cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אצטדיון צ'מרטין
אצטדיון צ'מרטין (בספרדית: Estadio Chamartín), ובשמו הרשמי מגרש מועדון הכדורגל ריאל מדריד (בספרדית: Campo del Real Madrid Club de Fútbol), היה אצטדיון כדורגל במדריד, השימש כמגרשה הביתי של ריאל מדריד משנת 1924 ועד פתיחתו של אצטדיון נואבו צ'מרטין בשנת 1947. תכולת האצטדיון עמדה על 22,500 צופים.
היסטוריה
בשנת 1923 ריאל מדריד, שבאותו זמן שיחקה באצטדיון קטן ברחוב אודונל, רכשה אדמה בצ'מרטין דה לה רוסה, אז עיירה מצפון מדריד, והיום חלק מהעיר מדריד, כדי לבנות אצטדיון חדש. הקרקעות, הידועות בשם וילה רוזה, היו באורך של 400 אלף רגל ותוחמו על ידי כביש ארנל, דרך מאודס ורחוב אלפרדו קלדרון.
שחקן עבר של המועדון, חוסה מריה קסטל, שהיה האדריכל של אצטדיון מטרופוליטנו, היה אחראי על הפרויקט, שכלל מתחם ספורט המורכב ממגרשי טניס, מגרשי אימון, חדר כושר, בריכת שחייה, משרדי המועדון, מסעדה, וכמובן אצטדיון כדורגל - שהיה הראשון בהיסטוריה שהיה בבעלותה של ריאל מדריד - עם קיבולת של 15,000 צופים, מתוכם 4,000 מקורים בגג. כדי לממן את עבודות הבנייה, נאלץ המועדון לקחת הלוואה של חצי מיליון פסטות.
משחקי גמר גביע המלך ב-1931, 1932 ו-1935 התקיימו באצטדיון. ב-21 במאי 1933, במשחק באצטדיון צ'מרטין, נבחרת ספרד חגגה את הניצחון הגדול ביותר בהיסטוריה שלה, כשניצחה את נבחרת בולגריה 13-0. ב-11 במרץ 1934, נבחרת ספרד אירחה באצטדיון את נבחרת פורטוגל במסגרת מוקדמות מונדיאל 1934, ספרד ניצחה 9-0 את פורטוגל.
ביולי 1936 פרצה מלחמת האזרחים בספרד, ומדריד סבלה מהשפעות הלחימה. בתום המלחמה, אצטדיון צ'מרטין נותר הרוס, וריאל מדריד נאלצה להשקיע הרבה כסף כדי לשפצו. לאחר שיפוצים נרחבים גדלה תכולת האצטדיון ל-22,500 צופים, והוא נפתח מחדש ב-22 אוקטובר 1939 במשחק דרבי נגד אתלטיקו מדריד, שהסתיים עם ניצחון 2-1 של ריאל. למרות שהאצטדיון גדל ל-22,500 צופים, תוך זמן קצר זה כבר לא הספיק לאחר שהביקוש גדל.
עם היבחרו של סנטיאגו ברנבאו לנשיאות ריאל מדריד בשנת 1943, הוא החל לתכנן לבנות אצטדיון מודרני וגדול הרבה יותר. בנייתו של האצטדיון החדש החלה ב-27 באוקטובר 1944. האצטדיון החדש נבנה בשטח הצמוד לאצטדיון צ'מרטין.
ב-16 במאי 1946 התקיים המשחק האחרון באצטדיון צ'מרטין, במסגרת גומלין חצי גמר גביע הגנרל, במשחק בו ריאל מדריד ניצחה 3-1 את ריאל אוביידו.
ריאל מדריד סיימה את עונת 1946/47, וגם התחילה את העונה הבאה באצטדיון מטרופוליטנו, שהיה אצטדיונה של היריבה העירונית אתלטיקו מדריד, עד שב-14 בדצמבר 1947, נחנך אצטדיון נואבו צ'מרטין (צ'מרטין החדש), שהיום נקרא אצטדיון סנטיאגו ברנבאו.
מץ (כדורגל)
היסטוריה
מץ נוסדה בשנת 1932 והחלה את דרכה בליגה השנייה בצרפת. 3 שנים מאוחר יותר העפילה מץ לראשונה לליגה הצרפתית הראשונה שם שיחקה עד שנת 1950, אך העפילה שוב לליגה הראשונה בסיום העונה הבאה. בשנת 1958 שוב ירדה מץ לליגה השנייה והפעם לקח למועדון 3 שנים לחזור לעונה נוספת לליגה הראשונה בסיומה נשרה שוב לליגה השנייה. מאז, רק בשנת 1967 אחרי 5 שנים בליגה השנייה הצליחה מץ לחזור לליגה הראשונה.
הקבוצה לא זכתה מעולם באליפות צרפת כאשר מיקום השיא שלה היה המקום השני בשנת 1998. המיקום הזה העניק כרטיס למוקדמות ליגת האלופות אך הקבוצה לא הצליחה להעפיל לשלב הבתים לאחר שנוצחה בידי פ.צ הלסנקי מפינלנד.
בשנת 2001, אחרי 34 שנים ברציפות בליגה הראשונה, נשרה מץ לליגה השנייה אך בחלוף שנה שבה מץ לליגה הראשונה. בשנת 2006 שוב נשרה מץ לליגה השנייה ובחלוף עונה נוספת שבה מץ לליגה הראשונה אך מייד ירדה לליגה השנייה תוך עונה אחת בלבד. בשנת 2012 נשרה מץ בפעם הראשונה בתולדותיה לליגה השלישית לאחר שסיימה בתיקו במחזור האחרון של העונה אבל בעונה הבאה חזרה לליגה השנייה ובחלוף עונה נוספת זכתה מץ באליפות הליגה השנייה וחזרה לליגה הצרפתית הראשונה אחרי 6 שנים של היעדרות. בשנת 2015 ירדה הקבוצה לליגת המשנה.
בשנת 2016 חזרה מץ לליגה הראשונה לאחר שסיימה במקום השלישי ואת עונת 17–2016 סיימה מץ במקום ה 14 בליגה הראשונה.
בסוף שנת 2018, בעונת 2017/2018, נשרה מץ ליגת המשנה בצרפת לאחר שסיימה במקום ה-19 בליגה הראשונה. בעונה זו בקבוצה שיחק נולן רו שכבש 15 שערים במהלך העונה. לאור ירידת ליגה של המועדון, הוא עזב לקבוצה אחרת. לאחר עונה שבה הקבוצה לליגה הראשונה, אך בסיום עונת 2021/2022 שבה בחזרה לליגה השנייה, לאחר שסיימה במקום ה-19, עם זאת היא הצליחה לשוב לליג 1 לאחר עונה אחת לאחר שסיימה במקום השני בליג 2.
הקבוצה הצליחה לזכות פעמיים בגביע הצרפתי בשנים 1984, 1988 ופעמיים בגביע הליגה הצרפתי בשנים 1986, ו-1996.
סגל הקבוצה
(בהשאלה מגנגאן)
(בהשאלה מנשאטל גזמאקס)
(בהשאלה ממונקו)
אבו תלול
אַבּוּ תלוּל (בערבית: أبو تلول; בתעתיק לטיני: Abu Tulul) הוא יישוב בדואי בנגב, הנמצא בתחומי מועצה אזורית נווה מדבר, בה הוא מהווה את היישוב הצפוני ביותר. עד נובמבר 2012 היה היישוב בתחומי מועצה אזורית אבו בסמה שפורקה לשתי מועצות אזוריות. היישוב נמצא כ-13 ק"מ מדרום-מזרח לבאר שבע וכ-9 ק"מ ממערב למועצה המקומית ערערה בנגב.
הכפר הוכר על ידי ממשלת ישראל כחלק מהתוכנית להקמת המועצה האזורית אבו בסמה.
ביישוב מתגוררים כ-2,500 תושבים (נכון לשנת 2022).
הארץ המובטחת
הארץ המובטחת היא חבל ארץ שהובטח בתורה על ידי אלוהים לשלושת האבות שצאצאיהם יקבלוהו לנחלה בכל הדורות. ההבטחה ניתנה לראשונה לאברהם לאחר מסעו לארץ כנען. ניתנה פעם שנית אחרי שובו מארץ מצרים והפרד לוט מעמו. ניתנה פעם שלישית בברית בין הבתרים. חודשה לבנו יצחק בעת שציווהו ה' להימנע מעזיבת הארץ כאשר שרר בה רעב כבד, וניתנה בשלישית לבנו יעקב כאשר נאלץ לעזוב את הארץ בעת שברח מעשו אחיו שרצה להורגו על לקיחת הברכות.
גבולות הארץ המובטחת מוגדרים בברית בין הבתרים: מנהר מצרים (הוא הקצה המזרחי של דלתת נילוס, או וואדי אל עריש) בדרום־מערב, עד נהר פרת בצפון־מזרח. הגדרה מפורטת יותר של גבולות ההבטחה נמצאת בספר שמות:
בתורה
הבטחה מופיעה במספר אזכורים בספר בראשית, הראשון שבהם לאחר סיפור כניסת אברהם לארץ ישראל בבואו מארם נהריים.
בברית בין הבתרים מתוארים גבולותיה של הארץ המובטחת:
פירוט מחודש של ההבטחה ניתן ליעקב בחלום הסולם: בספר שמות נאמר לבני ישראל:
היחס לגבולות מסעי
בפרשת מסעי שבספר במדבר (פרק ל"ד) מתוארים גבולותיה של ארץ כנען שאותה הצטוו ישראל לכבוש בעת כניסתם לארץ. גבולות אלו מצומצמים משמעותית מ'גבולות ההבטחה', בצפון לא נזכר נהר פרת, בדרום לא נזכר ים סוף, במזרח לא נזכר נחלת עבר הירדן ובדרום מערב נזכר נחל מצרים במקום נהר מצרים.
על קושי זה עמדו רבים מן המפרשים והחוקרים, ונאמרו בזה שלוש שיטות עיקריות:
שיטה א': יש אומרים ש'גבולות ההבטחה' נאמרו לעתיד לבוא. כדעה זו נוקטים רוב פוסקי ההלכה.
שיטה ג': ההבדל בין מערכות הגבול נובע מסיבה מציאותית, גבולות ההבטחה מתארים את הארץ כולה הכוללת אזורים מדבריים, כגון חלקו הדרומי של הנגב, מדבר סיני, והמדבר הסורי הנמצא בין רצועת החוף המיושבת לבין נהר הפרת. פרשיית הגבולות במסעי, לעומת זאת, משרטטת את תחום הארץ המיושבת, ללא המדבריות. הסיבה לכך היא שפרשיית מסעי באה להגדיר את השטח שיחולק בנחלה לשבטים, ויתחייב במצוות התלויות בארץ ואין לחלק שטח מדברי כנגד שטח הראוי למגורים. אולם ארץ ישראל עצמה ממשיכה גם מעבר לתחום זה והיא כוללת את כל גבולות ההבטחה. לדעות רבות שטח זה אינו חייב במצוות התלויות בארץ היות שאין זה שטח ראוי לזריעה
ההבדל בין הפירושים הוא גם בהלכה לגבי שטח הערבה עד אילת. בדעת הסוברים שאינה כלולה בגבולות פרשת מסעי, לשיטה א' – לא חלה עליה מצוות יישוב ארץ ישראל. לשיטה ב' – חלה עליה המצווה, אך לעניין המצוות התלויות בארץ ייתכן ונחשבת לחוץ לארץ. לשיטה ג' – גם לדעה המוציאה את אילת מגבולות מסעי, ריבונות מדינת ישראל כיום על המקום מחילה עליה את חובת המצוות התלויות בארץ.
בספר יחזקאל
תיאור נוסף ומאוחר יותר של ההבטחה ושל גבולות הארץ מופיע בספר יחזקאל:
במחקר
מקובל לחלק את דעות הפרשנים והחוקרים ביחס שבין 'גבולות ההבטחה' ל'גבולות מסעי' בשאלת הגבול הצפוני והדרומי של הארץ לשתי קבוצות מרכזיות: האחת מאחדת בין שני הגבולות על אף השוני הרב הקיים בתיאור כל אחד מהם בתורה, בהסתמך על הכלל שלעיתים נוהגת התורה לתאר במקום אחד באופן כללי ורחב, ובמקום אחר באופן מפורט. לשיטה זו רק ביחס לגבול המזרחי קיים שוני בין הגבולות, שכן שלושת העמים: הקיני, הקניזי והקדמוני, כלולים בגבולות ההבטחה ולא בגבולות מסעי.
השיטה השנייה (שבה נוקטים כמעט כל פרשני המקרא בראשונים ובאחרונים) גורסת שמדובר בשני גבולות שונים לחלוטין. גבולות ההבטחה הם גבולות של חבל ארץ רחב הנוגע בשני קצותיו בשתי הממלכות החזקות באזור: ממלכת מצרים (נהר מצרים) וממלכת מסופוטמיה (נהר פרת). ואילו גבולות מסעי הם גבולות ארץ כנען בלבד, שהיא קטנה בהרבה מהמרחב העצום שבין מצרים למסופוטמיה, וגבולה משתרע מאזור ממלכת הפלשתים בפינה הדרום מערבית של ארץ כנען (אזור רפיח־אל עריש של היום) ועד אזור הרי הלבנון בצפון מזרח וצפון מערב הארץ (אזור בירות־מול הלבנון של ימינו, אם כי הגבול המדויק נתון במחלוקת).
לפי חיים בר־דרומא, כל תיאורי הארץ המובטחת בתנ"ך הם בעצם תיאור אחד – של גבולות טבעיים (כגון נהרות, רכסי הרים וכדומה) – ורק שמות הגבולות נשתנו על פי צרכים צדדיים, ובעיקר בגלל תקופה מחודשת (כגון בימי יחזקאל שהיה מעל אלף שנים לאחר תקופת ברית בין הבתרים) ונשתנו שמות הגבולות.
שרי אריסון
שָׁרי אריסון (נולדה ב־9 בספטמבר 1957) היא אשת עסקים ופילנתרופית ישראלית-אמריקאית, הבעלים של קבוצת אריסון. בשנת 1999 ירשה חלק נכבד מרכושו של אביה, דבר אשר הפך אותה למיליארדרית, ולפרקים שונים לאדם העשיר ביותר בישראל ובמזרח התיכון. הייתה מזוהה בעיקר עם בנק הפועלים, אך עיקר הונה מקורו בהחזקותיה בחברת קרניבל קרוז ליין. בשנת 2018 העריך המגזין פורבס את הונה בכ-5.4 מיליארד דולר.
ביוגרפיה
אריסון נולדה בניו יורק בשם שרון-רוז בניו יורק שבארצות הברית למינה לבית וסרמן ולתד אריסון, ישראלי-אמריקני שעשה את הונו בחברת קרניבל קרוז ליין, חברה המפעילה אוניות לשיט תענוגות, אותה ייסד בשנת 1972. אמה עלתה מרומניה ב-1943, ואביה שנולד וגדל בתל אביב לחם במלחמת העולם השנייה ובמלחמת העצמאות. בתחילת שנות ה־50 היגרו הוריה לארצות הברית עם בנם מיקי (יליד 1949), ואביה פנה לעבודה ביוזמה פרטית. בתחילה לא זכה להצלחה רבה בעסקיו, אך בשלב מאוחר יותר התעשר בזכות הצלחתה של חברה המפעילה אוניות נופש שייסד בשנת 1972, בשם "קרניבל קרוז ליין".
בשנת 1966 נפרדו הוריה של שרי אריסון והיא עברה להתגורר עם אמה בישראל (שני הוריה נישאו בשנית לאחר מכן). שלוש שנים לאחר מכן, בגיל 12, שבה לארצות הברית ועברה לגור עם אביה ועם אחיה הבכור. היא שבה לישראל בגיל 17 על מנת ללמוד לבחינות הבגרות ולהתגייס לצה"ל. אריסון גויסה לחיל הים, לאחר שחרורה היא עברה להתגורר במיאמי לצד אביה. אריסון למדה ניהול בתי מלון ומסעדות במכללת "מיאמי דייד".
המעבר לישראל
בשנת 1991 החליט תד אריסון לעלות לישראל, ובנו הבכור מיקי, שנשאר בארצות הברית, לקח את הפיקוד על עסקי הספנות (הבן כיהן למעשה כמנכ"ל חברת "קרניבל קרוז" כבר מגיל צעיר). אל תד אריסון הצטרפו בתו שרי ומשפחתה, שעברו גם הם לישראל. תד אריסון הקים את חברת "אריסון השקעות" - חברת השקעות פרטית, וביצע רכישות גדולות במהלך שנות התשעים. בספטמבר 1997, במסגרת תהליך מכירת נכסי הבנקים, הוביל תד אריסון את מהלך רכישת גרעין השליטה בבנק הפועלים מהממשלה, מהלך שהיווה עסקת ענק בשווי של כ-1.4 מיליארד דולר. בסמוך למועד עלייתו לישראל הקימה שרי אריסון את "הקרן המשפחתית על-שם תד אריסון", קרן פרטית משפחתית התורמת במגוון תחומים. על פי ההערכות, לקרן נכסים והשקעות בסכומי כסף גבוהים - כיום (2022) תורמת הקרן על פי פרסומים שונים כ-25 מיליון דולר מדי שנה. תשואת הקרן נתרמת מידי משפחת אריסון למוסדות שונים בישראל, בעיקר בתחומי הבריאות, המחקר, האמנות, ספורט מוגבלויות וחינוך. שרי אריסון, שהקימה את הקרן בישראל, פנתה גם ליוזמה פרטית במקביל לתפקידה כראש הקרן; בשנת 1996 הקימה את חברת "שרגד אורחנים" - העוסקת בהקמת קומפלקסים לצד כבישי ישראל, ונכסים מניבים - ביחד עם נצבא (בזמנו, חברה-בת של "אגד") ועם מספר קיבוצים. המיזם זכה להצלחה, אך נקלע לקשיים עם פרוץ האינתיפאדה השנייה.
אריסון סיפרה מספר פעמים לעיתונות שאביה מעולם לא ייעד לה קריירה בעולם העסקים ושחשב, כדבריה, שמקומה של אישה הוא לשבת בבית ולגדל ילדים, תפיסה שגרמה לשרי אריסון עצב ותסכול. תד ייעד את בנו, מיקי אריסון להיות מנהל עסקיו. זה האחרון זכה במשרה ניהולית בכירה בקרניבל קרוז ליינס כבר בגיל צעיר. בעת שהותה במיאמי עבדה אריסון לפרקים בעסקיו של אביה, אך בתפקידי ביניים בלבד. שרי אריסון סירבה להשלים עם תפיסתו של אביה ודרשה את חלקה בירושה. נראה שאריסון התרכך לעת זקנה, שכן הוא ציווה לבתו ירושה משמעותית בצוואתו.
באוקטובר 1999 נפטר תד אריסון. עיקר רכושו התחלק בין שני ילדיו. גם אשתו השנייה, לין אריסון, וגם שלמה נחמה מנהל עסקיו, זכו לנתחים מירושת המיליארדים. בנו מיקי המשיך בתפקידו כנשיא "קרניבל קרוז" במיאמי; הוא הוביל אותה להצלחה רבה, וכבר בשנת 2007 הייתה החברה המובילה בתחומה בעולם. שרי אריסון מונתה לתפקיד יו"ר "אריסון השקעות".
ביקורת תקשורתית
ב-17 בדצמבר 2002 הודיעה הנהלת בנק הפועלים על פיטוריהם של כ-900 עובדים, שהיוו עשרה אחוזים מעובדי הבנק, וזאת כצעד של ייעול. בנק הפועלים הציג רווחים גבוהים באותה תקופה; כוונת הבנק לפטר מאות עובדים בתקופה של מיתון, למרות הרווחים, ספגה ביקורת קשה. את החלטת הבנק גיבתה במסיבת עיתונאים שרי אריסון, יו"ר "אריסון השקעות" ובעלת המניות העיקרית בבנק. אריסון הייתה כמעט אלמונית באותה עת, ומסיבת העיתונאים לא הייתה צפויה; אריסון סיפרה לעיתונאים ולציבור על ההחלטה על הפיטורים, שנבעה לדבריה מאחריות כלכלית לעתיד הבנק. היא טענה כי לעובדים המפוטרים הוצעו תנאי פרישה משופרים, מתוך דאגה כנה לעתידם.
הביקורת לא איחרה לבוא: אריסון הוצגה על ידי רבים כנציגת העשירים האטומה שמפטרת עובדים בתקופה קשה, למרות רווחים גבוהים של הבנק שבבעלותה. לואי רוט, יו"ר ועד העובדים של בנק לאומי באותה עת, אמר לעיתונות: "לא ציפיתי לתגובה אחרת ממי שנולדה לא עם כפית זהב, אלא עם מצקת זהב". ההסתדרות החדשה, בהנהגתו של עמיר פרץ, יצאה למאבק בפיטורים הצפויים (שהופחתו לבסוף לכ-800 עובדים). ההסתדרות יזמה קמפיין שבמהלכו נתלו שלטי חוצות, שבהם נכתב: "שרי אריסון צוחקת, 900 משפחות בוכות". כתוצאה מכך איימו פרקליטיה של אריסון בתביעה על סך עשרה מיליון דולר נגד חברת "פוסטר מדיה", ודרשו את הסרת המודעות לאלתר. השלטים הוסרו לבסוף.
האופן המהיר בו הוסרו שלטי החוצות עורר ביקורת קשה מצד העיתונאית שלי יחימוביץ'. יחימוביץ' תקפה את אריסון בפינתה בתוכנית אולפן שישי בערוץ 2, ביום שישי ה-17 בינואר 2003. היא לעגה לאריסון ש"עלבונה שווה עשרה מיליון דולר". דוברה של אריסון, רני רהב, מיהר לשלוח ליחימוביץ' מכתב שבו הוא מאשים אותה בשנאת עשירים. המכתב שהתחיל במילים "שלי רעה" נכתב באופן שנתפס כילדותי וזועם. רהב שלח עותקים של המכתב למאות מראשי המשק, ולעיתונאים רבים; המכתב זכה לכותרות בעיתונים, ולתגובות מעורבות באתרי חדשות באינטרנט.
נדבנות
ב-1991, עת הגעתה לישראל, הקימה שרי את הקרן המשפחתית על שם תד אריסון. כיום מכהן ג'ייסון אריסון, בנה של שרי אריסון, כיו"ר פעיל של הקרן. בשנת 2011 נבחרה על ידי מגזין TheMarker כתורמת הגדולה בישראל בערכים מוחלטים. על פי ההערכות, לקרן נכסים והשקעות בסכומי כסף גבוהים - כיום תורמת הקרן על פי פרסומים שונים כ-30 מיליון דולר מדי שנה. את התשואה של הקרן תורמת משפחת אריסון למוסדות שונים בישראל, בעיקר בתחומי הבריאות, המחקר, האמנות, ספורט מוגבלויות וחינוך. הקרן מפעילה שלושה ארגונים: "מהות החיים", "רוח טובה" ו"כולנו אחד".
הקרן המשפחתית הרימה את תרומתה הגדולה ביותר למרכז הרפואי תל אביב. המבנה המרכזי במרכז הרפואי הוא מגדל האשפוז על שם תד אריסון, שהוא המשוכלל והמודרני בישראל. המגדל נבנה בתרומתה של שרי אריסון בסך של למעלה מ-66 מיליון דולר, תרומה פורצת דרך למערכת הבריאות אשר העלתה את סטנדרט האישפוז. המגדל בן 13 קומות, בהן 8 קומות אשפוז, קומה טכנית, קומת ספרייה ומנחת מסוקים.
תרומה בולטת נוספת היא הקמת אודיטוריום ואגף עיוני בבית הספר לאומנויות בתל אביב על שם תד אריסון.
יוזמת יום מעשים טובים
בשנת 2006 יזמה שרי אריסון "יום מעשים טובים" באמצעות עמותת "רוח טובה" מקבוצת אריסון. ב"יום מעשים טובים" שהתקיים במרץ 2018 התנדבו למעלה מ-2 מיליון ישראלים לעשות מעשה טוב למען הזולת, ועוד מיליונים ב-100 מדינות בעולם. ביום מעשים טובים שהתקיים בשנת 2023 השתתפו מליוני בני אדם ב-109 מדינות בעולם.
עיסוק ברוחניות וארגון "מהות החיים"
אריסון ידועה גם בשל עיסוקהּ ברוחניות. היא סיפרה בעבר על מפגשיה עם ד"ר בריאן וייס העוסק בגלגול נשמות, ועל השפעת החיפוש הפנימי על חייה. ב-2001 ייסדה את ארגון "מהות החיים", ארגון שמטרתו, על-פי הפרסומים, "לעורר באנשים מודעות על יכולתו של כל אחד ואחת להגיע לשלום פנימי ולהעניק כלים להתפתחות אישית ולקיחת אחריות על אושרנו ושלוותנו". הארגון מפעיל אתר אינטרנט, רדיו אינטרנטי, מקיים סדנאות ברחבי הארץ, ואף פתח מרכז מבקרים בתל אביב - מהותי.
עסקיה
אריסון פועלת באמצעות קבוצת אריסון לה יש שתי זרועות:
בספטמבר 2017 הודיעה אריסון על כוונתה למכור מחצית מהחזקותיה באריסון החזקות, דרכה היא מחזיקה ב-20% ממניות בנק הפועלים, לחברת השקעות וגופים מוסדיים מצפון אמריקה תמורת כ-3.25 מיליארד שקל.
בחודש אוגוסט 2018 מכרה אריסון את השליטה בחברת שיכון ובינוי שבבעלות אריסון השקעות לאיש העסקים נתי סיידוף בעבור 1.1 מיליארד ש"ח. בתחילת ספטמבר 2018 הודיעה אריסון כי אריסון השקעות תמכור את מניותיה בבורסה בתוך ארבע שנים. משמעות המכירה, שקיבלה את אישורה של המפקחת על הבנקים, היא כי אריסון כבר איננה בעלת שליטה בבנק הפועלים.
בשנת 2019 מכרה אריסון את חברת מלח הארץ לקרן פורטיסימו, ואת חברת המים שהקימה, מיה, לקרן הבינלאומית ברידג׳פוינט. מאז אריסון ממשיכה ליצור השקעות מבוססות-ערכים ולפתח את הפורטפוליו של הזרוע העסקית, אריסון השקעות.
חיים אישיים
אריסון נישאה שלוש פעמים, והיא אם לארבעה ילדים. היא נישאה לקצין שעבד באחת האוניות של אביה, חוזה אנטוניו סווארס, אמריקני ממוצא קובני. לאחר שש שנות נישואים ולידת שלושה ילדים התגרשו השניים. בעת ביקור בישראל פגשה אריסון את מיקי דורסמן, אז סטודנט במכון וינגייט הצעיר ממנה בשבע שנים. השניים נישאו בשנת 1988 בטקס במיאמי ונולד להם בן. הם התגוררו ביחד עם שלושת ילדיה של אריסון מנישואיה הקודמים באי היוקרתי "בל הרבור", בסמוך לביתו של תד אריסון. הם שבו לישראל בשנת 1991. בעת שהותם של בני הזוג במיאמי, עסק דורסמן באימון כדורסל. בהמשך יזם השקת בושם, שהופץ באוניות השעשועים של קרניבל קרוז והמיזם זכה להצלחה.
במאי 2003 נישאה אריסון בשלישית לאיש העסקים האילתי עופר גלזר. חודשים ספורים לאחר נישואיהם הועלו האשמות נגד גלזר על הטרדה מינית. ההאשמות פורסמו באמצעי התקשורת וזכו לכותרות. גלזר הכחיש בתוקף את ההאשמות וטען שהן עלילות שווא; אריסון תמכה בו. בספטמבר אותה שנה עזבו אריסון וגלזר את ישראל, ביחד עם ילדיה של אריסון, ועברו להתגורר במיאמי. מקורבים לאריסון מסרו לתקשורת שאריסון "שָבעה" מההתייחסות אליה בישראל. לתקשורת נמסר כי אריסון מתכוונת לסגור את קרן אריסון; רני רהב שלח מכתב נוסף לשלי יחימוביץ' ובו הטיח בה כי היא "ניצחה" והצליחה להרחיק את אריסון ממדינת ישראל. רבים ניסו לשכנע את אריסון לשוב לישראל: אהוד אולמרט, שר התמ"ת באותה עת, נפגש עם אריסון במיאמי וניסה לשכנעה לשוב. כאשר עזבה אריסון את ישראל היא לקחה עמה גם את בנה הצעיר, בנם המשותף שלה ושל דורסמן. דורסמן פנה לבית משפט פדרלי במיאמי ודרש שבנו יוחזר לישראל; התנהל משפט, ובמהלכו אמרה אריסון לשופט כי ישנה סכנה לירושת ילדיה אם יעזבו את ארצות הברית. הפרשה הגיעה לסיומה לאחר שאריסון בישרה כי תשוב עם משפחתה לישראל לאחר שבנה הצעיר יסיים את שנת הלימודים בקיץ אותה שנה, וכך אכן קרה.
באוקטובר 2004 הוגש נגד גלזר כתב אישום על הטרדה מינית ומעשים מגונים. ביולי 2005 הורשע גלזר בביצוע מעשים מגונים בשתי נשים ובאותה שנה נגזר עליו עונש של חצי שנת מאסר בפועל, שנת מאסר על תנאי וכן קנס ופיצוי המתלוננות נגדו. גלזר ערער לבית המשפט המחוזי ולאחר מכן לבית המשפט העליון, אך ערעוריו נדחו. בפברואר 2007 התייצב גלזר לרצות את עונשו בבית הסוהר מעשיהו. הוא שוחרר ארבעה חודשים לאחר מכן, לאחר שוועדת שחרורים ניכתה לו שליש בגין התנהגות טובה.
במאי 2009 התגרשו אריסון וגלזר.
ספרים
שרי אריסון פרסמה את הספרים הבאים בישראל ומחוצה לה: "לידה: כשהרוח והחומר נפגשים", "לממש את הטוב שבך", "חומר למחשבה", "מודל עשיית הטוב", "מי אני באמת", וספרי הילדים: "יום של מעשים טובים", "המסע של אור"' ו״מסע בארץ האור״.
ביוני 2009 יצא לאור, בהוצאת כנרת זמורה ביתן, ספרה של אריסון, "לידה", המשלב אוטוביוגרפיה ואת השקפותיה הרוחניות. אריסון כותבת בספר שזכתה לחזיונות נבואיים אודות העתיד, ושתפקידה לעזור ולהביא את הגאולה. הספר תורגם לאנגלית ולשפות רבות נוספות. בשנת 2013 יצא לאור ספרה "לממש את הטוב שבך", אשר הפך לרב מכר של הניו יורק טיימס, בו אריסון מציגה רצף של עשייה ערכית חיובית במהלך השנים במטרה להניע אנשים לחולל שינוי חיובי בעולם. הספר יצא לאור בלמעלה מ-17 שפות ב-40 ארצות. בשנת 2014 הוציאה אריסון לאור ספר אמנות בשם ״חומר למחשבה״. בשנת 2015 יצא לאור ספרה הרביעי של אריסון "מודל עשיית הטוב", שהפך מיד לרב מכר בארצות הברית ובישראל. בשנת 2016 הוציאה לאור את ספר הילדים "יום של מעשים טובים", בשנת 2019 את ספר הילדים "המסע של אור", ובשנת מ-2021 את הספר "מי אני באמת?" .
נקניק
נקניק הוא מאכל העשוי מבשר טחון ומעובד בתוספת תבלינים, הנתון בעטיפה ממעי בעל חיים או מחומר סינתטי. ההבדל בין נקניק לנקניקייה הוא שהראשון מוכן לאכילה כפי שהוא ומשתמר בדרך כלל ללא קירור, בעוד הנקניקייה דורשת קירור לאחסנתה ובישול לפני אכילתה.
אטימולוגיה
המילה חודשה על ידי אליעזר בן־יהודה, שכותב עליה במילונו כי היא נהוגה בדיבור העברי בארץ ישראל. יש המוצאים את מקור המילה בתלמוד הירושלמי (ארמית גלילית) שבו מופיע "נוקניקה":. ופירש "המעריך": "נוקניקה - שהם בני מעיים ממולאים בשר שנחתך דק דק". תרגום חופשי של הקטע בירושלמי: "נוקניק נמצא בבית הכנסת של המועצה העירונית. בא המעשה לפני רבי ירמיה. אמר: יזהו עושי הנקניקים את סחורתם".
היו שזיהו את ה"נוקניק" התלמודי כ"קנקן" (של יין). אך חוקרים מאוחרים מזהים את המילה בתלמוד כנקניק בשר. המילה נשאלה ככל הנראה מהמילה היוונית Λουκάνικα, סוג של נקניק שקיבל את שמו משום שהומצא על ידי אנשי חבל לוקניה (Lucania) שבדרום איטליה. ואכן בכתב יד עתיק של התלמוד הירושלמי שנתגלה בגניזת קהיר הנוסח אינו "נוקניקא" אלא "לוקניקה".
היסטוריה
מכיני הנקניקים מנצלים חלקי בעלי חיים אכילים ומזינים אך שאינם נעימים למראה, כאיברים פנימיים, דם ושומן, ומעבדים אותם לצורה נעימה לעין האדם. הכנת הנקניק גם מאפשרת שימור הבשר שלא יכול היה להיאכל מיידית ועל כן הנקניק הוא מסוגי האוכל המוכן העתיקים ביותר.
משערים כי הנקניק הומצא על ידי השומרים, בערך באלף השלישי לפני הספירה. ישנן עדויות כתובות על הנקניק הסיני "לופ צ'ונג" שהכיל בשר כבש ועז, משנת 589 לפנה"ס. המשורר היווני הומרוס הזכיר את נקניק הדם באודיסיאה, ואפיכרמוס כתב קומדיה שנקראה "הנקניק", ומכאן מסיקים שהנקניק היה מזון רווח בקרב היוונים והרומאים הקדומים.
בתקופתו של נירון קיסר, הנקניק היה נאכל (בין היתר) בפסטיבל הלופרקליה. הקתולים הראשונים שללו את קיום פסטיבל אלילי זה ואת אכילת הנקניק, ולכן הקיסר קונסטנטינוס (שהתנצר) אסר על אכילתו. בתחילת המאה ה-10, הקיסר הביזנטי לאון הרביעי אסר ייצור נקניק דם בעקבות מקרים של הרעלות.
באופן מסורתי, עטיפות הנקניקים יוצרו ממעי בעל חיים שרוקן ונוקה. כיום משתמשים בעטיפות קולגן, תאית או פלסטיק, במיוחד בייצור נקניקים תעשייתי.
סוגי נקניקים
ניתן לסווג את הנקניקים לפי אופן הכנתם, סוג הבשר ממנו הם עשויים או מרקמם. אין סיווג אחד מוסכם והחלוקה היא במידה רבה עניין של מסורת מקומית. בישראל רווחת המסורת הגרמנית של חלוקה לנקניק מבושל לעומת נא:
הפרוור ההרודיאני
מוזיאון וואהל לארכאולוגיה - הפרוור ההרודיאני הוא מוזיאון ברובע היהודי בעיר העתיקה בירושלים המציג מספר בתים רחבי היקף של שכונת פאר שעמדה במקום (העיר העליונה של ירושלים בתקופת הבית השני) בתקופת שלטונו של המלך הורדוס ובתקופה שלאחר מכן עד חורבן בית המקדש השני בשנת 70 לספירה.
הבניינים התגלו בעת שיקום הרובע היהודי לאחר מלחמת ששת הימים, בחפירות ארכאולוגיות שנערכו במקום על ידי משלחת ארכאולוגית בראשותו של פרופ' נחמן אביגד. במקום מוצגים מספר מבנים לציבור (לא כל המבנים שהתגלו מוצגים לקהל). שיטת החפירות הארכאולוגיות, בשל מחסור בזמן ובכוח אדם, הביאה לכך שלאחר חפירת יסודות הבתים כוסו המוצגים, ועליהם נבנתה ישיבת הכותל. לאחר מכן, עם סיום בניית הישיבה, נחפרו הממצאים מתחת לרצפת המבנה, שהיא תקרת המוזיאון.
הבית המערבי
במבנה זה, המערבי מבין המבנים במוזיאון, שרדה רק קומת המרתף. קומה זו לא שימשה למטרות מגורים והתגלו בה מחסנים, בורות מים ומתקני רחצה (בעיקר מקוואות טהרה). כמו כן שרד גם גרם המדרגות שהוביל בעבר לקומות העליונות. באחד מחדרי הרחצה נשתמרה רצפת פסיפס - מאפיין של התקופה שנועד למנוע היווצרות בוץ בחדר הרחצה. רצפת הפסיפס מציגה דגמים גאומטריים בלבד ולא צורות בעלי חיים, בהתאם לאיסור התקופה על עשיית תמונות ("לא תעשה לך פסל וכל תמונה"). בחדר המקווה התגלתה גם קערת אבן - ככל הנראה "ערבת רגליים" - כלי המשמש לשטיפת הרגליים בטרם הכניסה למקוה (מסכת ידיים ד א), וזאת כדי להימנע מללכלך את מימי המקוה.
בית הפריסטיל
מבנה זה הוא חלק משדרת עמודים מחורצים שהקיפו חצר של בית. העמודים היו למעשה עמודי אבן, ועל מנת ליצור מראית עין של פאר כוסו העמודים בטיח בדוגמה של שיש (אפקט דומה מצוי גם בארמון הורדוס במצדה).
הבית האמצעי
את המבנה הזה חוצה תעלת ניקוז שנחפרה בתקופה הביזנטית. מבית זה שרדו הטרקלין (חדר המגורים) שריצפתו עשויה פסיפס. בחדר זה היו מוצבות שלוש ספות שעליהן שכבו האורחים בהסבה ואכלו משולחנות שהונחו לצידם. השולחנות וחלק מכלי החרס שרדו.
בית המידות
מבנה זה הוא המבנה הגדול ביותר ששרד. שטחו הכולל של המבנה עלה על 600 מטרים רבועים. אורכו של אולם המבואה של המבנה היה כ-11 מטרים. קירות המבנה כוסו טיח מצויר, שחיקה אבנים מסותתות. סגנון זה הוא הסגנון הראשון של פומפי - סגנון שהיה פופולרי בפומפי במאה הראשונה לפני הספירה. ככל הנראה הסגנון הפך אופנתי בירושלים כמה עשרות שנים לאחר שיצא מהאופנה בפומפי. במבנה התגלו כלי חרס רבים בעלי צבע אדום מסוג "טרה סיגילטה", וכן כד זכוכית שנעשה על ידי אומן הזכוכית אניון מצידון (הכד נושא את החותמת "אניון עשה"). שלושה כדים מסוג זה שרדו עד ימינו בכל העולם. שרידי השרפה הגדולה של שנת 70 נראים בבית שעל ריצפתו קורת עץ שרופה וסימני פיח. במרכז הבית עמדה חצר גדולה ולצדדיה חדרים ובהם פינת רחצה בה אמבטיית ישיבה, מחסנים, בורות מים ומקוואות. למקווה שני פתחים - האחד אפשר לטמאים לרדת לטבול מבלי לגעת בטהורים העולים מן המקווה (מסכת שקלים ח ב. משנה זו מובאת במסכת פסחים דף יט עמוד ב. ומפרש שם רש"י "בדרך אחת היו יורדין לבית הטבילה ועולין בדרך אחרת"). מערכת של מרזבים הובילה מי גשמים אל בורות מים ואל המקוואות. המקוואות לא ניזונו מאמות המים שהובילו מים לירושלים בתקופה זו.
מספר המקוואות הרב הביא את הארכאולוגים למסקנה כי המבנה היה ביתו של משפחת כהנים בכירה, אולי משפחתו של כהן גדול או של משפחת המלוכה החשמונאית.
הבית הדרומי
מבנה זה לא שוחזר ונוקה, על מנת להראות למבקרים את שרידי ההרס של המבנים.
מוצגים שהתגלו
באתר התגלו רהיטים רבים ששימשו את תושבי ירושלים בתקופת הבית השני - בין היתר התגלו שולחנות אבן, שעוני שמש, כלי חרס, כלי ברונזה וכלי זכוכית.
במקום התגלה גם ציור קיר של המנורה שעמדה בבית המקדש. ציור זה שונה מתיאור המנורה המופיע על שער טיטוס. הסיבה להבדל בין השניים אינה ברורה, שכן ככל הנראה הן הציור והן התיאור המופיע בשער טיטוס נעשו על ידי אנשים שראו את המנורה. אחד ההסברים שהועלה היה שהמנורה במקדש הוחלפה בפרק הזמן שבין ציור הקיר לחורבן בית המקדש. יש הסבורים שציור הקיר מתאר את המנורה הגדולה, שבהיכל, ואילו מנורת שער טיטוס היא מנורה משנית, קטנה יותר, מה שמסתבר מהשוואת גודל המנורה לגודל הרומאים הנושאים אותה.
חיים גלובינסקי
חיים גלובינסקי (13 במרץ 1902 – 20 באוגוסט 1986) היה מעסקני הספורט הבכירים בארץ ישראל המנדטורית ולאחר מכן בישראל.
חייו
גלובינסקי היה ממייסדי אגודת "הפועל" ועמד בראשה. בין השנים 1954 – 1956 כיהן כיושב ראש ההתאחדות לכדורגל בישראל, וכן שימש חבר הנהלת ההתאחדות לספורט בישראל - ויו"ר ועדת הכדורסל בהתאחדות זו, ולאחר מכן גם כיושב ראש הראשון של איגוד הכדורסל. משך שנים רבות כיהן כמזכיר הוועד האולימפי, ואף היה חבר במשלחות ישראל לכמה אולימפיאדות, ובהן אולימפיאדת מלבורן (1956), אולימפיאדת רומא (1960), אולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968), ואולימפיאדת מינכן (1972). כמו כן כיהן כחבר המועצה להסדר ההימורים בספורט. גלובינסקי אף נטל חלק בהקמת ממסד הספורט השיקומי למען נכי צה"ל, פעילות שממנה התפתחו מוסדות ספורט הנכים בישראל.
בשנת 1966 קיבל את עיטור "לאיש כפעלו" מטעם דירקטוריון הפועל. בשנת 1982 קיבל מטעם אותו הארגון את תואר "עמית כבוד לעד" שניתן רק לשמונה אנשים עד היום. כמו כן זכה בתואר יקיר העיר תל אביב-יפו לשנת תשל"ז-1977, והוא אחד מהישראלים הבודדים שזכו באות המסדר האולימפי על תרומתם לתנועה האולימפית ולרעיון האולימפי.
גביע המדינה בכדורסל 2019/2020
גביע המדינה בכדורסל לעונת 2019/2020 היא התחרות ה-60 מאז היווסדו של המפעל. הפועל ירושלים זכתה בגביע השישי בתולדותיה, לאחר שניצחה במשחק הגמר את עירוני נהריה
סיבוב ראשון
ארבע הפינליסטיות מגביע המדינה 2018/2019 הפועל ירושלים, מכבי ראשון לציון, הפועל חולון והפועל תל אביב העפילו אוטומטית לשלב הבא אליהם הצטרפו מכבי תל אביב והפועל באר שבע בהגרלה.
הגמר
משחק הגמר נערך ב-13 בפברואר 2020 בהיכל מנורה מבטחים שבתל אביב, וניצחה בו הפועל ירושלים בתוצאה 89:92, שזכתה בגביע המדינה השישי בתולדותיה.
M7 פריסט
תותח הוביצר מתנייע 105 מ"מ M7, או בכינויו M7 פריסט, היה תותח מתנייע אמריקאי שיוצר בתקופת מלחמת העולם השנייה על בסיס תובת הטנק M3 לי וה-M4 שרמן. הפריסט פותח ב-1941, כמענה לדרישה לארטילריה מתנייעת לסיוע לעוצבות המשוריינות של ארצות הברית, והפך לתותח המתנייע הסטנדרטי עד לסיומה של המלחמה. הכלי היה בייצור מתמשך מ-1942 ועד 1945, עם למעלה מ-3,000 יחידות שיוצרו. ייצורו הופסק בהדרגה לטובת מחליפו, תותח מתנייע M37. הוא סופק כחלק מתוכנית השאל החכר לצבא בריטניה, שם זכה בפי החיילים לכינוי פריסט - כומר, בגלל עמדת המקלען שדמתה לדוכן בכנסייה בו נושא הכומר את דבריו.
כלי זה הובא ארצה בסוף שנות ה-60 והיה הבסיס לפיתוח תורת הלחימה המתנייעת בחיל התותחנים. היו בחיל שלושה גדודים שצוידו ב"פריסט" והם השתתפו במלחמת ששת הימים, במלחמת ההתשה בקרב על הטיית מקורות המים וכן במלחמת יום הכיפורים.
I Need a Dollar
I Need a Dollar הוא סינגל הבכורה של הזמר האמריקני, אלו בלאק. השיר הוא הרצועה הראשונה מתוך אלבום האולפן השני של בלאק, Good Things. השיר זכה להצלחה מסחרית נרחבת, והיה הפתיח של הסדרה "איך להצליח באמריקה" של HBO. השיר הופיע במספר רב של פרסומות וזכה להצלחה במצעדי הפופ ברחבי העולם, גם בשנת 2011. הסינגל הגיע למקום ה-1 במצעד ה-R&B הבריטי, למעמד זהב בגרמניה ולמעמד פלטינה בשווייץ.
אלין (סרט)
אלין (באנגלית: Aline) הוא סרט צרפתי-קנדי מסוגת דרמה-קומית ומסוגת סרט מוזיקלי אשר עוסק בחייה המוקדמים ובקריירה של הזמרת סלין דיון. הסרט מתמקד בנערה קנדית-צרפתייה בשם אלין דיו שבעזרתו של הסוכן האישי שלה הופכת לזמרת מצליחה ולימים גם כוכבת בין לאומית. הסרט יצא ברחביי העולם במהלך 2021 ו-2022.
הסרט נכתב ובוים על ידי השחקנית הצרפתייה ולרי למרסייה שגם כיכבה בתפקיד הראשי בסרט בתור סלין עצמה. למרסייה מגלמת את סלין בכל שלב בחייה החל מהילדות ועד גיל העמידה שהגוף והפנים שלה מותאמים לגיל באמצעות תוכנה דיגיטלית שנעשה בה שימוש בשלב שאחריי ההפקה. עם זאת קטעי השירה מבוצעים על ידי הזמרת הצרפתייה ויקטוריה סיו.
הסרט הוצג בבכורה עולמית בפסטיבל קאן ב-13 ביולי 2021 וב-10 בנובמבר אותה שנה הסרט יצא לראשונה בצרפת וב-26 לאותו חודש גם בקנדה. הוא ספג ביקורות מעורבות מהמבקרים אך זכה ל-4 מועמדויות בטקס הפרסים הצרפתי פרסי סיז ואף זיכה את למרסייה בפרס השחקנית הטובה ביותר.
שחרור
הסרט הוצג לראשונה בפסטיבל קאן ביולי 2021 ולאחר מכן שוחרר ברחביי העולם במהלך סוף 2021 ותחילת 2022.
לקראת יציאת הסרט בקנדה משפחתה של סלין גינתה את הסרט וטענה כי יש בו לא מעט אי דיוקים וגם מתחה ביקורת על הדרך שבה משפחתה הוצגה בסרט כאשר לטענתם הם הוצגו כמו כנופיה. סלין עצמה לא דיברה על הסרט בפומבי עד היום אם כי המנהל האישי שלה אישר את יציאת הסרט ובנוסף למרסייה טענה שבנה של סלין ביקש ממנה צפייה פרטית בסרט.
עלילה
אנגלומארד וסילבט דיו הם הורים ממעמד הפועלים שמגדלים 13 ילדים בקוויבק שבקנדה. אך סילבט נכנסת שוב להיריון והיא יולדת את הבת ה-14 שלה לה היא החליטה לקרוא אלין בעקבות שיר שהיא אוהבת.
משפחת דיו חולקת אהבה למוזיקה וגם כך אלין שמבינה כי היא רוצה להיות זמרת. בעקבות כך סילבט מחליטה להגשים את הלומה של אלין ובנה הבכור כותב לה שיר שאותו היא מקליטה. לאחר מכן הוא שולח את הקלטת לגיא-קלודי קמר, מנהל אומנים שניהל את אחד הזמרים האהובים על המשפחה. קמר מתרשם מהקלטת ובעקבות כך מזמן את אלין לשיחה במשרדו. בפגישה קמר לא מאמין שקולה של אלין בהקלטה הוא באמת שלה והוא מבקש ממנה לשיר מולו. אלין שרה מולו וקמר שמתרשם מקולה מחליט להחתים אותה ושם לעצמו כמטרה להפוך אותה לזמרת הגדולה בעולם.
לאחר מכן אלין מוציאה את אלבום הבכורה שלה שזוכה להצלחה רבה בעיר הולדתה אך גם בצרפת לאור העובדה שהאלבום הוקלט בשפה הצרפתית. אך לאחר זמן מה קמר מבקש מאלין לקחת הפסקה מהקריירה שלה על מנת שתלמד אנגלית והיא תוכל להתחיל להוציא אלבומים באנגלית ואף לעבוד על שירים אשר מיועדים לקהל בוגר יותר. אלין מתחילה לפתח רגשות לקמר אחריי שהיא חוזרת מסיבוב הופעות למורת רוחה של אימה. לאחר שזכתה בתחרות אירופאית בדבלין אלין מביעה את רגשותיה בפניי קמר והשניים מתחילים לנהל מערכת יחסים סודית. כשאימה של אלין מגלה על כך היא נהיית זועמת לאור פער הגילאים ביניהם ומאיימת לפטר את קמר אך לבסוף משלימה עם מרכת היחסים ביניהם.
לאחר מכן עוברות כמה שנים והקריירה של סלין נוסקת אך מערכת היחסים שלה עם קמר נשמרת בסוד מפניי התקשורת. באחד מן הימים סלין מבצעת בתוכנית אירוח את השיר "Pour que tu m'aimes encore" וכשהיא נשאלת בתוכנית על מי נכתב השיר היא מחליטה שלא לספר. לאחר מכן בזמן שהם בסיבוב הופעות קמר מחליט להציע לאלין נישואים והם מתחתנים מאוחר יותר. לאחר החתונה הם מנסים להביא ילד אך הם נתקלים בקשיים וכתוצאה מכך נאלצים לעבור טיפולי פוריות. באותו זמן אלין פוצעת את קולה באחד מהופעותיה וכתוצאה מכך היא נאלצת שלא לדבר ולשיר במשך 3 חודשים. סלין מצליחה להחלים אחריי 3 חודשים והיא חוזרת לשגרה. באותו הזמן סלין מקבלת הקלטת דמו של השיר "My Heart Will Go On" ולמרות שהיא לא מרוצה מהרעיון שהיא תקליט אותו קמר מנסה לשכנע אותה שכן כדאי לה להקליט את השיר והיא משתכנעת. באותו הזמן היא מכירה את פרד, מאפר ומעצב צרפתי איתו היא בוחרת לעבוד לאחר שהיא התרשמה ממנו בטקס פרסי האוסקר. באותו הזמן אלין מגלה שהיא בהיריון והיא יולדת את בנה הראשון ג'וניור ולאחר כמה שנים היא יולדת גם תאומים. הלידה של התאומים מקשה על אלין שנאלצת לתמרן בין עבדותה כזמרת לבין גידול שלושת ילדיה.
כמה שנים לאחר שהם מביאים את התאומים לעולם קמר נהיה חולה בסרטן ונפטר. סלין שמרגישה בודדה כשהילדים שלה לא איתה ובעלה כבר לא בחיים מחליטה לבקש ליושן אצל פרד בביתו בווגאס. סלין העצובה שעדיין מתמודדת עם האבל על בעלה מחליטה לקום לפנות בוקר בלי שפרד שם לב ולטייל בלאס וגאס על מנת להשכיח את הצער והכאב. היא נעלמת לשעות ארוכות ביום בו היא אמורה להופיע בווגאס מה שגורם לצוות שלה לדאוג שלא תגיע למופע ואף לדווח למשטרה שהיא נעלמה. אך לבסוף סלין מגיעה למופע. הסרט מסתיים בכך שרואים את סלין מבצעת את השיר "Ordinaire" של רוברט צ'רלבואה.
הצלחה מסחרית
הסרט גרף כ-667 אלף דולר בארצות הברית ובקנדה ו-10.5 מיליון דולר באשר העולם ובכך הגיע לרווח כולל של 11.2 מיליון דולר כנגד תקציב של 25 מיליון דולר.
ביקורות
באתר Rotten Tomatoes הסרט קיבל ניקוד של 58 נקודות מתוך 100 על סמך 78 ביקורות וציון של 5.5 מתוך 10 בדירוג הגולשים. באתר Metacritic הסרט קיבל ציון של 53 נקודות מתוך 100 בהתבסס על 24 ביקורות ובאתר AlloCiné הסרט קיבל ציון של 4.1 מתוך 5 בהתבסס על 35 ביקורות. בניו יורק טיימס מתחו ביקורת על העובדה שלמרסייה שיחקה את סלין בכל השלבים בחיים שלה במקום לפחות שחקנית אחת נוספת שתגלם את סלין בצעירותה. במגזין וראייטי ניתנה ביקורת חיובית לסרט כאשר המבקר אמר כי "הסרט לא פגע בכבודה של דיון" אם כי המבקר ציין לרעה את העובדה שכמעט ולא היו קונפליקטים מעניינים בסרט.
שרה קלר
שרה קלר (בגרמנית: Sarah Köhler; נולדה ב-20 ביוני 1994) היא שחיינית מרחקים ארוכים ומים פתוחים גרמנייה, אלופת העולם (קוואנגג'ו 2019) במשחה שליחים במים פתוחים, אלופת ושיאנית האוניברסיאדה (טאיפיי 2017) במשחה ל-400 מטר חופשי ושיאנית עולם במשחה ל-1500 מטר חופשי (בריכת 25 מטר).
ביוגרפיה
קלר נולדגה וגדלה בהנאו.
2015
באליפות העולם שנערכה בקאזאן, רוסיה באוגוסט 2015 סיימה קלר במקום שביעי במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:23.67 דקות ובמקום 12 במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:09.21 דקות.
2016
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) סיימה קלר במקום שמיני במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:27.75 דקות, בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 8:24.65 דקות ועלתה מהמקום השביעי, במקום עשירי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:06.55 דקות ובמקום 12 במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:56.74 דקות, כשחיינית רביעית היא קבעה ב"זינוק שליחות" את התוצאה המהירה ברביעייה הגרמנית של 1:57.18 דקות.
2017
באוניברסיאדה שנערכה בטאיפיי באוגוסט 2017 זכתה קלר ב-3 מדליות, זהב ו2 כסף. מדליית זהב במשחה ל 400 מטר חופשי בשיא משחקים חדש (הנוכחי 2020) ובשיא גרמניה של 4:03.96 דקות. מדליות כסף, במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:21.67 דקות, אחרי סימונה קואדרלה מאיטליה שקבעה שיא משחקים חדש של 8:20.54 דקות ובמשחה ל-1500 מטר חופשי בשיא גרמניה חדש של 15:59.85 דקות, אחרי סימונה קואדרלה שקבעה שיא מחדשים חדש שנוסף של 15:57.90 דקות.
באליפות אירופה (בריכת 25 מטר) שנערכה בקופנהגן, דנמרק בדצמבר 2017 זכתה קלר בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:10.65 דקות, לפני בוגלרקה קפש מהונגריה (8:11.13 דקות) וסימונה קואדרלה (8:16.53 דקות) ומדליית כסף, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:59.12 דקות, אחרי בוגלרקה קפש (3:58.15 דקות) ויוליה הסלר מליכטנשטיין (4:02.43 דקות).
סגנית אלופת אירופה
באליפות אירופה שנערכה בגלאזגו, בריטניה באוגוסט 2018 זכתה קלר ב-3 מדליות, 2 כסף ו-1 ארד. מדליות כסף במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 15:57.85 דקות, אחרי סימונה קואדרלה שקבעה שיא אישי חדש של 15:51.61 דקות ולפני אינה קשלי מהונגריה (16:03.22 דקות) ובמשחה שליחים משולב 4x1.250 ק"מ (2 שחייניות ו-2 שחיינים) ביחד עם לאוני בק, סירן מייסנר ופלוריאן ולברוק בתוצאה של 52:35.6 דקות, אחרי הולנד (52:35.0 דקות) ולפני צרפת (52:46.7 דקות). מדליית ארד במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:53.76 דקות, אחרי בריטניה (7:51.65 דקות) ורוסיה (7:52.87 דקות). נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:25.91 דקות ובמקום חמישי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:07.68 דקות.
אלופת עולם
באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו, קוריאה הדרומית ביולי 2019 זכתה קלר בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב במשחה שליחים משולב 4x1.250 ק"מ (2 שחייניות ו-2 שחיינים) ביחד עם ליה בוי, סירן מייסנר ורוב מופלס בתוצאה של 53:58.7 דקות, לפני איטליה (53:58.9 דקות) וארצות הברית (53:59.0 דקות) ומדליית כסף במשחה ל-1500 מטר חופשי בשיא גרמניה חדש של 15:48.83 דקות, אחרי סימונה קואדרלה שקבעה שיא איטליה חדש של 15:40.89 דקות ולפני ואנג ג'יאנג'יאה מסין (15:51.00 דקות). נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-800 מטר חופשי בשיא גרמניה חדש של 8:16.43 דקות.
שיאנית עולם (בריכת 25 מטר)
בתחרות שנערכה בברלין בבריכת 25 מטר ב-16 בנובמבר אותה שנה היא קבעה במשחה ל-1500 מטר שיא עולם חדש של 15:18.01 דקות, שיפור לשיא בן ה-5 שנים של מיריה בלמונטה מספרד (15:19.71 דקות). נוסף לכך, היא קבעה במשחה ל-800 מטר חופשי שיא גרמניה חדש של 8:08.02 דקות.
GAGAN
GAGAN (ראשי תיבות של: GPS Aided Geo Augmented Navigation) היא מערכת אוגמנטציה אזורית מבוססת לוויינים (SBAS) בפיתוח הודו.
היא מערכת המשפרת את פעולת מקלטי GNSS על ידי מתן נקודות ייחוס. דחיפה להפעלת מערכת זו על ידי ה AAI (רשות שדות התעופה ההודית) היא סימן לכך שהודו מצטרפת למשפחה המצומצמת של מדינות המפעילות לוויינים מודרניים לניווט, ביון וניהול תחבורה אווירית מעל המרחב האווירי ההודי.
המערכת כוללת 15 תחנות המשמשות כנקודות ייחוס, 3 תחנות שידור קרקעיות ו-3 מרכזי בקרה. המערכת משפרת את רמת הדיוק הלווייני לכ-3 מטרים.
רצח גדי ויכמן
רצח גדי ויכמן אירע ב-5 במאי 2012 לפנות בוקר בשכונת נווה זאב בבאר שבע, ובו נדקר למוות תושב העיר, גדי ויכמן, לאחר שירד מביתו על מנת לבקש מחבורת צעירים ששהתה בפארק ליד ביתו, לשמור על השקט.
הרצח
ביום שישי, 4 במאי 2012, בשעת לילה מאוחרת (ליל השבת) שהה ויכמן בן ה-36 בביתו עם אשתו ושני ילדיהם. חבורת צעירים ששהתה בפארק מתחת לביתו הרעישה, והפריעה לילדה הקטנה לישון. רעייתו מיכל קראה מהמרפסת לחבורה להפסיק את הרעש, אך הם השיבו לה בקללות. למקום הוזעקה משטרה אך המשטרה לא הגיעה והרעשים המשיכו. סמוך לשעה שתיים בלילה ירד ויכמן מביתו על מנת לבקש מן החבורה שלא להרעיש. הוא התעמת עם עדן אוחיון ונגח בפניו. אוחיון שהיה בן 18 בעת הרצח, דקר למוות את ויכמן בפלג גופו העליון באמצעות סכין שנשא על גופו.
לאחר הרצח
לאחר הרצח, נודע כי על אף שהוזעקה משטרה כדי למנוע את אירוע הרעש, אף ניידת משטרה לא הגיעה למקום. המשטרה הגיבה כי ניידת ובה שוטרת ופקח עירוני דיווחה כי הגיעה למקום, אך לא גילתה במקום דבר, ולכן עזבה על מנת לטפל באירוע אחר. לאחר בדיקה נוספת שערכה המשטרה התברר כי השוטרת והפקח שיקרו, וכלל לא הגיעו למקום הרעש. הפקח והשוטרת פוטרו מעבודתם. במאי 2013 החליטה מח"ש שלא להעמיד לדין את השוטרת.
בדיון בבית המשפט תקפו קרוביו של אוחיון את מאבטחיו. בעקבות זאת ובעקבות אמירות מילוליות נגד השופטים הם נשלחו למעצר. אוחיון הורשע ברצח בכוונה תחילה, ונידון על ידי בית המשפט למאסר עולם, לאחר שבית המשפט דחה את טענתו כי יש להאשימו בהריגה ולא בעבירת רצח. ערעורו של אוחיון נדחה בבית המשפט העליון.
במרץ 2018 עלה לאקרנים סרט הקולנוע "מוטלים בספק". יוצר הסרט אלירן אליה כתב את התסריט בהשראת הרצח, לאחר שגילה כי בעת שהיה סטודנט לקולנוע, והדריך נוער בסיכון בנושא קולנוע, אחד מהנערים המודרכים היה אוחיון רוצחו של ויכמן.
בדצמבר 2020 הגיש אוחיון לבית המשפט העליון בקשה למשפט חוזר. בנובמבר 2021 דחה בית המשפט העליון את הבקשה.
צום
צום הוא הימנעות רצונית מאכילה ומשתייה למשך פרק זמן מסוים.
השפעות צום על גוף האדם
ברמה העקרונית, לגוף דרושים שתייה ומזון כדי לקיים את האנרגיה שבה הוא משתמש כדי לפעול. עם זאת, אדם בריא ששומר על אכילה ושתייה מספיקים יכול לצום מספר שעות (לפעמים יותר מיממה) בלי שיקרה לו נזק ממשי. זאת מכיוון שהגוף שומר מאגרים של אנרגיה ושומן שבעתות מצוקה הוא יכול לנצל.
למשל, לאחר כ-12 שעות של צום, הגוף מתחיל לפרק חומצות שומן קיימות בגוף כדי ליצור אנרגיה, זאת מכיוון שרמת הגלוקוז בדם שעלתה לאחר הארוחה ירדה עד למצב שבו לא ניתן להפיק מהגלוקוז אנרגיה זמינה עבור תאי הגוף. בשלבים הבאים, חלק מהאנרגיה נלקחת מפירוק של חלבונים בשריר וממולקולות שמתקבלות בתהליך פירוק השומן.
הסיבות לצום
הצום נעשה, לעיתים קרובות, מהסיבות הבאות:
הצום מלווה אצל רוב האנשים בתחושת רעב ובתשישות ואצל חלק מהאנשים אף בכאבי ראש ותופעות גופניות נוספות. האדם הצם שרוי לרוב במתח פסיכולוגי בשל השינוי שהוא חווה, במיוחד כאשר ישנה מחויבות דתית או חברתית להמשכת הצום לפרק זמן קבוע. ישנם הרגלי אכילה מסוימים המקילים על הכניסה אליו ועל היציאה ממנו. לעיתים דווקא צום עלול לגרום לעליה במשקל, כאשר הארוחות שלפניו ואחריו גדולות במיוחד.
הצום ביהדות
ביהדות קיימים שישה ימי צום במשך השנה. הצום החשוב ביותר הוא יום הכיפורים, בתאריך י' בתשרי, הנחשב ביהדות כיום גזירת הדין וכיום הקדוש בשנה. מקור הצום ביום כיפור הוא מציווי בתורה, ומטרתו אינה אבלות, אלא עינוי הגוף לצורך התעלות והיטהרות הנפש.
ארבעה צומות נוספים נקבעו בעקבות החורבן של בית המקדש הראשון ושל בית המקדש השני, והם מציינים אבלות על החורבן. ארבעה מוזכרים בספר זכריה:
לאחר בניית בית המקדש השני התבטלו הצומות הקלים (צום גדליה,עשרה בטבת,שבעה עשר בתמוז,תשעה באב) ולאחר חורבנו שבו ימים אלו להיות צומות.
מלבד תעניות אלו, מציינים ביהדות עוד יום צום אחד נוסף – תענית אסתר בי"ג באדר, היום לפני חג הפורים.
ישנו עוד צום שחל רק על בכורות הנקרא תענית בכורות בי"ד בניסן. זהו מנהג יהודי שבו בכורים צמים בערב פסח מהבוקר עד ליל הסדר. למעשה, כיום נוהגים רוב הבכורים לאכול בסעודת מצווה (כגון זו של סיום מסכת) אשר האכילה בה דוחה את הצום, בגלל היות הצום רק מנהג, ובכך פוטרים את עצמם מהמשך הצום. הורים להם ילד בכור אשר אינו יכול לצום נוהגים לצום בשביל הילד.
ביום הכיפורים ובתשעה באב הצום אורך יממה שלמה מערב היום הקודם עד לערב היום הבא. שאר הצומות הם קלים יותר, ומתחילים רק בבוקר של אותו יום. הבדל נוסף הוא שבצומות הקלים אסורים רק אכילה ושתייה, לעומת יום הכיפורים ותשעה באב בהם קיימים ארבעה איסורים נוספים: רחיצה, סיכה, תשמיש המיטה (קיום יחסי מין), ונעילת נעלי עור.
צומות נוספים קיימים ככפרה ותיקון על חטאי הצם. מקום חשוב יש לצומות אלו על פי תורת הקבלה, ומופיע רבות בתיקוניו של האר"י. לעיתים, בתיקונים אלו, מספר ימי הצום מקבילים למספר הגימטריה של שם החטא או של אחד משמות האל הקשורים לאיסור זה.
בתנועה הקונסרבטיבית (מסורתית), יש רבנים הקוראים לצום גם במהלך יום השואה.
הצום בנצרות
בדת הנוצרית אין ציווי לצום מלא מאכילה ושתייה. עם זאת הצום הוא מעשה מקובל כמעשה הסתגפות, צער ואבל ומשמש כחלק לחזרה בתשובה וכמעשה של התקרבות לאל כמו כן הצום יכול להיות גזרה אשר מטיל הכומר על המאמין בעת הווידוי. הזרמים השונים בנצרות נבדלים במידת ההגבלות שהם מטילים על אכילה, ובתכיפות המועדים שבהם מתקיימות ההגבלות. בנצרות האורתודוקסית ההגבלות האלה שכיחות וגם בנצרות הקתולית יש מועדים רבים הכוללים הגבלות ממין זה. בכנסיות הפרוטסטנטיות, לעומת זאת, אין כמעט מועדים שבהן מצווה המאמין להגביל את עצמו באכילה.
בנצרות הקתולית ובנצרות האורתודוקסית יש הגבלות על אכילה במועדים מסוימים:
הצום באסלאם
הצום באסלאם הוא אמצעי לכפרת עוונות, והוא נכלל בחמשת עמודי האסלאם (המצוות הראשיות באסלאם). הצומות באסלאם מלאים, כלומר דורשים הימנעות מאכילה, משתייה ומהנאות גוף אחרות כגון סיכה ויחסי אישות, אולם הם מתקיימים בשעות היום בלבד. אין צום המתקיים בשעות החשכה.
בדת המוסלמית יש חודש שלם - חודש רמדאן - שבו נמנעים מאכילה, משתייה ומהנאות גוף אחרות במהלך שעות היום, ואילו בלילה אוכלים סעודה חגיגית - אפטאר.
בנוסף לצום רמדאן, שהוא חובה על כל המאמינים, נהוגים גם צומות רשות (בעיקר באסלאם הסוני). המרכזי בהם הוא צום עשוראא. יש המקיימים צום זה במשך שעות היום ביום העשירי בחודש מוחרם (החודש הראשון בלוח השנה המוסלמי), ויש הצמים בשעות היום של שלושת הימים בין ה-9 ל-11 במוחרם. קיום הצום הוא ביטוי לאדיקות דתית, או פיצוי על ביטול צום רמדאן עקב מחלה, נסיעה וכיוצא באלה.
צום נוסף הנחשב מומלץ אך אינו חובה, וקיומו הוא ביטוי לאדיקות דתית, הוא צום בחודש שוואל, החודש העשירי בלוח השנה המוסלמי. מוסלמים אדוקים בוחרים שישה ימים בחודש שוואל (לאחר תום עיד אל-פטר), וצמים בהם כמעין המשך לצום רמדאן (הוא החודש התשיעי בלוח המוסלמי). מסורות מוסלמיות אומרות מפי מוחמד, כי מי שצם ברמדאן ובשישה ימים מחודש שוואל, נחשב כמי שצם שנה שלמה.
ברפואה
הצום קיים בעולם הרפואה כמרפא לחוליים מסוימים ולחיזוק מערכת הבריאות בכלל. הרופא היווני היפוקרטס כינה את הצום הרפואי כ"סכין המנתחים של הטבע".
אגם הנקיק
אגם הנקיק (או אגמון הנקיק) הוא אגם בחולות ראשון לציון אשר במערב ראשון לציון. האגם נמצא דרומית לאגמון הסופרלנד וצפונית לשפד"ן. אגם הנקיק מהווה חלק מ"פארק האגמים" שעתיד לקום באזור ומשמש כאתר טבע עירוני.
היסטוריה
אגם הנקיק נוצר על ידי חברת "מניב" ב-1992 ביחד עם אגמון הסופרלנד. ליד האגם מצויות משאבות מים שתפקידן לשאוב מים מהאגמון הנמצא ליד הסופרלנד כאשר יש סכנת הצפה. דרומית לאגם הנקיק שכנו בעבר בריכות ההחדרה של השפד"ן ואחרי שיובשו נהפכו לכר מרעה פורה לבעלי חיים כגון צבאים ועופות. בהמשך ניטעה סביב אגם הנקיק חורשת אקליפטוסים. סביב אגם הנקיק יש שביל אופניים ופארק בתהליכי הקמה.
האגם מהווה אתר צפרות וטבע עירוני. סביבו נטועה חורשת אקליפטוסים והוא מהווה מקום מפלט לעופות מים, ציפורים וחרקים רבים. באגם עצמו יש דגים שונים בהם אמנונים ושפמנונים והדיג בו מותר. דרומית לאגם ניתן לראות צבאים, תנים ויונקים אחרים כמו שועלים הפעילים בעיקר בלילה.
הכניסה למי האגם, השחייה בו והשתייה ממנו אסורה. עם זאת, הדיג באגם מותר והוא משמש אתר נופש לפיקניקים ודיג בשתי גדות האגם. סביב האגם ישנם מספר שבילי אופניים ובעתיד מתוכנן לקום במתחם פארק עירוני ומרכז בילוי ונופש מטרופוליטני.
ליד האגם נמצאים מספר מוקדי בילוי. מצפון לו נמצא אגמון הסופרלנד (שממזרח לו נמצא אצטדיון הברפלד, אצטדיון הכדורגל העירוני של ראשון לציון). ממזרח לאגם הנקיק נמצא מנחת ראשון לציון המשמש לתעופה ספורטיבית.
שימור ידע פורשים
שימור ידע פורשים הוא תת-תחום של ניהול הידע, חלק משימור ידע שהוא אחד מארבעת התחומים המרכזיים בהם עוסק ניהול הידע. שימור ידע מטרתו להקטין את הנזק של אובדן ידע עם עזיבתם של העובדים.
חיוניות
שימור ידע אינו נדרש בכל מקרה של עובד העוזב את הארגון. הוא חשוב כאשר שני גורמים חוברים יחדיו: בארצות הברית מתקיים בשנים האחרונות להרבה שיח ופעילות בנושא, עקב פרישתם בשנים אלו של ילדי הבייבי בום, אלו שנולדו לאחר מלחמת העולם השנייה, בין השנים 1946-1965. בישראל מתקיימת תופעה דומה, הנובעת מהתעצמות כלכלית ופריחה לאחר 1967. בנוסף לכך, הגל כפי הנראה רק ילך ויגאה, משום שב-1974 אנו עדים להתעצמות צבאית משמעותית המשפיעה מאוד על התעשייה.
קשר בין שימור ידע וחפיפה
שימור ידע וחפיפה הם מושגים הנשמעים קרובים זה לזה. עם ההבדלים ביניהם נמנים:
תהליך השימור
שימור ידע כולל מספר שלבים:
את כל אלו מלווה פעילות של בקרה, במיוחד במקרים בהם מנהלים מספר תהליכי שימור ידע פורשים בו זמנית.
וידויים של שופהוליק
וידויים של שופהוליק (באנגלית: Confessions of a Shopaholic) הוא עיבוד קולנועי לסדרת הספרים "שופהוליק" שכתבה סופי קינסלה. את הסרט ביים פי. ג'יי הוגאן. בסרט מככבים איילה פישר, המגלמת עיתונאית מכורה לקניות (shopaholic-שופוהוליק) ויו דנסי, המגלם את הבוס שלה.
עלילה
רבקה בלומווד (פישר) היא בחורה שמכורה לקניות, וגרה עם חברתה הטובה, סוזי. היא עיתונאית במגזין גינון, אך חולמת לעבוד במגזין האופנה "אלט". בדרך לראיון ב"אלט", היא מתפתה לקנות צעיף ירוק חרף החובות הרבים שצברה. כרטיס האשראי שלה מסורב, ולכן היא הולכת לדוכן נקניקיות, ומציעה לקנות את כל הנקניקיות בצ'ק, אם המוכר בדוכן יחזיר לה כסף במזומן. המוכר מסרב והיא משקרת שהיא רוצה לקנות את הצעיף בשביל דודתה החולה. המוכר עדיין מסרב, אך בחור אחד נותן לה 20$.
כשרבקה מגיעה לראיון, היא מגלה שהמשרה שהייתה מעוניינת בה כבר נתפסה. עם זאת, פקיד הקבלה אומר לה שיש משרה פנויה במגזין "Successful Saving" וכך היא יכולה לסלול את דרכה בעתיד ל'אלט'. רבקה מתראיינת אצל לוק ברנדון (דנסי), העורך של "Successful Saving", הבחור שתרם לה את 20$. היא מסתירה את הצעיף שלה מחוץ למשרד כשהיא מזהה אותו, אך העוזר של לוק בא למשרד ומחזיר לה את הצעיף. רבקה מובכת ועוזבת את הריאיון.
באותו ערב, כשהיא וסוז שיכורות, הן כותבות מכתבים ל"אלט" ו"Successful Saving", אך הן שולחות את המכתבים למגזינים הלא נכונים כך שכל מגזין מקבל את המכתב שנכתב עבור רעהו. לוק אוהב את המכתב שרבקה כתבה ל"אלט", ובו היא מדברת על קניית נעליים כהשקעה, ומחליט לשכור אותה. רבקה ממשיכה להיות מובלת על ידי ההתמכרות שלה ובמקום לכתוב במדור החדש במגזין, היא הולכת למכירת בגדים. לאחר אכזבה בקניית עוד מעיל מיותר, היא מגלה שהוא לא עשוי מ-100% קשמיר ושהיא רומתה. התקרית מביאה לה רעיון למדור, אשר ניתנת לו הכותרת "הבחורה עם הצעיף הירוק". המדור נהפך להצלחה מסחררת.
כל משך הזמן הזה מוצגת לפרקים פרשיית החובות אליהן נקלעה רבקה עקב היותה מכורה לקניות, וכן התחמקותה כל העת מגובה החובות שלה, סוז שולחת אותה למפגש עם קבוצת תמיכה של שופהוליקים. באחד מן הימים נקבע עבור רבקה ראיון טלוויזיוני והיא רוכשת עבורו שמלה יקרה ביותר, באותו יום היא גם קונה שמלת שושבינה לחתונתה של סוז, לאחר מסע הקניות היא מגיעה למפגש של קבוצת התמיכה ומגלה שם מדריכה חדשה ותקיפה מאוד. מדריכת הקבוצה, גברת קורץ', לוחצת על רבקה לתרום את כל בגדיה שקנתה באותו יום, כולל שמלת השושבינה שלה לחתונה של סוז, והשמלה שקנתה לריאיון בטלוויזיה. רבקה מוותרת רק על שמלת השושבינה. במהלך הריאיון בטלוויזיה, רבקה מואשמת על ידי גובה החובות שלה על כך שלא שילמה את חובותיה, והיא מפוטרת מעבודתה. סוז נפגעת כשהיא מגלה שרבקה תרמה את שמלת השושבינה שלה. אלט, העורך הראשית של המגזין "אלט", מציעה לרבקה משרה במגזין, אבל רבקה דוחה את הצעתה. היא מוכרת את רוב בגדיה, כולל את הצעיף הירוק, בשביל לשלם את חובותיה לבנק. בינתיים, לוק פותח חברה חדשה, "ברנדון קומיוניקיישנס".
בסופו של דבר, רבקה מצליחה לשלם את חובותיה. היא מגיעה לחתונתה של סוז לאחר שהצליחה להחזיר את שמלת השושבינה שלה, וסוז סולחת לה. רבקה ולוק נפגשים ברחוב, והוא מחזיר לה את הצעיף הירוק לאחר שרכש אותו במכירה הפומבית של בגדיה בעזרת סוכנו. לוק ורבקה מתאהבים, והיא מתחילה לעבוד בחברה החדשה שלו.
הפקה
הסרט הוא עיבוד קולנועי לספרים "סודות חלומותיו של שופהוליק" ו"שופהוליק אברואד", אשר ידועים יותר בארצות הברית בתור "וידויים של שופהוליק" ו"שופהוליק במנהטן" בהתאמה.