cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אמיסולפריד
מידע כללי ותופעות מיוחדות
ככלל, אמיסולפריד ברוב המקרים נקלטת היטב, ללא תופעות לוואי משמעותיות. בפרט לעומת התרופות האנטי פסיכוטיות הטיפוסיות אך גם לעומת רוב אלו הלא טיפוסיות, היא גורמת (בהילקח מינון מקובל) לפחות תופעות לוואי אקסטרפירמידליות (=תופעות לוואי האופייניות לטיפול האנטי-פסיכוטי) כמו דיסקינזיה, אקתיזיה ופרקינסוניזם (אף שזה מצב אפשרי), אך עלולה לגרום (גם במינונים נמוכים ובלי הבדלים בין המינונים) לעלייה משמעותית ברמות ההורמון פרולקטין (הבאה לידי ביטוי בהפרשת חלב מהשד או הגדלת נפח השד, גם בקרב גברים (בנוגע להפרשה - לעיתים נדירות בלבד), אין-אונות בגברים והפרעות במחזור החודשי בקרב נשים ולתופעות לא רצויות נוספות הנובעות מיתר פרולקטין בדם אשר עלולה להיגרם מהתרופה). על כן יש לעשות מדי פעם (לפי החלטת הרופא; בדרך כלל - פעם בחצי שנה) בדיקת רמת פרולקטין בדם.
במטופלים עם היסטוריה אישית/משפחתית של סרטן השד (אשר נמצא שישנו קשר בין היווצרות סרטן השד לרמות פרולקטין גבוהות, "היפרפרולקטינמיה") או גידול-תלוי-פרולקטין אחר (כדוגמת - פרולקטינומה) - לעיתים קרובות יותר. (במרבית המקרים הרופא ימנע מלתת אמיסולפריד במטופל הסובל (בעצמו, אך לא אם מישהו ממשפחתו) מסרטן השד (באם זה נגרם מפרולקטין גבוה) ופרולקטינומה. רק לעיתים רחוקות כשהרופא שקל את הסיכונים מול התועלת והכריע כן לתת אמיסולפריד למטופל זה, יידרש מהמטופל מעקב-פרולקטין צמוד.)]. במקרים נדירים לאחר שימוש ממושך באמיסולפריד נגרמת פרולקטינומה, גידול שפיר בבלוטת יותרת המוח. דרך האבחון היא בדרך כלל באם התוצאה בבדיקת דם של פרולקטין היא לפחות 1000 ננוגרם למיליליטר. כאשר התוצאה נמוכה מאלף, כמעט תמיד לא מדובר בפרולקטינומה אלא בהיפרפרולקטינמיה בלבד. (השוני בין היחס להיפרפרולקטינמיה לפרולקטינומה הוא, שבפרולקטינומה נדרש הפסקת טיפול לצמיתות, בשונה מהיפרפרולקטינמיה שייתכן שדי בהפסקת טיפול ל-72 שעות בלבד על מנת להחזיר את רמת הפרולקטין לאיזון.)
בנוסף עלולה אמיסולפריד להוביל במקרים נדירים לתופעה מסוכנת המחייבת טיפול דחוף הנקראת בשם תסמונת נוירולפטית ממאירה, המלווה בחום גבוה, נוקשות שרירים, ירידה בהכרה, וכן האצה בקצב הלב או אי סדירות שלו והזעה מרובה. באם אכן זה הופיע, תידרש הפסקה מיידית של הטיפול באמיסולפריד (כמצוין גם ברשימה ממאירויות).
כמו כן במקרים מסוימים ובפרט בקשישים, עלולה אמיסולפריד לגרום ללחץ דם נמוך או לפגיעה בערנות. החשש גודל שבעתיים (ולא רק בקשישים) כשנלקח מינון-יתר מהתרופה. (תופעות נוספות היכולות להיגרם ממינון יתר - מצוינות בקטע מינון יתר).
מצבים הדורשים דיווח לרופא עליהם לפני תחילת הטיפול, על מנת למנוע תופעות לוואי
מאחר שאמיסולפריד עלול להגדיל את רמות הפרולקטין, יש לדווח לרופא אם המטופל סובל מגידולים תלויי פרולקטין כסרטן השד ופרולקטינומה.
קשישים אמורים לדווח לרופא על גילם המבוגר, מפאת הסיכוי הגבוה שלהם לפתח כתוצאה מהתרופה לחץ דם נמוך ופגיעה בערנות.
במקרים מסוימים (כמו ברדיקרדיה (דופק איטי הנמוך מ-55 פעימות בדקה), רמת אשלגן נמוכה (היפוקלמיה), הארכה מולדת של מרווחי QT וכן שימוש בתרופות הגורמות למצבים אלו או להפרעות הולכה תוך-לבביות), עלולה אמיסולפריד לגרום להופעת הפרעה בקצב הלב או להחמיר תופעה קיימת כזו. במקרים אלו, יש לדווח לרופא על קיום התופעות, על מנת למנוע תופעות לוואי לבביות.
יש דיווחים על היווצרות קרישי דם בקרב מטופלים בתרופות אנטי-פסיכוטיות, כולל אמיסולפריד, בפרט בקרב מטופלים שסובלים או שסבלו בעבר - הם או בני משפחתם - מקרישי דם. באם המטופל אכן סבל בעבר/סובל מקרישי דם (או שמישהו מבני משפחתו סבל/סובל מקרישי דם), יש לדווח לרופא המטפל (בדרך כלל - הפסיכיאטר שרושם את התרופה אמיסולפריד למטופל) על כך לפני תחילת הטיפול באמיסולפריד, על מנת למנוע היווצרות קרישי דם נוספות העלולות לפעמים להוביל למצבים מסוכנים של תסחיף ריאתי ושבץ מוחי.
מלבד זה, ישנם מצבים נוספים שיש לדווח עליהם לרופא לפני תחילת הטיפול באמיסולפריד, על מנת למנוע הופעת תופעות לוואי. המצבים הם, מטופל הסובל מאחד מהמצבים הבאים: גורמי סיכון לשבץ מוחי, אפילפסיה, פרקינסון, סוכרת או גורמי סיכון לסוכרת, ליקוי בתפקוד הלב או כלי הדם. כמו כן, יש לדווח באם קיים ליקוי בתפקודי הכליה או במערכת השתן, ובמיוחד בקשישים הסובלים מאי ספיקת כליות - הרופא בדרך כלל יפחית את המינון, ועל כן יש לדווח על כך לרופא לפני תחילת הטיפול.
רשימת תופעות הלוואי ושכיחותם
(לגבי תופעות לוואי המופיעות ביילוד שאימו נטלה אמיסולפריד בשלושת החודשים האחרונים להיריון - ראו בקטע התוויית נגד בפסקה: היריון והנקה.)
לפני תחילת הטיפול
יש לבצע בדיקת אק"ג (באם לא נעשתה בזמן הסמוך לתחילת נטילת אמיסולפריד) כחלק מהערכה ראשונית. זאת משום שבחלק מהמשתמשים עלולה התרופה לגרום להפרעות בקצב הלב (כמפורט בסעיף תופעות לוואי).
בעת השימוש
בתקופת הטיפול הרופא בדרך כלל יפנה לבדיקות-דם תקופתיות (בבדיקה יש לבדוק, בין השאר, אחר רמת הנתרן (שעלולה להיות לעיתים נמוכה מידי כתוצאה מהתרופה), את רמת ההורמון פרולקטין (עלול להיות גבוה מידי כתוצאה מהתרופה), את תפקודי הכליה) ולבדיקת אק"ג. את תדירות הבדיקה קובע הרופא המטפל (בדרך כלל ובאדם צעיר ובריא: פעם בחצי שנה).
תסמיני גמילה
בעת הפסקת הטיפול עלולות להופיע תסמיני גמילה הבאים: נדודי שינה, בחילה, הקאה, תנועות גוף לא רצוניות (דיסטוניה אקאתיזיה ודיסקינזיה) והישנות של תסמינים פסיכוטיים. באם מפסיקים מאיזה סיבה מהטיפול, הרופא ימליץ בדרך כלל על הורדה הדרגתית במינון עד להפסקה מוחלטת.
אינטראקציות עם תרופות אחרות
לתרופה יכולה להיות אנטרקציות עם תרופות רבות. אין ליטול אמיסולפריד עם התרופות הבאות: קברגולין וקוינגוליד (תרופות לבעיות ייצור חלב בשד); לבודופה (תרופה לפרקינסון); ציטאלופרם (רסיטל) או אסציטלופרם (ציפרלקס) (לטיפול בדיכאון וחרדה).
ישנן תרופות רבות נוספות שכדאי בדרך כלל להימנע מלקיחתם עם אמיסולפריד (כמו חלק מהתרופות לפרקינסון, הרבה מהתרופות אנטי-פסיכוטיות הטיפוסיות, מתדון (תרופה לטיפול בהתמכרות לסמים או לתרופות מסוימות ובכאבים חזקים הנובעים מהגמילה) ועוד). מטופל הנוטל ליתיום יחד עם תרופה זו צריך להיות במעקב צמוד עקב היתכנות של תופעות לוואי ובפרט תסמונת נוירולפטית ממאירה.
שיווק
התרופה משווקת, מלבד בישראל, גם במדינות רבות נוספות, תחת שמות שונים: בכל רחבי אירופה, באוסטרליה, ניו זילנד, מקסיקו והודו - לסכיזופרניה ולפסיכוזה (ובאיטליה בלבד - גם לדיסתימיה). בארצות הברית, עד לפברואר 2020 התרופה לא אושרה לשימוש על ידי הFda להפרעות פסיכיאטריות (ככל הנראה - משיקולים כלכליים) אך אושרה עד אז לשימוש, במתן דרך הוריד - למניעת בחילות והקאות שלאחר ניתוח (-שימוש כזה קיים רק בארצות הברית, ובארצות האחרות שהתרופה משווקת - היא משווקת, כאמור, להפרעות סכיזופרניה ופסיכוזה בלבד (ובמתן פומי בלבד)).
בפברואר 2020, ניתן האישור לשיווק בארצות הברית על ידי המנהל למזון ותרופות האמריקאי (הfda).
התוויית נגד
ישנם מצבים רפואיים בהם יש להימנע מטיפול באמיסולפריד. אין להשתמש באמיסולפריד באחד מהמצבים הבאים:
(לגבי התוויית הנגד של מטופלים עם היסטוריה אישית או משפחתית של סרטן השד/פרולקטינומה וכל גידול תלוי פרולקטין אחר, ראו בקטע: מידע כללי ותופעות מיוחדות.)
הנקה והיריון
אין להשתמש בתרופה בעת הנקה. כמו כן - לא מומלץ להשתמש בעת ההיריון. מסיבה זו - אין להשתמש בנשים בגיל הפוריות, אלא אם הן משתמשות באמצעי מניעה נאותים.
אם המטופלת נטלה אמיסולפריד בשלושת החודשים האחרונים של ההיריון, התינוק שיוולד עלול לסבול מתסמיני גמילה הבאים (-השונים מתסמיני הגמילה הרגילים; ראו בקטע: תסמיני גמילה): רעד, קשיון או חולשת שרירים, ישנוניות, עצבנות ובעיות בנשימה ובהאכלה. יש להתייעץ עם הרופא אם המטופלת בהיריון והוא יחליט אם להמשיך/להתחיל בנטילת התרופה.
בקטין (מגיל 15 ועד 18)
אף שהתרופה מאושרת לשימוש גם בקטין ובכל פסיכוזה (גם כקו טיפול ראשון), השימוש אינו מומלץ עד לגיל 18. מגיל זה התרופה מאושרת, רק לסכיזופרניה או סכיזואפקטיב, ולא להפרעות פסיכוזה אחרות.
אלכוהול
כל זמן השימוש בתרופה, אסור לצרוך יין או משקאות חריפים.
התמכרות
אינה קיימת.
היסטוריה
התרופה הומצאה בשנות ה-90 על ידי חברת סאנופי-אוונטיס (סאנופי). תאריך הפטנט שלה פג תוקפו ב-2008, אז נרשם כתוצר כללי והוזל משמעותית עלות הייצור שלו.
בניו יורק, הוכרז על ידי חברת התרופות lb על ייצור תרופה בשם "lb-102”, אנטי פסיכוטי מבוסס אמיסולפריד המיועד במיוחד לארצות הברית והפועלת על קולטני D2 וd3 וכן על 5HT7 בדומה לאמיסולפריד. לפועל התכנית לא יצאה. אמיסולפריד ה"מסורתית" לא אושרה לשימוש בארצות-הברית על ידי הFDA לטיפול בסכיזופרניה, אלא רק למחלת ה PONV, עד לשנת 2020 שאז אושרה על ידי הFDA גם לסכיזופרניה.
בוגר (פירושונים)
אישים:
ראו גם
}}
נתן רפופורט (ראשוני כפר סבא)
נתן רפופורט (יוני 1886, סיוון ה'תרמ"ו - 5 במאי 1921, כ"ז בניסן ה'תרפ"א) היה מראשוני כפר סבא. נלחם במאורעות תרפ"א בפתח תקווה ונפל בקרב.
נעוריו
נתן רפופורט נולד בשאוולי שבליטא בבית אבי-אמו, הרב יוסף זכריה שטרן. אביו, הרב יעקב דב רפפורט, היה הרב בקהילת זימל. למד בישיבת אביו ואחר כך בישיבת טלז, שבראשה עמד אז הרב אליעזר גורדון, ורכש ידיעה רבה בש"ס ובפוסקים.
כשהתחילה התנועה הציונית הצעירה לחדור לתוך העיירות עמד נתן בן ה-16 והודיע יום אחד להוריו שאינו מוכן לשבת על ספסל בית המדרש וכי חובה על כל יהודי לעבוד עבודה של ממש בארץ ישראל. ב-1905, בתקופת העלייה השנייה, עזב את בית אביו, עלה לארץ ישראל והתיישב כפועל בפרדסי פתח תקווה. כאשר רוב הפועלים עזבו את פתח תקווה נשאר נתן על מקומו, ועל שאלת ידידיו השיב, כי מי שרוצה לעבוד יש לו אפשרות לחיות על עבודתו בארץ. הוא התמחה בכל העבודות החקלאיות, ובייחוד ידע לטפל בבעלי חיים.
חייו כפועל
היה מן הראשונים שהתיישבו במושבה החדשה כפר סבא ושם נטע כרם שקדים לעצמו וגם בשביל אביו הרב, שחסך ממשכורתו הדלה לשם מצוות יישוב ארץ ישראל. קיבל על עצמו עבודות שונות במושבה ואחרי שעבר זמן מועט כבר ידע את כל הסביבה וקיבל על עצמו את השמירה. יחיד היה עובר רכוב על סוסו ושומר על כפר סבא ועל עין חי. מביתו הקטן (בן שני חדרים, והוא אותה שעה כבר בעל משפחה) מסר חדר לספריה ואחר כך לגן ילדים. כשחלק מן המגורשים מיפו התיישב בכפר סבא מסר את ביתו הקטן לרשות הוועד. במלחה״ע הראשונה עבר עם משפחתו לחדרה וגם שם נתמנה שומר. מסופר עליו כי התמכרותו לעבודה עברית לא ידעה גבול, אם כי לא תמיד חי בשלום עם הפועלים שעבד איתם. הוא היה דורש הרבה מעצמו ומאחרים והיה מדבר בהתלהבות על עבודתם המסורה של החלוצים.
מותו
במאי 1921, יומיים לאחר תחילת הפרעות ביפו, נודע לתושבי כפר סבא כי יש תוכנית של ערביי קלקיליה להתנפל על המושבה. רפופורט דרש נשק להגנה על כפר סבא, ומשלא נענה עבר לעין חי ביום שלישי, 3 במאי 1921. תושבי כפר סבא לקחו את עדר הפרות והתפנו לכיוון עין חי (כפר מל"ל), ואחר כך המשיכו לפתח תקווה. בדרך התנפלו עליהם בדואים ושדדו 20 פרות. מפתח תקווה ראו במשקפות איך המושבה נגזלת ונהרסת. בפתח תקווה נכנס ל"הגנה", וביום חמישי בבוקר, בשעת ההתנפלות, בעמדו בשורות הראשונות של המגינים, נפצע קשה ומת באותו יום, 5 במאי 1921. הרופא שטיפל ברפופורט הפצוע כתב: "רפופורט הלך לעולמו כשהכרתו צלולה עליו עד הרגע האחרון, מתוך מנוחה שלמה ובלי להוציא מפיו אף מלה אחת".
הנצחה
בכפר סבא ובפתח תקווה נקרא רחוב על שמו של נתן רפפורט.
עקרון קצה לקצה
דוגמה לשימוש בעקרון קצה לקצה היא העברת קבצים אמינה באופן שרירותי בין שני משתמשי קצה ברשת מבוזרת מגודל לא טריוויאלי: הדרך היחידה בה משתמשי הקצה יוכלו להעביר את הנתונים באופן אמין לגמרי היא על ידי שליחת Checksum על כלל זרם המידע, והודעות ACK. ניתן להצדיק פחות בדיקות שגיאות רק כדי למקסם ביצועים ברשת, ולמרות שהעברת נתונים אמינה חשובה לרוב הצרכים של משתמש ברשת, זה לא מספיק בשביל לממש את בדיקות האמינות ברשת. נוסף על כן, אם בדיקות שגיאות ממומשות בכל קפיצה בין רכיבי רשת בדרך שעובר המידע בין משתמשי הקצה, עדיין יהיה צורך לממש אותן במשתמשים עצמם, שכן יכולה להיות שגיאה בקפיצה האחרונה (כלומר, אל משתמש היעד). על כן, Checksum מתבצע במשתמשי הקצה כאשר הם רוצים העברת נתונים אמינה, והרשת שומרת על רמת סיבוכיות נמוכה וזמן ביצוע סביר לכלל המשתמשים.
אימרה אונגאר
אימרה אונגאר (בהונגרית: Ungár Imre; בודפשט, 23 בינואר 1909 – בודפשט, 22 בנובמבר 1972) היה פסנתרן הונגרי-יהודי, זוכה פרס פרנץ ליסט ופרס קושוט, מורה למוזיקה.
ביוגרפיה
אימרה אונגאר נולד במשפחה יהודית. הוריו היו אברהם אונגאר (1875–1938) והרמינה קצבורג. כילד קטן, בגיל שלוש, איבד אימרה את ראייתו בגלל גידול מוחי. תחילה למד במכון וקסלמן לעיוורים ואחר כך למד נגינה בפסנתר אצל איז'ו רוזנפלד ולאחר מכן אצל אישטוואן תומאן באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט. הוא נתן קונצרטים מאמצע שנות העשרים של המאה ה-20, הן בהונגריה והן מחוצה לה. בשנת 1926, ב"קונגרס הלאומי הראשון להגנת הכישרונות" שאורגן על ידי משרד הדת והחינוך הציבורי ברשותו של השר הרוזן קלבלסברג קונו, הוענק לאונגאר הפרס הראשון של התחרות בבודפשט. בשנת 1932 הוענק לו הפרס "סיגנום לאודיס" ("מדליית הכשרון הצבאי" או סיגנום לאודיס (בגרמנית: Militär-Verdienstmedaille) הוא פרס שייסד פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה ומלך הונגריה). אונגאר התחתן בתקופה זו; אשתו הייתה אילונה גלרי, בנם, אישטוואן, נולד ב־1945.
אבן דרך חשובה בקריירה שלו הייתה תחרות שופן בוורשה בשנת 1932, בה זכה בפרס ראשון משותף עם הפסנתרן הסובייטי אלכסנדר אונינסקי. לאחר מכן הוא אפילו סייר וניגן בארצות הברית - בהצלחה גדולה. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה היגר להולנד, ממנה הצליח לחזור להונגריה רק בשנת 1943. בזמן שלטון מפלגת צלב החץ הוסתר בשל יהדותו על ידי המורה למוזיקה לאיוש יארמר. הוא חידש את הקונצרטים בשנת 1945. בקונצרטים שלו היו זכורים במיוחד הפרשנויות ליצירותיהם של יוהאן סבסטיאן באך, וולפגנג אמדאוס מוצרט, לודוויג ואן בטהובן, פרדריק שופן, פרנץ שוברט, קלוד דביסי, בלה בארטוק וזולטאן קודאי. הוא לא אהב הקלטות ותקליטים אך ברדיו הופיע לעיתים קרובות.
בשנת 1949 הפך למורה באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט והמשיך בעבודתו בהוראה עד מותו על אף עיוורונו. היו לו מספר תלמידים מכובדים, כגון פסנתרנים לאסלו ברנאי וטמאש נמט, והמלחין זולטאן דורקו. הוא היה עמית לעבודה של בנצה סאבולצ'י, אלדאר טוט ויוז'ף גאט. העיוורון שלו עצמו מסביר מדוע הוא עזר כה רבות בלימוד מוזיקה לעיוורים וגם העסיק מורים למוזיקה עיוורים. הוא גם פרסם מאמר על כך בכתב העת Parlando, "תפקידו של המוזיקאי העיוור בחינוך המוזיקלי של החברה שלנו". משנת 1953 ועד מותו כיהן כסגן נשיא איגוד העיוורים.
בשנת 1970, הטלוויזיה ההונגרית יצרה עליו סרט דיוקן איכותי שכותרתו Portrait of Artist on Imre Ungár. הוא נפטר בשנת 1972 מסרטן.
אן צוקמוטו
אן צוקומוטו-ויסמן (באנגלית: Ann Tsukamoto-Weissman; נולדה ב-6 ביולי 1952, בלוס אנג'לס, קליפורניה) היא חוקרת וממציאה אמריקאית בתחום תאי הגזע. צקומוטו מחזיקה ב-12 פטנטים הקשורים לתאי גזע המטופויטיים אנושיים, לתאי גזע בלבלב ולתאי גזע עצביים אנושיים. נוסף על כך, פיתחה צקומוטו שיטה חדשנית לבידוד תאי גזע המטופויטיים, ובשנת 1990 קיבלו צוקמוטו ועמיתיה פטנט על הטכניקה הזו.
ביוגרפיה
צוקמוטו הייתה סטודנטית לתואר ראשון באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו. היא קיבלה את תואר הדוקטורט במיקרוביולוגיה ואימונולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, ועשתה מחקר פוסט-דוקטורט יחד עם זוכה פרס נובל, הרולד ורמוס, באוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו. מחקר הפוסט-דוקטורט שביצעו ד"ר צוקמוטו וד"ר ורמוס עסק בגן "wnt-1". גן זה התגלה מאוחר יותר כגן חשוב במסלול ההתחדשות העצמית של תאי הגזע) ובפיתוח מודל מהונדס לסרטן השד.
צוקמוטו עבדה בחברת הביוטכנולוגיה " SyStemix" בין השנים 1989–1997, שם גילתה את תא הגזע יוצר הדם האנושי (תא הגזע המטופויטי האנושי hHSC) ועסקה בבידודו יחד עם עמיתיה.
בתחילת שנות ה-90, צוקמוטו ועמיתיה, יוקו אייהארה, צ'ארלס באום, ואירווינג וייסמן, ביצעו פריצת דרך במחקר הסרטן, כאשר בודדו תאי גזע המטופויטיים, כלומר בודדו את תאי הגזע ההמטופויטיים ממח העצם, על מנת לגדל אותם לשימושים שונים. כתוצאה מכך הם קיבלו פטנט בשנת 1990, על טכניקת בידוד תאי הגזע ההמטופויטיים האנושיים שהמציאו. נוסף על כך, קיבלו עוד מספר פטנטים בנושא.
צוקמוטו שיחקה תפקיד מוביל בהשקת המסמך הקליני של תא הגזע ההמטופויטי. תוכניתה הוכיחה כי hHSC המבודד מהדם של חולי סרטן היה ללא סרטן, והוא הצליח להתחלק ולחדש את מערכת יצירת תאי הדם של החולים לאחר כימותרפיה מיאליית.
בפברואר 1998 צוקמוטו הצטרפה לחברת הביוטכנולוגיה "StemCells Inc " ומילאה בה תפקידים שונים: ב-2008 שימשה כסגנית נשיאה בכירה למחקר ופיתוח בחברה. לאחר מכן ב-2013 קיבלה את תפקיד סגנית הנשיאה הבכירה לפיתוח בריתות מדעיות ואסטרטגיות, והייתה אחראית על פיתוח בריתות החברה עם מוסדות מחקר, קרנות מחלות, תאגידים, וסוכנויות ממשלתיות.
בזכות הגילויים של צוקמוטו, חקר תאי הגזע התקדם, והשתלות מח עצם משמשות מאז לטיפול באנשים עם מחלות מסכנות חיים כמו סרטן הדם ומחלות כמו מחלת משאדו-ז'וזף ואנמיה. השתלות תאי הגזע ההמטופויטיים מסייעות לחולי סרטן הדם לייצר תאי דם חדשים, לאחר החשיפה לטיפולי הכימותרפיה שהורגים תאי דם ותאי גזע ההמטופויטיים. בתאי הגזע נעשה שימוש גם ברפואה רגנרטיבית, כדי לסייע ליצירת רקמות, ואף לעזור לטיפול באנשים הסובלים ממחלות לב כרוניות. חוקרים מאמינים כי תאי הגזע יכולים למלא תפקיד בטיפול במחלות אחרות, וביניהן סוכרת מסוג 1, מחלת אלצהיימר, פגיעות בעמוד השדרה ודלקת מפרקים שגרונית.
סאנטיגולד
ילדות ונעורים
ווייט למדה בתיכון בעיר פילדלפיה שבמדינת פנסילבניה בארצות הברית. היא בוגרת תואר דו חוגי במוזיקה ובלימודי אפרו-אמריקאיים. את שם הבמה העניקה לה חברה שחשבה עליו ככינוי שמתאים לה. לאחר מכן עבדה ככותבת ומפיקה.
ווייט הייתה הסולנית של להקת הפאנק-רוק סטיפד. הלהקה הוציאה שני אלבומים. בעודה חברת הלהקה, קיבלה ווייט הצעה ממרטין הית' לחתום לחוזה סולו עם חברת התקליטים העצמאית מלונדון "ליזארד קינג רקורדס".
מופקרות
מופקרות היא הנוהג של קיום יחסי מין לעיתים קרובות עם שותפים מזדמנים שונים. ההגדרה של התנהגות מופקרת משתנה מאוד מתרבות לתרבות, ובין קבוצות שונות בתוך אותה התרבות. למונח יש משמעויות שליליות בעיקר בחברות בהן האידיאל החברתי לפעילות מינית הוא יחסים מונוגמיים הממוסדים בנישואים. דוגמה שכיחה של התנהגות שנחשבת בתרבויות מסוימות כמופקרות היא סטוץ. הגישה המסורתית של המוסר הכפול שופטת נשים יותר לחומרה מאשר גברים על הפקרות מינית. מופקרות מינית היא התנהגות שכיחה גם אצל בעלי חיים
התנהגות זו מחייבת יישום קפדני יותר בנקיטת אמצעי בטיחות לצורך הגנה מפני היריון או מפני מחלות מין המועברות במגע מיני, כגון עגבת, זיבה וכלמידיה.
במקרים מסוימים התנהגות מופקרת נגרמת כתוצאה ממאניה דֶפרסיה, או כתוצאה מאלכוהול או התמכרות לסמים או התמכרות למין. אך בדרך כלל התנהגות מינית מופקרת אינה נגרמת מסיבות הללו אלא מבחירה אישית.
מיכל דורון
ביוגרפיה
דורון נולדה בחיפה, לברוך ולפרופ' אביבה דורון, נכדה לצילה ואהרן בקר. אחיה הוא אייל דורון. בגיל שנתיים, חזרה משפחתה לתל אביב, לאחר שאביה סיים את לימודי ההנדסה בטכניון. דורון סיימה את בית הספר היסודי "ניצנים", חטיבת ביניים באליאנס, ואת תיכון עירוני י"א.
לאחר שירותה הצבאי כמאבחנת מחקר לקורס טיס ביחידת הרפואה האווירית, סיימה באוניברסיטת תל אביב תואר ראשון בחוג ללימודים כלליים ופילוסופיה. בהמשך למדה לתואר שני בפסיכולוגיה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ופילוסופיה באוניברסיטת תל אביב. סיימה תואר שני במדעי ההתנהגות, כשעבודת הגמר שלה הייתה בנושא "המתאם בין האבחון הגרפולוגי לבין האינטליגנציה הרגשית".
בעלת תואר גרפולוגית מוסמכת מטעם האגודה לגרפולוגיה מדעית בישראל. סיימה לימודי הכשרה לגרפולוגים ותיקים בתחום אבחון זיופים, והשוואת כתבי יד וחתימות, על ידי גב' פטרישיה סגל, יו"ר הארגון האמריקאי לגרפולוגיה משפטית (2011).
גרפולוגיה
בשנים 1988–1991 עבדה במכון הגרפולוגי של חנה קורן כגרפולוגית ראשית.
משנת 1991 עובדת כגרפולוגית עצמאית.
דורון הרצתה בקורסים לגרפולוגיה במכללה האקדמית עמק יזרעאל, מכללת לוינסקי, מכללת השחר וספריית בית אריאלה.
דורון מכהנת כיו"ר בוועדה לגרפולוגיה משפטית של האגודה לגרפולוגיה מדעית.
דורון חברה באגודת הסופרים העברים ומכהנת כיו"ר ועדת האתיקה של אגודת הסופרים.
דורון חוקרת את האדם היוצר ואת כתבי היד של סופרים, משוררים ומחזאים. מאמריה בתחום זה מתפרסמים בכתב העת "מאזנים". דורון התמחתה במחקר אינטליגנציה רגשית בכתב היד וחקרה את הקשר בין אינטליגנציה רגשית לבין כתב היד.
דורון משלבת בין הגרפולוגיה לתחומי הפסיכולוגיה והספרות.
דון בדג'
דון בדג' (John Donald Budge; 13 ביוני 1915 - 26 בינואר 2000), היה טניסאי אמריקאי. אחד הטניסאים הבולטים בעולם בשנות ה-30, כשלזכותו 14 זכיות בטורנירי גראנד סלאם מהם 6 זכיות יחיד. בשנת 1938 הוא היה הראשון שהצליח לזכות בתחרויות היחידים ב-4 טורנירים של גראנד סלאם.
קריירת ספורטיבית
דון בדג' נולד באוקלנד, ארצות הברית למשפחת מהגר סקוטי שהיה שחקן כדורגל לפני הגירתו לארצות הברית. בשנת 1933 דון בדג' למד באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, אך עזב אותה ללא קבלת תואר.
בשנים 1937–1938 הוא היה השחקן הטוב בטניס וזכה במספר רב של תחרויות לרבות קבלת גראנד סלאם הראשון בהיסטוריה של הטניס. הוא גם היה הצעיר שהצליח להגיע להישג זה בהיותו בן 23 בלבד.
החל משנת 1939 דון בדג' עבר למקצוענים וגם פה היה החזק בין השחקנים. במהלך שנת 1939 הוא שיחק נגד פרד פרי 36 משחקים וניצח ב-28.
בשנת 1942 הוא התגייס לצבא ארצות הברית אך זמן קצר לאחר הגיוס נפצע בכתף במהלך האימונים. למרות הפציע, דון בדג' חזר לטניס המקצועי וזכה להצלחה. הוא המשיך להופיע עד לשנת 1954.
דון בדג' נכלל בהיכל תהילה של הטניס בשנת 1964. בשנת 1968 דון בדג' חזר לוימבלדון למשחקי ותיקים. בשנת 1973, בגיל 58 הוא זכה בתחרות זוגות גברים לוותיקים בווימבלדון.
אירווינג רמזי ויילס
ביוגרפיה
אירווינג רמזי ויילס נולד באוטיקה, ניו יורק ב-8 באפריל 1861. הוא התחנך במכון סדג'וויק, ולמד את יסודות הציור מאביו, למואל מ' ויילס (1826–1905), שהתמקד בעיקר בנופים. בשנים 1879–1881 למד בליגת הסטודנטים לאמנות בניו יורק אצל ג'יימס קרול בקוויט וויליאם מריט צ'ייס, ובהמשך בפריז אצל קרולוס-דוראן.
בשנותיו הראשונות עבד כמאייר במגזינים האמריקאים, ובהמשך התמסר בהצלחה רבה לציורי דיוקן. הוא היה חבר באגודת האמנים אמריקאים, ובאקדמיה הלאומית לעיצוב בשנת 1897. ויילס היה גם חבר בחברה האמריקאית לצבעי מים.
בעודו פעיל כצייר מגוון בסוף המאה ה-19, הקריירה שלו הגיעה לשיאים חדשים בשנת 1902, כאשר דיוקנו של השחקנית ג'וליה מארלו הוצג באקדמיה הלאומית. הדיוקן המפואר והאלגנטי פרסם את שמו, ומשנת 1902 ועד סוף שנות העשרים, כאשר פרש בגלל מחלה, ויילס קיבל ללא הרף עבודות ציורי דיוקן מהאליטה האמריקאית.
ויילס המשיך לצייר אמריקאים בולטים כמו תאודור רוזוולט וויליאם ג'נינגס ברייאן. בעודו מוערך בזכות ציוריו ודיוקנאות נשים, נחשב ויילס כבעל הישג בתחום הדיוקן הגברי במהלך חייו.
בשנת 1919 נבחר על ידי הוועדה הלאומית לאמנות לצייר דיוקנאות להיסטוריה המצוירת של מלחמת העולם הראשונה.
לקראת סוף הקריירה שלו ויילס נודע בזכות ציורי הנוף שצייר בביתו בפקוניק, ניו יורק.
ויילס מת חסר כל (בלי אבן מצבה) בפקוניק, ב-29 ביולי 1948.
פורד פלקון ED
פורד פלקון ED (באנגלית: Ford Falcon ED), קרויה גם: Ford Fairmont ED) היא מכונית משפחתית גדולה מתוצרת  יצרנית הרכב Ford Australia, חברת בת של קונצרן הרכב האמריקאי פורד אשר יוצרה בין אוגוסט 1993 - אוגוסט 1994.
יוצרו 72,571 יחידות.
רג'ינלד רוז
רג'ינלד רוז (באנגלית: Reginald Rose, 10 בדצמבר 1920, ניו יורק - 19 באפריל 2002, נורווק, קונטיקט) היה תסריטאי ומחזאי אמריקאי, שנודע כאחד מחלוצי הדרמה הטלוויזיונית, לצידם של פאדי צ'ייבסקי ורוד סרלינג, כאשר יצירותיו דנות בסוגיות חברתיות ופוליטיות שנויות במחלוקת.
רוז הצטיין בגישתו הריאליסטית, האופיינית לאסכולת "קטעי החיים" (slice of life) בדרמה הטלוויזיונית האמריקאית, שזכתה לעדנה בשנות ה-50.
קורות חייו
רוג'ינלד רוז נולד ב-1920 במנהטן, ניו יורק כבנם של העורך דין ויליאם רוז ושל אליס, בת לבית אובנדורפר. הוא למד בבית הספר התיכון טאוזנד ואחר כך לזמן קצר (1938-1937) בסיטי קולג' שליד אוניברסיטת סיטי בעירו. בצעירותו עבד בפקיד קבלה, מנקה שמשות, מדריך במחנות נוער. בשנים 1946-1942 שירת בצבא ארצות הברית וסיים את שרותו בדרגת לטננט ראשון.
רג'ינלד רוז נפטר בשנת 2002 בגיל 81 מסיבוכים של אי ספיקת לב. היה נשוי פעמיים: לברברה לנגבארט (ב-1943) איתה היו לו 4 ילדים, וב-1963 לאלן מקלאפלין, איתה נולדו לו שניים
פעילותו בטלוויזיה
אחרי שכתב פרסומות ללא הצלחה גדולה, החל משנת 1948 כתב רוז דרמות לתוכניות לדרמה בטלוויזיה "סטודיו וואן" (Studio One). הוא התחיל בשנת 1951 לכתוב תסריטים לרשת הטלוויזיה CBS, כשהתסריט הראשון היה The Bus to Nowhere - "אוטובוס לשום מקום". הוא התפרסם במחזהו בשתי מערכות Twelve Angry Men ("שנים עשר המושבעים") שנכתב גם כן ל-"Studio One" והוצג לראשונה בשנת 1953. כעבור עשור הוצג בלונדון, בשנת 1964. דרמה זו, המתרחשת כולה בחדר אחד שבו חבר מושבעים דן בגורלו של נער שנאשם ברצח אביו, נכתבה בהשראת השתתפות המחבר עצמו בחבר מושבעים כזה. המחזה שימש תסריט לשני סרטי קולנוע עלילתיים - אחד בשחור-לבן ב-1957 והשני בשנת 1997. בשנת 1994 פאדל ג'עאיבי כתב מחזה בערבית בהשרעת מחזה של רג'ינלד רוז.
רג'ינלד רוז זכה בפרס אמי על המחזה הטלוויזיוני הזה ולמועמדות ל"פרס אוסקר" על תסריט הסרט ב-1957.
מאוחר יותר בשנות ה-1950–1980 רוז כתב תסריטים לשלוש רשתות הטלוויזיה הגדולות. הוא נודע כמחבר תסריטיהם של שלושה עשר הפרקים של סדרת דרמה טלוויזיונית שבועית מעולם המשפט "The Defenders" ("הסנגורים") (1965-1961) על צוות עורכי דין, אב ובן, המגולמים על ידי אי.ג'. מרשל ורוברט ריד,. סדרה זו הביאה לו עוד שני פרסי אמי על כתיבת דרמה.
המחזה הטלוויזיוני שלו "The Incredible World of Horace Ford" (עולמו הבלתי ייאמן של הורס פורד) שימש לבסיס לפרק בתוך סדרת The Twilight Zone ("אזור הדמדומים") בשנת 1963 עם השחקנים פט הינגל, נאן מרטין ורות וייט. הפרק שודר לראשונה ב-18 באפריל 1963, פרק 15 בעונה הרביעית. נושא הסרט הוא האדרת העבר תוך כדי הדקתם והצנזור העצמי של היבטיו השליליים, עד כמה נזכרים בטוב בעוד שוכחים את הרע. במקור המחזה הוצג כפרק של Studio One בשנת 1955.
סרטי קולנוע
בשנים 1956–1958 היה לו חוזה עם חברת "יונייטד ארטיסטס". תסריטו הראשון לסרט קולנוע עלילתי נכתב ב-1956:Crime in the Streets, שהיה עיבוד למחזה טלוויזיה משנת 1955 בשביל התוכנית "Elgin Hour". רוז כתב תסריטים ל 4 סרטי קולנוע של המפיק הבריטי אוואן לויד: The Wild Geese, The Sea Wolves, Who Dares Who Dares Wins and Wild Geese II. ידוע היטב גם תסריטו לסרט "הקומנדו של הוד מלכותו" ב-1980 ולסרט "של מי החיים האלה לעזאזל? (סרט)" (1981).
ב-1958 כתב את התסריט לסרט איש המערב בכיכובו של גרי קופר.
ויליאם גלקנס
ויליאם גלקנס (באנגלית: William Glackens; 1870 – 1938) היה צייר ריאליסטי אמריקאי וממקימי אסכולת אשקאן. סצנות הרחוב האפלוליות, ותיאורי חיי היומיום בניו יורק ובפריז שלפני מלחמת העולם הראשונה ביססו לראשונה את המוניטין שלו כאמן מרכזי. עבודתו המאוחרת הייתה בהירה יותר והראתה את השפעתו החזקה של רנואר. במהלך חלק ניכר מהקריירה שלו כצייר, עבד גלקנס גם כמאייר לעיתונים ומגזינים בפילדלפיה ובניו יורק.
ראשית חייו
גלקנס נולד ב־13 במרץ 1870, בפילדלפיה, פנסילבניה, שם התגוררה משפחתו במשך דורות רבים. לוויליאם היו שני אחים: אחות גדולה, עדה, ואח גדול, קריקטוריסט ומאייר לואי גלקנס. הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון המרכזי בשנת 1890. לאורך שנות לימודיו, גילה התעניינות רבה בשרטוט.
מעיתונות לציור
לאחר סיום הלימודים, גלקנס הפך לכתב-אמן של עיתון בפילדלפיה. בשנת 1892 עזב את העיתון, את המשיך לאייר לעיתונות בפילדלפיה. הוא נרשם לשיעורי ערב באקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה ולמד אצל הריאליסט הנודע תומאס פולוק אנשוץ. באותה העת גם ג'ון סלואן למד באקדמיה, והוא הציג את גלאקנס בפני רוברט אנרי, צייר מוכשר ודמות כריזמטית בחוגי האמנות בפילדלפיה. אנרי אירח מפגשי אמנים קבועים בסטודיו שלו. הייתה זו הזדמנויות להתרועע, לשתות, לצייר, לדבר על אמנות ולתת ביקורות אמנותיות. אנרי דחק בבחורים הצעירים לקרוא את וויטמן ואמרסון, ולחשוב על הצורך ליצור אמנות אמריקאית חדשה ונמרצת שדיברה לזמנם ולניסיונם. התכנסויות האלה היו ההתחלה מעוררת ההשראה של מה שהתפרסם כאסכולת אשקאן, סגנון שדחה את הפורמליות של האמנות האקדמית של המאה ה-19 ופנתה לחיי המטרופולין של מעמד הפועלים והמעמד הבינוני.
בשנת 1895, גלקנס נסע לאירופה עם כמה ציירים אחרים, כולל אנרי, כדי לצייר ולספוג בעצמו את האמנות האירופאית. הוא ביקר לראשונה בהולנד שם למד את המאסטרים ההולנדים. לאחר מכן עבר לפריז, שם שכר סטודיו במשך שנה אצל אנרי ונהנה מחשיפתו הראשונה לאמנות האימפרסיוניסטים והפוסט-אימפרסיוניסטים. נסיעה כזאת הייתה נפוצה אצל אמנים באותה תקופה שרצו להתבסס בעולם אמנות אמריקני שעדיין נתפס כפרובינציאלי על ידי אותם אמנים ואוהבי אמנות. בהיותו בפריז, גלקנס צייר באופן עצמאי, אך לא השתתף בשיעורים. בהמשך החיים, חזר גלקנס מדי פעם לצייר בפריז ובדרום צרפת. עם התיישבותו בניו יורק בשנת 1896 החל גלקנס לעבוד כאמן עבור המגזין "ניו יורק וורלד", תפקיד אותו השיג באמצעות חברו וחבריו המאייר ג'ורג' בנג'מין לוקס, שהשתתף גם הוא בסדנאות הסטודיו אנרי בפילדלפיה. לימים הפך גלקנס לאמן מערכונים של "ניו יורק הראלד". הוא עבד גם כמאייר למגזינים שונים, כולל מגזין מק'קלור, ששלח אותו לקובה לסקר את מלחמת ספרד – אמריקה. באותה תקופה גלקנס התפרנס כמאייר מגזינים, אך התשוקה האמיתית שלו הייתה בציור. בשנת 1901 הוא הציג בגלריה אלן עם אנרי וסלואן ואחר כך זכה להתייחסות חיובית כאמן צומח.
בשנת 1904 התחתן גלאקנס עם אדית דימוק, בת למשפחה עשירה מקונטיקט. היא גם הייתה אמנית, והם גרו יחד בבית עירוני בגריניץ וילג', שם גידלו שני ילדים, לננה ואירה. אם רבים מחבריהם האמנים חיו חיים בוהמיים בסטנדרטים של היום, הדבר לא היה המקרה אצל ויליאם ואדית גלקנס. בשנת 1957 פרסם אירה גלקנס ספר אנקדוטי על אביו ועל התפקיד שגילם בתנועה הריאליסטית המתעוררת באמנות.
בשנת 1906 הוא נבחר לאקדמיה הלאומית לעיצוב כחבר, והפך לאקדמאי מן המניין בשנת 1933.
השמונה
בניו יורק, גלקנס התחבר לקבוצת אמנים הידועה בשם The Eight- "השמונה", חמישה מהם (רוברט אנרי, ג'ון סלואן, ג'ורג' בנג'מין לוקס, אברט שין וגלקנס) נחשבים לריאליסטים. שאר החברים באגודה הרופפת הזו היו ארתור ב' דייוויס, ארנסט לוסון ומוריס פרנדרגאסט. "השמונה" לא היה מונח שנקבע מראש, אך לאחר התערוכה הראשונה שלהם בשנת 1908, הוא הפך לתואר הבלתי רשמי שלהם בעיתונות. שמונת האמנים האלה החליטו לקיים תערוכה נפרדת לאחר שחוו דחייה חוזרת ונשנית מהתערוכות "הרשמיות" באקדמיה הלאומית לעיצוב. מיזם הפריצה שלהם היה, בחלקו, דרך למחות על ההגדרה הנוקשה של הגוף השולט באמנות האמריקאית. המופע שלהם בגלריית מקבת היה מוצלח, ונדד למספר ערים מניוארק לשיקגו בתערוכה שאצר סלואן. הציירים זכו להכרה רחבה יותר והוזמנו להציג במוסדות רבים. חשוב מכך, הם התחילו ויכוח לאומי על הנושאים המקובלים באמנות ועל הצורך לסיים את מגבלות המסורת בתרבות האמריקאית. רוב השמונה השתתפו גם ב"תערוכת אמנים עצמאיים "בשנת 1910, ניסיון נוסף לשבור את בלעדיות האקדמיה.
גלקנס, אנרי, סלואן, לוקס ושין היו דמויות מפתח בתנועה הריאליסטית באמנות החזותית במהלך השנים (בערך 1895–1920) הציירים תארו נושאים עירוניים חזקים, לפעמים לא אלגנטיים, וברכו על החופש האמנותי. הם לא עסקו בטכניקות מודרניסטיות; המיקוד שלהם היה בציור אנרגטי ובנושאים נגישים. גלקנס היה חלק בלתי נפרד מהקבוצה. היבטי הז'אנר של האמנות הזאת ניכרים ביצירתו באותה תקופה, במיוחד בציורים כמו "גן הגג של המרשטיין" (1901) ו"חורף, סנטרל פארק" (1905).
שנים מאוחרות
עד שנת 1910 החל גלקנס להתרכז ב"סגנון צבעוני אישי ביותר" שייצג הפסקה מהשפעת זרם האשקאן באמנותו. עבודותיו הושוו לעיתים קרובות לאלה של רנואר, עד כדי כך שהוא כונה "הרנואר האמריקני". תגובתו של גלקנס לביקורת זו הייתה תמיד זהה: "האם אתה יכול לחשוב על אדם טוב יותר שימשיך אחרי רנואר?" במונחים אסתטיים, הקשר של גלקנס לחבריו שהיו חלק מהתנועת האשקן היה תמיד קלוש. בסופו של דבר, גלקנס היה צייר "טהור" שעבורו חשובה הייתה האמנות ולא היבט חברתי או קשר לאמן עם נטייה לפוליטיקה או פרובוקציה.
אותו הזמן אלברט סי בארנס, חבר כיתתו וחברו מבית הספר התיכון המרכזי, החל ללמוד ולאסוף אמנות מודרנית. הוא הזמין מגלקנס כמה עבודות "מתקדמות" במהלך נסיעה לפריז. גלקנס חזר מפריז עם כעשרים ציורים, שכללו יצירות של סזאן, רנואר, מאנה ומטיס, אלה היוו את ליבת מה שהפך לאוסף קרן בארנס. גלקנס ייעץ גם לברנס על תנועות אמנות ורכישות מאוחרות יותר. בקרב אמנים בניו יורק, גלקנס היה ידוע בעינו המתוחכמת ובטעמיו הרחבים והקוסמופוליטיים.
בשנת 1916 כיהן גלקנס כנשיא האגודה החדשה שהוקמה על ידי אמנים עצמאיים, שתפקידה לספק הזדמנויות תערוכה רחבות יותר לאמנים פחות ידועים. הוא המשיך לנסוע לצרפת בין 1925 ל-1935 כדי ללמוד את עבודתם של האימפרסיוניסטים והפוסט-אימפרסיוניסטים. ציוריו קיבלו מדליות זהב מתערוכות שנתיות באקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה בשנת 1933 ושוב בשנת 1936.
מוות ומורשת
גלקנס נפטר לפתע בעת חופשתו בווסטפורט, קונטיקט ב 22 במאי 1938. הוא נקבר בבית העלמין סידר היל בהרטפורד, קונטיקט.
הרטרוספקטיבה שלאחר המוות שלו במוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית מספר חודשים אחר כך, שהוצגה גם במכון קרנגי בפיטסבורג, התקבלה היטב. המורשת שלו קשורה לזו של בית הספר האשקן ושל השמונה. אף על פי שהתרחק מכמה מהאידיאלים שלהם, ויליאם גלקנס המשיך להיחשב כחלק אינטגרלי מהתנועה הריאליסטית באמנות האמריקאית.
סגנון ונושא
הנושאים והסגנון של גלקנס השתנו במהלך חייו. בהשפעת היצירה שראה באירופה, מהאלס ומאנה ועד האימפרסיוניסטים, עבודתו המוקדמת של גלקנס משתמשת בצבעים כהים ודרמטיים. הוא תיאר סצנות של חיים עירוניים בפריז ופרבריה וצייר את התיאטראות והפארקים של מנהטן. הוא המשיך בסגנון ובנושא זה זמן מה עד שהחל להתנתק מ"השמונה". באותה נקודה הנושא השכיח ביותר שלו היה נופים, בעיקר סצינות חוף.
מאוחר יותר התגלה גלקנס בעיקר בזכות דיוקנאותיו, ולבסוף התמקד בטבע-דומם. למרות הנושא המשתנה, עבודתו של גלקנס הייתה בבירור תוצר של אדם שאהב את האיכות והבלתי מרוסנת של שמן על בד. פורבס ווטסון טען כי גלקנס התמקד באפקטים צבעוניים חזקים, יותר מכל, מכיוון ש"צבע העולם משמח אותו באופן יסודי, והצבע הפך לדחף הראשון והטבעי ביותר שלו." ציוריו הם, באופן פרדוקסלי, "רדופים על ידי אווירת אושר, אובססיבית להתבוננות שבשמחה." במובנים רבים, הוא תמיד היה העדין והפחות רדיקלי מבין האמנים האשקאניים.
גלקנס ספג ביקורת לעיתים על דמיונו לרנואר. הוא תויג כמחקה. נראה כי לגלקנס עצמו היה ספק לגבי מטרתו ומקוריותו. האמנות שלו לא שיקפה את המשברים החברתיים של אותם ימים, כמו השפל הגדול. במקום זאת, היא הציעה מפלט מאותה תקופת חושך.
יחסי איראן–פורטוגל
יחסי איראן–פורטוגל הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה האסלאמית של איראן ובין הרפובליקה הפורטוגלית.
עד 1900
הקשר הבין-ממשלתי הרשמי הראשון החל בשנת 1507, כאשר נציג של השאה אסמאעיל הראשון ניסה לתפוס את האי הורמוז ונפגש עם אפונסו דה אלבוקרקי, שהשתלט על העיר.
אלבוקרקי נותר האדמירל החשוב ביותר של פורטוגל ב באותה תקופה. היה לו גם מבצר שהוקם בהורמוז, שהושלם בסביבות 1515. במקביל, אלבוקרקי, המשנה למלך של הודו הפורטוגזית, רדף גם כן אחר ארגון מחדש וארגון של שטחו, שכלל גם מספר משלחות דיפלומטיות, לבית המלוכה של אסמאעיל הראשון. השליח הפורטוגזי התקבל היטב בבית המלוכה הפרסי וחזר להורמוז מלווה על ידי שליח פרסי, עם מתנה מפוארת למשנה למלך הפורטוגלי, שקיבל אותו ב"טקס מפואר" במבצר שטרם הושלם. משנת 1507 כבש אלבוקרקי מספר ערים נוספות על חופי המפרץ הפרסי, שמאז ואילך היו כפופים לכתר הפורטוגזי. הורמוז, עם מיקומו החשוב אסטרטגי בכניסה למפרץ, נותר הבסיס הצבאי והמרכז המסחרי של הנוכחות הפורטוגלית באזור. עם זאת, האי לא הציע מספיק מים ומזון ולכן היה צריך לספק אותו בסיסים אחרים בשליטה פורטוגזית. במאי 1621 חידש פרייר דה אנדראד את מצודת קשם כדי לספק ביטחון צבאי ואספקה לוגיסטית לאי, אולם השאה ראה בצעד הבנייה הזה כמעשה עוין.
פורטוגל, שהייתה כעת באיחוד אישי עם ספרד ההבסבורגית, חוותה אז ירידה באימפריה הקולוניאלית שלה והתקשתה יותר ויותר להדוף התקפות, במיוחד נגד האנגלים הגואים והמתנגשים עם ספרד. לראשונה נפגשו פורטוגזים ואנגלים בקרב הימי בג'סק בדצמבר 1620 / ינואר 1621. ב-11 בפברואר 1622 הכריחו הכוחות האנגלו-פרסיים את נטישת המצודה הפורטוגזית קשם. ב-20 בפברואר שלאחר מכן לחצו לראשונה על הורמוז למעלה מ-3,000 חיילים פרסיים ושש אוניות מלחמה בריטיות.
ב-12 במאי 1622, פורטוגל סוף סוף ויתרה על האי הורמוז. כ-2,000 הפורטוגלים עברו למאסקט, והורמוז חזר לפרס, אך תחת שלטון פרוטקטורט הבריטי. ניסיונות כיבוש פורטוגזיים שונים באו לאחר מכן בשנים 1623, 1624, 1625 ו-1627. לאחר ניסיון אחרון, הפעם ניסיון דיפלומטי בשנת 1631, פורטוגל החזירה את נוכחותה במפרץ הפרסי עם מפעל חדש בבסורה (בצרה) בשאט אל-ערב.
בשנים 1624/1625 כוננו הפורטוגלים חוזה עם פרס, שהעניק להם מפעל מבוצר בבנדר-קונג (היום במחוז המינהל בנדר לנגה). ניתן לראות עדיין את חורבות המתחם שהיה חזק בעבר. בשנת 1631 נבנה מבצר פורטוגלי נוסף בצד חצי האי מוסנדאם מול פרס. פרייר דה אנדרדה, הבכיר הפורטוגלי החשוב ביותר במפרץ פרס, נפטר בשנת 1633. הוא נקבר בכנסיית איגרג'ה דה סנטו אגוסטינהו במוסקאט.
הסחר הפורטוגלי באזור המשיך לפרוח. בשנת 1648, לעומת זאת, לאחר מצור של סולטנות מאסקט, הפורטוגזים נאלצו לנטוש ולהרוס את המבצרים שהיו להם באזור לטובת סולטנות מאסקט, מה שסימן את סיום הנוכחות הפורטוגזית במפרץ הפרסי ובמפרץ עומאן.
הקשר הפרסי-פורטוגלי ירד באופן טבעי, אך עדיין התמיד, במיוחד ברמת הדיפלומטיה והסחר. באמצעות משלחות דיפלומטיות כמו זו של 1696/1697, שני הצדדים דנו באינטרסים משותפים והסכימו לשתף פעולה. אז ספינות מלחמה פורטוגזיות התווכחו עם הצבא הפרסי נגד מוסקט, במיוחד בשנים 1715 ו-1718.
מאז 1900
ב-15 באוקטובר 1956 הוסמך לואיש נורטון דה מאטוש, נציג פורטוגל בטורקיה, כשגריר הראשון באיראן. ב-10 בפברואר 1972 החל השגריר קרלוש הנריקה פריירה למונדה מקדו לעבוד בשגרירות פורטוגזית שזה עתה נפתחה בטהראן.
מאז סיום הסנקציות על תוכנית הגרעין האיראנית בשנת 2016, שני הצדדים חותרים לחזק, בעיקר, את היחסים הכלכליים. לדוגמה, שר החוץ הפורטוגלי ז'ורז'ה קוסטה אוליביירה ביקר באיראן עם משלחת כלכלית של יזמים פורטוגזים ביוני 2016. הוא אמר כי המדינות רצו תחילה להרחיב את הסחר הדו-צדדי ואז לפתח הזדמנויות השקעה הדדיות. הוא הזכיר את תחומי הייצור והתיירות, אך גם את החזרה ליבוא הפורטוגזי של נפט איראני.
הצד האיראני חותר גם למערכת יחסים חזקה יותר עם פורטוגל. בפברואר 2017 הצהיר נשיא איראן חסן רוחאני, לרגל ההסמכה של שגריר פורטוגל החדש בטהראן, כי אין מכשולים להתעצמות מקיפה של היחסים הדו-צדדיים, לא רק פוליטית וכלכלית, אלא גם תרבותית, מדעית, טכנולוגית ואקדמית.
יחסי סחר
לשכת המסחר הפורטוגזית AICEP מחזיקה משרד בשגרירות פורטוגל בטהראן.
בשנת 2016 ייצאה פורטוגל סחורות בשווי 18.04 מיליון אירו לאירן (2015: 19.74 מיליון; 2014: 7.03 מיליון; 2013: 7.40 מיליון; 2012: 13.24 מיליון), מתוכם 41.3% נייר ועיסת נייר, 15.9% מכונות ומכשירים, 9.8% מוצרים כימיים-תרופתיים ו-9.2% כלי רכב וחלקי רכב.
באותה תקופה איראן ייצאה לפורטוגל סחורות בשווי 33.97 מיליון אירו (2015: 26.83 מיליון; 2014: 30.63 מיליון; 2013: 13.13 מיליון; 2012: 7.34 מיליון), מתוכם 97.3% מתכות, 1.9% מוצרים חקלאיים, 0.4% עפרות ומינרלים ו-0.3% מוצרים כימיים-תרופתיים.
גואל פינטו
גואל פינטו (נולד ב-26 באפריל 1970) הוא עיתונאי, מבקר קולנוע, מנחה טלוויזיה ושדר רדיו ישראלי.
ביוגרפיה
פינטו גדל בבני ברק במשפחה חרדית בת שבעה ילדים אשר עלתה לישראל מאלג'יריה. למד בישיבת היישוב החדש בתל אביב. בנעוריו יצא בשאלה ושירת בצה"ל בחיל הנדסה קרבית ובחיל הקשר. לאחר שחרורו למד פינטו תקשורת בבית הספר לעיתונאות "כותרת" ובסיום לימודיו עבד כעיתונאי במשך שלוש שנים במערכת עיתון "אנשים". לאחר מכן שימש במשך למעלה מעשור ככתב הקולנוע וככתב תרבות בעיתון "הארץ". בנוסף שימש בעבר כמבקר קולנוע בעיתון "גלובס". היה הישראלי הראשון שהוזמן לשמש כשופט בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי בטורינו ב-2006.
בשנת 2009 השתתף פינטו בעונה השנייה של תוכנית הריאליטי "האח הגדול", והגיע למקום החמישי בגמר התוכנית. אחר כך חשף כי, במסגרת התוכנית, הוא ואחרים קיבלו כדורים פסיכיאטריים.
פינטו הוא הומוסקסואל וחלק ניכר מעשייתו התקשורתית המאוחרת עוסקת בפן זה של חייו. בשנת 2006 הוביל מאבק ציבורי כנגד החלטת מד"א שלא להשתמש בתרומות דם של הומוסקסואלים.
בשנת 2016 יצא לאור ספרו הראשון "מפורסם" בהוצאת ידיעות אחרונות.
בשנת 2022 יצא לאור ספרו השני, "מיומנה של אישה מתה", בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר.
הנחיה בטלוויזיה
פינטו שימש בעבר כמנחה בתוכנית הקולנוע "טלסינמה".
ב-2010 הנחה את התוכנית "שבת שלום עם גואל פינטו". מדצמבר 2010 עד מרץ 2011 שימש כמנחה בתוכנית "שלום האח הגדול", ששודרה בערוץ 2 וסיקרה את העונה השלישית של האח הגדול.
פינטו הגיש את שתי העונות הראשונות של תוכנית האינטרנט "אחי נדבר בבית", ששודרה במאקו ובה ניהלו המשתתפים שיחות שסיקרו את תוכנית האח הגדול. בעונה הראשונה (דצמבר 2010 עד מרץ 2011) השתתף פינטו בתוכנית יחד עם אלירז שדה וזוהר ישראל, ואילו בעונה השנייה (ינואר עד אפריל 2012) החליפה ליהיא גרינר את שדה.
מאפריל 2011 עד ינואר 2012 היה פינטו חבר בפאנל התוכנית "דיבור ישיר", ששודרה בערוץ 2 בהשתתפות מנחם בן, רן שריג, שי גולדן ואלירז שדה. ממאי 2014 עד יוני 2015 השתתף בעוד שתי עונות נוספות של התוכנית בהנחייתו של פינטו ובהשתתפותם של אנשי בידור ותרבות נוספים.
ב-2017 הגיש לסירוגין את התוכנית "חמש מקורי" בערוץ כאן 11, לצדה של ענת קורול-גורדון.
הגשה ברדיו
במאי 2017 החל לשדר תוכנית תרבות רדיו יומית בשם "גם כן תרבות" ב"כאן תרבות" ופינת תרבות ברשת כאן ב' בתאגיד השידור הישראלי.
סרטים בכיכובו
בסמוך לעליית העונה השלישית של האח הגדול הנחה פינטו סרט תיעודי על האנשים שמאחורי תוכניות הריאליטי. הסרט שודר בערוץ 2.
בסוף 2010 עלה לאקרנים ושודר בערוץ 8 סרט תיעודי על נעוריו בשם "אחד משבעה", העוסק בחזרתו בשאלה ויציאתו מהארון, אותו ביים פינטו במשך שלוש שנים בחסות חברת HOT. הסרט הוצג בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה ובפסטיבל FIPA בצרפת.
הני להמן
הנרייט להמן, לשעבר שטרסמן, המכונה הני (בגרמנית: Henni Lehmann; 10 באוקטובר 1862, ברלין – 18 בפברואר 1937, ברלין) הייתה ציירת פעילה פוליטית וחברתית וסופרת יהודייה-גרמנייה.
ביוגרפיה
אביה, וולפגנג שטראסמן, היה רופא ופעיל חברתי שהיה במשך שנים רבות חבר בבית הנבחרים הפרוסי. בשנת 1888, בזמן שלמדה בבית הספר המלכותי לאמנות, הכירה והתחתנה עם קרל להמן (1858–1918), חוקר משפטי. לאחר החתונה עברו שניהם התנצרו ועברו לרוסטוק, שם מונה לפרופסור באוניברסיטת רוסטוק. בשנת 1904 הוא מונה לרקטור. היא הפכה ליושבת ראש איגוד הנשים. בשנת 1907 בילתה משפחתה את הקיץ באי הידנזה. מוטרדת מתנאי המחיה שמצאה באי, היא העניקה לתושבי האי הלוואה בשנת 1913 לבניית מתקן רפואי, ובשנת 1914 הפכה למייסדת וחברת מועצה ב"קונפדרציית הטבע והגנת הבית" המקומית. במהלך מלחמת העולם הראשונה היא עמדה בראש "Nationaler Frauendienst" אגודת ידידים לתמיכה במלחמה. לאחר מות בעלה היא עברה לויימאר, שם הייתה מעורבת בפעילות המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה. היא גם כתבה רומנים והעבירה הרצאות נגד אנטישמיות. בשנת 1920 היא קנתה בית נמוך בהידנזה והסבה אותו למקום תצוגת אמנות שכונה האסם הכחול (Blaue Scheune), על פי הצבע שבחרה למבנה מבחוץ. "האסם הכחול" התחיל להיות מוכר בציבור הודות לתערוכות אומנות של פדרציית האומניות של הידנזה (Hiddenseer Künstlerinnenbundes) בקרב קבוצת האומניות, שפקדו את המקום בעידודה של להמן קלרה ארנהיים שסייעה ללהמן להקים את המקום, קתה לוונטל, ליזבת אנדרה, קתרין במברג והאומנית הידועה ביותר שיצאה מהידנזה, אליזבת בוכסל. ב-1934 אליזבת ניימיר (Niemeier) גרושתו של האמן מקס ניקולס ניימיר, קנתה את הבית מידיה של להמן וחברת הנשים שלה, שנאסר עליהן לעבוד בעיסוקן כאומניות וסופרות יהודיות בעקבות עליית האנטישמיות בשנותיה האחרונות של רפובליקת ויימר. ניימיר המשיכה להפעיל את האסם כמקום המציג תצוגות אומנות עד לשנת עזיבתה את האי ב-1952. להמן התגוררה בבית הקיץ הישן של משפחתה בסמוך למשך שארית חייה. בדרך כלל מאמינים כי התאבדה, אולי בתגובה לידיעה כי בתה מתה מסרטן.
לאחר השיפוץ שימש ביתה לזמן קצר כבית העירייה של ויטה, עיירה באי. המקום משמש כיום לאירועים מיוחדים. ליד ביתה הונחה אבן נגף המוקדש לאמנים היהודים שנרדפו על ידי הנאצים, ושמו של "האסם הכחול" שונה רשמית ל"בית הני להמן" ב-5 ביוני 2000 לכבודה.
פנינה אליאני-שורוק
פנינה אליאני-שורוק (נולדה בשנת 1953) היא משוררת וסופרת ישראלית. שירים ומאמרים פרי עטה מתפרסמים בכתבי-עת שונים.
הנחתה מורים וניהלה פרויקטים לקידום נוער בעיריית בת ים ובעליית הנוער מטעם הסוכנות היהודית בירושלים. עמדה בראש סניף הרצליה ליוצאי יהדות מרוקו, ממקימי תא סופרי הרצליה.
ביוגרפיה
פנינה אליאני-שורוק נולדה בקזבלנקה, מרוקו. עלתה ארצה ב-1961 והתגוררה בקרית-שמונה עד 1971. עוסקת במחקר והוראה, עורכת ערבי-שירה. חברה בצוות כתיבה ופיתוח תוכניות לימודים בעיריית תל אביב.
למדה ספרות עברית וספרות משווה לתואר ראשון ושני ולימודים לתעודת הוראה באוניברסיטת בר-אילן. חברה באגודת הסופרות והסופרים העבריים.
אם לשלושה וסבתא לעשרה, מתגוררת בהרצליה.
הערות שוליים
קטגוריה:משוררים ישראלים]]
האזור המפורז באידליב
הסכם אידליב נחתם ב-17 בספטמבר 2018 בין טורקיה לרוסיה במטרה ליצור אזור מפורז במחוז אידליב, בו שלטו ארגוני האופוזיציה הסורית כחלק ממלחמת האזרחים בסוריה. הוסכם בין הצדדים שבשטח המפורז יסיירו כוחות צבא טורקיים ורוסיים.
ההסכם נכשל. ארגוני האופוזיציה הסורית הכריזו כי הם דוחים את ההסכם, וכוחות הצבא הסורי הפגיזו את מעוזי האופוזיציה במחוז. בינואר 2019 השתלטו כוחות תחריר א-שאם על רוב השטח, ובמשך כשנה נמשכו העימותים בין ממשלת סוריה לאופוזיציה. במרץ ואפריל 2020 כבשו כוחות הצבא הסורי מחדש את רוב השטח שבו שלטו ארגוני האופוזיציה.
השטח המפורז מעולם לא הוקם, וכל צד האשים את משנהו באחריות למחדל.
רקע
בתחילת 2018 הביס הצבא הסורי כוחות של המדינה האסלאמית ששלטו בדרום-מערב המדינה, וכ-2,000 מאנשי המדינה האסלאמית ברחו לאזור אידליב. באותה תקופה הביס הצבא הסורי כוחות של ארגוני האופוזיציה הסורית בריף דמשק, וכ-20,000 מהם נכנעו והועברו למחוז אידליב. ביולי 2018 הביס הצבא הסורי כוחות של ארגוני אופוזיציה בדרום המדינה, ושוב הועברו רבים מהם למחוז אידליב.
באוגוסט 2018 התגוררו כ-3 מיליון איש במחוז אידליב, ובהם כ-70,000 לוחמים מארגוני אופוזיציה ומארגון תחריר א-שאם.
באותה עת החל הצבא הסורי לרכז כוחות מחוץ למחוז ולהפגיז שטחים המוחזקים בידי כוחות האופוזיציה.
ב-4 בספטמבר 2018 כעשרה מטוסי סוחוי רוסיים ביצעו עשרות תקיפות אוויריות בחלק הדרומי והמערבי של מחוז אידליב, בהן נהרגו 11 איש ונפצעו 24. ההפצצות נמשכו גם בימים שלאחר מכן.
טורקיה שלחה כוחות צבא לסייע לארגוני האופוזיציה והתריעה מפני משבר הומניטרי במחוז.
ההסכם
להלן עיקרי ההסכם:
תגובות להסכם
ב-19 בספטמבר תקף הצבא הסורי עמדות שהוחזקו על ידי כוחות תחריר א-שאם בציר חמה-לטקיה-אידליב, בטענה שהארגון עדיין לא הסיג את כוחותיו מהאזור. בימים שלאחר מכן תקף הצבא הסורי שוב ושוב כוחות של ארגוני האופוזיציה שנותרו באזור המפורז. בתגובה תקפו כוחות האופוזיציה הסורית את הצבא הסורי במספר אזורים, בפרט במחוז חלב.
ב-2 באוקטובר דיווחו נציגי טורקיה ותחריר א-שאם כי אנשיהם יצאו מהאזור המפורז וכי "ממשלת הישועה הסורית" פורקה. על אף ההכרזה המשיך הצבא הסורי להפציץ את האזור כמעט מדי יום במשך זמן רב לאחר מכן.
כישלון ההסכם
למרות ההכרזה הטורקית, לוחמי תחריר א-שאם רבים נותרו באזור המפורז, וגם "ממשלת הישועה הסורית" המשיכה לפעול בו. ארגוני האופוזיציה האחרים חתמו על הסכם שיתוף פעולה עם תחריר א-שאם.
ארגוני אופוזיציה "מתונים" לא הוציאו מהאזור את הנשק הכבד והבינוני, ונתיבי התחבורה נותרו חסומים.
טורקיה ורוסיה לא קיימו סיורים משותפים באזור המפורז מכיוון שארגוני האופוזיציה סירבו לאפשר כניסת חיילים רוסים לשטחם, ולדבריהם טורקיה טענה שהיא לא תאפשר נוכחות רוסית באזור המפורז. תוקף ההסכם הוארך מספר פעמים כדי לאפשר לטורקיה לשכנע את ארגוני האופוזיציה לדבוק בתנאים, אך כל הניסיונות הללו לא צלחו.
תבוסת ארגוני המורדים
בסוף אפריל 2019 חודשו תקיפות הצבא הסורי על מעוזי האופוזיציה, בניסיון לכבוש את נתיבי התחבורה במחוז. ב-1 באוגוסט 2019, לאחר מספר חודשי לחימה אינטנסיבית בין הצדדים, הודיעה ממשלת סוריה על הפסקת אש חד-צדדית, מותנית בהסכמת ארגוני האופוזיציה לתנאי ההסכם המקורי. הארגונים הסכימו, אך ארגון תחריר א-שאם דחה את ההצעה, ובכך הכשיל את היוזמה.
ב-19 בדצמבר 2019 החלה מתקפה עזה של הצבא הסורי על שטחי מחוז אידליב שבשליטת ארגוני האופוזיציה. המתקפה הסתיימה ב-6 במרץ 2020 עם השתלטות הצבא הסורי על רוב שטחו של האזור המפורז, וממשלת סוריה שבה לשלוט בנתיבי התחבורה הראשיים.
ב-5 במרץ 2020 התקיימה פגישה בין נשיא רוסיה ולדימיר פוטין לנשיא טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן. הם סיכמו על הפסקת אש החל ב-6 במרץ 2020, אזור מפורז ברוחב 6 קילומטרים לאורך כביש M4, וסיורים משותפים של טורקיה ורוסיה לאורך הכביש.
ישועה אזולאי
קורות חיים
נולד במרקש שבמרוקו למסעודה זריהן וליהודה אזולאי, בן למשפחת מוזיקאים ונגנים. בילדותו למד מוזיקה מאביו, ומגיל שמונה ניגן בהרכבים שונים. בהמשך ניגן על טאר בתזמורת שליוותה את הזמרת זוהרה אלפסיה, ואף הופיע איתה אצל מוחמד החמישי.
בגיל 17 החל לנגן על עוד, ובגיל עשרים החל לנגן על כינור.
נשא את רבקה בוזגלו, בת למשפחת מוזיקאים שאביה ניגן עמו בהרכב מקומי במרקש.
בשנת 1956 עלה לישראל והשתכן בנתיבות, שם הטביע את חותמו בהפצת השירה הפולקלוריסטית, שימור מסורת הפיוטים ושירת הבקשות, בין היתר באמצעות יוזמה של מופעי שירת הבקשות בליווי נגינה. בנתיבות הקים גם מקהלת פייטנים, ואיתה הופיע בארץ ובצרפת.
מאז שעלה ארצה הרבה להופיע עם זמרים שונים מהארץ ומחו"ל, בהם ג'ו עמר, אלברט סוויסה, חיים לוק, וועיש כהן ועוד. בישראל גם ייסד הרכב נגנים שהתמחה במוזיקת ה"מאלוף" התוניסאית, והרכב שהתמחה במוזיקה אנדלוסית והופיע ברחבי הארץ והעולם.
כמומחה למוזיקה האנדלוסית הקלאסית והעממית, אזולאי עסק בהפצה ובהוראת נגינה, פיוט ומוזיקה אנדלוסית במסגרת קונסרבטוריונים, ורבים מתלמידיו הפכו למוזיקאים, נגנים ופייטנים. לאור ידיעותיו, שיחרו לפתחו חוקרים מתחום הפיוט והמוזיקה.
בשנת 1995 סבב באירופה (בין היתר בגרמניה) וערך סבב קונצרטים עם פסנתרנית הג'אז ליז מגנס, בשילוב סגנונות מזרח ומערב.
בשנת 2001 זכה בתואר יקיר העיר נתיבות.
בשנותיו האחרונות הופיע וניגן יחד עם בניו.
הלך לעולמו ב-19 באוקטובר 2006 (כ"ז בתשרי ה'תשס"ז) ונקבר בנתיבות.
הנצחה
על שמו נוסדה תחרות הכינור והקמנג'ה, המתקיימת באשדוד.
המרכז למלחמת יום הכיפורים
המרכז למלחמת יום הכיפורים הוא עמותה שמטרתה להנחיל את תולדותיה ומורשתה של מלחמת יום הכיפורים לדורות הבאים, להעניק כבוד והערכה ללוחמיה, להנציח את זכר הנופלים, לתת כבוד והערכה למשפחות השכולות, ולשמש אכסניה להמשך המחקר על המלחמה ולקחיה.
הקמת העמותה
העמותה קמה בינואר 2018 כיוזמה של חיילים, אזרחים ומפקדים בצבא, במטרה לייסד "מרכז למלחמת יום הכיפורים" עד אוקטובר 2023 שאז ימלאו 50 שנים למלחמה.
הקמת בניין מרכז מורשת
היעד המרכזי של העמותה הוא הקמת "מרכז למלחמת יום הכיפורים" והשלמתו עד לאוקטובר 2023.
המרכז ישמש בית לחוקרים שילמדו את קורותיה, אכסניה לספרים, למחקרים, לעבודות, לשירים, לסרטים ולסיפורים שנכתבו אודותיה. מעל לכל יתן המרכז כבוד ללוחמים הרבים שנלחמו על הגנת המדינה, לפצועים הנושאים את כאבם, לנופלים ששילמו בחייהם הצעירים ולמשפחות הרבות שיקיריהן לא שבו.
חקיקת חוק המרכז בכנסת
למען מטרה זו העמותה פועלת לקידום חוק בכנסת המחייב את המדינה לתמוך במרכז, בדומה לחוק מלחמת ששת הימים. החוק יאפשר להכיר במרכז כמכון מחקר, יאפשר ביקורי חיילים ובני נוער ויחייב תקצוב ממשלתי.