cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
היפותלמוס
פעילות הורמונלית
ההיפותלמוס מורכב ממרכזים של צבירי עצבים (nuclei) המפרישים הורמונים ונוירוטרנסמיטרים חיוניים. בהם מרכז פאראוונטריקולרי (paraventricular nucleus) המפריש את ההורמונים וזופרסין ואוקסיטוצין, המועברים באמצעות שלפוחיות לאורך האקסונים אל האונה האחורית (נוירוהיפופיזה) של בלוטת יותרת המוח, והורמונים נוספים.
הומאוסטזיס ותפקודים חיוניים של הגוף
ההיפותלמוס שומר על ההומאוסטזיס, כלומר, על איזון הסביבה הפנימית של המערכות הפיזיולוגיות בגוף. ההיפותלמוס מכיל מרכזים השולטים על המשך החיים. הוא מושפע ישירות מהסביבה או דרך המוח. הוא קולט אור, נמצאים בו נוירונים המכילים קולטני אור (פוטורצפטורים) וקולטנים שחשים את לחצי המים בגוף (אוסמורצפטורים).
ההיפותלמוס שולט בטמפרטורת הגוף, בתפקוד המיני, בתחושת הרעב והצמא, ובמחזורים צירקדיים (יממתיים) כדוגמת עירות ושינה. לדוגמה, כאשר חם לנו מדי, אנו מזיעים, וכאשר קר לנו מדי, אנו רועדים. שני התהליכים נועדו להשיב את חום הגוף לרמתו הנורמלית, והם נשלטים על ידי ההיפותלמוס.
פעולת הומאוסטזיס חשובה נוספת של ההיפותלמוס היא ויסות מנגנוני הרעב והשובע. למשל, ההיפותלמוס מעורר את הפרט למצוא מזון ולאכול כאשר מלאי האנרגיה בגוף מצטמצם.
כאשר אורגניזם נמצא במצב דחק, מופר האיזון ומתחילים תהליכים להשבתו. להיפתלמוס גם תפקיד חשוב בתחושה של רגשות בתגובה למצבי דחק. גירוי חשמלי קל של אזורים בהיפותלמוס עשוי לגרום לתחושות עונג, וגירוי של אזורים אחרים בו עשוי לגרום לתחושות לא נעימות.
היסטולוגיה של ההיפותלמוס
ההיפותלמוס מורכב מתאי עצבים לא טיפוסיים. לתאי העצב ציטופלסמה רחבה עם גרנולות הפרשה, גרעינים קטנים, כאשר לעיתים ניתן להבחין בתאי גנגליון. בצביעה אימונוהיסטוכימית ניתן להבדיל בין האזורים השונים בהיפותלמוס (באמצעות נוגדנים ספציפיים לכל הורמון). במיקרוסקופ אלקטרוני ניתן לראות את גרנולות ההפרשה ובהתאם לצורה ולגודל ניתן לציין לאיזה הורמון הן מתאימות.
מחלות של ההיפותלמוס
פגיעה בהיפותלמוס יכולה לנבוע כתוצאה מפגיעה בהיפותלמוס עצמו, או כתוצאה מפגיעה באיברים הקרובים אליו, כגון בלוטת ההיפופיזה, האינפונדיבולום, או תצלובת הראייה (כיאזמה אופטית). כך למשל, גידול בהיפופיזה עלול להשפיע על ההיפותלמוס עקב הקרבה האנטומית בין השניים.
מחלות הקשורות להיפותלמוס יכולות להיות מחלות סיסטמיות כגון סרקואידוזיס או שחפת, מחלות זיהומיות, גידולים בהיפותלמוס, או פגיעה כתוצאה מטראומה גופנית, פיברוזיס כתוצאה מהקרנות וכדומה. הפגיעה יכולה להתבטא בחוסר של הורמון אחר או חוסר של מספר הורמונים, כאשר האיבר הנפגע יהיה בהתאם להורמון שחסר.
הפארק הלאומי וסקראן
הפארק הלאומי וסקראן (בספרדית: Parque Nacional Huascarán) שוכן בקורדיירה בלאנקה ("הרכס הלבן") שבהרי האנדים, במחוז אנקאש שבצפון פרו. הוא הוכרז כפארק לאומי בשנת 1975. ב-1977 הכריז עליו אונסק"ו כשמורה ביוספרית וב-1985 – כאתר מורשת עולמית. הקמת הפארק נועדה להגן על החי והצומח באזור, על האתרים הארכאולוגים ועל נופיה של הקורדיירה בלאנקה.
גאוגרפיה
שטחו של הפארק כ-3,400 קמ"ר, הכוללים 663 קרחונים, 296 אגמים ו-3 נהרות אליהם מתנקזים 41 יובלים. גובהו של הפארק הוא למעלה מ-200 מ' מעל פני הים, ופסגותיו הגבוהות כוללות את ההר הגבוה בפרו – הר וסקראן שנתן לפארק את שמו (6,768 מ'), וכן את הר אלפמאיו (5,947 מ') והר פיסקו (5,752 מ').
צמחיית הפארק כוללת 779 מיני צמחים. 112 מיני עופות זוהו בתחומיו, ובהם קונדור האנדים, טינמו הפונה, ברווז הנהרות וקוליבריים ממינים שונים. היונקים המצויים בפארק כוללים, בין היתר, יגוארים, פומות, חתולי פמפס, דובי משקפיים, טפירים ברזילאים, ויקוניות מצויות, גואנקואים ולמות.
נבט (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
המכונית הנשיאותית (רוסיה)
המכונית הנשיאותית (ברוסית: президентский автомобиль) המכונה "השיירה" (Кортеж) היא רכב השרד של נשיא רוסיה.
הדגם הנוכחי של המכונית הנשיאותית הוא רכב מיוחד מדגם Aurus Senate, מותג רכב רוסי לרכבי שרד, שנחשף לראשונה בטקס השבעת נשיא רוסיה, במאי 2018. הדגם פותח על ידי מכון NAMI לפיתוח כלי רכב ונקרא רשמית בשם "מודל הפלטפורמה המאוחדת"
במוסך הנשיאותי ישנם גם כלי רכב מיוחדים מתוצרת מרצדס (דגם Mercedes-Benz S 600 Guard Pullman שנבנה על שלדת משאית בינונית). המכונית מצוידת באמצעים רבים להצלת חיים, להגנה ולהתקפה והיא בנויה על פי הסטנדרטים של שירות האבטחה הפדרלי של רוסיה. כאשר הנשיא נוסע ברכב, בהישג ידו מצויים אמצעי תקשורת מודרניים. מספר לוחית הרישוי הנשיאותית, В776УС77, נחשף במאי 2018.
היסטוריה
נשיאי רוסיה (ומנהיגי ברית המועצות קודם לכן) החלו את השימוש במכוניות בראשית המאה ה-20, כשהרכב הראשון היה רכב רולס-רויס דגם רולס-רויס סילבר גוסט (Rolls-Royce Silver Ghost) משנת 1922. מרבית מנהיגי ברית המועצות נעו ברכבי זיל ובדגם הלימוזינה ZIL-41047 (כיום רק 2 לימוזינות כאלה הן בשימוש ומשמשות רק את משרד ההגנה הרוסי עבור הטקסים הצבאיים ומצעדי יום הניצחון). נשיא רוסיה בוריס ילצין נע ברכב מרצדס בנץ מדגם S קלאס W140, הרכב צויד באמצעי תקשורת מתקדמים והיה חסין ירי. לצורך נסיעות לחו"ל היה הרכב מועמס על מטוס האיליושין Il-76. ברכב מדגם דומה השתמש גם דמיטרי מדבדב בתקופת כהונתו בשנים 2008–2012. פוטין, לעומת זאת, נטה להשתמש בדגמי פולמן גארד 600 היוקרתיות.
בשנת 2012 החלה חברת זיל בייצור לימוזינה נשיאותית חדשה, אך רבים טענו שהעיצוב דמה באופן מחשיד לדגם הלימוזינה הסובייטית ZIL-41047 המיושנת והרכב נזנח לטובת עיצוב מחודש ללימוזינה נשיאותית שעוצב בשיתוף פעולה עם מכון NAMI המסייע בפיתוח לימוזינה נשיאותית חדשה ובשיתוף פעולה עם יצרני רכב יוקרה. המכונית עברה נסיעות מבחן במהלך שנת 2016 באוטודרום של שירות האבטחה הפדרלי שבמחוז מוסקבה ונחשפה בטקס ההשבעה לנשיאות רוסיה בשנת 2018.
שיירות הרכבים הנשיאותיות של סוף המאה ה-20 וראשית המאה ה-21 מונות עשרות כלי רכב בנוסף למכונית הנשיאותית וכוללות בין השאר רכבי אבטחה, כלי רכב לטיפול ופינוי רפואי, רכבי עיתונאים ורכבים לפינוי צירי התנועה. רכבי הליווי הן רכבי מרצדס, רכבי פולקסווגן ורכבי BMW מסדרת 5. צי הרכבים הנשיאותי מנוהל ומאובטח על ידי "המוסך למטרות מיוחדות" של שירות האבטחה הפדרלי של רוסיה.
רכבי השרד הנשיאותיים נקראים על שם מגדלי הקרמלין. כך למשל הרכב הנשיאותי העיקרי, זה שפוטין נסע בו בטקס השבעתו, במאי 2018, נקרא בשם "סנאט" (על שם ארמון הסנאט בקרמלין), רכבי הליווי של האבטחה (שאף הם מיוצרים על ידי Aurus) נקראים בשם "ארסנל", על שם מגדל התחמושת של הקרמלין.
פרסים ומועמדויות של בלאקפינק
זוהי רשימת הפרסים והמועמדויות שקיבלה להקת בנות הקיי-פופ הדרום קוריאנית בלאקפינק, שהתחילה את הקריירה באוגוסט 2016.
שרה לבני
שרה לבני (נולדה כשרה רוזנברג; 30 במרץ 1922 – 8 באוקטובר 2007) הייתה מלוחמות האצ"ל.
קורות חיים
שרה רוזנברג נולדה בוורשה בירת פולין. בגיל שלוש עלתה עם משפחתה לארץ ישראל, והתגוררה בחיפה.
תחילת פעילותה הייתה בהפעלת משתף פעולה ערבי תושב עכו כדי שיצור קשר בין מפקדת אצ"ל ובין חבריה שבכלא. בהמשך, לאחר מעצרם של 38 חברי האצ"ל במשמר הירדן וכליאתם במחנה המעצר מזרעה, סייעה שרה עצמה בשמירת קשר אתם, תוך שהיא מתחזה לעוזרתו של רופא השיניים שטיפל בהם. בתקופת הסזון עברה לצפת, שם עבדה כגננת, וכן עסקה בגיוס חברים לסניף האצ"ל שם, וכך הכירה את מיכאל אשבל. לאחר שנתיים בצפת עברה לתל אביב.
ולדיסלב שפילמן
ולדיסלב (ולאדק) שפילמן (בפולנית: Władysław Szpilman; 5 בדצמבר 1911 – 6 ביולי 2000) היה פסנתרן, מלחין וכותב זיכרונות יהודי-פולני. התפרסם ביותר כגיבור הסרט "הפסנתרן" של רומן פולנסקי, המבוסס על ספרו האוטוביוגרפי של שפילמן, המספר כיצד שרד את מלחמת העולם השנייה.
שרה לבני
קורות חיים
ב-1942 הכירה את איתן לבני, ממפקדי האצ"ל, ולימים חבר הכנסת מטעם מפלגת הליכוד. ב-12 בינואר 1946 השתתפו שניהם בשוד רכבת הכסף, כאשר שרה נמנתה עם קבוצה של שבע נשים שהובילה את כספי השוד לתל אביב. איתן לבני נעצר באפריל 1946 ונדון למאסר ממושך. באוקטובר 1946, נעצרה שרה על ידי שלטונות המנדט הבריטי, ונכלאה בבית הסוהר לנשים בבית לחם. בדצמבר 1947 הועברה למחנה המעצר בעתלית, שבו ביימה התקף תוספתן על ידי הזרקת חלב חם לשרירים, אשר הוביל לאשפוזה בבית חולים, וממנו ברחה. כינויה באצ"ל היה "יעל", אך בנוסף כינו אותה "שרה הקטנה". בעת שהייתו בתא הנידונים למוות לאחר שנגזר דינו לתליה, כתב חברה מיכאל אשבל עבורה את השיר "עלי בריקדות" בעיבוד מהשיר היידי "פארטיזאנער ליבע" (אהבן פרטיזן), והתחיל אותו במילים "היום שרה הקטנה". זאת לאור כך שבהזדמנות בה שר את השיר האמור בנוכחות חברי האצ"ל ביקשה ממנו לתרגם אותו לעברית והוא הבטיח לה שיעשה זאת. אשבל לבסוף לא נתלה (בעקבות חטיפת קצינים בריטיים כבני ערובה בידי המחתרת) אך נהרג במהלך הפריצה לכלא עכו והשיר היה לאחד משירי המארש האהובים ביותר על אנשי האצ"ל.
ולדיסלב שפילמן
קורות חייו
שפילמן נולד בסוסנוביץ, פולין, למשפחה יהודית. בנם הבכור של שמואל ואסתרה שפילמן. היו לו שתי אחיות, רג'ינה (נולדה ב-1913) והלינה (נולדה ב-1917), ואח אחד, הנריק (נולד ב-1915). למד פסנתר בראשית שנות השלושים בוורשה ובברלין. בברלין למד אצל לאוניד קרויצר וארטור שנאבל. קומפוזיציה למד אצל פרנץ שרקר. אחרי עליית אדולף היטלר לשלטון בגרמניה, בשנת 1933, חזר שפילמן לוורשה. הוא חיבר יצירות קלאסיות רבות וכמה שירים פופולריים ופסקולי סרטים. הוא סייר בפולין כמלווה לכנר האמריקאי ברוניסלב גימפל.
שרה לבני
קורות חיים
יומיים לאחר קום המדינה, ב-16 במאי 1948, נישאה שרה לאיתן לבני, לאחר שלבקשת אמו של איתן, התיר הרב איסר יהודה אונטרמן את עריכת החופה במהלך ספירת העומר. חתונתם הייתה החתונה הראשונה שנערכה במדינת ישראל לאחר הקמתה.
ולדיסלב שפילמן
קורות חייו
בשנת 1935 התחיל שפילמן לעבוד כפסנתרן ברדיו הפולני, שם הועסק עד שכוחות הכיבוש הגרמנים בפולין הגיעו לוורשה בסתיו 1939 ושידורי הרדיו הפולני הופסקו בצו. ממשל הכיבוש הנאצי הקים גטאות ברבות מערי פולין, ביניהן ורשה, ושפילמן אולץ לעבור עם משפחתו לגטו ורשה. הוא המשיך לעבוד כפסנתרן במסעדות הגטו. שפילמן נשאר בגטו ורשה עד להריסתו לאחר גירוש רוב תושביו והועסק בהמשך בעבודות כפייה, שבמהלכן עזר להבריח כלי נשק. פעמים אחדות שיחק לו מזלו להינצל מתפיסה וחיסול בידי הגרמנים.
שרה לבני
קורות חיים
לזוג לבני נולדו שלושה ילדים, בהם ציפי לבני, לימים ממלאת מקום ראש הממשלה ושרה בממשלות ישראל.
ולדיסלב שפילמן
קורות חייו
כאשר שאר משפחתו גורשה למחנה ההשמדה טרבלינקה שבמזרח פולין, הצליח שפילמן להימלט מאתר השילוח בעזרת חבר, שאחז בו בתוך ההמון והבריח אותו מן הרכבת הממתינה. כפי שכתוב בספר זיכרונותיו, שפילמן מצא מקומות מחבוא בוורשה בעזרת אנשי המחתרת הפולנית. בין היתר נעזר באנדז'יי בוגוצקי ובאשתו יאנינה בוגוצקה. פעמים אחדות נאלץ לשנות את מקומות המסתור שלו; אחד מהם היה בית דירות מופצץ, שם היה עליו לטפס במשך חודשים מעל גווייה חרוכה כדי להגיע אל חדרו. הוא נאחז בשפיותו על ידי כך, שחזר בזיכרונו על כל היצירות שניגן או חיבר, תוך שימת לב קפדנית ושיטתית לפרטי פרטים. לקראת סוף המלחמה, מצא מקלט בבית הרוס, ואז הפתיעו אותו הגרמנים, שהגיעו למקום והפכו אותו למפקדה.
שרה לבני
קורות חיים
לאחר קום המדינה שרה לבני הייתה עקרת בית במשך שנים, ובסביבות 1974 החלה לעבוד בעיריית תל אביב.
ולדיסלב שפילמן
קורות חייו
להצלתו של שפילמן תרם וילם הוזנפלד, סרן גרמני, שהתבייש במדיניות הנאצית של ארצו. הוזנפלד גילה את שפילמן כשזה חיפש משהו לאכול. הוזנפלד שאל את שפילמן מיהו ודרש הוכחה להיותו פסנתרן ולשם כך הוביל אותו אל פסנתר ישן. היה זה לאחר שנתיים ומחצה ששפילמן לא נגע בפסנתר, אך מתוך חשש לחייו, הוא ניגן את הבלדה מס' 1 בסול מינור, אופוס 23, של שופן. הוזנפלד סיפק לשפילמן מזון ומדי צבא כדי שלא יקפא למוות. על הסיוע שהעניק הוזנפלד לשפילמן, ועל מעשים נוספים, הוא זכה לאחר מותו להכרה כחסיד אומות העולם על-ידי יד ושם.
שרה לבני
קורות חיים
נפטרה ב-2007, בגיל 85.
ולדיסלב שפילמן
קורות חייו
לאחר שהגרמנים פינו את ורשה הגיע לעיר הצבא האדום של ברית המועצות, אך שפילמן עצמו שוחרר בידי חיילי הארמייה הפולנית ה-1 שהייתה חלק מהחזית הבלארוסית ה-1 של הצבא האדום. שפילמן יצא לקדם בברכה את מציליו, אך אלה, שראוהו עם מעיל גרמני, ירו לעברו וכמעט הרגוהו. הוא קרא אליהם "אני פולני!" ועל שאלתם מדוע הוא לובש סגין של קצין גרמני, ענה להם, "קר לי." הוזנפלד מת לאחר מכן בשבי הסובייטי.
שפילמן חזר לעבודתו הקודמת ברדיו פולין ב-1945, שם החל מחדש בדיוק במקום שהפסיק שש שנים קודם: נוקבת במיוחד הייתה פתיחתו את השידור הראשון בנגינת הנוקטורן בדו דיאז מינור של שופן, היצירה האחרונה שרדיו פולין שידר לפני המלחמה.
משנת 1945 עד 1963 היה שפילמן מנהל מדור המוזיקה של רדיו פולין. במשך התקופה הזאת חיבר כמה יצירות סימפוניות וכ-500 שירים, ביניהם כמה שירי ילדים, שעודם פופולריים בפולין עד היום, וכן מוזיקה לתסכיתי רדיו ולסרטים. שפילמן גם המשיך להופיע כסולן, לבדו ועם הכנרים ברוניסלב גימפל, אידה הנדל, רומן טוטנברג והנריק שרינג. ב-1963 ייסדו שפילמן וגימפל את "חמישיית הפסנתר ורשה", שעמה הופיע שפילמן עד 1986.
בשנת 2000 מת שפילמן בוורשה, בגיל 88.
זיכרונותיו והסרט "הפסנתרן"
בשנת 1945, זמן קצר אחרי סיום המלחמה, כתב שפילמן את זיכרונותיו על המאבק לחיים בוורשה. הוא הוציא את הספר לאור בשם Śmierć Miasta ("מותה של עיר"), אבל שלטונות פולין, שלא שבעו נחת מנקודת הראות שלו על המלחמה, מנעו את פרסומו. עותקים ספורים של הספר הודפסו והוא נותר שכוח ועלום למשך יותר מחמישים שנה.
בשנת 1987 יזם בנו של שפילמן, אנדז'יי, את הוצאת ספרו של אביו מחדש, תחילה בגרמנית בשם Das wunderbare Überleben ("ההישרדות המופלאה"), ולאחר מכן באנגלית, בשם "הפסנתרן". הספר היה לרב-מכר ובהמשך יצא בתרגומים ליותר מ-30 שפות (בהן עברית, 2001). בשנת 2002 ביים רומן פולנסקי גרסת תסריט, גם היא בשם "הפסנתרן", אבל שפילמן מת לפני השלמת הסרט. "הפסנתרן" זכה בשלושה פרסי אוסקר כולל את השחקן הטוב ביותר אדריאן ברודי שהוא השחקן הצעיר ביותר שזכה באוסקר, בפרס הסרט הטוב ביותר של האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה ובפרס דקל הזהב של פסטיבל הסרטים בקאן.
תביעת הדיבה
בשנת 2010 פרסמה הסופרת הפולנייה אגתה טושינסקה ספר ביוגרפי על הזמרת היהודייה וירה גראן, שהופיעה בוורשה. בהקדמה לספר, היא קיימה עמה ראיון שבו האשימה את שפילמן בשיתוף פעולה עם הנאצים נגד היהודים בגטו. משפחתו של שפילמן תבעה את טושינסקה באשמת הוצאת דיבה, ובשנת 2013 בית המשפט הפולני דחה את העתירה נגד טושינסקה בטענו שהיא רק ציטטה את דבריה של גראן ולא אמרה את דעתה, עובדה המעניקה הגנה לספר בשם חופש הביטוי.
משה לוגסי
משה (מושיקו) לוגסי (נולד ב-4 בפברואר 1991) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת הקשר בהפועל אשדוד.
קריירה
לוגסי החל לשחק כדורגל בקבוצות הילדים של מכבי קריית גת, ובגיל 14 עבר למחלקת הנוער של מכבי תל אביב. בעונת 2010/2011 ערך את משחק הבכורה שלו בבוגרים, ובעונה שלאחר מכן השתתף עם מכבי תל אביב בשלב הבתים של הליגה האירופית, ואף כבש בהפסד 3-2 לבשיקטש. בעונת 2012/2013 כבש שער ניצחון בדקה ה-99 של משחק החוץ נגד בני יהודה באצטדיון בלומפילד בבעיטה אלכסונית מ-25 מטר לחיבורי השער, והביא לקבוצתו 3 נקודות יקרות להמשך מאבק האליפות. בסוף העונה נבחר שער זה לשער העונה.
בעונת 2013/2014 התקשה לוגסי לתפוס מקום בסגל הקבוצה, וב-7 בינואר 2014 הושאל לבית"ר ירושלים עד לסוף העונה, עם אופציית רכישה במקביל להארכת חוזהו במכבי תל אביב בשנתיים נוספות. בתום אותה העונה חזר לוגסי לסגל מכבי תל אביב, אך ב-22 בספטמבר 2014 הושאל למכבי פתח תקווה, במדיה ערך עד תום העונה 17 הופעות בליגה, בהן כבש שער אחד. ב-12 ביולי 2015 הושאל למכבי נתניה, ובמדיה ערך 22 הופעות אך בתום העונה ירדה הקבוצה לליגה הלאומית.
לקראת עונת 2016/2017 חתם לוגסי בקבוצת הפועל אשקלון, העולה החדשה לליגת העל.
ב-17 באוקטובר 2018 לוגסי חתם בהפועל רמת גן.
סטטיסטיקה
מעודכן ל-
קני סגל
קֶנִי סֶגַל (נולד ב-4 באפריל 1959) הוא מעצב תעשייתי ומרצה בתחום העיצוב. הוא ייסד את המחלקות לעיצוב תעשייתי במכללת שנקר ברמת גן ובמכללת הדסה בירושלים, וכיהן כראש המחלקה וכפרופסור חבר במכללה האקדמית הדסה. בשנות ה-90 הוא סיים את לימודיו בבצלאל - האקדמיה לאמנות ועיצוב בירושלים, ומאז עסק ביצירת פרויקטים רחבי היקף ובחינוך לעיצוב ותכנון. כמו כן, ייסד את חברת PublicZone המתמחה בפרויקטים רחבי היקף בתחום התחבורה הציבורית ובתחום הרפואה.
ביוגרפיה
סגל נולד ביוהנסבורג, דרום אפריקה. הוא עלה לישראל כשהיה בן 14 והתחנך בפנימיית אלוני יצחק בגבעת עדה. לאחר מכן, שירת כקצין בחטיבת הצנחנים. בתום שירותו הצבאי עבד במשך מספר שנים כנגר, עד שסיים בהצטיינות את לימודיו בבצלאל. בשנת 2004 סיים בהצטיינות את לימודי התואר השני בעיצוב באוניברסיטת Middlesex באנגליה. כיום הוא מכהן כפרופסור במכללה האקדמית הדסה, ומלמד במחלקה לעיצוב תעשייתי מכליל.
קריירה מקצועית
סגל הוא שותף ומנכ"ל מייסד של PublicZone Transportation LTD, המציעה מוצרים, תוכניות ופתרונות עיצוב. מיזמי התחבורה הציבורית בהם לקחה חלק PublicZone משפיעים על חיי היומיום של מאות אלפי נוסעים מדי יום המשתמשים בפרויקטים כגון הרכבת הקלה בירושלים ומערכת האוטובוסים בעיר, כמו גם שירותי ה'מטרונית' בחיפה. בחברה פיתחו גם מערכות מודולריות למערכות תחבורה נוספות אחרות ברחבי הארץ וכן ריהוט ייעודי למרכזי תחבורה ונמלי תעופה.
PublicZone, בראשותו של סגל, הייתה מעורבת גם בפיתוח תוכניות עיצוב ופתרונות ארכיטקטורת מידע לפרויקטים גדולים אחרים בתחום התחבורה, בהם: הקו האדום של מערכת האוטובוסים בתל אביב, הנתיב המהיר של נת"ע והרכבת הקלה במטרופולין תל אביב. החברה עסקה גם בתכנון אזורי מחסה למערכות היסעים בחיפה וברכבת ישראל.
קריירה אקדמית
פרופ' סגל הוא מרצה בכיר במחלקה לעיצוב תעשייתי מכליל במכללת הדסה בירושלים ומרצה אורח במכון הלאומי לעיצוב Ahmdebad (NID) שבג'קראט, הודו. הוא הקים שתי מחלקות אקדמיות לעיצוב תעשייתי בישראל: במכללת שנקר, ובבית הספר להנדסה ולעיצוב והמכללה האקדמית הדסה, ולאחר מכן עמד בראשן. כיועץ אקדמי, כתב סגל את התוכנית האקדמית לתואר הראשון בעיצוב תעשייתי המופעלת במרכז האקדמי ויצו חיפה. בנוסף, סיפק לאוניברסיטת Bilgi באיסטנבול (טורקיה) שירותי ייעוץ אקדמי בכל הכרוך בבקרת איכות, שיפור תוכניות ומדיניות קבלת תלמידים. במהלך שנות הוראתו יצר פרופ' סגל קורסים ותוכניות הוראה בנושאים כגון: עץ כחומר תרבותי, עיצוב וחברות קורסות ועוד.
הזירה הציבורית
בשנת 2005 ייסד עם המעצב דוד גרוסמן את קהילת המעצבים הישראלית, ארגון מקצועי בו ראשי הארגון נבחרים על ידי החברים בו. בשנים 2005–2007 כיהן כסגן נשיא ויו"ר של סניף המעצבים התעשייתיים.
על מנת להגביר את המודעות לעיצוב ולהביא לשיפור בתנאים בהם פועלים היוצרים, ייסד עם אוצר תחום העיצוב במוזיאון ישראל - אלכס וורד - את פורום העיצוב בירושלים, המשמש כפלטפורמה בינלאומית ליצירת שיח בנושאי עיצוב. הפורום אירח ועידות בינלאומיות גדולות בהן לקחו חלק מרצים בעלי שם. בשנת 2008 ייסד סגל את מרכז העיצוב בירושלים, ושימש כמנכ"ל עד לשנת 2010. במרכז פותחו תוכניות שנועדו לסייע לבוגרי המחלקות לעיצוב המבקשים להתמחות ולעסוק בתחום, וכן תוכניות שמטרתן יצירת אפשרויות לפיתוח עסקים ברי קיימא בתחום העיצוב בירושלים.
וועדות שיפוט:
סגל כיהן כחבר בוועדות שיפוט בתחום העיצוב, ביניהן: הוועדה להענקת הפרס לאמנות ולעיצוב הפועלת מטעם משרד החינוך; הוועדה השופטת בתחרות עיצוב רהיטים, וועדת התחרות לעיצוב חלל ציבורי במרכז ירושלים וועדת הפרס לתחרות העיצוב התעשייתי של השנה (NID) בהודו.
כיום הוא חבר פאנל בוועדה מטעם משרד התעשייה ומסחר המעניקה מלגות עבור פרויקטים בתחום העיצוב, ובוועדת פרס 'אות העיצוב' המוענק כאות הערכה על מצוינות בעיצוב.
כתבי עת
במקביל לקריירה האקדמית והעסקית הוציא לאור קני סגל ביחד עם עמיתו פרופ' יונתן ונטורה מגוון כתבי עת:
"מ-לוסי לחברתינו: פרספקטיבות חדשות בנוגע לעיצוב" אשר יצא לאור בשנת 2016.
"בקיצור, תולדות העיצוב" אשר יצא לאור בשנת 2019. הגיע למקום השלישי ברשימת רבי המכר לספרי עיון וזכה לסיקור נרחב בתוכניתם של פאולה וליאון ובכאן תרבות כמו גם בכתבה במדור העיצוב של ynet
ארנון גולדפינגר
ארנון גולדפינגר (נולד ב-21 בספטמבר 1963) הוא במאי ותסריטאי ישראלי. הוא ידוע בעיקר בזכות סרטיו "הקומדיאנטים" ו"הדירה", אשר זכו להצלחה בארץ ובעולם וקטפו פרסים רבים בתחום הקולנוע הדוקומנטרי. גולדפינגר הוא זוכה שני פרסי אופיר.
קני סגל
תערוכות
עיצוב:
פרויקטים מיוחדים:
ארנון גולדפינגר
קריירה
עם סיום לימודיו ביים את סרטו הראשון "המופע של בני זינגר". הסרט, שהוקרן לראשונה בפסטיבל הקולנוע בירושלים 1993 הוא קומדיה רומנטית מרירה המספרת על בני זינגר (בגילומו של גל זייד) בחור מהורהר העורך מופעי שקופיות בחתונות. בסרט משתתפים גם מנשה נוי, אלי יצפאן, שמואל אדלמן ועידית לימור, כמו גם שי אביבי בתפקיד אורח. הסרט השתתף בפסטיבלים רבים ברחבי העולם וזכה בפרסים.
קני סגל
תערוכות
סגל יזם ופיתח את הרעיון, החזון והמשימה של שבוע העיצוב בירושלים ומרכז העיצוב בעיר, כמו גם תוכניות לתמיכה במעצבים צעירים המעוניינים להתמחות במקצוע, זאת על ידי מתן תמריצים שיאפשרו הקמת עסקים חדשים בתחום.
ארנון גולדפינגר
קריירה
מיד עם סיום לימודיו, החל גולדפינגר לביים סרטים ועשרות כתבות עבור תוכניות בערוצי הטלוויזיה השונים (כולל "כל שני וחמישי עם רפי רשף", "מבט שני", "אקשן", "הכיתה המעופפת", ועוד).
קני סגל
הצטיינות ופרסים
1997 – זוכה הפרס הראשון בתחרות הארצית של מעצבי הרהיטים בישראל – עבור עיצוב רהיטים באמצעות לייזר.
ארנון גולדפינגר
קריירה
בשנת 2000 יצא לאקרנים סרטו הראשון באורך מלא "הקומדיאנטים", אותו יצר עם אושרה שוורץ. "הקומדיאנטים" הוא סרט דוקומנטרי המספר את סיפורה של משפחת בורשטיין. אב המשפחה, פסחק'ה בורשטיין, גדל במשפחה יהודית אורתודוקסית ברוסיה בסוף המאה ה-19 וכשהפך נער החליט לעזוב את הבית וללכת בעקבות חלומו - התיאטרון. הוא עבר לפולין שם הפך בשנות העשרים לכוכב בולט בתיאטרון היידיש. בשנות השלושים הגיע, כמו כוכבי יידיש רבים, לניו יורק, שם פגש בשחקנית הצעירה ליליאן לוקס. לשניים נולדו תאומים – מייק (לימים השחקן המפורסם מייק בורשטיין) וסוזן. גולדפינגר עמל על סרטו במשך ארבע שנים והצליח, באמצעות סיפורה של המשפחה, ראיונות עם אחרוני כוכבי הבמה היידית בארצות הברית ובשילוב עם קטעי ארכיון פרטיים והיסטוריים, לשרטט תמונה מרגשת ונוגעת ללב של עולמו הנכחד של תיאטרון היידיש העממי. הסרט יצא להקרנות מסחריות והפך לסרט הדוקומנטרי הישראלי הראשון מזה 12 שנה שהוקרן באופן מסחרי. הסרט היה להצלחה גדולה, וגולדפינגר נבחר על ידי העיתון "ידיעות אחרונות" לאחד מחמשת האנשים המשפיעים ביותר על הקולנוע הישראלי באותה השנה. ה"קומדיאנטים" זכה בפרס סרט התעודה הטוב ביותר מטעם האקדמיה הישראלית לקולנוע וכן בפרס המקביל בפסטיבל חיפה. הוא הוקרן בעשרות פסטיבלים ברחבי העולם, ובשנת 2002 יצא להפצה מסחרית ברחבי ארצות הברית על ידי חברת ניו יורק פילמס ואף נבחר כאחד מחמשת הסרטים הדוקומנטריים הטובים ביותר לאותה שנה על פי מבקרי הקולנוע בשיקגו. ב-2017 זכויות שידור של הסרט "הקומידאנטים" נרכשו על ידי תאגיד השידור הישראלי; הסרט שודר בערוץ כאן 11 והועלה לאתר יוטיוב ולאתר כאן.
קני סגל
הצטיינות ופרסים
1998 – זוכה המלגה על שם פולנסקי ללומדים לקראת תואר שני – עבור Mopod, סטנדר נייד המיועד לשימוש על ידי ילדים בעלי נכויות.
ארנון גולדפינגר
קריירה
סרטו השני, "הדירה", יצא לאקרנים בספטמבר 2011. הסרט זכה לתשבחות רבות, השתתף במספר רב של פסטיבלי קולנוע וקטף פרסים ישראליים ובינלאומיים רבים, בהם פרס אופיר לסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר לשנת 2011 ופרס הבמאי הדוקומנטרי הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע בירושלים 2011. באותה השנה, בטקס חלוקת פרסי הקולנוע התיעודי, זכה בפרס הבימוי, בפרס התחקיר ובפרס הסרט התיעודי הטוב ביותר באורך מלא. הסרט "הדירה" זכה להצלחה קופתית יוצאת דופן ותואר בכתביו של מבקר הקולנוע יאיר רוה במילים הבאות: "ככל הנראה הסרט התיעודי הישראלי הנצפה ביותר בבתי הקולנוע מאז "זאת היא הארץ" מ-1935". ביוני 2012 "הדירה" (בשמו הגרמני  Die Wohnung) יצא לאקרנים ברחבי גרמניה, וארבעה חודשים לאחר מכן נבחר בידי איגוד בתי הקולנוע בגרמניה לסרט התיעודי הטוב ביותר שהוקרן באותה שנה. באוקטובר 2012 יצא הסרט (בשמו האנגלי The Flat) להקרנות מסחריות ברחבי ארצות הברית על ידי חברת ההפצה IFC films. כמו כן הסרט הופץ בבתי קולנוע באוסטרליה שווייץ ובהונגריה.
קני סגל
הצטיינות ופרסים
2006 – העפיל לשלב הגמר בתחרות של קרן עדי – עבור חיים מודחים, עיצוב כיסא בהשראת טקסט שנכתב על ידי גרשום שלום.
ראו גם
מכללה האקדמית הדסה ירושלים
שנקר - בית ספר גבוה להנדסה ולעיצוב
הידקי טוג'ו
הידֶקי טוֹג'וֹ (יפנית: 東條 英機,, 30 בדצמבר 1884 - 23 בדצמבר 1948) היה גנרל בצבא הקיסרי היפני וכן גם ראש הממשלה של האימפריה היפנית בזמן מלחמת העולם השנייה, מה-18 באוקטובר 1941 עד ה-22 ביולי 1944. טוג'ו היה לאחראי על ההוצאה לפועל של המתקפה על פרל הארבור וניהל בפועל את יפן במשך רוב המערכה באוקיינוס השקט. במהלך המלחמה היה אחראי על פשעי מלחמה שונים ולאחר סיומה הוצא להורג.
טוג'ו, בן למשפחת סמוראים לשעבר, התחנך באקדמיה הצבאית היפנית ושירת מספר שנים בתור נספח צבאי בברלין, רפובליקת ויימאר. במהלך מרד הנפל של 26 בפברואר 1936 היה מעורב בהפלתם של המורדים על אף קשרים אידאולוגים. לאחר מכן התמנה למפקד צבא קוואנטונג שבפועל שלט על מנצ'וקוו, שהייתה לגרורה יפנית. טוג'ו היה מעורב בסיעה הצבאית הלאומנית טוסיי-הא, שהתנכרה לדמוקרטיה, למערב ולאידיאלים ליברלים וקראה להקמת אימפריה יפנית שתשלוט על מזרח אסיה כולה. לאחר מרד הנפל היה מעורב בדינם של המורדים, אנשי סיעת הקודו-הא היריבה, ודן רבים מהם למוות. טוג'ו היה מהתומכים הראשיים של ההסכם התלת-צדדי של יפן ביחד עם גרמניה ואיטליה. במהלך המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט ניסה טוג'ו להקים תחום השפעה יפני במסגרת מרחב השגשוג המשותף של מזרח אסיה רבתי. טוג'ו קידם פשעי מלחמה שביצע הצבא היפני במלחמה, משימוש בנשק כימי, רצח שבויים, פגיעה באזרחים ועוד.
לאחר קרב מידוויי וקרב גוודלקנל החל הגלגל מתהפך נגד יפן במערכה באוקיינוס השקט. לאחר ההפסד החריף בקרב סאיפאן, הירוהיטו, קיסר יפן מאס בטוג'ו, פיטר אותו מראשות הממשלה והחליף אותו בקוניאקי קויסו. עם כניעת האימפריה היפנית טוג'ו ניסה להתאבד וירה לעצמו בלב דקות ספורות לפני שהגיעו כוחות אמריקאים לביתו כדי לעצור אותו. טוג'ו פספס את ליבו כאשר ניסה להתאבד והאמריקאים הספיקו לטפל בו ולהחיות אותו. טוג'ו עמד למשפט בבית הדין הבינלאומי הצבאי למזרח הרחוק על פעילותו במהלך המלחמה והורשע בשבעה פסקי פשעי מלחמה. גזר דינו נקבע להיות הוצאה להורג, אשר התקיימה ב-23 בדצמבר 1948 בכלא סוגאמו.
קריירה צבאית
טוג'ו נולד בעיר טוקיו, יפן ב-1884. הוא היה הבן השלישי של הידנרו טוג'ו, גנרל בצבא היפני, אך שני אחיו מתו לפני שנולד. ב-1905 הוא סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית והצטרף לשירות כסגן משנה בחיל הרגלים. עד 1909 הוא נישא לקטסוקו איטו, איתה הביא לעולם שלושה בנים וארבע בנות. הוא עלה בסולם הדרגות הצבאיות, סיים את לימודיו במכללה הצבאית ב-1915, ולאחר מכן עסק שם בהוראה, בנוסף לשירותו הצבאית בחיל הרגלים כקצין ובמטה הכללי.
לקראת סיומה של מלחמת העולם הראשונה, טוג'ו שירת במשלחת הצבאית היפנית אל המזרח הרחוק הרוסי שהייתה לחלק מהתערבות מדינות ההסכמה במלחמת האזרחים ברוסיה. המשלחת נשלחה כדי להתערב במלחמה ולמנוע את עלייתה של רוסיה הסובייטית אך במקביל גם ליצור מדינות חסות חוצצות בין רוסיה עצמה למזרח אסיה. שירותו במשלחת לרוסיה היה קצר קודם נשלח בתור נספח צבאי לרפובליקת ויימאר ושווייץ. בעת שהותו בגרמניה, טוג'ו, בדומה לקצינים יפנים רבים אחרים, פגש והושפע מספרו של אריך לודנדורף, המלחמה הכוללת (Der Totale Krieg). בספרו כותב לודנדורף על הרעיון שאומה שלמה מתגייסת כיחידה אחת לקראת מלחמה, שצורך האומה במלחמה גובר על הפוליטיקה ועל איכות מחייתם של האזרחים ושעל האומה לשרת את הצבא ולא להפך. לפי לודנדורף נדרשת "אחדות רוחנית" מוחלטת של אומה במהלך מלחמה ובהמשך לכתביו של גאורג וילהלם פרידריך הגל, לודנדורף טען כי המלחמה נדרשת עבור אומה אחת להוכיח את עצמה כנעלה על אחרת.
בבחינת מאפייניו האישיים, טוג'ו נודע ביכולותיו המנהליות, בדקדוקו על כל פרט ופרט בכל עבודה שהיא ובמשמעת החריפה שהדגיש. טוג'ו לעיתים נודע בכינוי "תַעַר" (かみそり; 'קָאמִי-סוֹרִי' ביפנית). בין 1922 ל-1926 עסק טוג'ו בהוראה במכללה הצבאית, בהמשך שירת עד 1929 בקצין במשרד המלחמה ובהמשך התמנה למפקד רגימנט רגלים והועלה לדרגת קולונל. היה זה באותה התקופה שהחל טוג'ו להתערבב עם מעגלים פוליטיים קיצוניים בצבא. טוג'ו נקשר עם סיעת הקודו-הא שהונהגה בידי סדאו אראקי. הייתה זאת סיעה צבאית קיצונית שדגלה במלחמה טוטאלית במטרה להביא לעליונותה של האימפריה היפנית מעל שאר עמי אסיה. בשונה מהסיעה היריבה, הטוסיי-הא בהנהגת טטסוזאן נגאטה, הקודו-הא פנו לקול העם בקריאה לשיבה למסורת היפנית של העבר, ולעומתם קראו ה-טוסיי-הא לשימוש בתעשיית מלחמה אדירה כדי למוטט את המערב. שתי הסיעות היו יריבות נחרצות, אך היו די דומות בשנאתן לדמוקרטיה, לעולם המערבי ולליברליזם.
הקודו-הא קידמו את מטרותיהם להפיל את הממשלות הדמוקרטיות היפניות ולהקים במקומן דיקטטורה צבאית שכביכול תפעל בשם רצונו של הקיסר דרך פעולות טרור. לאחר כישלון ניסיון ההפיכה של 15 במאי 1932 ומרד הנפל של 26 בפברואר 1936 התמוססה ברובה תנועת הקודו-הא. במהלך ניסיון ההפיכה ולאחריו, היה זה טוג'ו שהיה אחראי על טיהור פוליטי של כל המעורבים בניסיון ההפיכה. טוג'ו לא התייחס לעובדה שהמעורבים בהפיכה שעצר היו רובם מקושרים אליו בבחינה אידאולוגית ובפועל איחד את הקודו-הא והטוסיי-הא לכדי תנועה אחת בפיקודו.
מלחמת סין–יפן השנייה
במהלך 1937 התמנה טוג'ו לראש המטה הכללי של צבא קוואנטונג ובפועל למפקד הצבאי של מנצ'וקוו. בקיץ אותה השנה, תקרית גשר מרקו פולו והקרב על שאנגחאי הובילו לפרוץ מלחמת סין–יפן השנייה בין יפן הקיסרית לבין הרפובליקה הסינית בהנהגת צ'יאנג קאי-שק ומפלגת הקוומינטנג. במהלך הפלישה היפנית לסין היה טוג'ו מעורב בפעם הראשונה והיחידה בחייו בשדה הקרב כאשר פיקד על שתי בריגדות של צבא הקוואנטונג שנעו לתוך מונגוליה הפנימית. טוג'ו האמין שרק הצגת כל כוחה של יפן במתקפת בזק תוביל את הממשלה הסינית לכניעה ולשיתוף פעולה עם יפן כמדינת חסות שלה. טוג'ו היה מתומכי מרחב השגשוג המשותף של מזרח אסיה רבתי שתכנן להוביל את ההשפעה האירופאית והאמריקאית במזרח אסיה לסיומה ולהחליפה בשליטה יפנית קולוניאלית-בפועל.
בדעה זאת של טוג'ו פגש בהתנגדות מצידו של אישיווארה קנג'י, סגן ראש המטה של צבא קוואנטונג וממארגני הפלישה היפנית למנצ'וריה, אשר טען כי מלחמה כוללת של יפן בתוך סין תוביל את יפן לבור שתתקשה לצאת ממנו. טוג'ו הדיח את אישיווארה מתפקידו והעביר אותו למשרה הרחוקה ממשרת מפתח, אך אישיווארה המשיך בנאומים ציבוריים במהלכם יצא נגד המלחמה בסין, תקף את טוג'ו כאויבה של יפן שצריך להיעצר, לעמוד למשפט ולהישלח להוצאה להורג. בתגובה טוג'ו הורה ב-1939 על העברתו של אישיווארה לרשימת הקצינים שיצאו לגמלאות ובכך פתר אותו מכל משרות צבאיות.
המחנה הפוליטי המאוחד של אנשי הצבא הקיצוניים החליט להמשיך לקדם את שאיפותיו להשתלטות של הצבא על מוסדות המדינה דרך עלייה הדרגתית במעורבות הצבא במנהל הפנימי של המדיני במקום דרך הפיכה צבאית ישירה ואלימה. בהמשך השנה נקבע כי בכל קבינט נדרש כי שרי המלחמה והצי יהיו בשירות פעיל ולא מילואים, משמע שברשות הצבא והצי הייתה נתונה האפשרות להפיל כל ממשלה שהיא דרך השפעתם על אותם השרים. עם הזמן חיזק טוג'ו את מעמדו, התחבר ויצר קשרים עם פעילים פוליטיים, תעשיינים ואחרים ביפן כמו גם במנצ'וקוו. כל אותה העת המשיך המחנה הצבאי הקיצוני לקדם את המדיניות שלו בממשל באופן הדרגתי על אף העובדה שפומימרו קונואה, שהתנגד לאידיאלים של שליטת הצבא במדינה, היה לראש הממשלה. בשנת 1938, תחת לחץ הגורמים הצבאיים בממשלה, העביר קונואה את חוק הגיוס הלאומי שהלאים את כל איגודי העובדים, התעשיות בעלות החשיבות האסטרטגית, גורמי חדשות ותקשורת, הסדיר מחירים קבועים על מצרכים שונים והעניק לצבא תקציב ללא-רגולציה כלל. תקדים ששימש את הצבא לתקציב מלחמה שבפועל היה לא מוגבל עבור המלחמה נגד סין שפרצה ב-1937 ועבור מאבקים עתידיים נוספים.
במאי 1938 מונה טוג'ו לסגן שר הצבא בקבינט הממשלה הראשונה של קונואה. שר הצבא באותה העת היה סיישרו איטגאקי, והשניים התנגדו לכל הסכם שלום, שביתת נשק או ברית אפשרית עם הממשלה הסינית בראשות צ'יאנג קאי-שק. ממשלת קונואה נפלה בתחילת 1939, אך קונואה שב לראשות הממשלה ביולי 1940 ומינה את טוג'ו לשר הצבא החדש. טוג'ו נותר בתפקיד שר הצבא לתוך הקבינט השלישי של קונואה.
שר הצבא וראש הממשלה
בשנות ה-30 המאוחרות של המאה ה-20, טוג'ו היה לחבר בחבורה שדחפה את יפן למלחמת העולם השנייה. ב-1940 מונה לשר הצבא, אז היה בין האנשים שהובילו את יפן להצטרפותה למדינות הציר. טוג'ו היה תומך מרכזי של ההסכם התלת-צדדי ולאחר הברית עם גרמניה הנאצית וממלכת איטליה, עלתה הדרישה של הסיעה הצבאית בממשל להקים משטר סמכותני יותר. ביולי 1940, כאשר הקיסר הירוהיטו מינה את קונואה לראש ממשלה בשנית, הלה קידם את דרישת הצבא להקמת מפלגה טוטליטרית. קריאה זאת פגשה בהתנגדות מצידם של הבירוקרטים שחששו לכוחם. לבסוף הוסדרה פשרה לפיה פוזרו כלל המפלגות ובמקומן הוקמה מפלגה אחת אך היא לא הייתה מפלגה טוטלריטרית. הייתה זאת מפלגת טַאיסֵיי יוֹקוּסַאנקַאִי (大政翼賛会; "ההתאחדות לסיוע לשלטון הקיסרי"). המפלגה חולקה לספינים לפי מחוזות יפן ובראשה של המפלגה עמד ראש הממשלה המכהן. טוג'ו מצדו הצטרף גם כן למפלגה אשר ממנה המשיך לחזק את עמדתו. בקיץ 1941 קרא טוג'ו לכיבוש דרום הודו-סין הצרפתית בידי הצבא היפני, מהלך שהוביל לחיזוק העיצומים הכלכליים של ארצות הברית על יפן. יפן נשענה על מסחר עם ארצות הברית בעבור תפעול התעשייה שלה דרך ייבוא נפט, גומי, טין ואחרים, והעיצומים עליה פגעו באופן חריף על כלכלתה. על כן פנה הצבא לעבר מאבק מול ארצות הברית ולעבר השתלטות על איי הודו המזרחיים ההולנדיים ומושבות האימפריה הבריטית בדרום-מזרח אסיה המלאות באוצרות טבע. טוג'ו תמך בכיבוש המושבות האירופאיות בדרום-מזרח אסיה ביודעין כי מהלך שכזה עלול להוביל למלחמה נגד ארצות הברית. ב-6 בספטמבר 1941 הועידה הקיסרית של הממשלה בנוכחות הקיסר קבעה כי יפן תפנה מאמצעים דיפלומטיים לאמצעים צבאיים מול ארצות הברית והמעצמות האירופאיות בעלות המושבות בדרום-מזרח אסיה אילולא יגיע המאבק להסדר עד אמצע-אוקטובר 1941.
בישיבות קבינט המלחמה שבהן היה הקיסר הירוהיטו מעורב, הייתה התדיינות ממושכת לגבי הפניית המשאבים של יפן, למלחמה כוללת בסיביר נגד ברית המועצות או למלחמה כוללת באוקיינוס השקט נגד ארצות הברית. הירוהיטו חשש מכך שבשעה שיפן תילחם בארצות הברית, ברית המועצות או גרמניה הנאצית יבגדו בה. טוג'ו טען כי הם נמצאים בשעת כושר חד פעמית למלחמה בארצות הברית כך שלא תסכן את מעמדה של מנצ'וקוו וכלל המערכה בסין מול האפשרות של בוגדנות סובייטית או גרמנית.
ראש הממשלה קונואה ניסה להגיע להסדר עם ארצות הברית אך היה נתון ללחץ מצידו של הצבא בהנהגת טוג'ו שייצג אותו בקבינט. קונואה כשל אף בניסיונו להסדיר פגישה עם מזכיר המדינה של ארצות הברית, קורדל הול. הול לא בטח ביפן, ויתרה על כך לא האמין כי קונואה יכול להגיע להסדר עם ארצות הברית שירצה את הסיעה הצבאית של טוג'ו. הול טען בפני קונואה שבשביל להשיג את אמונה של ארצות הברית ביפן על יפן להשיג קודם כל את כל כוחותיה מסין (כולל מנצ'וריה) והודו-סין הצרפתית. קונואה קרא לטוג'ו מספר פעמים למלא אחר הדרישה האמריקאית ולהבטיח נסיגת כוחות אך טוג'ו סירב לדרישת ראש ממשלתו. עקב ההשפעה הרבה שבה אחז טוג'ו בתוך הקבינט, שכן פיטורו יוביל לנפילת הממשלה, קונואה לא יכול היה ללחוץ עליו למלא את דרישתו. כאשר נבצר מראש הממשלה פומימרו קונואה להשיג הסכם עם ארצות הברית, סיעתו של טוג'ו הובילה אותו לפרישה, וב-1941 מונה טוג'ו לראש ממשלת יפן על ידי הקיסר הירוהיטו ועל כן תפס פיקוד על הצבא היפני. אף על פי שהירוהיטו נשאר אחראי באופן פורמלי, השליטה הצבאית בזמנים אלו הבטיחה לטוג'ו את השליטה הדיקטטורית על האומה.
טוג'ו, לצד היותו ראש הממשלה, המשיך לכהן בתור שר הצבא והיה לקצין פעיל בצבא. קונואה המליץ להירוהיטו על מינויו של טוג'ו, וזאת לאחר שמייעצו משכבר הימים של הקיסר במינויי ראשי ממשלה, הנסיך סאיונג'י, נפטר במהלך 1940. טוג'ו ראשית פנה לעצמאי דיפלומטי אחרון כאשר שלח את הדיפלומט קורוסו סוברו לוושינגטון די. סי. לעבוד יחד עם השגריר היפני בארצות הברית בניסיון למצוא הסדר. כאשר הודיע קורוסו לממשלת ארצות הברית כי יפן מתחייבת להוציא את כוחותיה מהודו-סין הצרפתית, מזכיר המדינה הול התעקש גם על נסיגה כוללת של יפן מסין עצמה. "איגרת הול" התקבלה ביפן בזעם רב ובהתכנסות ב-1 בדצמבר של הועידה הקיסרית, טוג'ו תמך בקביעה להכריז מלחמת על ארצות הברית. הירוהיטו אמנם חשש ממלחמה, אך לא התערב בתהליך קבלת ההחלטות של שרי ממשלתו והמשיך להסתמך עליהם בשונה מאביו, יושיהיטו, קיסר יפן וסבו מוצוהיטו, קיסר יפן. הממשל האמריקאי היה מודע לסיכון שהוא לוקח במלחמה מול יפן לפי "איגרת הול", אך לא העריך נכונה את עוצמת הצבא היפני וציפה שהכוחות האמריקאים בהוואי והפיליפינים יוכלו להכניע את יפן במהרה .טוג'ו, כמנהיגים יפנים אחרים בני זמנו, העריך כי על יפן להשתלט על אזורי ייצור חומרי הגלם העשירים של דרום-מזרח אסיה כדי להבטיח את ריבונותה, וראה את מלחמת העולם השנייה כהזדמנות היסטורית להשתלט על אזורים אלו בעוד דעתן של המעצמות המערביות מוסחת למאבק האירופאי. תוכנית ההנהגה היפנית הייתה לשתק את האמריקאים בתור מהלך ראשוני (המתקפה על פרל הארבור), ובהמשך להתקדם לעבר כיבוש דרום-מזרח אסיה בסדרת כיבושי בזק ולבצר את האזורים החדשים שנכבשו במהירות האפשרית כדי שאילולא בעלות הברית ישיבו במתקפת נגד, זאת תיכשל. ב-7 בדצמבר (היה זה כבר 8 בדצמבר לפי שעון טוקיו), הוצאה לפועל המתקפה על פרל הארבור לפי תכנונו של האדמירל איסורוקו יממוטו ויפן החלה במהרה בכיבוש מלזיה, סינגפור, הונג קונג הבריטית, איי הודו המזרחיים ההולנדיים, גינאה החדשה, הפיליפינים, מיאנמר ועוד נחלות במזרח אסיה והאוקיינוס השקט שהיו נתונות לשליטת המעצמות הקולוניאליות המערביות. לאחר המתקפה על פרל הארבור, נשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט, הכריז מלחמה על יפן ועירב את ארצו במלחמת העולם השנייה. על אף הניצחון המהיר בפרל הארבור, היפנים התוקפים לא פגעו במיקומים אסטרטגיים צי האוקיינוס השקט של ארצות הברית, כך שבתוך מספר חודשים הצי שב לפעילותו והתעלה מעל האובדן, בעיקר עקב שינוי טקטיקה מריכוז המערכה הימית באוניות מלחמה לנושאות מטוסים. לאורכה של המלחמה טוג'ו לא אחז בסמכויות דיקטטוריות לשעצמו, אלא הצבא בכלל. טוג'ו נותר במשרתו המדינית רק כל עוד נתמך בידי הקיסר ובידי הצבא. הצי והבירוקרטיה האזרחית נותרו עצמאיים מהשפעתו ולא הועברו לידיו סמכויות מעבר לאלו של ראש הממשלה ושר הצבא. שמו של טוג'ו גם לא נקשר במשנה אידאולוגית או כל תורה פוליטית שהיא. תחת ממשל טוג'ו התקיים דיכוי נרחב של המתנגדים למלחמה, סוציאליסטים, קומוניסטים ופציפיסטים נשלחו למאסר בעוד הדוקטרינה הצבאית חדרה לתוך המערכת החינוכית. ביפן עצמה, היו מעצרים ופיטורים של מתנגדי המשטר, אך לא היו הוצאות להורג, זאת בשונה מהמתרחש בחזית הקרב. הצבא היפני הרג שבויים, תקף קהילות אזרחיות וניצל אותן, השתמש בנשק כימי (אשר שימושו החל עוד ב-1937 כאשר ראש המטה הכללי של הצבא, הנסיך קאנין קוטוהיטו, אישר את השימוש בנשק כימי). עם הזמן עלה השימוש באזרחים יפנים עבור תעשיית המלחמה וזה כלל גיוס נשים ותלמידי תיכון לעבודות בבתי חרושת.
לאורכה של המלחמה, על אף שהיו כביכול בברית, גרמניה ויפן כמעט ולא שיתפו פעולה כלל, מנהיגיהם חשדו זה בזה ולמעשה חלק נרחב מהפעילות של ההנהגה היפנית הונעה מחשש מעליית השפעתה העולמית של גרמניה דרך המלחמה. כאשר מצבה של יפן בחזית החריף, החל שימוש נרחב יותר באזרחים לפעול נגד חיילי בעלות הברית. כמו כן החל שימוש בקמיקזה, שנועדו להרתיע את בעלות הברית ולהביא לפגיעה נרחבת ככל הניתן באוניות המלחמה ונושאות המטוסים שלהן. במהלך הקרב על סאיפאן נחלה יפן תבוסה נחרצת לבעלות הברית ונעזרה באזרחים מקומיים לשם המאבקים בחיילי בעלות הברית. דרך איי מריאנה היו איי הבית היפנים במטווח של המפציצים האמריקאים שהחלו להוציא לפועל הפצצות אסטרטגיות נגד יפן על בסיס יומי. קרב סאיפאן היה אחד מסדרת כישלונות צבאיים במערכה באוקיינוס השקט, ובסופו של הקרב מאס הירוהיטו מהתנהלותו והנהגתו של טוג'ו והדיח אותו מראשות הממשלה. במקומו מינה הקיסר את קוניאקי קויסו.
טוג'ו התמנה לשר החוץ, ולנוכח החמרת מצבה של יפן בכל החזיתות, עד להטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי, ציפה לתיווך סובייטי בין ארצות הברית ליפן. ציפייה זאת התבררה כשגויה, וב-9 באוגוסט, שלושה ימים אחרי הטלת פצצת האטום על נגסאקי, הצבא האדום החל במבצע סערת אוגוסט, הכרזת מלחמה על יפן ופלישה לתוך שטחי מנצ'וקוו. כישלון התיווך הסובייטי היה גורם מכריע בהחלטה של הירוהיטו להודיע על כניעת יפן.
לאחר כניעת יפן
אחרי כניעת האימפריה היפנית ב-1945, חיילים אמריקאים הקיפו את ביתו של טוג'ו ועמדו לעצור אותו. טוג'ו ירה לעצמו בחזה בניסיון להתאבד אך הוא פספס את ליבו. ברגע ששמעו את הירייה, האמריקאים מיהרו לפרוץ לתוך ביתו איפה שמיהרו לתת לו עירוי מתרומת דם של חייל אמריקאי. לאחר מספר חודשים טוג'ו התאושש ומצבו הבריאותי התייצב.
טוג'ו נשפט אז על ידי בית הדין הבינלאומי הצבאי למזרח הרחוק על פשעי מלחמה. הוא נמצא אשם בפשעים הבאים:
הוא נידון לעונש מוות ב-2 בנובמבר 1948, והוצא להורג בתלייה ב-23 בדצמבר.
בגלל הפשעים שבוצעו תחת סמכותו, טוג'ו נחשב כאחראי על רציחתם של כמעט ארבעה מיליון סינים. טוג'ו אישר ניסויים ביולוגיים בעידוד הממשלה על שבויי מלחמה ועל אזרחים סינים.
קברו המונצח ממוקם במקדש בהזו, איצ'י, יפן. שמו המשיך להתקיים הודות למספר צאצאיו, ביניהם נכדתו יוקו טוג'ו, פעילה ימנית, ובנו השני טראו טוג'ו, אשר עיצב מטוסי קרב ונוסעים בזמן המלחמה ולאחריה, ובסופו של דבר עבד כמנהל בחברת מיצובישי.
הפיגוע במסגד אל-עסכריה
הפיגוע במסגד אל-עסכריה היה פיגוע טרור שהתרחש ב-22 בפברואר 2006 במסגד אל-עסכריה, הנמצא בעיר סאמרא שבעיראק, כ-100 קילומטרים צפון-מערבית לבגדאד. הסברה היא שהפיגוע במסגד, שנחשב לאחד מהאתרים הקדושים ביותר לאסלאם השיעי, בוצע על ידי ארגון "אל-קאעדה בעיראק" הסוני. על אף שאיש לא נפגע מהפיצוצים, המבנה ניזוק באופן קשה.
בעקבות הפיגוע פרצו במדינה מהומות אלימות בין סונים לשיעים, כשיותר מ-100 גופות נמצאו ביום שאחרי הפיגוע ובסך הכול יותר מ-1,000 בני אדם איבדו את חייהם בימים שאחרי המתקפה.
ההתקפה
להתקפת הטרור קדמה מתיחות ארוכה מאוד בין השיעים לסונים בעיראק ובכלל, וכן המתח שנוצר כתוצאה משליטת ארצות הברית בעיראק בעקבות מלחמת עיראק.
ב-22 בפברואר 2006, ב-6:44 לפי השעון המקומי, אירעו הפיצוצים שהרסו את הכיפה המוזהבת של המסגד וגרמו לנזקים כבדים. כמה גברים שלבשו מדי צבא נכנסו מוקדם יותר למסגד, אזקו את השוטרים והניחו את המטענים. שתי פצצות הופעלו על ידי חמישה עד שבעה אנשים שהתלבשו כאנשי כוחות מיוחדים עיראקיים, שנכנסו למסגד במהלך הבוקר.
בפיגוע עצמו לא היו נפגעים, אך הקיר הצפוני של המבנה ניזוק, מה שגרם לקריסת הכיפה ולהרס של שלושה רבעים מהמסגד כתוצאה מכך. מיד לאחר הפיגוע, כוחות ביטחון עיראקיים וכוחות מצבא ארצות הברית סרקו את האזור בחיפוש אחר חשודים וחמישה קציני משטרה שהיו אחראים על הגנת המתחם נלקחו למעצר.
תיקון הכיפה הסתיים באפריל 2009 והמסגד נפתח מחדש למתפללים ולמבקרים.
האחריות לפיגוע
אף אחד מארגוני הטרור לא קיבל על עצמו את האחריות להתקפת הטרור.
אל-קאעידה בעיראק
אף על פי שארגון "אל-קאעידה בעיראק" הכחיש את מעורבותו בפיגועים בהצהרה שפרסם בחודש יוני 2006, דיווח היועץ לביטחון לאומי של עיראק מוופק א-רביעי כי חיילי קומנדו וחיילים עיראקים לכדו ופצעו באורח קשה את יוסרי פאחר מוחמד עלי, אזרח תוניסיה שנודע בכינוי אבו קודאמה א-טוניסי, אחרי שהוא ועוד 15 לוחמים זרים הסתערו על עמדה של צבא עיראק הנמצאת במרחק של כ-40 קילומטרים מצפון לבגדאד.
אבו קודאמה הודה כי השתתף בתקיפת המסגד וסיפר בצורה מפורטת כיצד הפיגוע יצא לפועל. א-רביעי אמר אז כי כוחות הביטחון לא הצליחו לשים את ידם על מתכנן הפיגוע במסגד אל-עסכריה, היית'ם אל-בדרי.
במהלך מסיבת עיתונאים שכינס נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש במהלך חודש אוגוסט טען כי "זה די ברור - על כך לפחות הראיות מצביעות - כי הפיגוע במסגד היה תוכנית של אל-קאעידה, הכל במטרה ליצור אלימות עדתית". לפני מותו, ציין מנהיג "אל-קאעידה בעיראק", אבו מוסעב א-זרקאווי, כי אחת ממטרותיו היא להצית מלחמת אזרחים בין סונים לבין שיעים בעיראק.
אל-בדרי חוסל בתקיפה אווירית ב-2 באוגוסט 2007.
התגובות לפיגוע
כתוצאה מהפיגוע, החלו גלי אלימות גדולים מאוד בעיראק. לפי הממשלה העיראקית, נכון ל-23 בפברואר 2006, 168 מסגדים סוניים הותקפו, התפוצצו או נפגעו עקב פגיעה מכוונת של שיעים שביקשו נקמה. לפי הממשלה, נרצחו גם עשרה אימאמים ועוד חמישה עשר נחטפו מאז הפיגוע. בנוסף, כומר אחד נחטף ונרצח.
בעקבות המתחים הקודמים בין סונים לשיעים, התעורר חשש שהמצב בעיראק יידרדר עד כדי מלחמת אזרחים בין הפלגים הסונים והשיעים. בניסיון להרגיע את הרוחות, הכריז מנהיג השיעים בעיראק, האייתוללה עלי סיסתאני, על שבעה ימי אבל וקרא לקיים הפגנות מחאה, אך ללא אלימות. ראש ממשלת עיראק, איברהים אל-ג'עפרי, הכריז על שלושה ימי אבל וקבע כי זוהי התקפה על כל המוסלמים באשר הם.
למרות זאת, הקריאות להרגעה לא עזרו, ואלפי שיעים יצאו להפגנות אלימות בכל רחבי עיראק, ובפרט בסאמרא, מנופפים בשלטים בגנות הסונים והאמריקאים וקוראים לנקמה. בנג'ף נסגרו חנויות רבות, ורבים התגודדו להפגנה גדולה. ברחבי עיראק דווח על תקיפות סונים בידי שיעים, ושלושה סונים נרצחו. ביום שלאחר הפיגוע כ-60 מסגדים הותקפו על ידי מאמינים שיעים, מתוכם 50 בבגדאד. כשלושה מסגדים נהרסו עד היסוד. בימים הבאים, נהרסו בעיראק עוד מסגדים רבים. ברחבי עיראק התקבלו דיווחים על בריחת סונים כתוצאה מפרעות שמבצעים השיעים בהם. בסך הכול, נרצחו כ-500 אנשים בפרעות ובמהומות שלאחר הפיגוע. תושבים עיראקים החלו לאגור מזון כהכנה למהומות אפשריות ולמצב שבו לא יהיה ניתן לצאת אל הרחובות.
שלושה עיתונאים מוסלמים-סונים מרשת אלג'זירה נחטפו ונרצחו לאחר מכן, ועשרות אנשים מתו כתוצאה מאלימות המשטרה העיראקית וכוחות צבא ארצות הברית שניסו לדכא את ההפגנות. ארצות הברית החליטה להטיל עוצר לילה בעיר שבה עומד המסגד, ולאחר מכן גם בבגדאד עצמה, כדי למנוע את המשך המהומות, אולם ללא הצלחה יתרה.
בעיר בצרה, אחד עשר גברים חמושים לבושים במדי משטרה חטפו 11 גברים סונים, כמה מהם ממוצא סעודי ומצרי, מבית הסוהר המקומי. מאוחר יותר, נמצאו הגברים מתים וככל הנראה הם עונו. הפוליטיקאי העיראקי-כורדי ג'לאל טלאבני אמר כי עיראק נמצאת על סף מלחמת אזרחים.
בהמשך, חבורות שיעים חמושות החלו לירות בעוברים ושבים במקומות רבים. ב-23 בפברואר, יום לאחר הפיגוע, חבורת חמושים רצחה 43 סונים והשליכה את גופותיהם לנהר.
בהמשך, ב-24 בפברואר, יום שישי, המצב בעיר הבירה בגדאד היה רגוע יותר והמהומות שככו מעט, אולם בהמשך נערכו מספר קרבות ירי בין מיליציות חמושות בעיר, ואף נחטפו מספר ילדים של איש סוני בעל מעמד.
ב-26 בפברואר המשיכו האלימות והמהומות ביתר שאת. ביום זה, יותר מ-100 איש נרצחו בפרעות, וזאת למרות פעולות צבא ארצות הברית והממשלה העיראקית להרגעת הרוחות, ולמרות העוצר. התקבלו דיווחים מרחבי עיראק, ובעיקר בבגדאד ופרבריה, על בריחה של סונים למקומות מסתור בשל האיומים על חייהם. מנהיגים סונים רבים ירדו למחתרת והסתתרו בבתי ספר ובמקומות מסתור ארעיים אחרים. בסוף יום זה, התפוצץ מטען חבלה באוטובוס. חמישה אנשים נרצחו ושלושה נפצעו.
בימים הבאים נמשכו המהומות ברחבי עיראק והאלימות גברה. ממשלת עיראק אמרה כי אם המהומות לא ישככו, היא תפעל בכוח רב הרבה יותר, ולא תהסס להשתמש בכלים צבאיים רציניים הרבה יותר כנגד הפורעים, ואף בטנקים.
ב-3 במרץ נהרגו כ-25 בני אדם בידי חוליה חמושה בעיירה חרוואן, הנמצאת דרום-מזרחית לבגדאד.
עיראק
ראש ממשלת עיראק אבראהים אל-ג'עפרי האיץ בעם העיראקי להישאר מאוחד ושוחר שלום, באומרו כי מתקפת הטרור הייתה מבצע אלים ומלא הסתה. בעקבות האירוע, הוא גם הצהיר על שלושה ימי אבל לאומיים בעיראק. בעקבות ההתקפה, נפסקו שיחות המשא ומתן בין שיעים לפלגים סונים בעיראק באשר לצירופם לממשלה, והחל מעין חרם על סונים.
סונים רבים מחו על הפרעות שביצעו בהם שיעים בכל רחבי עיראק ועל עשרות המסגדים שהועלו באש בשל הפיגוע. למרות החרם והריחוק בין הסונים לשיעים, נשיא עיראק ג'לאל טלאבאני דחף לקיום פגישות בין אנשי דת סונים ושיעים בניסיון למנוע את הידרדרותה של עיראק למלחמת אזרחים.
שר ההגנה העיראקי, סעדון א-דוליימי, התריע מפני סכנת מלחמת אזרחים בעיראק, ואמר כי עיראק לא תחשוש לשלוח טנקים וכוחות צבא גדולים כדי לדכא את המפגינים ולהשליט ביטחון בעיראק כולה.
מסביב לעולם
בריטניה כינתה את הפיגוע "מעשה נפשע וחילול הקודש", ודחקה בעיראקים לרסן את עצמם ולא לצאת לפעולות תגמול. טוני בלייר אף אמר כי בריטניה תתרום ותסייע לבניית המסגד מחדש. נשיא ארצות הברית, ג'ורג' ווקר בוש, גינה גם הוא את הפיגוע ואמר כי היה זה מעשה נפשע שמטרתו להוביל למלחמת אזרחים.
צבי רזי
צבי רזי (1941 - 12 באוקטובר 2016) היה פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב, מומחה להיסטוריה של ימי הביניים באנגליה והדמוגרפיה בימי הביניים. "היה אחד מחשובי חוקרי ימה"ב בעולם. מחקריו פורצי הדרך על חברת האיכרים האנגלית שינו דפוסי מחשבה והשפיעו על דורות של חוקרים", לדברי פרופ' אביעד קליינברג.
ביוגרפיה
צבי רזי נולד בשנת 1941 בתל אביב, בן לעדה, שעלתה מפולין, ולמאיר, עורך דין שעלה מאוקראינה. למד בבית הספר "הכרמל" ובתיכון עירוני ה', והיה חבר ב"תנועה המאוחדת", במסגרתה להכשרה בקיבוץ משמר דוד. התגייס לנח"ל המוצנח ובמלחמת ששת הימים שירת במילואים בסיירת של חטיבת ירושלים, בפיקודו של יוסי לנגוצקי.
למד לתואר ראשון בהיסטוריה כללית באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1970 קיבל באוניברסיטה זו תואר שני בהיסטוריה, על עבודה שכותרתה "נסיכות הגליל במאה הי"ב", שנכתבה בהנחייתו של פרופ' יהושע פראוור. בשנת 1976 סיים את עבודת הדוקטור תחת הכותרת "The peasant families and landholding in Halesowen, 1270-1400" באוניברסיטת ברמינגהאם בהנחיית פרופ' רודני הילטון. היסטוריונים של ימי הביניים באנגליה לא יכלו להשתמש ברישומי כנסייה כדי להגיע למסקנות דמוגרפיות מכוון שאלה זמינים רק החל מהמאה ה-16. רזי עשה במחקרו שימוש ברישומי של בית המשפט המחוזי (Manor court) כדי לנסות ללמוד על חיי האיכרים במחוז האנגלי היילזוון (Halesowen).
בשנת 1976 הצטרף לסגל החוג להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב.
נפטר ב-12 באוקטובר 2016 ונטמן בבית הקברות קריית שאול.
פעילות פוליטית
עמיתו של רזי בחוג להיסטוריה, פרופ' אביעד קליינברג, תיאר:
משפחת קופרן
משפחת קוּפְּרֶן (בצרפתית: Famille Couperin) הייתה שושלת מוזיקלית של מלחינים ונגנים מקצועיים. הם היו המשפחה הפורייה ביותר בהיסטוריה המוזיקלית הצרפתית, שפעלה בתקופת הבארוק (מאות 17–18). לואי קופרן ואחיינו, פרנסואה קופרן "הגדול" (לה גרנד), הם חברי המשפחה הידועים ביותר.
היסטוריה
האזכור המוקדם ביותר של השם קופרן הוא משנת 1366, אך המוזיקאי הראשון של המשפחה היה כנראה מאתורן קופרן (Mathurin Couperin) (1569–1640 לערך). סוחר מ שהיה מעורב בעניינים משפטיים וכספים, מאתורן היה גם מוזיקאי חובב. שום יצירות שלו לא שרדו, וכנראה הוא הפסיק להופיע ב-1619; אבל הוא לימד את שני בניו, דני (Denis) ושארל (Charles). שארל (נפטר ב-1654) התיישב בב, עיירה קטנה כ-30 קילומטרים מזרחית לפריז, בסביבות 1601. הוא הפך לחקלאי ולבסוף נגן עוגב במשרה חלקית במנזר הבנדיקטיני של סן-פייר (לא של כנסיית הקהילה). לפחות שלושה מילדיו הרבים של שארל הפכו למוזיקאים מקצועיים: לואי (1626–1661), פרנסואה (1631–1701) ושארל (1639–1679).
פריצת הדרך של המשפחה הגיעה בסביבות 1650, כאשר, אז נגן צ'מבלו של מלך צרפת, ביקר באזור. "Le Parnasse François", ספר מפורסם משנת 1732 מאת, מכיל תיאור של ביקורו של שאמבונייר: ככל הנראה לואי, פרנסואה ושארל ביקרו את שמבונייר ביומו של הקדוש סן ז'אק - יום השם של שאמבונייר - והציעו למארח ולאורחיו קונצרט קצר, נגנו מספר יצירות שהלחין לואי. נגן הצ'מבלו המלכותי כל כך התרשם מכישוריהם עד שלקח איתו את לואי לפריז, וב-1651 כבר התגורר שם המלחין הצעיר. אחיו הצטרפו אליו זמן קצר לאחר מכן. ב-1653 הפך לואי לנגן העוגב של, כשמת, ירש אותו שארל, את שארל ירש בנו וכן הלאה; בני משפחת קופרן היו נגני העוגב של הכנסייה במשך 173 שנים.
לואי היה כנראה מלחין מצליח ורב השפעה, אבל הוא מת צעיר, ב-1661, ורוב יצירותיו לא פורסמו עד המאה ה-20. כמה שנים לאחר מותו, נולד השני מבין שני בני משפחת קופרן החשובים ביותר: פרנסואה קופרן, שכונה לה גרנד - "הגדול". אף על פי שסבל מבריאות לקויה לאורך חייו היה פרנסואה מלחין פורה מאוד. הוא הפיק ארבע יצירות של יצירות צ'מבלו המייצגות את פסגת אסכולת הצ'מבלו הצרפתית, חיבר חיבור רב השפעה וחשוב מבחינה היסטורית על נגינת צ'מבלו, "אומנות הנגינה בצ'מבלו" (L'art de toucher le clavecin), והפיק מספר יצירות אחרות, דתיות וחילוניות, שידועות עד היום.
אילן יוחסין מפושט
נגני עוגב של כנסיית סן-ז'רווה מופיעים להלן בהדגשה. המספר בסוגריים מציין את סדר הירושה, כלומר לואי היה נגן העוגב הראשון של הכנסייה, ירש אותו של שארל, שירש אותו פרנסואה וכו'.
תפסת מרובה לא תפסת
תפסת מרובה לא תפסת (במלואו "תפסת מרובה לא תפסת - תפסת מועט תפסת") הוא פתגם שמשמעותו שמי שמנסה לקחת כמות לא סבירה (או להשיג יותר מדי) עלול שלא להצליח, או לאבד את מה שהשיג, ולהישאר בלי כלום.
מקור הביטוי
מקור הביטוי הוא בדברי רבי עקיבא בספרא:
כלל זה מובא בכמה מקומות בתלמוד בהם הוא מבאר מדוע דרשת חז"ל נפסקה כמות קטנה ולא כמות גדולה. למשל, במסכת ראש השנה מבארת הגמרא שאת קרבן הראיה של חג השבועות אפשר להביא במשך ששת הימים שלאחר החג, בדומה לחג הפסח, ולא במשך שבעת הימים שלאחר החג, כפי הדין בחג הסוכות.
הגמרא משתמשת בכלל זה כדי להסיק שהגודל המינימלי של אוכל המקבל טומאה הוא בגודל ביצת תרנגולת דווקא ולא ביצה יותר גדולה.