cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קרב הירמוך
טקטיקה וחימוש
הצבא הביזנטי שינה את פניו פעמים רבות לאורך תקופת הקיום הארוכה של האימפריה, תוך שהוא סופג השפעות מאויבים ובני ברית כאחד. במאה השישית אומץ מודל המבוסס על מבנה של מיליציה מקומית-פרובינציאלית ומבנה של מענקי קרקע שלא עברו בירושה, אך אפשרו מימון של פרשים כבדים – הקטפרקט. אלו עטו שריון מכף רגל ועד ראש ואפילו סוסיהם היו מוגנים בדרך כלל בשריון כבד. יחידות אלו – העילית של הצבא הביזנטי – נתמכו על ידי פרשים קלים ופרשים כבדים ממוצא טבטוני, שהרכיבו את המשמר המלכותי. חיל הפרשים הביזנטי כלל גם יחידות של פרשים קלים, שחימושם העיקרי היה חץ וקשת. יחידות הפרשים היוו את עמוד השדרה של הצבא הביזנטי ושימשו כחילות מחץ והלם, שתפקידם להכריע את הקרב. חיל הרגלים, שמספרית היווה את רוב החיילים בצבא הביזנטי, שימש בעיקר כחיל מצב ומשמר. בתוך הרב-גוניות של הצבא הביזנטי על יחידותיו השונות בלטו שני סוגי יחידות רגלים – רוב החיילים נשאו קשתות ונלחמו מעורף המערך הביזנטי ללא הגנה של שריון או קסדה. בקבוצה שנייה – חיל רגלים כבד, הקרוי גם סקוטאטוס, חבשו קסדה מחודדת ולבשו שריון קשקשים, וחלקם אף השתמשו בלוחות שריון להגנה על הידיים והשוקיים. הסקוטאטוס נשא מגן עגול, כידון וחרב או גרזן. במערכה, בצמוד לחיל הרגלים, נעה שיירה עם אספקה וציוד ששימש לבניין ולביצור המחנות והמפקדות. מלאכה זו הוטלה על יחידה מיוחדת של מהנדסים. הנומרוס, יחידות הצבא הביזנטי הבסיסיות, מנו בין 300 ל-400 חיילים, וקובצו לחטיבות (דרונגוס), שמנו כ-3,000 לוחמים. בעתות מלחמה נאספו מספר חטיבות לאוגדה (טורמה), ומספר אוגדות הרכיבו צבא משלוח ביזנטי.
מפקדי הצבא הביזנטי הסתמכו על ספר בשם סטרטגיקון של מאוריסוס, קיסר האימפריה הביזנטית (582–682), שאיגד את תורת הלחימה של הצבא הביזנטי. במהלך מערכה נמנעו הביזנטים ככל האפשר מקרבות מכריעים והעדיפו סדרת קרבות והיתקלויות שהתישו את כוחו של היריב ובמידת האפשר, כמו בלחימה בסוריה וארץ ישראל, נסמכו הביזנטים על עומק השטח וקווי הגנה מבוצרים, מתוך תקווה כי הצבא הערבי יתיש עצמו בלחימה בלתי פוסקת. אסטרטגיה זו, שבדרך כלל הוכחה כיעילה בעיקר כנגד פושטים איבדה את עוקצה במאבק מול הפולשים המוסלמים, שהיו בעלי מוטיבציה גבוהה. קשה לומר במפורש, אך ייתכן וההימנעות השיטתית מקרב מכריע נתנה את אותותיה בתפקודו של הצבא הביזנטי בקרב הירמוך.
הצבא האסלאמי
בשנת 632, בעת ביקורו האחרון של מוחמד במכה, הוא קבע ופסק כי כל המוסלמים אחים הם ואל להם להילחם זה בזה, אבל עליהם להילחם בכל יתר בני האדם – עד שיאמרו "אין אלוה מבלעדי אללה" – השהאדה. הצבא האסלאמי הורכב מלוחמים משבטים ולאומים שונים, רובם ככולם מחצי האי ערב. המסורת הצבאית וטקטיקות הפרשים האסלאמיות נולדו או הועשרו במגע עם האימפריה הסאסאנית ויחידות הפרשים הכבדות. חלק גדול מהלוחמים המוסלמים היו חיילים רגליים, שיכולתם ואימונם היו בעלי אופי הגנתי, אך בתימן נתקיימה מסורת של צבא מאומן, שסיפק לוחמים רבים לצבא האסלאם. למרות החינוך כלוחמים והדרישה מכל גבר להעמיד עצמו לרשות הג'יהאד, היו הפושטים לוחמים מאומנים שגויסו במיוחד למטרת כיבוש הלבנט. הגדודים הראשונים שיצאו לג'יהאד היו קטנים בסדרי הכוחות שלהם, ולצדם עמדו מהירות ויכולת תמרון. עם הגדלת מספרי הלוחמים הצטרפו אל שורותיהם נשים ומשפחות, ששימשו בתפקידים עורפיים של אחזקת המחנה ומתן שרותי רפואה ומזון ללוחמים.
עד לקרב הירמוך הקפידו המוסלמים להשיג עליונות מספרית בקרבות מכריעים. שלוש יחידות הפשיטה הקטנות יחסית, שתקפו את עבר הירדן וסוריה ומנו לא יותר מ-7,000 לוחמים כל אחת, התאחדו לצבא אחד ובו כ-15,000 לוחמים, שלחם בשנת 634 בקרב אג'נדיין בצבא הביזנטי, שגודלו נאמד בכ-10,000 לוחמים.
בקרב הירמוך נאספו יחידות אסלאמיות-ערביות מכל קצות הלבנט והמזרח הקרוב, ובהן גדוד הפרשים תחת פיקודו הישיר של ח'אלד בן אל-וליד, ובו כ-3,000 לוחמים בסך הכל. בגיוס כללי הצליח הח'ליף עומר בן אל-ח'טאב להעמיד מול הצבא הביזנטי צבא אסלאמי שגודלו נאמד ב-25,000 חיילים, כולל יחידות פרשים.
פיקוד
המפקד העליון של הצבא האסלאמי היה עמר בן אלח'טאב, דמות שסביבה כרוכים בעיקר אגדות ומיתוסים. מתואר כי היה נערץ על ידי נתיניו, צנוע, ענו ומסתפק במועט, שהוכיח עצמו בכל כשליט מוכשר וכמנהלן גדול. עם עלייתו לשלטון מינה הח'ליף עמר את אבו עוביידה בן אל-ג'ראח כמפקד הכוחות האסלאמיים על בסיס נאמנותו ודבקותו הדתית. אבו עוביידה לא היה מצביא בעל כישרון ועם תחילת העימות העביר את הפיקוד הישיר לח'אלד בן אל-וליד (ערבית: خالد بن الوليد, מכונה גם: סיף אללה אלמסלול – חרבו השלופה של אללה), שנחשב לאחד מגדולי המצביאים בעולם אשר מעולם לא הובס בקרב. הוא היה דמות מורכבת, רב כישרון, שעצמאותו עמדה לו לרועץ.
תחת ח'אלד בן אל-וליד בלטו שלושה מפקדים: עמר אבן אל-עאץ, מפקד האגף הימני בקרב הירמוך ולאחר מכן כובש מצרים הביזנטית; שרחביל בן חסנה, ממפקדי גדודי הפלישה האסלאמית לארץ ישראל; ויזיד בן אבו סופיאן, מפקד האגף השמאלי של הצבא האסלאמי.
טקטיקה וחימוש
הפרשים הערבים השתמשו תחילה בגמלים, תוך שימוש באוכפים מיוחדים שאפשרו דהירה וירי בחץ וקשת. עם התפתחות העימותים והתעצמותם החל שימוש בסוסי מלחמה, שליוו את הגמלים ונכנסו לפעולה רק בשדה הקרב ממש, מאחר שהגמלים הצטיינו יותר כבהמות משא ולא היו אמינים בקרב. טקטיקות הקרב של הצבא הערבי כללו התקפות פתע והתשה של היריב, תוך מאמץ להימנע מאבדות עד כדי נסיגה והימנעות מקרב, אם היה חשש כי כוחו של האויב עדיף.
טקטיקות הלחימה היו לעיתים הגנתיות, וחיל הרגלים, לעיתים חמוש בשריון כבד, שימש העוגן ומרכז הכובד של קו החזית, כאשר יחידותיו משתמשות במכשולים טבעיים כמשענת. החיילים עמדו בשורות והתקדמו לכיוון היריב באותו מבנה, תוך שיחידות שונות מחליפות עמדות מול פני היריב על מנת לשמר כוחות. יחידות הקשתים היו בדרך כלל חיילי רגלים חמושים בחץ וקשת שירו חצים לטווחים של עד 150 מטר, כך שיעילותם הייתה בעיקר כנגד פרשי אויב התוקפים את הקווים של המוסלמים.
יחידות הפרשים, שהיו בדרך כלל קטנות בסדרי הכוחות מיחידות הרגלים, שימשו לעתודה ניידת ולמהלכי איגוף. הפרשים פעלו מהאגפים או דרך המרכז של חזית המוסלמים ותקפו לאחר שחיל הרגלים והקשתים הצליחו לערער את קווי האויב או לשבור את מומנטום ההתקפה שלו.
זירת הקרב
קרב הירמוך נערך ברמת הגולן, באזור הנמתח מהעיר העתיקה והכפר הסורי פיק – מזרחית לקיבוץ אפיק – ועד לעיר נווה ממזרח, ומעבר לגבול בתוך שטח סוריה דהיום. החזית הארוכה, בת כ-13 עד 15 קילומטר, מתחה את הצבאות הלוחמים ומנעה יצירת חזית רציפה. אזור הקרב מוקף על ידי התלים הגעשיים של הגולן. המאפיין הטופוגרפי הבולט ביותר בשטח זירת הקרבות הם הקניונים העמוקים של נחל הירמוך ויובליו – נחל רוקד, שסימן את קו החזית הביזנטית, ונחל עלאן, שסימן את קו חזית המוסלמים. השטחים בין הקניונים מתאימים ללוחמת פרשים בהיותם שטוחים יחסית.
פרחה ששון
פַרְחַה (פלורה) ששון (באנגלית: Flora (Farha) Sassoon; 18 בנובמבר 1859 – 14 בינואר 1936) הייתה אשת עסקים יהודיה הודית-בריטית, בת למשפחת ששון ("הרוטשילדים של המזרח"), שמוצאה מבגדאד. נודעה כפילנתרופית, רבנית מלומדת ופעילה ציונית.
קורות חיים
פרחה (פלורה) גבאי נולדה בשנת 1859 במומבאי, הודו, בת לקהילה היהודית-בגדאדית בעיר. אביה היה יחזקאל גבאי (1824–1896) סוחר ואיש עסקים עשיר שהגיע למומבאי מבגדאד, עיראק, ואמה הייתה עזיזה גבאי (1839–1897). מצד אמה הייתה נכדתו של עבדאללה (אלברט) ששון (1818–1896) ונינתו של דוד ששון, אבי משפחת ששון, שזכתה לשם "הרוטשילדים של המזרח" בשל הונה המופלג. המשפחה שלטה על חלק גדול מהמסחר הענף בין הודו לבריטניה.
קרב הירמוך
מהלכים אחרונים לפני הקרב
עם התמוטטות מערך ההגנה המקומי של הביזנטים ואיבוד חלק גדול מהפרובינציות של הלבנט, החל הקיסר הרקליוס לאסוף צבא חדש על מנת להוציא אל הפועל התקפת נגד, שמטרתה להדוף את הכוחות הערביים-אסלאמיים מארץ ישראל ומסוריה. הצבא הביזנטי כלל את יחידות העילית שבדרך כלל שכנו בעיר הבירה קונסטנטינופול, שרידים מהצבאות הביזנטיים שהצליחו להתחמק מהשמדה בקרבות הקודמים מול המוסלמים, גיס ארמני וכוחות ערביים נאמנים לביזנטים, במטרה ליצור צבא בעל עדיפות מספרית מכרעת כנגד הצבא הערבי.
פרחה ששון
קורות חיים
פרחה הייתה הבכורה מבין 12 אחיה ואחיותיה. בנעוריה קיבלה חינוך פרטי מרבנים שהגיעו למומבאי מבגדאד, ובמקביל רכשה השכלה כללית בבית ספר נוצרי יוקרתי במומבאי. עד גיל 17 ידעה את השפות עברית, ארמית, ערבית-בגדאדית-יהודית, הינדוסטנית, אנגלית, צרפתית וגרמנית.
קרב הירמוך
מהלכים אחרונים לפני הקרב
ריכוז הצבא הביזנטי לא נעלם מעיני המפקדים המוסלמים, ועל פי עצתו של ח'אלד הורה אבו עוביידה על נסיגה כללית מצפון סוריה וריכוז הצבא הערבי באזור הגולן. בעקבות הצבא האסלאמי הנסוג נע טור ביזנטי שתפס מחדש ערים ומבצרים. מבחינה זו, המהלך האסטרטגי הביזנטי נשא פרי ללא קרב ותחת צלו הכבד נסוגו המוסלמים משטח סוריה – חזרה לכיוון דרום.
פרחה ששון
קורות חיים
בשנת 1876 נישאה לסלימאן ששון, שנה לאחר שחזר למומבאי משהות ארוכה בסין לצורכי עסקים כדי לקבל על עצמו את השליטה על עסקי משפחת ששון. לבני הזוג היו שלושה ילדים: דוד סלימאן ששון, רחל ששון (עזרא) (לימים ראש ההסתדרות הציונית בהודו) ומוזל (מזל-טוב) ששון.
בעזרת הונה המשפחתי מימנה יוזמות נדבנות וציבוריות שונות. בין היתר תמכה במחקריו במומבאי של מרדכי זאב חבקין, מפתח החיסון כנגד כולרה, והשתתפה במאמציו להפיץ את החיסון בקרב האוכלוסייה המקומית. היא גם הייתה פעילה ציבורית בתנועה המקומית בהודו כנגד מנהג הפורדה (בפרסית: پرده), שכלל סגרגציה מלאה בין נשים לגברים ולבישת כיסוי גוף ופנים מלא מצד נשים מקומיות בנוכחות גברים.
קרב הירמוך
מהלכים אחרונים לפני הקרב
יחידות הצבא האסלאמי זרמו מכל אזור סוריה והלבנט אל רמת הגולן בסמוך לערוץ נחל הירמוך. תחילה התבססו המוסלמים בסמוך או בתוך היישוב ג'בייה (ידועה גם בשם גביטה בניב סורי-ארמי) – מרכזם של הע'סאנים במרחק של כ-5 קילומטרים צפונית מזרחית לעיר הסורית המודרנית נווה, הנמצאת על הכביש שחבר את קוניטרה עם אזור החורן שבדרום סוריה, אך נאלצו לעזוב את המחנה לאחר התקפה ע'סאנית במהלך חודש יולי וחנו שוב, דרומית מג'בייה, בין ביר איוב לדרעא, המזוהה עם העיר המקראית אדרעי.
פרחה ששון
קורות חיים
לאחר פטירתו של בעלה בשנת 1894 קיבלה לידיה את ניהול חברת דוד ששון ושות' (David Sassoon & Co.), חברת המסחר הבינלאומית הגדולה של המשפחה, וכך באופן יוצא דופן לתקופה אישה עמדה בראשות חברה כלכלית גדולה. אין מידע רב על אופן ניהול החברה תחתיה, אך זו המשיכה להתקיים ולצמוח. בשנת 1904 בתה מוזל לקתה במחלה, ועקב כך נסעו האם ובתה לאנגליה עבור טיפול רפואי מתקדם. בלונדון בלטה פרחה (פלורה) בתור אשת חברה שאירחה בביתה אירועים חברתיים אליהם הגיעו מלומדים רבים ואנשי החברה הגבוהה האנגלית. לצד זאת, שלא כמו הענף האנגלי של משפחת ששון שקשריו ליהדות התרופף, היא הקפידה להישאר נאמנה למסורת הדתית. בנסיעותיה הרבות ליעדים שונים ברחבי אירופה, אסיה והמזרח התיכון במהלך השנים 1902–1935 היא אף דאגה להיות מלווה תמיד על ידי שוחט יהודי.
ששון הייתה תומכת גדולה של המפעל לתחיית העברית ובפעילות תרבותית עברית ככלל. היא נאמה למען מטרות עבריות וציוניות מעל במות שונות בהודו ולאחר מכן בבריטניה. על חנוכת האוניברסיטה העברית בירושלים אמרה שהייתה זו "השמחה היותר מתוקה" בחייה: בזכות חינוכה הפרטי מרבנים היא הייתה מלומדת היטב בכתבי הקודש היהודיים ויצא לה שם של אישה הבקיאה ברזי היהדות. לאורך חייה פרסמה מספר מאמרים בכתבי עת יהודיים על סוגיות שונות בהיסטוריה והדת היהודית, כולל מאמר על הגותו של רש"י (1930). בנה דוד היה אספן של כתבי יד יהודיים נדירים והיא נהגה לתמוך במאמציו וללמוד את כתבי היד. מסופר שבאחת מנסיעותיה לבגדאד שהתה בעיר לאורך שלושה חודשים שמהלכם ניתן לה הכבוד לקרוא בתורה באופן קבוע בבית כנסת בעיר. היא זכתה לשם התואר רבנית. בשנת 1924 קיבלה את הכבוד להיות האישה הראשונה המשמשת כיושבת הראש של הכנס השנתי של בית המדרש לרבנים בלונדון (הידוע במאה ה-21 בשם London School of Jewish Studies), ונאמה את הנאום הפותח בכנס. הנאום הודפס כנספח לספרו של הרב יואל לייב הלוי הרצוג "אמרי יואל (ויקרא)". בנאום, שמתובל בדברי תורה ותלמוד, ציינה שהיא אסירת תודה על ההזדמנות שניתנה לה לנאום בפני הקהל המכובד, אך גם עסקה בזכויות נשים ונזפה בכך שרק שבעים שנה לאחר פתיחת המוסד ניתנה ההזדמנות לאישה לנהל את האספה השנתית.
קרב הירמוך
מהלכים אחרונים לפני הקרב
מהלך זה קבע את מקום זירת הקרב, שהייתה נוחה לשני הצדדים. במקום יש שפע מים ומרעה לסוסים ודרכים עיקריות, סלולות עוד מהתקופה הרומית, המחברות את זירת הקרב לדמשק וחוף הלבנון. האזור הוא בעל חשיבות אסטרטגית ממעלה ראשונה ומשמש כנקודת זינוק ומרכז שליטה על התנועה מחצי האי הערבי לסוריה.
פרחה ששון
קורות חיים
בין היתר, התכתבה פרחה עם הבן איש חי, הרב יצחק נסים והרב יעקב שאול אלישר, אשר התייחסו אליה בכבוד רב. הבן איש חי אף חיבר לכבודה מעין שיר-חידה שפתרונו הוא שמה, פרחה, אותו הוא פרסם באחד מספריו. כמה משאלותיה לרב נסים התפרסמו בספרי השו"ת שלו. . שאלות נוספות ששאלה רבנים נוספים ותשובותיהם כונסו בסר "משפחת ששון". באחת מנסיעותיה לדמשק נפגשה עם הרב הראשי (חכם באשי) של יהודי סוריה, הרב שלמה אליעזר אלפנדרי, ודנה עמו באריכות על ענייני המסורת היהודית. הרב יצחק נסים שמע על חילופי הדברים מהרב אלפנדרי, התלהב מלמדנותה של פרחה, ולאחר פטירתה אף רצה לפרסם את תוכן הדיונים מהפגישה בדמשק, אך כנראה לא עלה בידו לעשות כן. מלבד רבנים פרחה התכתבה עם מלומדים כגון דוד ילין, אשר הקדיש לה את אחד ממאמריו, ופרופ' אברהם שלום יהודה, שאף חיבר לכבודה שיר.
רוסאריו סנטראל
קלוב אתלטיקו רוסאריו סנטראל (בספרדית: Club Atlético Rosario Central) הוא מועדון ספורט ארגנטינאי המוכר בעיקר בשל מחלקת הכדורגל של המועדון. קבוצת הכדורגל היא אחת הוותיקות בכדורגל הארגנטינאי. משחקה של הקבוצה מול היריבה העירונית ניואל'ס אולד בויס נחשב לאחד המרתקים והטעונים בכדורגל הארגנטינאי.
פרחה ששון
קורות חיים
היא המשיכה בפעילותה הפילנתרופית גם באנגליה, ונהגה להיענות לעתירות לתרומות אשר הגיעו אליה בדואר מיחידים וקהילות יהודיות שונות בעולם. היא תרמה להקמת בית חולים היהודי הראשון בלונדון בשנת 1907 והייתה יושבת ראש הוועד המנהל שלו. היא תרמה גם למטרות ציוניות בארץ ישראל, ובשנת 1925 אף הגיעה לביקור ביחד עם בנה בירושלים. כמו כן היא סייעה בקליטת פליטים יהודים שהגיעו לאנגליה ממזרח אירופה, ונהגה להעניק ערבונות אשר אפשרו את הישארותם במדינה.
קרב הירמוך
מהלכים אחרונים לפני הקרב
הצבא הביזנטי, שתחילה חנה מדרום לדמשק, בסמוך לעיירה הסורית הקטנה אל כיסווה, נע דרומה למחנה מבוצר שהוכן מבעוד מועד בסמוך לחיבור בין הירמוך לנחל רוקד, בסמוך לכפר פיק. במשך שלושה חודשים חנו הצבאות זה מול זה מבלי ליזום מהלך התקפי. במהלך תקופה זו ניהלו הצדדים משא ומתן. הביזנטים קיוו כי המחנה של המוסלמים יתפזר, או לפחות ייחלש בתקופה של חוסר המעש, והציעו למוסלמים תשלום כספי גבוה תמורת נסיגה ללא קרב. לאור המהלך הביזנטי הכולל, היה במשא ומתן זה היגיון – תקווה כי דברי שכנוע ואולי שוחד ימשיכו את המסע האסלאמי דרומה ללא צורך בכניסה לקרב השמדה.
פרחה ששון
קורות חיים
פרחה ששון נפטרה בשנת 1936 בלונדון. הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג הספיד אותה לאחר לכתה והכתיר אותה כ. כעשור לאחר פטירתה, וחמש שנים לאחר מותו של בנה דוד סלימאן ששון, השניים הובאו למנוחות לירושלים ונקברו בהר הזיתים.
רוסאריו סנטראל
היסטוריה
המועדון נוסד ב-24 בדצמבר 1889 בידי עובדים אנגלים שעסקו בהקמת קווי רכבת באזור העיר רוסאריו. בשנת 1903 קיבלה הקבוצה את שמה הנוכחי - מועדון הספורט רוסאריו סנטראל, וזאת אחרי שחברת קווי הרכבות התמזגה עם חברה מבואנוס איירס.
ב-1971 זכתה הקבוצה באליפות הראשונה בתולדותיה וזאת תחת הדרכתו של אנחל לברונה. שנתיים מאוחר יותר, ב-1973, זכתה הקבוצה בפעם השנייה בתואר האליפות. ב-1974 הצטרף למועדון מריו קמפס והוביל את הקבוצה לזכייה באליפות. למרות זאת, האליפות לא הוכרה בידי התאחדות הכדורגל הארגנטינאית. עד היום מחשיבים אוהדי הקבוצה את האליפות כ"תואר השישי של המועדון".
קרב הירמוך
מהלכים אחרונים לפני הקרב
המוסלמים ניסו להרוויח זמן על מנת שכוחות נוספים – יחידות קשתים ופרשים שלחמו בפרס – יצטרפו לצבא האסלאמי. תוספת כוח זו, שגודלה איננו ידוע, פעלה להקטנת הפער המספרי בין שני הצדדים. בנוסף לכך, החלישה ההמתנה את שורות הצבא הביזנטי משנתגלו קרעים בין היחידות השונות שהרכיבו אותו עד כדי שפיכות דמים, ואף נתגלו מקרים של עריקה של לוחמים ערבים. התפוררות זו כפתה על הפיקוד הביזנטי לעשות את הצעד הראשון ולצאת להתקפה.
רוסאריו סנטראל
היסטוריה
ב-1980 זכתה הקבוצה פעם נוספת באליפות. הקבוצה זכתה לכינוי "הסימפוניה" (La Sinfónica) בשל המשחק היפה שהציגה. לאחר האליפות נקלעה הקבוצה למשבר. ב-1985 ירדה הקבוצה בפעם השנייה בתולדותיה לליגה השנייה והצליחה לשוב לליגה הראשונה כעבור שנה אחת. עם החזרה לליגה הראשונה, הקבוצה אף הצליחה לזכות באליפות הרביעית והאחרונה בתולדות המועדון בעונת 1986/87, בכך הייתה לקבוצה היחידה בכדורגל הארגנטינאי שמצליחה לזכות באליפות עם עלייתה לליגה הראשונה.
קרב הירמוך
קרב הירמוך
הצבאות הלוחמים ניצבו זה מול זה, תוך שהם נעזרים בקניונים של יובלי הירמוך כמכשולים המגבילים את תנועת החיילות הניידים של האויב. אורך החזית, כ-13 קילומטר, מנע יצירת מבנה אחיד ורציף של המרכז והאגפים ויצר אפשרות לניהול קרבות נפרדים באופן סימולטני. האגף הימני של הצבא הביזנטי הורכב מחיל רגלים כבד, ששימש מחסום וציר להתקפות חיל הפרשים הביזנטי והגן על גבעה עליה חנה מפקד הקרב הארמני והאן, שפיקד ישירות על מרכז החזית הביזנטית, בעוד סגנו פיקד על האגף השמאלי. הכוחות הערביים-נוצריים, בעיקרם פרשים קלים, רכבו לפני הכוחות העיקריים כתצפיתנים וכיחידות מהירות שהטרידו את האויב.
רוסאריו סנטראל
היסטוריה
הקבוצה לא זכתה בתארים נוספים עד שנת 1995 אז הצליחה לזכות בתואר בינלאומי בפעם הראשונה והיחידה בתולדותיה אחרי שזכתה בגביע קונמבול.
קרב הירמוך
קרב הירמוך
המוסלמים, שעמדו במרחק של כקילומטר וחצי מהחזית הביזנטית, חילקו את צבאם, שהיה נחות מספרית מהצבא הביזנטי, לארבע אוגדות של חיל רגלים. שלוש יחידות פרשים הוצבו מאחורי מרכז החזית ויחידה נוספת הוצבה מאחור כעתודה טקטית. קשתים רבים הוצבו לאורך כל החזית.
רוסאריו סנטראל
היסטוריה
בסוף עונת הקלאוסורה 2010 ירדה הקבוצה לליגת המשנה בארגנטינה לאחר 24 שנים רצופות בהן שיחקה בליגה הראשונה, לאחר שכשלה במשחקי המבחן מול קבוצת אול בויס. התוצאה במשחק הראשון הייתה תיקו 1:1, אך במשחק השני הפסידה סנטראל באצטדיונה הביתי בתוצאה 0:3 וירדה ליגה.
קרב הירמוך
קרב הירמוך
התיעוד ההיסטורי של הקרב מועט ומהימנותו מוטלת בספק. מהלכי הקרב אינם ברורים ומהלכו מעורפל, עד כדי הצבת סימן שאלה לגבי משך העימות כנטען במקורות היסטוריים אסלאמיים – שישה ימים רצופים. זמן זה נראה ארוך מאוד לעימות שנערך אך ורק בכלי נשק המופעלים בכוח השרירים האנושיים. החוקר האמריקאי וולטר קגי מציין כי ככל הנראה קרב הירמוך היה למעשה סדרה של התנגשויות בין הצבאות, שנמשכה לאורך כחודש, עד לסיום הדרמטי ב-20 באוגוסט.
רוסאריו סנטראל
היסטוריה
בסוף עונת 2012/13 הקבוצה עולה בחזרה לליגת העל.
קרב הירמוך
קרב הירמוך
תיאור הקרב שלהלן מבוסס על מבנה של שישה ימי לחימה ונתמך על ידי חלק מההיסטוריונים המודרניים שפרסמו מחקרים על הקרב ובהם דייוויד ניקול, ג'ורג נפזיגר, אכרם אגא איברהים והחוקר הירדני יוסוף גוואנמה.
רוסאריו סנטראל
מדי הקבוצה
תחילה, שיחקה הקבוצה במדים אדומים-לבנים. לאחר מכן עברה הקבוצה לשחק במדים כחולים-לבנים למשך מספר שנים עד שעברה לשחק בצבעים הנוכחים - פסים כחולים-זהובים מאונכים.
כינוי הקבוצה
הקבוצה זכתה לכינוי "canallas" (תואר גנאי בסלנג ארגנטינאי) אחרי שסירבה לשחק במשחק צדקה לאיסוף תרומות למרפאה שטיפלה בחולי צרעת. יריבתה העירונית ניואל'ס אולד בויס שכן השתתפה במשחק זכתה לכינוי "המצורעים".
קרב הירמוך
יום הקרב הראשון
קרב הירמוך החל ב-15 באוגוסט בשעות הבוקר. אלופים משני הצדדים יצאו מהשורות והחלו בלחימה אחד עם השני, שנמשכה עד לשעות הצהריים. בשלב זה נכנסו לקרב יחידות רגלים וקשתים ביזנטיות שתקפו לאורך החזית, ככל הנראה במטרה לבחון את רוח הלחימה האסלאמית ולהעריך את כוחם לאורך החזית. הלחימה נמשכה עד לשקיעה, מבלי שיושגו הבקעה או שינוי במאזן הכוחות.
רוסאריו סנטראל
כינוי הקבוצה
הקבוצה ידועה גם בכינויה "האקדמיה" (כינוי המשותף יחד עם ראסינג קלוב) בזכות מחלקת הנוער שלה.
אוהדי הקבוצה נקראים גם "Los Guerreros" (הלוחמים), להם נאמנות עיוורת לקבוצה ובשל כך גם ריבוי מעשה האלימות והוונדליזם המיוחסים להם.
קרב הירמוך
יום הקרב השני
עם עלות השחר של יום 16 באוגוסט, יום הקרב השני, תקפו הביזנטים לאורך כל החזית כשהם מפתיעים את המוסלמים בעיצומה של תפילת השחר שלהם. עיקר משקל ההתקפה התרכז באגפים, תוך כדי שהמרכז הביזנטי מעסיק באש את מרכז החזית של המוסלמים. מטרת התמרון הייתה, ככל הנראה, למוטט את האגפים האסלאמיים וללכוד את הצבא האסלאמי בתנועת מלקחיים. לאחר שלושה ניסיונות התמוטט האגף האסלאמי הימני תחת המהלומות הביזנטיות והחל בנסיגה תוך שהכוחות הביזנטיים שוטפים חלק ממחנות המוסלמים. זמן קצר לאחר מכן התפורר האגף השמאלי והחל בנסיגה איטית. משהגיעו הלוחמים המוסלמים בריצה למחנה הם נתקלו בנשותיהם, שבצעקות ולעיתים במכות, הכריחו אותם לסוב ולחזור ללחום בביזנטים. הנסיגה נעצרה וח'אלד – המפקד המוסלמי העליון – שלח את עתודת הפרשים להתקפת נגד, תחילה באגף הימני ולאחר מכן באגף השמאלי. התקפה זו הספיקה לשבור את ההתקפה הביזנטית ולייצב את החזית האסלאמית. יום הקרב הסתיים כאשר שני הצדדים תופסים את עמדותיהם המקוריות.
רוסאריו סנטראל
אצטדיון הקבוצה
הקבוצה משחקת באצטדיון חיגנטה דה ארוז'יטו (Estadio Gigante de Arroyito) הנמצא בשכונת ליסנדרו דה לה טורה (המוכרת בשם ארוז'יטו). האצטדיון נחנך בשנת 1929 ועבר שיפוץ נרחב לקראת מונדיאל 1978. האצטדיון אירח שלושה ממשחקי ארגנטינה בשורותיה כיכב מריו קמפס, שחקנה של הקבוצה.
הקלאסיקו של רוסאריו
משחק הדרבי (ה"קלאסיקו") של העיר רוסאריו בין סנטראל לניואל'ס אולד בויס נחשב לאחד המשחקים הטעונים בכדורגל הארגנטינאי. בין שתי הקבוצות ישנה יריבות עזה שלעיתים אף גולשת למעשי אלימות בין שני מחנות האוהדים. "הקלאסיקו של רוסאריו" נחשב לאחד החשובים בכדורגל הארגנטינאי, והוותיק מביניהם (המשחק הרשמי הראשון נערך ב-18 ביוני 1905).
קרב הירמוך
יום הקרב השני
בעניין זה העיר הקצין הבריטי ר. פ. אנדרסון בספר ההיסטוריה הפופולרית שחיבר ב-1873 כי הסיבה העיקרית לניצחון האסלאמי בקרב הירמוך היה העידוד והדחיפה שנתנו הנשים ללוחמים המוסלמים ופחדם של הללו מזעם נשותיהם.
יום הקרב השלישי
ביום הקרב השלישי, 17 באוגוסט, המשיך הצבא הביזנטי ביוזמה ההתקפית. הפעם כיוון עיקר ההתקפה היה אל הצד הצפוני של החזית, שבו היה לפרשים הכבדים הביזנטים חופש פעולה יחסי. תוכנית ההתקפה הביזנטית הייתה – ככל הנראה – למוטט במהירות צד אחד של הקו האסלאמי על ידי התקפה מרוכזת, ולאחר מכן לרכז את מלוא תשומת הלב למקטע הדרומי. עוצמת ההתקפה הביזנטית הצליחה לקפל את הקו האסלאמי ולגרום לנסיגה, ששברה את החזית, תוך שהיא חושפת את האגף הדרומי למתקפה דו-כיוונית מצד הצבא הביזנטית. גם במקרה זה נעצרה המנוסה האסלאמית על ידי נשות הלוחמים. על פי האגדה, צעק אחד הלוחמים הערבים "קל יותר להילחם ברומי (הביזנטים) מאשר בנשותינו".
ההתקפה הביזנטית נעצרה, ולאחר קרבות מרים ואבדות כבדות לצבא האסלאמי נהדפה לאחור על ידי עתודת הפרשים המוסלמים.
יום הקרב הרביעי
יום הקרב הרביעי, 18 באוגוסט, החל כחזרה על אירועי יום הקרב השלישי. המפקד הביזנטי והאן החליט לנצל את ההצלחה היחסית של תוכנית ההתקפה על האגף הצפוני של קו החזית האסלאמי, ככל הנראה מתוך תקווה להפתיע את המוסלמים במהלך בלתי צפוי מחד ולהכות במקום שבו ספגו הכוחות הערביים אבדות כבדות. פני הקרקע ואופייה של זירת הקרב לא אפשרו ביצוע של מהלכים שונים מאלו שנוסו על ידי הביזנטים בימי הקרב הראשונים. עם זאת, בתום הקרב התברר כי בחירתו של והאן במהלך זה הייתה שגויה. המוסלמים היו מוכנים ולמדו את לקח יום הקרב הקודם, מתקפת הנגד שלהם לא רק הדפה את המתקפה הביזנטית, אלא גם שינתה את המומנטום של הקרב.
ההתקפה הביזנטית הראשונית הצליחה לחדור דרך קו החזית האסלאמי וקרבות עזים התחוללו בין הגייסות הארמניים, בשיתוף לוחמים ערבים-נוצרים, ללוחמים המוסלמים, מבלי שהביזנטים יצליחו לגרום להתמוטטות הכוחות האסלאמיים. בשלב זה תקפו המוסלמים את המרכז הביזנטי בסיוע חלק מעתודת הפרשים, בעוד שאר העתודה חוברת לכוחות הלוחמים בביזנטים ותוקפת אותם מהאגף. הארמנים והע'סאנים מצאו עצמם מותקפים משלושה כיוונים. בשלב זה הופרדו הפרשים הביזנטים מחיל הרגלים והחלו בורחים משדה הקרב – תחת לחץ אסלאמי, וללא חיפוי מחיל הרגלים והקשתים שהתחייב מתורת הלחימה הביזנטית. חיל הרגלים שנותר לבדו היה חשוף להתקפות הפרשים והרגלים המוסלמים, אך הצליח לסגת, תוך שהוא סופג אבדות קשות. החוקר האמריקני וולטר קגי מציין כי ייתכן שהפרשים הביזנטים ניסו לבצע תמרון "ערבוב" מסובך שמקורו בספר "סטרטגיקון", ומשנכשלו, נפרדו הפרשים מהרגלים, והכוח התוקף חדל מלהתקיים כגוף קוהרנטי אחד. התמרון מחייב את המבנה המצופף של הרגלים לפתוח את שורותיהם על מנת לאפשר לפרשים לעבור דרכם לחזית, ולאחר מכן מחייב את הרגלים לסגור שורות על מנת למנוע חדירה של כוחות אויב. תמרון זה, הקשה לביצוע על מגרש המסדרים, הופך לבעייתי בהמולת הקרב.
חיל הפרשים הביזנטי, שהיה מורכב מבני שבטים ערבים נוצרים, נתקל תוך כדי נסיגתו במארב של יחידת פרשים אסלאמית שארבה מאחורי אחד התלים המשקיפים על שדה הקרב והחל להתפורר תוך כדי מנוסתו. חלק מהלוחמים הביזנטים ערק לצד המוסלמים, חלק הושמד, וחלק אחר מצא מקלט בכפרים הסמוכים לאזור הקרב. ההתפוררות של היחידות הערביות הביאה לבריחה ועריקה של יחידות ערביות נוספות – החשובה שבהן שמרה על הגשר היחיד מעל ואדי רוקד. הפרשים המוסלמים, בהדרכת אחד העריקים, תפסו את הגשר בקלות וניתקו את נתיב הנסיגה של הצבא הביזנטי, שבשלב זה ניסה לנתק מגע ולחזור לעמדות של תחילת יום הקרב.
עיתוי אירוע תפיסת הגשר על אפיק הרוקד איננו ברור. חוקרים בני זמננו חלוקים בדעתם מתי נתפס הגשר על ידי המוסלמים. החוקר הפקיסטני מייג'ור גנרל אכרם אגא איברהים טוען כי הגשר נתפס במהלך איגוף שנערך ביום הקרב השישי. דייוויד ניקול, בהסתמך על עבודתו של ההיסטוריון הירדני יוסוף גוואנמה מאוניברסיטת אל-ירמוכ הירדנית, קובע כי, ככל הנראה, הגשר נתפס במהלך יום הלחימה הרביעי. מחלוקת נוספת – שלא הוכרעה – מייחסת את מהלך תפיסת הגשר לתוכנית קרב מסודרת של המצביא המוסלמי, או לחלופין לניצול הזדמנות במהלך התפרקות ההתקפה הביזנטית. ההיסטוריון דייוויד ניקול קובע את היום הרביעי לקרב כנקודת המפנה בה בוצע מהלך הכיתור – מבלי לפרט את הסיבה לקביעתו זו.
בשלב כלשהו של יום הלחימה נפתחה חזית נוספת ונערכו קרבות עזים בין המרכז הביזנטי לאגף הדרומי-מרכזי של הצבא האסלאמי, בעקבות ניסיון ביזנטי להכריע את הקרב ולנצל את ההזדמנות שהעתודה האסלאמית הייתה עסוקה בקרבות באגף הצפוני. הביזנטים ניצלו את יתרונם בשימוש בקשתים וערכו התקפה מרוכזת של יחידות הפרשים-קשתים על הקווים האסלאמיים. קרב זה זכה לשם "יום העיניים האבודות", על שם העיניים המנוקרות של הלוחמים המוסלמים שלחמו מול הביזנטים ללא תמיכה של חיל פרשים. מערך ההגנה המוסלמי נשבר, ויחידות מוסלמיות שלמות אבדו במטר החצים הביזנטי. בשלב זה של הלחימה יצאו הנשים המוסלמיות מתוך מחנות הצבא הערבי, הצטרפו לכוחות הלוחמים ובלמו את ההתקפה הביזנטית.
יום הקרב הסתיים בתשישות של שני הצדדים, אך בשינוי מהותי – חלק גדול מהכוח הביזנטי נותר לכוד וללא יכולת לנסיגה מסודרת בין ערוצי נחל רוקד, נחל הירמוך ונחל עלאן.
יום הקרב החמישי
ביום הקרב החמישי שבתו שני הצדדים מלחימה, תוך שהם מתכוננים למהלך שיכריע את הקרב. המצביא הביזנטי והאן ניסה להיכנס למשא ומתן עם המצביא המוסלמי ח'אלד על נסיגה אסלאמית או הפרדת כוחות, אך הצד האסלאמי, שהבין כי המומנטום של הקרב נוטה לכיוונו וכי היתרון הטקטי נמצא בידו, דחה על הסף את הפניות הביזנטיות. לאחר מכן, כינסו שני הצדדים את יחידות הפרשים לגוף אחד כהכנה למתקפה המכרעת.
מהלך מכריע נוסף שעיתויו איננו ידוע היה כיבוש המחנה הביזנטי. יש להניח כי יחידות פרשים מוסלמים תקפו את המחנה בלילה, בעת שהכוח הביזנטי נמצא ברובו בשדה הקרב. בכך הצליחו המוסלמים להשלים את כיתור הצבא הביזנטי. אם היו ניצולים בין חיילי חיל המצב במחנה, יש להניח כי הם ניסו לברוח לכיוון מערב. אירוע זה הוא מיוחד במינו, מאחר שהלחימה נעשתה בשעות הלילה – דבר שלא היה מקובל בשני הצדדים.
יום הקרב השישי
יום הקרב השישי, 20 באוגוסט, החל בהתנגשויות בין הכוחות הארמניים בפיקודו של גרגיס באגף הצפוני של הצבא הביזנטי לכוחות אסלאמיים, שניסו להרחיק את הביזנטים מהגשר. במהלך הקרבות נהרג המפקד הארמני והתנגדות חייליו נשברה. הכוח האסלאמי פרץ את קווי ההגנה הביזנטיים תוך שהוא "מקפל" את האגפים הביזנטיים אל כיוון המרכז.
על פי האגדות המתבססות על כתביו של תיאופנס, ההיסטוריון הביזנטי, סופת חול פתאומית עיוורה את החיילים הביזנטים ומנעה מהם להילחם. תוצאות הקרב המפתיעות הביאו היסטוריונים מודרניים להיתלות ולשלב הסבר זה כאחד הגורמים לניצחון האסלאמי. כך או כך, בשלב זה, משהתמוטטו האגפים והכיתור הושלם, נתקפו הביזנטים בבהלה. חלק מהחיילים הניחו את נשקם בניסיון להיכנע ונהרגו במקום. א-טברי מספר כי עם התמוטטות הצבא הביזנטי התיישבו חלק מהחיילים, הניחו את נשקם וסירבו (או לא יכלו) להילחם או לברוח ונהרגו. תיאור זה מביא מעט מעוצמת התבוסה הביזנטית וגודל הניצחון האסלאמי. חלק מהביזנטים ניסו לברוח ונפלו אל מותם לתהום קניון נחל הירמוך. שאר החיילים הביזנטים הצליחו להימלט משדה הקרב, תוך שהם יורדים במורדות הקניון אל עבר נהר הירדן ומשם מערבה. חלקם ברחו לאורך הדרכים הרומיות לכוון חומס, ניצודו ונהרגו במרדף שערכו המוסלמים, שנמנעו מלקחת שבויים והרגו בחיילים הביזנטים ללא רחם, בעודם מונחים על ידי זעם שנתעורר מעוצמת הלחימה וגובה האבדות בצבא האסלאמי. מספר הנספים בקרב איננו ידוע וכל המספרים המצוטטים במקורות הם, במקרה הטוב, השערות.
תיאור אלטרנטיבי של מהלך הקרב
בספרו "ביזנטיום והכיבושים המוסלמיים המוקדמים" מתאר פרופסור וולטר קאגי את המערכה המוסלמית לכיבוש אזור הלבנט ומציב בקונטקסט את קרב הירמוך לו הוא מייחס חשיבות עליונה באירוע ההיסטורי וההתנגשות בין הביזנטים למוסלמים. פרופסור קאגי מתאר, על סמך מחקרו, מהלך אלטרנטיבי של הקרב. לפי תיאור זה נמשך העימות לאורך חודש וחצי במהלכו התנגשו הצבאות האויבים ותמרנו באזור נהר הירמוך עד שהקרב הגיע לשיאו ב-20 באוגוסט:
במאמרו של פרופסור משה שרון, "קרבות ההכרעה בכיבוש סוריה על ידי המוסלמים - רקעם ומקורותיהם: מבט אחר", מנתח החוקר את קרבות ההכרעה המוסלמיים תוך ניתוח מדוקדק של המקורות ההיסטוריים, המאמר מתמקד ב-2 קרבות עיקריים, קרב אג'נדיין וקרב הירמוך. מסקנת המאמר היא כי לקרבות אג'נדיין שהאקדמי המודרני קיבל את הזיהוי ששדה הקרב נמצא בין רמלה לבית גוברין והחוקרים מצביעים על עמק האלה כמיקום מדויק יותר וקרב הירמוך יש קווי דמיון בכתבים והמקורות המוסלמיים הדנים באירועים ובתקופה. יתר על כן, מצביע פרופסור משה שרון על העובדה כי בסמוך לעמק האלה, כ-5 ק"מ מדרום לבית שמש, בין תל בית שמש לגן לאומי תל עזקה נמצא תֵּל יַרְמוּת הקרוי בערבית: חִ'רבּת אל-יַרְמוּך, וכי הזהות בין שם התל לשם הנהר באזור רמת הגולן בו נערך קרב הירמוך עשוי להצביע כי מדובר בקרב אחד ולא בשני קרבות נפרדים. זאת ועוד, במקורות הערביים מוזכרים השמות אג'נדיין, ירמוך ויאקוצה בסמיכות לעיתים כקרבות נפרדים שאירעו בסמיכות זמנים או בערבוב שבו הזמנים מוחלפים או סותרים ושמות המפקדים היריבים והנפשות הפועלות זהות. על רקע זה קובע החוקר כי ייתכן וקרב הירמוך הוא אחד השמות לסדרת עימותים מוגבלים בין צבאות ביזנטיים מקומיים וגדודי פושטים ערבים שנערכו בסמיכות בשדות הקרב של עבר הירדן המזרחי.
לאחר הקרב
לא ידוע מה עלה בגורלו של המפקד הביזנטי והאן. ייתכן והוא נהרג במהלך הקרב או מיד לאחר מכן, במהלך הבריחה משדה הקרב. על פי גרסה אחרת, הוא מצא מקלט במנזר סנטה קתרינה שבסיני. תיאודור טריתוריוס, המפקד הביזנטי העליון, שלא פיקד באופן ישיר על הצבא הביזנטי, נהרג בקרב. מפקד הכוחות הערביים-נוצריים, גאבלה בן היאם, הצליח לברוח משדה הקרב עם חלק מחייליו, ובמשא ומתן שניהל עם הח'ליף עומר ניתן לו להתיישב בשלום בסוריה. לאחר מכן, משניצת סכסוך עם מיטיביו המוסלמים, חזר עם חייליו לשירות האימפריה הביזנטית באסיה הקטנה.
מאחר שלצבא הביזנטי לא הייתה כל תוכנית חלופית למקרה שבו יוכרע קרב הירמוך לטובת המוסלמים, נסוג רוב הצבא הנותר אל עומק השטח הביזנטי והותיר בכך את סוריה לידי הצבא האסלאמי, שנע במהירות, ומבלי להיתקל בהתנגדות של ממש, חזר וכבש את דמשק וחומס. תוצאה נוספת של הקרב הייתה שבירה מוחלטת של רוח הלחימה של הצבא הביזנטי.
לאחר כיבושה מחדש של סוריה הופנה המאמץ האסלאמי לארץ הקודש. בסוף 637, לאחר מצור ממושך, נכנעה ירושלים. משאפסה תקוותם של המגנים לחילוץ ביזנטי, נכנעה קיסריה, בירת הפרובינציה והנמל החשוב לאורך החוף הארץ-ישראלי, שקיבלה אספקה דרך הים, למצור יבשתי בשנת 640 – ביחד עם שאר ערי הנמל הביזנטיות לאורך החוף המזרחי של הים התיכון. לאחר כיבוש ירושלים חזרו המוסלמים לאזור צפון סוריה, ולמרות נוכחות ביזנטית בכל הערים המבוצרות וגילויי התנגדות במרכזים הגדולים, נכבשה העיר חלב באוקטובר 637 – משהוברר למפקד חיל המצב כי כל עזרה וסיוע ביזנטי לא יגיעו לעיר. לאחר קרב בשערי העיר אנטיוכיה נטש הרקליוס את העיר שבה ישב, ויצא עם פקידיו והאצולה הביזנטית לקונסטנטינופול תוך שהוא – לכאורה – אומר:
העיר עצמה נותרה להתמודד עם גורלה ולאחר מצור קצר נכנעה. דהרת הצבא האסלאמי לא נעצרה, תוך תנועה וניצול העובדה שהצבא הביזנטי נמנע מכניסה לקרב והפקרת חיל המצב של המבצרים והערים הביזנטיות לחסדי המוסלמים. הקטסטרופה בירמוך חברה לעובדה שהקיסר הרקליוס היה על ערש דווי. אשתו והאצולה הביזנטית היו עסוקים במלחמות ירושה ובמאבקים אידאולוגיים דתיים, שפילגו את האימפריה ורוקנו את כוח חיותה. כך כבש הצבא האסלאמי את ארמניה בשנת 638 ונכנס אל תוך אנטוליה. גם כאן חזר המחזה של כניעה המונית של ערים ומבצרים. המכבש האסלאמי נעצר רק לאחר מגפה שעשתה שמות בשורות צבאו, בצורת קשה אשר חיסלה את שטחי המרעה לסוסי הפרשים והדחתו של ח'אלד אבן וליד, המצביא המוסלמי, מתפקידו.
חשיבות הקרב
המקורות הערביים נוטים להלל את המצביאים המוסלמים שהובילו את צבאם לניצחון בקרב הירמוך. עם זאת, הקרב זכה לחשיפה מועטה באקדמיה ולמחקר מועט. המאמרים הבודדים המזכירים את הקרב עושים זאת כחלק מהמערכה המרשימה של האימפריה המוסלמית לכיבוש הלבנט ונוטים לפאר ולהלל את המנהיגים המוסלמים. המערכה כולה עד לקרב הירמוך הביאה לידי ביטוי כושר מנהיגות, ארגון וביצוע שובי דמיון. בסדרה של מהלומות מכוונות היטב, מתוכננות לפרטים ומבוצעות בתעוזה הצליחו המוסלמים לפורר את האימפריה הסאסנית ולהוריד את האימפריה הביזנטית על ברכיה. מבלי לגרוע מגודל הישגם של המוסלמים, כבר לפני הקרב היו הפרסים והביזנטים בנקודת שפל שאפשרה לתוקפים להגיע להישגים מזהירים בקלות יחסית.
הצבא הביזנטי הגיע לקרב כאשר הוא ביתרון מספרי וטקטי שלא הוצא מהכוח אל הפועל. עוד בטרם הגיע הצבא הביזנטי לשדה הקרב התגלו קרעים בין היחידות והמפקדים של הגייסות השונים שהרכיבו את מגדל בבל הביזנטי. קרעים אלו חרגו מתחום הבדלי דעות או הבדלי דת גרידא, וגלשו למרי והתנגשויות גלויות, שחתרו באופן אנוש תחת יכולתו של הצבא הביזנטי לתפקד כגוף אחד בשדה הקרב. ההססנות הביזנטית ונטייתם להימנע מקרב הביאו לתקופת המתנה שהחלישה את שורותיהם ואפשרה למוסלמים להתחזק תוך שהביזנטים מוותרים על כל אספקט של הפתעה ומאבדים יתרון יחסי של כוח אדם.
הצבא הביזנטי, בהסתמך על טקטיקה מתועדת וסדורה, תפס עמדות מפתח שבוצרו היטב, ושלט על אזור הקרב מבחינה טופוגרפית, אך הכרת שדה הקרב לא תורגמה להבנת הזירה, לקריאת נקודות התורפה ולגמישות בתגובה לתנאים המשתנים. נתוני פתיחה מבטיחים, שכללו יתרון מספרי, לא הביאו לידי מימוש את הפוטנציאל להכריע את הקרב. למרות נטילת היוזמה ההתקפית לא הצליח הצבא הביזנטי לממש את ההצלחה הראשונית של ההתקפות על הקו האסלאמי. נטילת היוזמה והפעולה "על פי הספר" לא הצליחו לכסות על דוגמטיות וחוסר גמישות מחשבתית מצד הפיקוד הביזנטי ואגרסיביות מועטה בהתקפה, שמנעה ניצול הצלחות והזדמנויות ושימוש לא נאות בעתודת הפרשים שעמדה מהצד בחלק מרגעי המפנה בקרב ושיכולתם לא נוצלה לשינוי המומנטום בזירה.
מנקודת מבט מרוחקת, ומתוך פרספקטיבה היסטורית קובעים היסטוריונים מתקופות שונות כי קרב הירמוך הוא אחד מהחשובים בהיסטוריה של המזרח התיכון, אם לא בהיסטוריה העולמית. הקדוש הנוצרי אנסטסיוס סינאיטה, בן המאה השביעית ותושב מנזר סנטה קתרינה, כתב:
ההיסטוריון האמריקני ג'ורג נפזיגר מרחיב:
מורשת קרב הירמוך
קרב הירמוך הנתפס על ידי העולם המוסלמי כניצחון המעטים על רבים שהושג בסיוע ההשגחה העליונה, שימש ומשמש כסמל המאבק בין שליחי האמונה לכופרים. שמו של הקרב ניתן ליחידות צבאיות, ארגונים מוסלמיים, קבוצות ספורט, מוסדות חינוך, יישובים ועסקים גדולים וקטנים בכל תחומי הכלכלה.
במלחמת העצמאות נקראו גדודי צבא ההצלה על שם קרבות מההיסטוריה המוסלמית. ב-8 בינואר 1948 נכנס לארץ ישראל הגדוד הראשון של "חיל ההצלה" – "גדוד הירמוך השני" ובו 330 חיילים בפיקודו של אדיב שישקלי שקבע את מפקדתו ליד תרשיחא. ב-20 בינואר 1948 התקיף גדוד זה את קיבוץ יחיעם ונחל את כישלונו הראשון. ב-20 בינואר 1948 נכנס ארצה בשיירה גדולה דרך גשר דמיה, "גדוד הירמוך הראשון" בפיקודו של הקצין הסורי מוחמד צפא ובו 630 חיילים. ב-15 בפברואר 1948 התקיף גדוד זה את קיבוץ טירת צבי ונחל כישלון כבד.
ארגון הפת"ח, שנהג לקרוא לחטיבות שלו על שמות ניצחונות מוסלמים ידועים, קרא לחטיבה השנייה שלו "חטיבת ירמוך". חטיבה זו הייתה פרוסה באזור דרום הר הלבנון.
השימוש בקרב הירמוך איננו מוגבל לתחום המזרח התיכון. החל משנת 2002 פועלת בצ'צ'ניה והרפובליקות השכנות לה קבוצה של בדלנים מוסלמיים המשתמשת בשיטות של לוחמת גרילה וטרור בשם ירמוך ג'עמת.
שמו של קרב הירמוך משמש קבוצות ספורט בעולם הערבי. בליגה הראשונה של כווית פועלת קבוצת כדורגל "אל ירמוכ" המייצגת פרוור של כווית סיטי הנושא את השם "אל ירמוכ". קבוצות באותו שם פועלות בירדן בתימן ובלוב.
בעיר בגדאד שבעיראק נמצאת שכונת יוקרה בשם "אל-ירמוכ" ובשכונה פועל בית חולים בשם זה.
בירדן נוסדה בשנת 1976 אוניברסיטה בעיר אירביד הידועה כאוניברסיטת ירמוך (ערבית:جامعة اليرموك). ובשנת 2005 נוסדה בסוריה אוניברסיטה באותו שם.
בדמשק שבסוריה שוכן מחנה פליטים פלסטינים אל-ירמוכ (בערבית: مخيم اليرموك).
בוב הינס
בוב הנרי הינס (בהולנדית: Bob Henry Hiensch; נולד ב-17 במאי 1948) הוא דיפלומט הולנדי.
ביוגרפיה
הינס נולד בהילברסום שבהולנד ושירת בצבא ההולנדי, הוא למד מדעי המדינה באוניברסיטת אמסטרדם בדגש על יחסים בינלאומיים, מ-1970 ועד 1973 שימש כדייל אוויר בחברה התעופה KLM, מ-1974 ועד 1977 היה חבר במועצת העיירה "לוסדרכט".
מ-1993 ועד 1997 היה ראש המחלקה למידע ותקשורת של משרד החוץ ההולנדי ושימש גם כדובר של שני שרי חוץ במהלך זמן זה.
ב-2003 התמנה לשגריר הולנד בישראל, במסגרת כהונתו נכח בין היתר בטקס פתיחת תערוכה ביד ושם של האמנית שרלוטה סלומון שנספתה בשואה
איוואן קאקוביץ'
איוואן קאקוביץ' (באנגלית: Ivan Kakovitch, שמו במקור בארמית - יוחנא קאקו, 9 בדצמבר 1933 קייב - 22 בדצמבר 2006 פריז) היה פעיל פוליטי, סופר, עיתונאי, בלשן ומתרגם ומורה אשורי, יליד אוקראינה, שהתיישב ופעל בארצות הברית. הוא חיבר את "המנשר האשורי" ואת הרומן "הר סימל" אותו כתב באנגלית ותירגם לפרסית ולצרפתית. קאקוביץ' פעל למען איחוד הקהילות הארמיות הנוצריות בעולם תחת הדגל של "אשור". איוואן קאקוביץ' 1974
ביוגרפיה
איוואן קאקוביץ' או בארמית יוחנא קאקו היה צאצא למשפחה מבני מר בישו, שבט אשורי דובר ארמית שחי בדרום מזרח טורקיה בגבול עם אזרבייג'ן האיראני. המשפחה נדדה לעיראק בעקבות הרציחות ההמוניות שהתנהלו נגד האשורים בימי מלחמת העולם הראשונה תחת משטר הטורקים הצעירים. בעקבות טבח סימל מאוגוסט 1933, משפחתו נמלטה מעיראק לברית המועצות. משום כך איוואן קאקוביץ' נולד בקייב מספר חדשים אחרי הטבח. כשהיה בן 5, בשנת 1938, נקלטה בקזחסטן, אז בברית המועצות, שם הוא למד בבית הספר היסודי. בשנת 1944 עברו לגור בטהראן,בה הצטרפו לקהילה האשורית המקומית. המשיך שם את לימודיו בבית הספר הפארוכיאלי סן לואי, יחד עם שני אחיו תומא ושוריק.
בשנת 1956, בגיל 23 איוואן קאקוביץ' נסע לצרפת וסיים לימודי תיאר ראשון באמנויות וספרות קלאסית באוניברסיטה בפריז. כעבור השתלם בהמשך בלימודים קלאסיים באוניברסיטת שטרסבורג. בשנת 1959 התיישב בוושינגטון די. סי. ועבד כמורה בבית הספר לשפות ברליץ, בו לימד רוסית, צרפתית ופרסית. במקביל עבד בתחנת הרדיו קול אמריקה כמתורגמן סימולטני ומתרגם לרוסית, צרפתית ופרסית. בוושינגטון הוא למד יחסים בינלאומיים ב-Graduate School of International Relations של American University of Washington D.c, ואחר כך באוניברסיטת ניו יורק. עבד תקופה כמתרגם ליד ועדות של בתי הקונגרס של ארצות הברית. איוואן קאקוביץ' היה יוצא דופן בקהילה האשורית בגלל היותו לא מאמין. כפי שהתבטא ברומן שלו "הר סמלה",לא האמין בעולם הבא.
בשנת 1968 הוא התיישב בהטרפורד שבקליפורניה ופתח בה בית ספר פרטי לשפות בשם "בבל". כעבוד שנים מספר חזר לוושינגטון והתחיל להיות פעיל שם בחוגים הלאומיים האשורים. נודע ב-15 בדצמבר 1974 על ידי פרסום "המנשר האשורי", מעין מיזם להקמת קונפדרציה בינלאומית של האומה האשורית I.C.A.N להשמת ממשלה אשורית ופרלמנט אשוריים בגולה, כצעדים ראשונים לקראת ייסוד מדינה אשורית בחבל מוסול או מישור נינווה. הוא הציג את המנשר בפני קונגרס אשורי שנתי שהתכנס בשיקגו. מיזמו זכה לתמיכת הברית האשורית העולמית (Assyrian Universal Alliance) ושל המפלגה הדמוקרטית האשורית בית נהריין. בהתחלה הוחלט שקאקוביץ' יקים לשכת קשר של הקונפדרציה הבינלאומית של האומה האשורית בוושינגטון והובטחו לשם כך אמצעי מימון. לבסוף הלשכה בוושינגטון התקיימה רק זמן קצר ונסגרה מחוסר תקציב. אחרי נישואיו בשנת 1983 עבר קאקוביץ' לגור שוב בקליפורניה, הפעם בהייוורד. אחרי גירושיו עבר לגור בסייפרס, קליפורניה. בשנת 2001 כתב רומן בשם "הר סמלה" על טבח האשורים שהטביע חותם כבד על חיי משפחתו ועל העם האשורי מעיראק בכללותו. קאקוביץ' נפטר באופן פתאומי מאוטם שריר הלב ב-21 בדצמבר 2006, בבית קפה בפריז, למחרת היום בו הגיע לשם בליווי חברתו, רימה. הוא הובא לקבורה ב-9 בינואר 2007 בבית הקברות פורסט לון בלוס אנג'לס.
איוואן קאקוביץ' היה נשוי זמן קצר לאשה בשם הלן, אותה הכיר באחד הכנסים האשורים. לזוג נולד ילד בשם ארסנוס סרגיי. מאוחר יותר, אחרי גירושי הוריו שונה שמו לוויליאם ג'ורג'.
רז שכניק
ביוגרפיה
גדל בראשון לציון. השתתף כילד בפסטיבל שירי ילדים מספר 8 וביצע את השיר "לא רוצה לישון". למד בבית הספר היסודי "עין הקורא", ואת לימודיו התיכוניים עשה בבית הספר לקציני ים עכו במגמת אלקטרוניקה. בצבא שירת בסטי"ל אח"י חיפה כטכנאי מערכת נשק. במילואים צורף לצוות הווי חיל הים כמנהל מוזיקלי, זמר ושחקן.
קריירה עיתונאית
את הקריירה בתקשורת החל כעוזר שדר ספורט ברשות השידור, שם עבד לצד מאיר איינשטיין. ב-1994 הצטרף ככתב ספורט לעיתון "ידיעות אחרונות", סיקר בין השאר את קבוצות מכבי שעריים בכדורגל ומכבי רמת גן בכדורסל והחל לערוך במוסף. ב-1996 מונה לעורך במוסף "ממון" וערך את המגזין השבועי. בשנת 1998 החל לכתוב במוסף "7 לילות" ובין השאר ערך ראיון מעורר הדים עם חברי להקת הדג נחש שהצהירו אז כי יסרבו לעשות מילואים. ב-2004 מונה לכתב המדיה והתרבות של "ידיעות אחרונות" ושלוש שנים מאוחר יותר מונה גם לכתב המוזיקה בעיתון. כיום מכהן גם כסגן עורך מוסף "ממון", פרשן במוסף הספורט של העיתון ובעל טור אישי באתר ynet.
לאורך הקריירה חשף את פרשת הכדורים הפסיכיאטריים בתוכנית "האח הגדול" ואת פרשת הטיפולים הפסיכיאטריים של אילן רבינוביץ' (יחד עם העיתונאית גבי בר חיים), את פרשת שרון גל, מאבק הירושה על עיזבונו של דודו טופז, ההתעמרות במתמודד בן יהב נבט בתוכנית "הישרדות", פרשת השיר הפיקטיבי שהתקבל לפלייליסט של רשת ג', הניסיון למנות את ציפי פינס למנכ"לית הבימה, פרישתו המפתיעה של חיים יבין מהערוץ הראשון, פרישתה של מיקי חיימוביץ' מהגשת חדשות, עזיבתו של יעקב איילון את ערוץ 10, עזיבתו של יאיר לפיד מאולפן שישי לפוליטיקה, הניסיון של שרת התרבות מירי רגב להתערב בנעשה בגלגלצ וכן את הגעתו ההיסטורית של פול מקרטני להופעה בישראל בספטמבר 2008.
שכניק עמד מאחורי ראיונות מדוברים כמו זה של ג'קו אייזנברג (עם רביב גולן) לאחר זכייתו בכוכב נולד, הראיון עם אייל גולן בעקבות פרשת משחקי חברה, הראיון עם מרגלית צנעני לאחר מעצרה - וכן הראיונות עם יהודה פוליקר, צדי צרפתי, שי גבסו והראל סקעת שבהם יצאו מהארונות.
ברדיו: שידר בתוכנית הכדורגל של רדיו ללא הפסקה בשנים 1995–1996, הגיש ברדיו תל אביב תוכנית אקטואליה שבועית יחד עם אטילה שומפלבי. כיום מגיש את התוכנית השבועית "אלבומי המופת" ברדיו 103FM.
בשנת 2009 נודע כי היה ברשימת המותקפים העתידית של דודו טופז. נמנה בשנים האחרונות ברשימת 100 המשפיעים בתקשורת של העיתון "גלובס".
מצודה (פירושונים)
ראו גם
}}
השריר מותח המחתלה הרחבה
השריר מותח המחתלה הרחבה (TA: Musculus tensor fasciae latae) הוא אחד משרירי הירך. השריר ממוקם בחלק הצידי של הירך. בעת כיווצו, מותח השריר את המחתלה הרחבה העוטפת את שרירי הירך. המחתלה הרחבה ההדוקה מסביב לשרירים מאפשרת להם לפעול ביתר יעילות. כיווץ השריר גם מרחיק את הירך, מסובב אותה פנימה ומכופף אותה. חיבור השריר לשביל הכסל והשוקה מציב אותו כסינרגיסט לשריר העכוז הגדול המחובר גם הוא לשביל הכסל והשוקה.
תיאור
תחילתו של השריר מותח המחתלה הרחבה בקוץ הכסל הקדמי העליון של עצם הכסל ובחלק הקדמי של רכס הכסל.
השריר ממוקם בין שתי שכבות של המחתלה הרחבה ובסופו הוא נאחז בשביל הכסל והשוקה אשר נאחז בחלקו המרוחק בעלי הצידי של השוקה.
עצבוב
השריר מותח המחתלה הרחבה מעוצבב על ידי שורשי העצב המותניים הרביעי והחמישי (L4, L5) דרך עצב העכוז העליון (Nervus gluteus superior).
טום לנטוס
תומאס פיטר "טום" לנטוס (באנגלית: Thomas Peter Lantos; 1 בפברואר 1928 – 11 בפברואר 2008) היה פוליטיקאי יהודי-אמריקאי חבר המפלגה הדמוקרטית, שכיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המחוזות ה-11 וה-12 של קליפורניה, החל משנת 1981 ועד ליום מותו. הוא היה נציג חלקו הצפוני של מחוז סן מטאו בקליפורניה וכן חלק קטן מדרום מערב סן פרנסיסקו.
לנטוס, יהודי יליד הונגריה, היה ניצול השואה היחיד בקונגרס האמריקאי.
קורות חייו
טום לנטוס נולד בשם תמש פטר לנטוש (הונגרית: Lantos Tamás Péter) למשפחה יהודית בבודפשט, הונגריה. בעת מלחמת העולם השנייה היה לנטוס חבר בתנועת מחתרת אשר לחמה נגד הנאצים בעת הכיבוש הגרמני של הונגריה. בנאומיו בבית הנבחרים הוא התייחס לעצמו לעיתים כאחד מחברי הקונגרס המעטים אשר לחמו בפשיזם.
הוא מצא מקלט בבית מוגן שאותו הקים ראול ולנברג בהונגריה. בשנת 1981 יזם לנטוס חוק אשר הכריז על ולנברג כאזרח כבוד של ארצות הברית. בשנת 1947 היגר לנטוס לארצות הברית, לאחר שהוענקה לו מלגת לימודים ולשארית חייו בלט בדיבורו באנגלית מבטאו ההונגרי. לנטוס ראה עצמו יהודי חילוני. לאחר הגירתו למד באוניברסיטת וושינגטון שם סיים תואר ראשון ושני בכלכלה ובאוניברסיטת קליפורניה בברקלי ממנה הוענק לו תואר דוקטור לכלכלה בשנת 1953. בעת לימודיו הוא היה חבר בארגון הסטודנטים היהודים הלל.
בין השנים 1950–1980 שימש לנטוס כמרצה לכלכלה, פרשן בנושא יחסים בינלאומיים בתחנת טלוויזיה ציבורית ויועץ למספר עסקים. הוא אף שימש כיועץ בכיר למספר חברי הסנאט של ארצות הברית.
בשנת 1980 ניסה לראשונה להיבחר לקונגרס, והצליח להביס נציג רפובליקני ממחוז בחירתו בהפרש קטן של 5,700 קולות. מאז נבחר מחדש למשרתו 13 פעמים רצופות, תמיד בפערים ניכרים על פני יריביו. הוא היה ניצול השואה היחיד שנבחר אי פעם לקונגרס האמריקאי.
לנטוס נישא לאנט טילמן, גם היא גם היא ממוצא יהודי-הונגרי ובת דודתן של האחיות לבית גאבור (ז'ה ז'ה, אווה ומגדה). אף אשתו ניצלה בזכותו של ראול ולנברג. ללנטוס ואשתו אנט שתי בנות, אנט וקתרינה, ושבעה עשר נכדים; עשרה מבתו אנט ושבעה מבתו קתרינה. אשתו אנט ובנותיהן המירו את דתן והן חברות בכנסייה המורמונית.
פרישתו ומותו
ב-2 בינואר 2008 הכריז לנטוס כי לא יתמודד בפעם ה-15 על משרתו בבית הנבחרים, זאת לאחר שאובחן כחולה סרטן הוושט. אולם, הוא תכנן להשלים את תקופת כהונתו האחרונה. בעת ההודעה על פרישתו אמר לנטוס: "רק בארצות הברית יכול ניצול שואה חסר פרוטה ולוחם במחתרת האנטי-נאצית לקבל השכלה, להקים משפחה ולזכות לשרת משך שלושת העשורים האחרונים לחייו כחבר קונגרס. אני לעולם לא אוכל להביע את עומק תודתי למדינה האדירה הזו."
לנטוס נפטר ב-11 בפברואר 2008, בבתסדה, מרילנד.
בטקס שנערך בבית הלבן לאחר מותו של לנטוס, העניק לו הנשיא ג'ורג' ווקר בוש את מדליית החירות הנשיאותית במוסרה אותה לאשתו.
עיריית נתניה החליטה לקרוא לאחד מרחובותיה הראשיים במזרח העיר - שד' לנטוס טום. ב-19 בדצמבר 2016 הוצב ברחוב פסל הנצחה לזכרו.
עמדותיו הפוליטיות
לנטוס היה תומך נלהב במלחמת עיראק מעת תחילתה, אולם החל משנת 2006 החל בהתבטאויות ביקורתיות על אופן ניהול המלחמה ובכהונתו כיושב ראש ועדת יחסי החוץ של בית הנבחרים של ארצות הברית הוא קיים בשנת 2007 עשרים ישיבות לסקירת היבטים של המלחמה.
לנטוס יצא בקריאה לרפורמה במערכת הבריאות האמריקאית, לקיצוץ בגרעון התקציב הלאומי והחוב הלאומי, הוא התנגד ליוזמות הפרטה בתחום הביטחון הסוציאלי. לנטוס תמך בהכרה בנישואים חד-מיניים ובהתרת שימוש במריחואנה לצרכים רפואיים והביע תמיכה נמרצת בהגבלת רישוי הנשק בארצות הברית ובזכות האשה להפלה.
לנטוס היה ידוע בתמיכתו בקידום שימור הסביבה וזכה להערכה על פעילותו בתחום זה מארגונים סביבתיים. פעילותו הסביבתית במחוז בחירתו הביאה להגדלת השטחים הציבוריים הירוקים ולשימור החי והצומח בהם. לנטוס אף קידם בהצלחה פרויקטים גדולים בתחום התחבורה הציבורית במחוז בחירתו, זאת הודות לוותק וההשפעה שלו בבית הנבחרים.
פעילותו בתחום יחסי החוץ
לנטוס שירת כיושב ראש ועדת בית הנבחרים ליחסי חוץ ואף היה יושב ראש משותף לוועדה לזכויות אדם של הקונגרס. בתוקף תפקידיו הוא הגן על זכותם של נוצרים לשמור על אמונתם בערב הסעודית ובסודאן וכן תמך בזכותו של העם הטיבטי לשמר את תרבותו ודתו, כמו גם עמים נרדפים אחרים. ביטוי למאמציו של לנטוס להגן על חופש הדת חוק שהתקבל בבית הנבחרים לעצירת התפשטות אנטישמיות בעולם.
בתוקף חברותו בוועדת יחסי החוץ של בית הנבחרים לנטוס היה מעורב בהחלטות רבות אשר השפיעו על היבטים שונים במדיניות החוץ של ארצות הברית. לנטוס מתח ביקורת על הבזבוזים ומעשי המרמה המתרחשים במסגרת המאמצים לשקם את הכלכלה העיראקית וכן הזהיר כי ארצות הברית עלולה להפסיד במלחמה באפגניסטן אם לא תנקוט צעדים לייצוג המשטר המקומי. לנטוס ניסה להפסיק את הסיוע הצבאי האמריקאי למצרים בטענה כי הצבא המצרי לא עשה די מאמצים כדי לעצור זליגת כסף וכלי נשק לחמאס ברצועת עזה וכן לא שלח חיילים לכוחות שלום באפגניסטן ובמקומות אחרים.
מחלוקות שנקשרו בשמו
בשנת 1996 בעת שישב בוועדת חקירה של הקונגרס בפרשת השימוש שעשה ממשל קלינטון במידע של ה-FBI, אמר לנטוס לעד קרייג ליווינגסטון כי "לאחר שירות ציבורי העולה על שלך במידה רבה, אדמירל בורדה התאבד לאחר שייתכן וביצע שגיאה פעוטה." בורדה, שהיה ראש מחלקת מבצעים בצי האמריקאי, התאבד באותה שנה לאחר שהתעוררו ספקות באשר לזכותו לענוד מדליה המעידה על אומץ בשעת קרב. לנטוס ספג ביקורת ציבורית על אמירה זו אשר היו שפרשוה כקריאה לליווינגסטון להתאבד.
ב-3 במאי 2000 לנטוס היה מעורב בתאונת דרכים בעודו נוהג בבירה וושינגטון. בדרכו הוא דרס את כף רגלו של נער צעיר ולאחר מכן המשיך בנסיעתו מבלי לעצור. הוא נמצא אשם בנהיגה לא זהירה ונקנס.
בחודש יוני 2007, בעת שנכח בטקס חנוכת אנדרטה לקורבנות הקומוניזם, לנטוס כינה את קנצלר גרמניה לשעבר גרהרד שרדר, "פרוצה פוליטית". דבריו גרמו לתגובה חריפה של ממשלת גרמניה. בדבריו כיוון לנטוס לקשריו ולעסקיו של שרדר עם תעשיית האנרגיה ברוסיה והעיר כי הכינוי בו השתמש מעליב את הפרוצות.
בחודש אוקטובר 2007 התלוננו חברי פרלמנט הולנדיים כי לנטוס העליבם בעת שדנו במלחמה בטרור, כאשר הכריז כי הולנד חייבת לסייע לארצות הברית, כיוון שזו האחרונה שחררה אותה מעול הנאצים במלחמת העולם השנייה, והוסיף כי המהומה באירופה בנושא מתקן הכליאה במפרץ גואנטנמו גדולה יותר מזו שהייתה בנושא מחנה הריכוז אושוויץ בזמנו.
אבא מטפלת
אבא מטפלת היא סדרת טלוויזיה ישראלית קומית לילדים ונוער, בכיכובו של יובל סמו, ששודרה בניקלודיאון. הסדרה שודרה במשך 6 עונות ו-100 פרקים החל מ-20 בפברואר 2020 ועד לסיומה ב-27 ביולי 2023 בו שודר הפרק האחרון בסדרה.
תקציר העלילה
הסדרה עוקבת אחר אייל מנסיני (יובל סמו), אב לבת יחידה, שקד, שנאלץ לקטוע את שגרת הבטלה שלו לאחר שידו אינה משגת לקנות לה מתנת יום הולדת שרצתה: טיול לפריז. על מנת לתקן זאת, בגיל 40 הוא ממציא דמות בשם לילי, מתחפש אליה ועובד כאו-פר החלומות של משפחת דנינו-מינאז'.
סקירת הסדרה
העונה הראשונה צולמה ב-2019 ויצאה בפברואר 2020, באותה שנה צילמו את העונה השנייה והשלישית, השנייה יצאה בנובמבר 2020 והעונה השלישית ביולי 2021, באותו קיץ צולמו העונות הרביעית והחמישית, העונה הרביעית יצאה בדצמבר באותה שנה, העונה החמישית יצאה במרץ 2023 וביולי אותה השנה יצאה העונה השישית שמהווה גם כעונת הסיום של הסדרה. עקב סיבות שונות, חלק מהדמויות הראשיות בסדרה (ליאור, אורי, דופק, קלואי, אורנה, נוגה ואימרי) לא לקחו חלק משמעותי בעונה ובנוסף לכך, הוחלט לזנוח את הקו העלילתי שהציבו בסוף העונה החמישית המכיל דמויות אלו. על מנת למלא את החסר הצטרפה לסדרה משפחת בר-מינן שמורכבת מחמש דמויות ראשיות חדשות שהצטרפו לעונה (בר מינן, בן, גוני, ירדן וקובי) ובנוסף ליעוז הפך לדמות ראשית.
קורונה בקלי קלילי
קורונה בקלי קלילי היא סדרה שיצאה במהלך מגפת הקורונה, היא שודרה בין העונה הראשונה לשנייה בתוכנית המקור, "אבא מטפלת".
הסדרה הביאה עונה אחת בלבד ושמונה פרקים קצרים על איך להישאר בבית בסגרים, בדרכים מצחיקות.
הלן קלר
הלן אדמס קֶלֶר (באנגלית: Helen Adams Keller; 27 ביוני 1880 – 1 ביוני 1968) הייתה סופרת ופעילה חברתית אמריקאית, שנודעה בזכות התמודדותה עם מגבלותיה בהיותה חירשת-עיוורת, מגיל צעיר מאוד.
קורות חייה
הלן קלר נולדה בטוסקומביה שבאלבמה לקפטן ארתור ה. קלר ולקת'רין (קייט) אדמס קלר. היו לה שני אחים צעירים, מילדרד קמפבל ופיליפ ברוקס קלר, ושני אחים-למחצה מנישואיו הקודמים של אביה, ג'יימס וויליאם סימפסון קלר.