθύμημα" - חמד (חפץ נחשק) במקום "חמור".
אפולוגטיקה זו של המתרגמים הייתה ידועה גם לחז"ל. שני הפסוקים הללו נזכרים בברייתא קדומה, בין 15 מקרים שבהם המתרגמים של תרגום השבעים שינו במכוון את המשמעות המקורית: ברייתא זו מצביעה על כך שבשימושו במילה היוונית שמשמעותה "חפץ נחשק", גרס המתרגם "חמד" או "חמוד" במקום "חמור", ככל הנראה כשינוי מכוון. עם זאת, רש"י מציע הסברים אחרים לשינויים המכוונים, לכל מקרה הסבר שונה, ללא התייחסות למשותף לשני המקרים: "נושא בני אדם - דמשמע גמל שלא יאמר משה רבכם לא היה לו סוס או גמל" ואילו "לא חמד אחד מהם נשאתי - שלא יאמר חמור לא לקח אבל חפץ אחר לקח".
סת-טיפון הוא אל החושך, וגם בדרך זו ניתן היה לזהות אותו עם אל היהודים, שכן בין מכות מצרים נמנתה גם מכת חושך. ייתכן וזאת הסיבה לכך שישנם חיבורים מתקופת בית שני שבהם נעשו שינויים במיקומה של מכה זו (המכה התשיעית) בסדר המכות: מכת חושך נשמטה במזמור ע"ח בתהילים ואילו במזמור ק"ה היא נזכרת ראשונה. יחזקאל הטראגיקן מנה אותה במקום השמיני ואילו פילון האלכסנדרוני קבע אותה כמכה השישית. ייתכן והייתה זו השתדלות להרחיק את החושך ממכת בכורות, העשירית, כדי שלא תהיה אפשרות לייחס מכה זו לטיפון, וכך להימלט מעלילה זו.
עלילה על פסל חמור במקדש
העלילה על גילוי דמות חמור בבית המקדש הופיעה במאה ה-1 לפנה"ס. דיווח זה היה סיפור עוין, שייחס את הגילוי לאנטיוכוס הרביעי אפיפנס, שביקר במקדש בשנת 168 לפנה"ס. ביקור זה הסתיים בחילול המקדש ואחריו הוטלו גזירות הדת על היהודים. הדיווח נשמר אצל ההיסטוריון היווני דיודורוס סיקולוס (המאה ה-1 לפנה"ס), ובגרסה אחרת אצל יוסף בן מתתיהו, שציטט בספרו האפולוגטי "נגד אפיון" את הסופר המצרי-יווני אפיון (המחצית הראשונה של המאה ה-1 לספירה).
דיודורוס - משה רוכב על חמור
דיודורוס ציין את משה כאחרון המחוקקים שטענו כי קיבלו את חוקיהם מאלוהות, וציין גם שמשה ייחס את חוקיו לאל הנקרא "יהו" (Iao, הצורה המצרית לשם ההוויה). בתוך תיאורו את המצור של אנטיוכוס השביעי (סידטס) על ירושלים בשנת 134 לפנה"ס, שנת שלטונו הראשונה של יוחנן הורקנוס החשמונאי, משולב סיפור על ביקור אנטיוכוס הרביעי (אפיפנס) במקדש:
אפיון - ראש חמור מזהב
כמו מנתון, גם אפיון כתב "היסטוריה נגדית" לסיפור יציאת מצרים שבמקרא, וכדי לפתור את תעלומת הפולחן המסתורי של היהודים, טען שבבית המקדש בירושלים עמד בעבר פסל זהב:. אלא שלטענתו הפסל נעלם. כשאנטיוכוס אפיפנס שדד את המקדש, הוא מצא את ראש החמור "מעשה זהב כולו וכסף רב מחירו", ולקח אותו עם יתר אוצרות המקדש.
עלילת הדם
אפיון ניסה ללמד סנגוריה על שוד המקדש של אנטיוכוס והאשים לשם כך את היהודים בקורבן אדם (עלילת קורבן האדם). הוא סיפר שאנטיוכוס מצא במקדש איש יווני שנחטף ונכלא בו תוך שהוא מפוטם במזון, והאיש סיפר לאנטיוכוס שליהודים יש חוק סודי לפיו הם תופסים איש יווני זר, מפטמים אותו במשך שנה שלמה ואז מעלים אותו לקרבן ואוכלים ממעיו. ייתכן וההיסטוריון דמוקריטוס הסתמך על אפיון כשציין בחיבורו "על היהודים" (אותו כתב כנראה אחרי שנת 70 לספירה), שהיהודים. כפי הנראה, ניתן ללמוד שדמוקריטוס השתמש בדיווחו של אפיון על פולחן החמור מעצם שימושו בעלילת הדם, וזאת מאחר שאפיון ודמוקריטוס הם הסופרים היווניים היחידים הידועים לנו, שטענו שהיהודים נהגו לבצע רצח פולחני של נוכרים.
מנסיאס - האגדה האדומית
כעדות תומכת לאמיתוּת הסיפור שלו על כניסת אנטיוכוס לבית המקדש וגילויו את פסל ראש החמור המוזהב, הוסיף אפיון סיפור נוסף, שהתרחש כביכול לפני שוד המקדש על ידי אנטיוכוס, וטען שהמקור לסיפור הוא הסופר היווני מנסיאס (200 לפנה"ס בערך). מנסיאס, אם כך, הוא הסופר הראשון הידוע לנו שהזכיר את פולחן החמור של היהודים. גם הסיפור המיוחס למנסיאס הועבר על ידי יוסף בן מתתיהו, שכפי שהתברר מדבריו, לא קרא את חיבורו של מנסיאס, אלא התבסס על גרסת אפיון:
חלקו הראשון של הסיפור, על הרקע וההכנות לגנבה, שרד רק בתרגום הלטיני ל"נגד אפיון" שנעשה בסיציליה על ידי קסיודורוס, המלומד בן המאה ה-6 לספירה. חלקו השני, על הגנבה עצמה, נשתמר גם בכתבי היד היווניים. הבדיה מבוססת על הרעיון שעיר שאיבדה את האל שלה, שהוא פטרונה, נחרץ גורלה. השימוש במונח "מכונה" (machina) רומז למוטיב הספרותי של "אל מתוך מכונה". כוונת המחבר הייתה גם להציג את היהודים כשוטים ופתאים, דבר המשתלב עם ספרות השטנה ההלניסטית – היהודים מאמינים בהבל, באמונות טפלות. יוסף בן מתתיהו מצטט את סיפורו של מנסיאס מתוך ספרו של אפיון, כאשר במילה היוונית לאליל היהודי יש נימה מזלזלת, משום שהיא אינה המילה הרגילה "onos" (חמור) אלא "kanthōn" (חמור משא), ויוספוס מדגיש זאת כשהוא מעיר: "ככה כתב אפיון בחמדו לו לצון".
תגובת יוסף בן מתתיהו על דברי אפיון
יוסף בן מתתיהו תקף בספרו את אפיון ואמר שבדברי השקר שלו על פסל החמור, התגלה כ"נבער וחסר תבונה מכל האנשים" או שפשוט החל לספר משהו ולא היה מסוגל להשלימו. הוא תהה האם "המדקדק הזה" (אפיון) לא קיבל על עצמו כאיש מדע להציע תיאור היסטורי אמיתי, שהרי הוא לא חקר את כל הדברים האלה אלא רק "הגיש דברי בדים אשר לא יאָמנו כי יסופרו". הוא טען שליהודים היו תמיד אותם חוקים ואף אחד מאלה שכבשו את ירושלים ונכנסו לבית המקדש כמו פומפיוס, קראסוס וטיטוס, לא מצא שם דבר כזה ומוסיף שאילו באמת נמצא דבר כזה אצל היהודים, הרי בוודאי שלא איש מצרי יוכל לגנות אותם על כך, כי חמור אינו גרוע יותר מעכברי-פרעה, תישים וחיות אחרות שנחשבו בעיני המצרים לאלים. יוסף תקף את אפיון באופן אישי והוסיף לכך התקפה על האמונה המצרית, באומרו שאפיון עצמו היה בעל לב של חמור וחסר בושה כמו כלב – "אשר דרך המצרים לתת לו כבוד אלהים", כי אין היהודים "נותנים כבוד לחמורים" או "מאמינים בכוחם" ומייחסים להם סמכות שלטון "כדרך המצרים הנותנים כבוד לתנינים ולנחשים" - שהרי אם יכיש אותם נחש או יטרוף אותם תנין, ייחשבו למאושרים "כי זכו להאסף אל האלהים". יוסף הדגיש כי מעמדם של החמורים אצל היהודים זהה למעמדם "אצל כל האנשים הנבונים" והם משמשים כמשרתים מועילים בעבודת האדמה. הוא טען כי אנטיוכוס שדד את המקדש מתוך אהבת בצע, ובניגוד לדברי הסופרים שיצאו להגן על כבודו, עלילת הדם על קרבן האדם היווני בהיכל לא מנקה אותו מאשמת חילול הקודש, שהרי לא ידע מראש את מה שגילה רק לאחר שנכנס למקדש.
יוסף טען שאפיון לעג ליהודים כש"הוסיף על שקריו את דברי מנסיאַס" על גנבת ראש החמור הגדול (חמור המשא), והוסיף על אפיון ש"החמור הגדול היה הוא ולא אחר". הוא לגלג על אמינות הסיפור והביע כמה תהיות סרקסטיות: מדוע מאשים אפיון את היהודים שאין להם אלים משותפים עם עמים אחרים, אם אמנם אבותיהם התפתו בקלות להביא אליהם את אפולו והאמינו כי ראו אותו מהלך על האדמה? והנה מדבריו מתברר כי לפני כן לא ראו היהודים האלה נר מעולם - אנשים שנוהגים לקיים חגי אורים כה גדולים; איך איש מהמוני האנשים לא ראה את הנוכל כשהלך על הארץ וכיצד מצא את החומות עזובות משומרים דווקא בזמן שיש מלחמה בין היהודים לאדומים; שערי המקדש היו מצופים זהב, גובהם היה 60 אמות ונדרשו לפחות 200 איש לסגור אותם מדי יום, כי אסור היה להשאירם פתוחים, אבל "נושא הנרות" הזה הצליח לפתוח אותם לבדו בקלות ועוד "בשאתו בידיו את ראש החמור הגדול"; ואיך שב הראש הזה בחזרה לבית המקדש? האם אותו נוכל הביא אותו בחזרה, או שמא היה זה אפיון עצמו שהחזיר אותו לשם, כדי שיוכל גם אנטיוכוס למצוא אותו בהתאם לסיפור השקר הקודם של אפיון?
הרקע ההיסטורי של הסיפור האדומי
שמו של גיבור הסיפור, "זבידוס" (זביד), הוא ארמי־ערבי־נבטי טיפוסי, שהיה רווח ברחבי המזרח במהלך האלף הראשון לפנה"ס, היה נפוץ בקרב האדומים ואף מופיע בגרסאות שונות במקרא. סיפורו של מנסיאס מעיד על קיומה של עלילת החמור בתקופה שקדמה לעימות הגדול בין היהודים והעולם ההלניסטי, שהחל במשבר ביחסים בין היהודים לבין אנטיוכוס אפיפנס, והוחמר אחר כך עם מרד החשמונאים, ההתפשטות הטריטוריאלית של ממלכת החשמונאים וההסלמה בעימות בין היהודים והיוונים במצרים החל מסוף המאה ה-2 לפנה"ס. קשה להניח שמנסיאס המציא את האגדה המקורית או את הקשרה לתנאים בארץ ישראל. הוא כנראה קיבל אותה כך ממקורותיו. נראה כי הסיפור הומצא באמצע המאה ה-3 לפנה"ס, כאשר שני העמים נאבקו על שטח מחיה לקיומם והיהודים דחפו את האדומים באזור הר חברון ודרום השפלה. המאבק הוביל להתפתחות שנאה עמוקה שיש לה עדויות בספרות אותה התקופה.
ידוע שהיחסים בין האדומים והיהודים היו מתוחים מאוד גם בתקופה שקדמה למרד החשמונאים, עוד מתקופת גלות בבל. הסיפור הבסיסי על גנבת הפסל היה אדומי, שכנראה התפתח דרך מסורת בעל פה, וגם האגדה על פולחן חמור יהודי שולבה כבר בזמן מוקדם עם סיפור המאבק היהודי-אדומי. אולם נראה כי האגדה של מנסיאס נולדה במצרים ההלניסטית, באווירה עוינת כלפי היהודים. מאחר שישנן עדויות על אדומים שחיו במצרים כבר במאה ה-3 לפנה"ס (עדויות שהופכות נרחבות יותר במאה ה-2 לפנה"ס), ניתן לשער שהמאבק המשיך על אדמת מצרים ונראה כי המהגרים היהודים והאדומים במצרים המשיכו את העוינות ההדדית הארוכה ביניהם. ניתן להניח כי הלחץ הגובר של ההתנחלות היהודית המתרחבת בהר חברון היא זו שהניעה את ההגירה האדומית למצרים. יש להניח שהחיכוך הזה גרם לכמה וכמה אירועים בין העמים השכנים והאווירה העוינת גרמה לאדומים המתגוררים בארצם או לאלה שהיגרו למצרים ליצור סיפור מעין זה. מאחר שמנסיאס התגורר במצרים סביב שנת 200 לפנה"ס, ניתן להניח כי שמע את הסיפור ממהגרים אדומים במצרים. המקור האדומי-מצרי של האגדה ניצל את ההכפשה שהתפתחה במצרים, שעיקרה היה שהיהודים סגדו לחמור, והוסיף לה סיפור מסגרת.
החמור במורשת היוונית של ארץ מולדתו של מנסיאס
אלא שבניגוד לכוונתו של המספר האדומי שישב במצרים, להציג את היהודים כפתאים וללעוג להם על אמונתם ולבזות אותה, נראה כי מנסיאס רק רצה לבדר את הקורא באמצעות סיפור פנטסטי, אחד מתוך מעשיות רבות אחרות בחיבורו. מתוך מקורות שונים, ידוע דווקא על התייחסות חיובית ואף יחס של קדושה לחמור בתקופה הקלאסית במרחב היווני שהשתרע על פני אנטוליה, העולם האגאי וארצות הבלקן. אצל פינדארוס, קאלימאכוס וסימיאס איש רודוס, ישנם תיאורים של החמור כחיה המקודשת לאפולון. בין הצורות שאל זה לבש ופשט הייתה גם דמותו של החמור. מתוך דברי סטראבון על מקדש אפולון Κιλλαΐος (פירוש הצירוף: "אפולון בעל דמות חמור", המילה κίλλος בדיאלקט הדורי פירושה "חמור") במיסיה (וגם בטרואס  ובלסבוס), משתמע שהפסל המרכזי שהוצג בו היה בדמות חמור. לכמה אלים באסיה הקטנה, סאטירים ודמונים, הייתה ידועה זיקה לחמור: הוא היה מקודש להם, חמורים היו מוקרבים להם או שהחמור שימש להם אמצעי תעבורה. כמה מהם אף תוארו בדמות חמור: דיוניסוס, מידאס, מארסיאס, סילנוס ופריאפוס. פאוסניאס מוסר כי תושבי אמברקיה בצפון-מערב יוון הציבו פסל ברונזה של חמור במקדש אפולון בדלפי כאות תודה לחמור שהציל בנערתו ממארב לילי. ב"קטסטריסמוי" של ארטוסתנס מסופר על דיוניסוס שהציב חמורים בשמיים ככוכבים בקבוצת סרטן. מנסיאס, כבן העיר פאטרה, שנודעה כמקום הולדתו של אפולון (לצד דלוס), הכיר בוודאי את המסורות הללו שנקשרו לשמו. השימוש שלו בהן נועד לעורר אצל הקורא אסוציאציות מהמורשת המיתולוגית וכך להעצים את הנאתו.
ניתוח המקורות המזכירים את פסל החמור
הדיווח על פסל של משה רוכב על חמור שנשמר אצל דיודורוס, מקורו ב"היסטוריות" של פוסידוניוס (בדומה לכל התוכן בספרים 33–37 ב"ביבליותקה היסטוריקה" של דיודורוס). פוסידוניוס כלל בחיבורו את הסיפור על ביקור אנטיוכוס הרביעי במקדש וגילויו את הפסל, משום שהוא הופיע בדיווח של המקור שלו על המצור של אנטיוכוס השביעי. פוסידוניוס השתמש ככל הנראה בכתבי טימוכארס, היסטוריון חצר של בית המלוכה הסלאוקי מהמחצית השנייה של המאה ה-2 לפנה"ס שכתב ביוגרפיה על אנטיוכוס השביעי, ומקורו של טימוכארס היה ככל הנראה היסטוריון חצר שקדם לו מהדור של מרד החשמונאים. בחינה פילולוגית של האזכורים של משה מצביעה על כך שלגרסת משה רכוב על חמור יש גם מקור מצרי, מאחר שבסיפור הזה אצל דיודורוס יש שימוש בצורה המצרית Moyses במקום בצורה היוונית הרגילה Moses. דיודורוס עצמו משתמש בצורה היוונית כשהוא מצטט את האקסקורסוס על היהודים של הקטאיוס איש אבדרה, המבוסס על מקורותיו היהודיים, אך לעומת זאת משתמש בצורה המצרית באתנוגרפיה המצרית שלו, כשהוא מתבסס על המקורות המצריים של הקטאיוס. גרסתו של דיודורוס אינה מוסרת אמנם את מעשה עלילת קורבן האדם המופיעה בגרסת אפיון לסיפור על ביקור אנטיוכוס במקדש, אולם יש סימנים ברורים לכך שהעלילה נכללה לכל הפחות במקור שממנו נטל פוסידוניוס, מאחר שהסיפור אצל דיודורוס מסיים בקביעה שאנטיוכוס החליט לחלל את המקדש ולרדוף את היהודים בתגובה על המראה שנגלה לו במקדש. פוסידוניוס השמיט ככל הנראה את עלילת הדם, שהייתה המרכיב המרכזי בגרסה שקיבל ממקורו, ומשום כך גם לא הופיעה אצל דיודורוס.
מנסיאס הוא אמנם הסופר הראשון הידוע לנו שהזכיר את פולחן החמור של היהודים, אך עם זאת, אין מקום להניח שמנסיאס היה המקור לסופרים המאוחרים יותר שקישרו את היהודים עם פולחן-חמור. הסיפור של מנסיאס אמנם צוטט על ידי אפיון, ואפיון עצמו אף כלל את גרסת ראש החמור מזהב של מנסיאס בסיפורו על ביקור אנטיוכוס במקדש, אולם אפיון טען שמצא את הסיפור על אנטיוכוס אצל ההיסטוריון היווני פוסידוניוס ואצל הרטוריקן היווני אפולוניוס מולון. אלא שפוסידוניוס לא יכול היה להיות המקור של אפיון, מאחר שהדיווח אצל אפיון כולל את עלילת הדם ומדבר על פסל של ראש חמור בלבד, ואילו הדיווח שנשמר אצל דיודורוס נלקח מפוסידוניוס, וזה השמיט את עלילת הדם ודיווחו דיבר על פסל של משה רוכב על חמור. שלילת פוסידוניוס כמקורו של אפיון משאירה את אפולוניוס מולון כמקור הישיר לדיווח שלו. סביר להניח כי גם הדיווח אצל מולון כלל את "הגרסה הרכה" של משה רוכב על חמור, מכיוון שמולון גם האשים את היהודים באתאיזם, והדבר לא יכול להתאים לגרסה "הקשה" של סגידה לראש של חמור. בגרסה "הרכה" הפסל לא מסמל אלוהות אלא משקף פולחן של "מייסד". משה וחוקיו עמדו במרכז דבריו של מולון על אופיו של העם היהודי, והגרסה "הרכה" של פסל משה עם ספר החוקים שלו הייתה יכולה להדגיש את ההערצה והצייתנות העיוורת של היהודים למשה. יוסף בן מתתיהו לא היה צריך להזכיר או לתקוף את הגרסה "הרכה" של אפולוניוס מולון, כי ממילא הפריך את גרסתו "הקשה" של אפיון. לדעת בצלאל בר כוכבא, גרסת ראש החמור מזהב היא שינוי מקורי של אפיון, בהשראת הזיהוי המצרי של אלוהי היהודים עם חמור ובהשראת הסיפור של מנסיאס, בו מדובר על גנבת הראש בלבד ללא התייחסות לגוף החמור. נראה כי שינוי זה נעשה בכוונה כדי להעצים את הנלעגות והאבסורד של האמונה היהודית. בהתחשב בבוז המצרי כלפי חמורים, עיבוד קיצוני זה התאים מאוד למטרת אפיון ללעוג לדת היהודית, מכיוון שלא היה מצליח להשיג את אותו רושם על בני דורו המצרים ההלניסטים, שהיו מורגלים לפולחנים סביב מנהיג, מלך או מייסד, אם היה משתמש בגרסה על משה הרוכב על חמור. הדחף החזק של אפיון ללעוג ליהודים, שהתבטא בכך שנזקק לסיפור נוסף (של מנסיאס) על החמור במקדש היהודי, נבע מן הסתם מהאירועים של זמנו: הצו של קליגולה להציב את פסלו במקדש היהודי, המחאה היהודית, והמשלחות לרומא שהוא עצמו היה חלק מהן (40 לספירה) לאחר המהומות העדתיות באלכסנדריה. לא היה יכול להיות טיעון יעיל יותר להפרכת הטענה היהודית שאלוהיהם אוסר על הצבת פסלים ותמונות במקדשו ובכך לחשוף את חוסר נאמנותם לקיסר.
תהליך מסירת העלילה
ההיסטוריון בצלאל בר כוכבא הציע השתלשלות אפשרית של תהליך מסירת עלילת החמור. בתהליך זה היו קיימות שתי מסורות שונות, שהחלו את דרכן במצרים ועברו במקביל. מסורת אחת לפיה משה יושב על חמור ומסורת שנייה לפיה האל היהודי בצורת חמור. המסורות התבססו על האגדות על סת-טיפון, שהשתמש בחמור כאמצעי התחבורה שלו, כאשר האל היהודי ומשה מזוהים בהן עם סת. ייתכן שתחילתן כבר בתקופת השלטון הפרסי, אך בכל מקרה, הסיפור האדומי של מנסיאס וההימנעות בתרגום השבעים משימוש במילה הרגילה לחמור כאשר היא קשורה במשה, מראים ששתי הגרסאות של העלילה - העלילה על האל היהודי בצורת חמור והאגדה על משה רוכב על חמור - כבר היו ידועות במאה ה-3 לפנה"ס במצרים.
נראה כי הגרסה בה משה יושב על חמור-משא היא הקדומה ביותר והיא קבלה את השראתה מהזיהוי המצרי של משה עם טיפון. בשלב מסוים, לא אחרי אמצע המאה ה-3 לפנה"ס, משה "הוּרד" מחמור-המשא, שזוהה עתה בעצמו כאל היהודי, בהשראת ההשוואה של האל היהודי עם טיפון. גרסה זו הופיעה באגדה האדומית המקורית שאומצה על ידי מנסיאס. עם הזמן, הפך "חמור-המשא" ל"חמור". גרסה שלישית, של ראש-חמור, צצה מתוך עיבוד רשלני של הסיפור האדומי-מצרי על ידי מנסיאס, שבהתייחסות ללקיחת הראש הבין כי ראש החמור לבדו ייצג את האל היהודי. התועמלן הסלאוקי שיצר במאה ה-2 לפנה"ס את הסיפור על ביקור אנטיוכוס במקדש, העדיף את גרסת משה על החמור, כי היא שירתה את מטרותיו. גרסה זו הגיעה אל פוסידוניוס ואפולוניוס מולון, ואפיון החליף אותה בגרסת ראש-החמור שהייתה ידועה לו ממנסיאס, כי התאימה למטרותיו. טקיטוס ופלוטרכוס, לעומת זאת, שהתייחסו לחמור ולא לראש של חמור, השתמשו במקורות שהסתמכו על הגרסה שקדמה למנסיאס.
טקיטוס - הסבר אטיולוגי
ההיסטוריון הרומי טקיטוס (סוף המאה ה-1 ותחילת המאה ה-2 לספירה), שנחשב לאחד מגדולי ההיסטוריונים של העת העתיקה, כתב בספרו "ההיסטוריות" סקירה אתנוגרפית על העם היהודי. סקירה זו היא הדיווח המפורט ביותר על ההיסטוריה והדת של העם היהודי שקיים בספרות הרומית הקלאסית והוא משקף את דעותיהם של חוגים רבי־השפעה בחברה הרומית בתקופה שלאחר חורבן בית המקדש השני. מאחר שתיאור זה מופיע בחיבורו של גדול ההיסטוריונים של רומא, השפעתו לאחר מכן הייתה מעבר לכל פרופורציה לערך תוכנו.