cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Henipavirus
נגיף הניפה
במהלך חודש מאי 2018 דווח בהודו על מספר מקרים, בהם אנשים נדבקו מהנגיף ומתו. ארגון הבריאות העולמי שם את הנגיף בקדמת המחקר המדעי שלו והזהיר מפריצת מגפה.
אגן
האגן (TA:Os coxae) הוא מבנה גַרמי הממוקם בבסיס עמוד השדרה. תוצר של שלוש עצמות שהתאחו בבוגרים, האגן מחבר בין עמוד השדרה לגפיים התחתונות בחיבורו לעצם העצה דרך מפרק העצה והכסל מצד אחד ודרך מבנה באגן המכונה "מַרְחֶשֶׁת", שהיא ה"מכתש" של המפרק הכדורי של הירך בצד הגפיים.
מבנה כללי ותפקידים
האגן, סימטרי במרכיביו ובמראהו, אך לא רגיל בצורתו, עשוי משלוש עצמות בכל צד. עצמות אלו: ה"כֶּסֶל" (ilium; בריבוי: כְּסָלִים), ה"שֵׁת" (ischium) וה"חֵיק" (pubis), מתאחות במהלך הגדילה לכדי שני צדדיו של האגן, כאשר כל צד הוא מבנה גרמי שלם. לעיתים מכונה המבנה הזה אִינומִינֵיט (innominate, מילולית: "חסַר שם").
שני חצאיו של האגן מופרקים בחלקם האחורי עם עצם העצה. מלפנים מתחברים שני החצאים דרך "מאחה עצמות החיק" (Symphysis pubica). סך החיבורים מעניקים לאגן מבנה טבעתי רחב וחזק (בעל יכולת תנועה מעטה בדרך כלל). המעבר דרך הטבעת מחולק לשני אזורים: האגן הקטן (Pelvis minor), שהוא רוחב המעבר האמיתי (בעל הקוטר המינימלי) דרך האגן והאגן הגדול (Pelvis major, מכונה גם האגן המדומה) המתפרס לרוחב חלקו העליון של האגן. מבנים בולטים נוספים באגן הם "כַּנפי הכסל" (Ala ossis ilii) הרחבות בחלקו העליון ו"רכס הכסל" (Crista iliaca) שבמרומיהן, בצדדיו - ה"מרחשות" (Acetabulum), שקעים עגולים המופרקים עם עצם הירך, ובחלקו התחתון - ה"ענפים של השת והחיק" (Ramus ischiopubicus) שיוצרים ביניהם חללים גדולים הקרויים ה"נקבים הסתומים" (Foramen obturatum).
אגני גברים נבדלים מאגני נשים בצורתם. אגן נשי הוא רחב ופחוס יותר מאגן גברי. גודלו של האגן הנשי, בצירוף התגמשות מפרקיו בזמן היריון, מאפשרים את מעבר הוולד בזמן לידה.
מיקומו המרכזי של האגן בגוף האדם וקרבתו למרכז הכובד של הגוף, הופכים את האגן לאזור מפתח ליציבה ולתנועה. קבוצות השרירים הגדולות ביותר בגוף (שרירי הבטן, הגב והירכיים ואף חלק משרירי הברך והכתף) נאחזות באגן ונותנות את הבסיס לכל תנועה עיקרית של הגוף. האגן מספק הגנה לחלקי מערכות העיכול והרבייה הנמצאים בתוכו וכן למספר כלי דם ועצבים ראשיים החולפים דרכו לתוך הגפיים התחתונות.
המַרְחֶשֶׁת
פירוש שמה הלטיני (acetabulum) של המַרְחֶשֶׁת הוא "כלי חומץ קטן". השם ניתן לה לפי צורתה – שקע עמוק וחצי כדורי. המקביל למרחשת בגפה העליונה הוא החלל הגומתי של עצם השכם. המרחשת מורכבת משלוש עצמות האגן המאוחות: כשתי חמישיות ממנה מרכיבה הכסל, שתי חמישיות נוספות מרכיבה השת והחמישית הנותרת היא חלק מעצם החיק. שפתי המרחשת מועמקות על ידי רצועה היקפית (Labrum acetabuli) לשיפור התאמת החיבור לראש עצם הירך. במרכז המרחשת שקע שאינו מכוסה בסחוס מפרקי ושמו גֻּמַּץ הַמַּרְחֶשֶׁת. בתחתית הגומץ מתחברת הרצועה של ראש הירך.
הכֶּסֶל
עצם הכסל (Os Ilium), העליונה שבעצמות האגן, מורכבת מגוף וכנף. ההפרדה ביניהם ניכרת בקו הקַשתי (Linea arcuata ilii) בפן הפנימי של העצם ובגבול המרחשת בפן החיצוני.
חלקו החיצוני של גוף הכסל מרכיב חלק מהמרחשת וחלקו הפנימי הוא חלק מקיר האגן הקטן. חלקו התחתון של הגוף מתאחה עם עצמות החיק ושת, בצורה המשכית כך שרק קו עדין מעיד על החיבור ביניהם.
כְּנף הכסל היא המבנה הרחב המתווה את גבולו הצידי של האגן הגדול. לכנף שני פנים, החיצוני (מבנהו הכללי קמור) והפנימי (קעור), שני גבולות (קדמי וחיצוני) ורכס.
את הפן החיצוני חוצים מספר קווים הנקראים קווי העכוז (האחורי, הקדמי והתחתון) (linea glutea posterior, anterior, inferior). קווי העכוז מפרידים בין אזורי החיבור של שרירי העכוז (הגדול, האמצעי והקטן). בין קו העכוז התחתון למרחשת נאחז שריר הירך הישר. החלק הקדמי של הפן הפנימי הוא שקע גדול בשם גֻּמַּץ הַכֶּסֶל (fossa iliaca), האחז של שריר הכסל (musculus iliacus). הגבול התחתון של הגומץ (והפן הפנימי) הוא הקו הקשתי. לחלקו האחורי של הפן הפנימי חלק קדמי מחוספס בשם הפנים האוזניתיים (facies auricularis ilii, לפי צורתם), המופרקים עם עצם העצה וחלק אחורי הידוע בשם גבששת הַכֶּסֶל (tuberositas iliaca), נקודת חיבור של חלק מהשרירים הפושטים של הגב. מעט קדימה ולמטה מהפנים האוזניתיים נמצאת המענית שעל יד הפנים האוזניתיים (sulcus juxtaauricularis), אזור חיבור לרצועה המשויכת למפרק העצה והכסל.
רכס הכסל הוא הקצה העליון של כנף הכסל. זהו אזור חיבור מרכזי לשרירים רבים, בהם שרירי הבטן (המלוכסנים והרוחבי), המסודק (musculi multifidi), המותניים המרובע (musculus quadratus lumborum) והגב הרחיב.
שת
עצם השת (Os ischii) היא התחתונה והאחורית מעצמות האגן. העצם מחולקת לגוף ולענף.
חלקו החיצוני של גוף עצם השת, מרכיב כשתי חמישיות מהמרחשת. חלקו הפנימי הוא חלק מקיר האגן הקטן ונקודת חיבור לשריר הסותם הפנימי.
לאורך גבולו האחורי של גוף השת, שני חריצים וביניהם קוץ בשם קוץ השת. בחלקו הפנימי של קוץ השת נאחזים חלק משרירי תחתית האגן. החריץ העליון הוא הגדול משני החריצים, ביחד עם רצועה הסוגרת את היקפו, נוצר פתח מעוגל בשם נקב השת הגדול (Incisura ischiadica major). דרך נקב השת הגדול, יוצאים מתוך האגן, השריר האגסי, עצב השת (הוא גיד הנשה) ועוד מספר עצבים וכלי דם. בצורה דומה מרכיב החריץ התחתון את נקב השת הקטן (Incisura ischiadica minor), שדרכו עוברים גיד השריר הסותם הפנימי ומספר עצבים וכלי דם נוספים.
מגוף השת נמשך לכיוון תיכוני ומטה, ענף עצם השת (Ramus ossis ischii). ענף השת מתחבר לענף החיק התחתון ומשלים בכך את מבנה הנקב הסתום. המבנה הבולט ביותר על ענף השת היא גבששת השת (Tuber ischiadicum) המכונה לפעמים "עצם הישיבה". בענף השת ובגבששת נאחזים שרירים שונים של הירך והברך, בהם יצוינו כופפי הברך (שרירי מיתר הברך) הנאחזים בגבששת, השריר הארבע ראשי והשריר המתוויך הגדול.
חֵיק
עצם החיק (Os pubis), היא התחתונה והקדמית מעצמות האגן. העצם מורכבת מגוף ושני ענפים (עליון ותחתון) המקנים לה צורה המזכירה ר'.
גוף עצם החיק מופרק דרך מאחה עצמות החיק (Symphysis pubica) עם גוף עצם החיק הנגדי לו. חלקו העליון של הגוף מעובה ומכונה רכס החיק (Crista pubica). בגוף וברכס נאחזים בין היתר שרירי הפירמידה (Musculus pyramidalis) והבטן הישר. בחלקו התחתון של הגוף נאחזים חלק מהשרירים המקרבים של הירך.
ענף עצם החיק העליון (Ramus superior ossis pubis) נמתח מגוף העצם לכיוון צידי-עליון עד המרחשת, שם הוא מרכיב כחמישית מהמרחשת ומתאחה עם הכסל והשת. הענף העליון ממסגר את רום הנקב הסתום. חלקו הקדמי של הענף העליון מציג שתי בליטות גרמיות: גבשושית החיק (Tuberculum pubicum) הקרובה לגוף העצם ובליטת הכסל והמסרק (Eminentia iliopubica) בסמוך למַרְחֶשֶׁת. בגבשושית החיק נאחזת רצועת המפשעה (Ligamentum inguinale). לאורך הענף העליון נאחזים בין היתר שרירים מקרבים של הירך, הסותם החיצון ומרים פי הטבעת (Musculus levator ani).
ענף עצם החיק התחתון (Ramus inferior ossis pubis) נמשך מגוף העצם לכיוון צידי-תחתון עד לחיבור עם ענף השת. חלקו התיכון של הענף התחתון מהווה מחצית מקשת החיק (Arcus pubicus). לאורכו נאחזים חלק משרירי תחתית האגן והקרום הסותם (Membrana obturatoria).
שוש (צמח)
שוּש (שם מדעי: Glycyrrhiza) הוא סוג של צמחים עשבוניים רב-שנתיים בתת-משפחת הפרפרניים, ממשפחת הקטניות. ישנם כ-20 מיני שוש הנפוצים באגן הים התיכון, אסיה, אמריקה ואוסטרליה. מקורו של המין שוש קירח הוא באגן הים התיכון, מתמצית שורשיו מכינים את ממתק השוש. השוש האמריקאי גדל בר ביבשת אמריקה. השוש הסיני מתורבת וממלא תפקיד ברפואה הסינית.
מינים בולטים נוספים בסוג שוש הם:
ראדום (התקן)
ראדום (באנגלית: Radome, קיצור של Radar dome – כיפת מכ"ם) הוא כיסוי כדורי להגנת אנטנה.
הראדום עשוי מחומר החסין לגשם, וכזה שלא יפריע למעבר גלי רדיו – לרוב פיברגלס.
הראדום משמש בעיקר להגנה מפגעי מזג אוויר, כגון: קורוזיה ממשקעים, לחץ הנובע מהצטברות קרח על האנטנה וכוחות שמפעילה הרוח על הרפלקטור.
תפקיד נוסף לראדום הוא הסתרת אנטנות צלחת המשמשות לאיסוף מודיעין אותות (סיגינט) או אנטנות לממסר תקשורת צבאית מהסיבות הבאות:
הראדומים נבנים בצורה של כדור שהיא אופטימלית בנפחה ושטחה כדי לקרות אלמנט המסתובב לכל הכיוונים. ראדומים רבים משתמשים בכיפה גאודזית על מנת לבנות את צורת הכדור העוטפת את האנטנה.
במטוסים ובטילים המכ"ם נמצא בדרך כלל בחלק הקדמי. לכן, בנוסף להגנה שהוא מספק, הראדום מתוכנן בצורה אווירודינמית על-מנת להפחית את הגרר שיוצרת אנטנת המכ"ם.
הברחה
הברחה היא הובלה סמויה של סחורות, אנשים וחיות שאסורה על פי חוק או על פי כללים אחרים, אדם שעוסק בהברחה נקרא מבריח.
דוגמאות להברחה הן: הברחת סמים, הגירה בלתי-חוקית באמצעות גנבת הגבול, הברחת סחורות תוך כדי התחמקות מהמכס, הברחת נשק, אספקת סחורה אסורה לאסיר בבית כלא, העברה של מסמכים מסווגים.
הברחת סחורות
מרבית ההברחות מתרחשות על ידי סוחרים המעוניינים להרוויח כסף רב, על ידי ההברחות המספקות ביקוש קיים לסחורה או אנשים המוברחים, כשבאופן חוקי אי אפשר או קשה יותר לספק את אותם צרכים. על ידי ההברחות הסוחרים מרוויחים כסף רב מחמת המחיר הגבוה עקב הביקוש הרב והסיכון הגבוה שבהברחות. כמו כן אפשר להרוויח על ידי הברחת סחורות מיובאות מבלי לשלם עליהם מס. למשל: קניית סחורה במקום מסוים שם המחיר נמוך עקב מס נמוך, והברחתו למקום שבו המס - ולכן גם המחיר - גבוה יותר.
לעיתים הברחות מאורגנות על ידי ממשלות רשמיות, בשל העדר יכולת לספק דרישה לסחורה מסוימת באופן גלוי. לדוגמה, במהלך מלחמת העצמאות אורגנה הברחת ציוד צבאי לצה"ל ממדינות זרות, ובמהלך תקופת הצנע אורגנה הברחת עדרי צאן ובקר מהמדינות שסביב ישראל, בשל מחסור ארצי בבשר.
הברחת אנשים
הברחת אנשים נעשית משתי סיבות עיקריות:
שיטות להברחה
ישנן דרכים רבות לביצוע הברחות והן משתנות לפי פרמטרים שונים. להלן רשימה חלקית של שיטות להברחה:
Exident
Exident הוא מיני-אלבום הבכורה של הזמר-יוצר הישראלי דניס לויד. האלבום יצא לאור ב-5 באפריל 2019, על ידי חברת התקליטים האמריקאית אריסטה רקורדס.
מודנה
מוֹדֶנָה (באיטלקית: Modena) היא עיר מרכזית במחוז אמיליה-רומאניה שבצפון איטליה. העיר משמשת כבירת נפת מודנה וממוקמת בצידו הדרומי של נהר הפו.
רקע
בעודה עיר עתיקה הייתה מודנה מקום מושבו של ארכיבישוף, אך היא ידועה בעיקר כבירת "עמק מכוניות העל" שכן ליצרניות רכבי הספורט פרארי, מזראטי, בוגאטי, דה טומאסו, למבורגיני, פגאני ואחרות ישנם או היו בעבר מפעלים בעיר.
ספריית אסטנסה (Biblioteca Estense) מכילה כרכים היסטוריים רבים וכן 3,000 כתבי-יד מקוריים.
רבים מאנשי מודנה (מודנזים) הידועים ברחבי העולם ובהם הטנור לוצ'יאנו פאבארוטי ומקים חברת הרכב פרארי, אנצו פרארי.
העת העתיקה
בתקופת הברזל אוכלס אזור מודנה על ידי הווילאנובים (Villanovans) ולאחר מכן על ידי השבטים הליגוריים. למרות ששנת ייסודה המדויק אינו ידוע, ידוע שהעיר כבר הייתה קיימת במאה ה-3 לפנה"ס, מאחר שידוע שבזמן פלישת חניבעל לאיטליה בשנת 218 לפני הספירה שבטי הבויי אשר התיישבו באזור מרדו וביצרו את העיר.
ימי הביניים
גולי מודנה הקימו עיר חדשה מצפון-מערב לעיר, המרוחקת ממנה מספר קילומטרים בודדים. עיירה זו עדיין קיימת בשם צ'יטנובה ("עיר חדשה"). במלחמות שבין הקיסר פרידריך השני לבין האפיפיור גרגוריוס התשיעי צידדה מודנה בקיסר.
העידן המודרני
העיר בוצרה על ידי ארקולה השני ד'אסטה, דוכס פרארה, והייתה למגורי הדוכס הראשיים כאשר פרארה, מקום מושבה הראשי של בית אסטה, נפלה לידי מדינת האפיפיור בשנת 1598. ב-20 באוגוסט 1859 הצהירו נציגי מודנה על היותם חלק משטחה של ממלכת איטליה, החלטה אשר אוששה במשאל עם בשנת 1860.
קתדרלת מודנה
קתדרלת מודנה ניצבת בצידה הצפוני של פיאצה גרנדה (Piazza Grande - "הכיכר הגדולה") הנמנית יחד עם המבנים שסביב לה על רשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו. בניית הקתדרלה החלה תחת פיקוח מטילדה רוזנת טוסקנה עם הנחת אבן הפינה ב-6 ביוני 1099. הבנייה הושלמה בשנת 1184 והמבנה נחשב לאחד מהחשובים באירופה בסגנון רומנסקי. הקתדרלה ידועה במיוחד במגדל הפעמונים שלה הקרוי "מגדל הגירלנדינה" (Torre della Ghirlandina) או "מגדל העיר" (Torre Civica). המגדל נישא לגובה של 86.12 מטר והוא נראה גם מחוץ לעיר. המגדל הוקם בשנת 1179 במטרה להתחרות במגדליה של בולוניה השכנה, ונקרא תחילה מגדל סן ג'ימיניאנו (Torre di San Geminiano). על המגדל כיפה אופיינית ולה שמונה צלעות ובראשה שני זרי שיש (ghirlande) ומכאן שמו של המגדל. נכון לשנת 2010 נמצא בניין הגירלנדינה בשיפוצים.
ארמון הדוכס
ארמון הדוכס, שאת בנייתו החל פרנצ'סקו הראשון מבית אסטה, והשלים פרנץ החמישי, דוכס מודנה, הייתה מקום מושבם של בני משפחת אסטה מהמאה ה-17 עד למאה ה-19. הארמון שוכן בשטחה של טירת אסטה (לשעבר) למרגלות העיר. כיום משמש הארמון כמשכנה של האקדמיה הצבאית של מודנה, מוזיאון צבאי וספרייה. לארמון חזית בסגנון הבארוק, חזית אשר ממנה ניתן לגשת לרחבת הטקסים הצבאיים.
בית הכנסת של מודנה
בית הכנסת של מודנה השוכן לצד הארמון העירוני (Palazzo Comunale) נבנה בשנת 1873 על ידי הקהילה היהודית בעיר בסגנון לומברדי. בית הכנסת עדיין פעיל והוא משמש את חברי הקהילה היהודית של מודנה.
ספורט מוטורי
למודנה זיקה חזקה ביותר לספורט, בעיקר לספורט מוטורי. קשר זה נוצר בהיוולד אנצו פרארי, מייסד חברת המכוניות וקבוצת המרוצים של פרארי, בעיר מודנה בשנת 1898. בניינה הראשון של קבוצת סקודריה פרארי הוקם במודנה, בעוד שמפעליה כיום נמצאים בעיירה הסמוכה מראנלו. כדי לסמל את הזיקה של חברת פרארי לעיר מודנה כעיר שבה החל סיפורה, השיקה פרארי בשנת 1999 מכונית ספורט בשם פרארי 360 מודנה.
בעקבות התפתחות האזור אשר מסביב למודנה כאזור החביב על ידי חברות מכוניות ספורט, מכונה כיום מחוז מודנה בחיבה "עמק מכוניות העל", אשר מעבר לפרארי כולל גם את מזראטי, למבורגיני, פגאני ובעבר גם את בוגאטי אשר לימים מוקמה מחדש בצרפת ודה טומאסו אשר פשטה רגל בשנת 2004. ישנן מספר חברות קטנות נוספות באזור כגון אדוניס.
כדורגל
לעיר היה מועדון כדורגל, מודנה אפ.צ'י. (Modena FC) המועדון, ששיחק לאורך רוב שנות קיומו בסרייה ב', פורק בנובמבר 2017 בעקבות פשיטת רגל והוקם מחדש ב-2018. ב-2022 חזרה הקבוצה לסרייה ב'.
כדורעף
לכדורעף תפקיד חשוב בהיסטוריה הספורטיבית של מודנה, שכן הקבוצה המקומית Panini Modena זכתה ב-11 אליפויות ארציות.
בית ספר יסודי
בית-ספר יסודי הוא מוסד להקניית ידע ומיומנויות בו לומדים ילדים, והוא בדרך כלל מסגרת חובה אחרי הגן ולפני חטיבת הביניים או מיד לפני בית הספר התיכון.
מוכנות לבית הספר היסודי
כדי לעמוד בציפיות של החינוך המוקדם, על הילדים להפגין רמה נאותה של עוררות רגשית ומוטיבציונית, אשר תסייע ולא תפריע ליישום של תפקודים ניהוליים הנדרשים לצורך ביצוע של מטלות לימודיות.
בישראל
בשנים הראשונות למדינה, בית הספר היסודי נקרא "בית ספר עממי" והיה שמונה-שנתי, מכיתה א' עד כיתה ח', ואחריו עלו לבית הספר התיכון הארבע-שנתי, מכיתה ט' ועד י"ב. כיום, במרבית מוסדות מערכת החינוך, בית הספר היסודי הוא שש-שנתי (כיתות א'–ו'), ולאחריו חטיבת ביניים תלת-שנתית (ז'–ט'), ולבסוף בית ספר תיכון תלת-שנתי (י'–י"ב).
בשנת הלימודים תשע"ג רשומים בחינוך היסודי בארץ 942,057 תלמידים, שינוי של 2.09% משנת תשע"ב.
זרמים בחינוך היסודי
לפני קום המדינה היו במערכת החינוך שלושה זרמים, מפלגתיים באופיים: הזרם "הכללי", זרם "המזרחי" (הדתי) ו"זרם העובדים" של מפלגת העבודה. לאחר קום המדינה המשיכו זרמים אלה להתקיים, וב-1949 נוסף להם הזרם של אגודת ישראל. משנת 1953, עם חקיקת חוק החינוך הממלכתי, אוחדו שני הזרמים החילוניים, "הכללי" ו"זרם העובדים" לחינוך הממלכתי, ואילו הזרם הדתי נותר עצמאי ונקרא "חינוך ממלכתי דתי". בתי הספר של החרדים ושל אגודת ישראל נותרו מחוץ למסגרת הממלכתית.
חנוך יעקבי
חנוך (היינריך) יעקבי (Jacoby; 2 במרץ 1909 – 13 בדצמבר 1990) היה מלחין וויולן ישראלי.
קורות חיים
יעקובי נולד ב-1909 בקניגסברג שבגרמניה, שם למד נגינה בויולה. בשנים 1927-30 למד בבית הספר הגבוה למוזיקה בברלין. מורו להלחנה שם היה פאול הינדמית. ניגן בתזמורת הקאמרית של מיכאל טאובה בברלין ומשנת 1930 בתזמורת הרדיו של פרנקפורט. ב-1933 פוטר בעקבות חוקי נירנברג. בשנת 1934 עלה לארץ ישראל כוויולן ברביעייה הירושלמית שהקים אמיל האוזר. היה ממקימי הקונסרבטוריון בירושלים ובהמשך לימד כינור, ויולה, תאוריה וקומפוזיציה באקדמיה למוסיקה ע"ש רובין בירושלים, אותה גם ניהל בשנים 1958-1954.  באותן שנים היה ויולן ראשי בתזמורת רשות השידור ואף ניצח עליה לעיתים קרובות. משנת 1958 ניגן בוויולה בתזמורת הפילהרמונית הישראלית, שאף ביצעה מיצירותיו, עד לצאתו לגמלאות בשנת 1974. בשנה זו היה אמן אורח של הטכניון בחיפה. אחרי צאתו לגמלאות המשיך יעקבי ללמד, לנגן ולהנחות הרכבים קאמריים שונים.
חנוך יעקבי נפטר בתל אביב בדצמבר 1990.
סירופ מייפל
סירופ מייפל הוא סירופ ממתיק המיוצר באופן מסורתי מלשד העצה של מספר מיני אדר (Acer). מקובל להשתמש בו כתוספת לחביתיות, וופלים או פרנץ' טוסט. לעיתים משמש באפייה, בייצור ממתקים וכתוספת לקינוחים.
ייצור
סירופ המייפל מיוצר באופן מסורתי ואותנטי בצפון אמריקה. אף שנהוג לייחסו בעיקר לפרובינציית קוויבק בקנדה ולמדינת ורמונט בארצות הברית ניתן, למעשה, לייצרו בכל מקום שבו מתאפשרת צמיחת עצי אדר הסוכר. קנדה אחראית ליותר מ-80% מן הייצור העולמי של סירופ מייפל, כלומר – 7 מיליון גלונים בשנה (נתוני 2005). רוב הייצור, כ-75% מהייצור העולמי, מתבצע בקוויבק. כמויות קטנות יותר מיוצרות אף בפרובינציות אונטריו, נובה סקוטיה, ניו ברנזוויק ואי הנסיך אדוארד. בארצות הברית מתבצע עיקר הייצור במדינת ורמונט (בהיקף של 410,000 גלונים לשנה). כמויות קטנות יותר מיוצרות במיין, ניו יורק, פנסילבניה וכמה מדינות נוספות בניו אינגלנד והמערב התיכון.
חנוך יעקבי
קורות חיים
יעקבי היה נשוי לאליס יעקבי לבית קנל, שהלכה לעולמה, ואב לארבעה: חוה ניר שנפטרה, אילנה יערי, רפי יעקבי, מיכל פרמינגר (אשתו של פרופ' ענר פרמינגר). בין 9 נכדיו (2012): המוזיקאי נורי יעקבי והרקדנית והכוריאוגרפית נימה יעקבי.
סירופ מייפל
ייצור
בתהליך הייצור נעשה שימוש בעיקר בלשד עצי אדר הסוכר (A. saccharum), ולעיתים גם בלשד עצי אדר שחור (A. nigrum) ואדר אדום (A. rubrum), בשל תכולת הסוכר הגבוהה שלהם. באופן מסורתי את סירופ המייפל רודים על ידי ביצוע חתך בעץ האדר וניקוז הנוזל לדלי. כיום מקובל לבצע את האיסוף באמצעות צינורות פלסטיק, הגם שיש המשתמשים עדיין בשיטות המסורתיות. לא מתבצע חתך בעץ שגילו פחות מ-40 שנה וקוטרו קטן מ-25 סנטימטרים. עומקו של החתך הוא בערך 25–38 מילימטרים.
חנוך יעקבי
יצירתו
כל יצירותיו של יעקבי, פרט לקונצ'רטו לכלי קשת שכתב לפני בואו לארץ, בשנת 1932, חוברו בישראל. נושאיה של רביעיית מיתרים שחיבר בשנת 1938, השנייה במספר, לקוחים מן השיר "שעה רצינית", אחד משלושה שירים למצו-סופרן, ויולה ופסנתר על פי שיר של רילקה, המהווה יסוד רגשי ורוחני לרביעייה.
סירופ מייפל
ייצור
ייצור המייפל מתרכז בחודשים פברואר, מרץ, ואפריל, בהתאם לתנאי מזג האוויר. לילות מקפיאים וימים חמימים נחוצים לעידוד זרימת נוזל העצה. מעבר מטמפרטורה גבוהה מנקודת הקפאון לטמפרטורה נמוכה מנקודה זו גורם לספיגת מים מן האדמה, ומעבר טמפרטורה הפוך גורם להתפתחות לחץ פנימי, אשר בסיוע כוח המשיכה מוביל לזרימת הנוזל דרך החתכים בגזע העץ ובענפיו. צינורות המוחדרים לעץ משמשים לאיסוף הנוזל והובלתו לדליים או למערכת צינורות חיצונית. שימוש במערכת צינורות מודרנית תוך יצירה מלאכותית של ריק מגביר את התפוקה. בכל שנה נקדח חור בנקודה אחרת על מנת לאפשר החלמה של גזע העץ.
פינס
{{פירושונים|
סירופ מייפל
ייצור
בשיטה המסורתית הועבר הנוזל שנאסף בדלי למקום עיבודו, הקרוי "בקתת סוכר" (או "בית סוכר"). כיום ההעברה לבקתת הסוכר מתבצעת באמצעות צינורות. בבקתת הסוכר מוזרם הלשד באיטיות למשטח אידוי שבו הוא מורתח עד הפיכתו לסירופ. התהליך איטי בשל כמות המים שיש לאדות לשם יצירת הסירופ; מ-40 ליטרים של לשד (תנובה ממוצעת של עץ מייפל בוגר בעונה) מיוצר כליטר אחד בלבד של סירופ (לאחר שאוּדוּ ממנו 39 ליטרים של מים).
חנוך יעקבי
יצירתו
יעקבי הרבה לעבד שירים לברכה צפירה, הן שירים שאספה במשך השנים והן שירים שחיברה בעצמה. הליווי האינסטרומנטלי לשירים אלה היה מגוון, בחלקם השתמש בהרכב קאמרי, באחרים בהרכבים אחרים, לעיתים בחצוצרה בלבד. ב"שירים בליווי פסנתר" השתמש במודוסים גרגוריאניים כבסיס לפולקלור ישראלי. חנן אייזנשטדט הזמין אצל יעקבי קנטטה, "עוד יבוא יום" ("בן אדם: עוד יבוא יום"), למילותיו של אהרן דוד גורדון. בהמשך הוסיף יעקבי לקנטטה שני פרקים והשתמש בה כחומר לסוויטה לכלי מיתר (1946). יצירה זו עובדה גם לתזמורת מלאה ובגרסה זו היא מכונה "סוויטה זעירה". היצירה זיכתה את יעקבי בפרס אנגל לשנת תשי"ג (1952).
בין יצירותיו התזמורתיות של יעקבי שלוש סימפוניות, שהראשונה בהן חוברה ב-1944, השנייה ב-1955 והשלישית ב-1960. ביצוע הבכורה של הסימפוניה הראשונה היה בתזמורת הפילהרמונית, בניצוח יעקבי עצמו, בשנת 1946. הסימפוניה השנייה נוגנה לראשונה בווינה ואת השלישית ניגנה בביצוע בכורה תזמורת קול ישראל בניצוח היינץ פרוידנטל. סינפונייטה שנכתבה בהזמנת התזמורת הפילהרמונית (1960) כוללת את כל ארבעת פרקיה של סימפוניה מסורתית בפרק סונאטה יחיד. בדצמבר 1948 הושמעה בירושלים בביצוע בכורה פתיחה על הנושא של מעוז צור, בנגינת הרכב מתוך תזמורת קול ישראל.
לכבוד הכרזת המדינה כתב יעקבי את "כינור היה לדוד", נושא ווריאציות, שנכתב בתחילה לוויולה ופסנתר אך עובד כעבור זמן קצר לתזמורת. בשנת 1978 כתב יעקבי עוד גרסה ליצירה, הפעם לוויולה ותזמורת כלי קשת. הווריאציות שביצירה מתייחסות לאירועים שונים בתולדות עם ישראל, בניסיון של יעקבי למצוא סגנון לאומי חדש.
ביצירתו "סריו ג'וקוזו" ביקש יעקבי לבטא מחאה על הניכור שחש במוזיקה של דורו:
בשנת 1975, כשהיה אמן אורח בטכניון, חיבר יעקבי את "מוטאציו" (במובן הן של "שינוי" והן של "הדדיות"), כעימות בין שני נוסחים מסורתיים לתפילת ראש השנה, האחד כורדי בבסולם מז'ור דיאטוני והשני בגדאדי, בסולם מינורי-כרומטי. בכתיבת היצירה חתר יעקבי להגיע למקור הקדום המשותף לשני הנוסחים. ב-1977 כתב נוסח שני ליצירה זו בעיבוד לתשעה סולנים.
טראודל יונגה
טראודל יונגה (בגרמנית Traudl Junge; 16 במרץ 1920 - 10 בפברואר 2002) הייתה מזכירתו של אדולף היטלר במשך שנתיים וארבעה חודשים, עד יומו האחרון.
קורות חייה
נולדה בשם גרטרוד הוּמפס (Gertraud Humps), הבת הבכורה של מקס הומפס, מבשל בירה במקצועו והילדגרד לבית צוטמן במינכן. אביה איבד את משרתו כשהייתה ילדה קטנה והצטרף לפרייקור אוברלנד, מיליציה בעלת צביון ימני קיצוני, שפעילותה נאסרה מאוחר יותר. אביה עזב את המשפחה כאשר הייתה טראודל בת 5 והיגר לטורקיה, שם מצא משרה בתחומו. האם סירבה להצטרף אליו, הזוג התגרש והאם עברה עם ילדותיה להתגורר אצל אביה, גנרל בדימוס בצבא הגרמני.
בגיל 10 הצטרפה לתנועת הנוער "ליגת הנערות הגרמניות" (Bund Deutscher Mädel), תנועת נוער נאצית לנערות. טראודל שאפה להיות רקדנית אולם המצב הכלכלי של משפחתה לא אפשר זאת. בשנת 1936 סיימה את בית הספר מוקדם מן המתוכנן (בתעודת גמר בלבד) וסיימה הכשרה מקצועית כמזכירה בבית ספר למסחר. לאחר מכן עבדה במספר חברות כפקידה, כעוזרת לעורך וכמזכירה.
בשנת 1942 עברה טראודל לברלין. דרך קשריה של אחותה הרקדנית עם אלברט בורמן (אחיו הצעיר של מרטין בורמן), שעבד בלשכתו של היטלר (Reichskanzlei), זכתה טראודל במשרת פקידה שם. בתחילה היה תפקידה למיין את הדואר. לאחר זמן קצר חיפש לו היטלר מזכירה חדשה (כיוון שמזכירתו המנוסה יצאה לחופשה ארוכה) וטראודל הגישה את מועמדותה, הצליחה במבחן ההכתבה ונבחרה עם עוד כמה מועמדות לצאת ברכבת למפקדתו של היטלר במאורת הזאב. שם נבחנו המועמדות אישית על ידי היטלר וטראודל נבחרה בדצמבר אותה שנה לשמש כמזכירתו האישית של היטלר. היא הייתה אז בת 22 ועבדה בברלין, במפקדתו של היטלר במאורת הזאב ונלוותה אליו גם אל מעונו בברכטסגאדן - הברגהוף.
במסגרת תפקידה היא הדפיסה את נאומיו והתכתבויותיו של היטלר. ביולי 1943 נישאה לשלישו הצבאי של היטלר, קצין בוואפן אס אס, שנהרג שנה לאחר מכן בחזית נורמנדי.
ב-15 בינואר 1945 היטלר ומטהו, ויונגה בתוכם, ירדו למערכת הבונקרים התת-קרקעית בברלין, מתחת ללשכת קנצלר הרייך. יונגה נכחה בחתונתו של היטלר עם אווה בראון, ב-29 באפריל. מיד לאחר מכן היא הדפיסה את צוואתו של אדולף היטלר, ושהתה בבונקר עד לאחר התאבדותו ב-30 באפריל.
כשיצאה מהבונקר ברחה מכפר לכפר, תוך שהיא עוברת בתוך עיי ההריסות שהותירה המלחמה מאחוריה. כעבור זמן היא נעצרה בידי הרוסים. היא הוחזקה במעצר ואחר כך הועברה לידי האמריקנים. לאחר חצי שנה בכלא שוחררה. תחילה שימשה כמזכירה וגם כעיתונאית עבור מספר בתי הוצאה ומו"לים גרמנים, ואף ככתבת לענייני מדע עבור השבועון "קוויק". היא התגוררה תקופה מסוימת באוסטרליה, שם התגוררה אחותה, אך בקשתה לאשרת שהייה נדחתה על ידי האוסטרלים על רקע עברה הנאצי.
ב-10 בפברואר 2002 היא מתה ערירית בבית חולים בעיר הולדתה מינכן ממחלת הסרטן.
זכרונותיה
סרט התעודה "הנקודה העיוורת" שעוסק ביונגה ובהיטלר, (באנגלית: Blind Spot: Hitler's Secretary), נוצר לאחר שהבמאי האוסטרי אנדרה הלר שכנע אותה לספר את זכרונותיה בפני המצלמה ולהעניק לו ראיון אישי חושפני. הסרט הושלם ימים ספורים לפני מותה, וזכה בפרס בפסטיבל ברלין ה-52. בסרט היא מדברת בתיעוב על המשטר הנאצי וגם אינה סולחת לעצמה על כך שהייתה שותפה בו. לדבריה, היא לא ידעה על רדיפות ורציחות היהודים וטענה כי היטלר ומנהיגי הנאצים שאותם פגשה במהלך עבודתה כמזכירת הפיהרר, מעולם לא הזכירו בנוכחותה את המילה "יהודי".
יונגה והשואה
לדברי יונגה היא למדה על השואה ועל ממדיה רק בתום המלחמה, ואז כעסה על עצמה "משום שיכולתי לחבב את הפושע הגדול ביותר שחי אי פעם". היא הוסיפה כי אין זה כלל משנה אם הגרמנים היו מודעים לרצח היהודים אם לאו, העובדה שהם עמדו מנגד מדברת בעד עצמה. מליסה מילר, עורכת ספר הזכרונות של יונגה, אמרה באותו הקשר כי "יונגה לא ידעה כי לא רצתה לדעת".
הספר מתאר בפשטות, כמעט בנורמליות, את חיי היומיום לצדו של היטלר. יונגה מתארת את הדיאטה הצמחונית האובססיבית של היטלר, את אהבתו לכלבים ולחיות מחמד, את נימוסיו, את שנאתו לריח הניקוטין, את טעמו הזעיר-בורגני באמנות פיגורטיבית, בציור ובפיסול ואת העובדה שהתקפי המגלומניה והטירוף שלו היו נדירים למדי.
היטלר, כך אפשר להתרשם מזכרונותיה של יונגה, היה עבורה מעין דמות אב, לאור העובדה שהוריה היו גרושים. לכן כה רבה הייתה אכזבתה ממנו. על פי עדותה היא החלה לשנוא אותו רק לאחר מותו "בגלל כישלונותיו". זמן קצר לפני מותה צוטטה יונגה כשהיא אומרת: "כיום אני מצטערת על שני דברים. על גורלם של מיליוני אנשים שנרצחו בידי הנאצים ועל גורלה של טראודל האמפס שחסרה את הביטחון העצמי ואת השכל הישר לצאת נגד אותן זוועות במקום ובזמן הנכון".
אורנייסטאד
אורנייסטאד (בהולנדית: Oranjestad) היא בירת ארובה. בשנת 2000 התגוררו בה כ-26 אלף תושבים, שהם כרבע מאוכלוסייתה של ארובה. אורנייסטאד שוכנת לחופו הדרום-מערבי של האי ארובה. חלקים ממנה, כגון שוק רנסאנס ופארק המלכה וילהלמינה מצויים על שטחים שיובשו מהים.
היסטוריה
בשנת 1796 הקימו ההולנדים את מבצר זאוטמן, וזמן קצר אחר כך החלה העיר להתפתח סביבו. הם קראו לה על שם וילם ון אוראנייה-נסאו, המלך הראשון לבית אוראנז' (בהולנדית: Oranje). השם ניתן לעיר באופן רשמי בשנת 1820. מאז הקמתה, משמשת אורנייסטאד כעיר בירה. חשיבותה גדלה מעט ב-1986, כאשר ארובה נפרדה מהאנטילים ההולנדיים והייתה לאזור אוטונומי נפרד.
אתרי התיירות המרכזיים בעיר הם מבצר זאוטמן, מגדל וילם השלישי וכן המבנים הקולוניאליים הפזורים בעיר (אף שבמידה פחותה מאשר בקורסאו הסמוכה). אף החנויות הפטורות ממס מהוות מוקד משיכה לתיירים.
מנמל התעופה הבינלאומי המלכה ביאטריקס המשרת את העיר יוצאות טיסות סדירות ליעדים שונים ביבשת אמריקה, וכן לאמסטרדם. בעיר גם פועל הנמל הגדול בארובה.
Shave It
Shave It (בעברית: גלח את זה) הוא שיר של הדי ג'יי והמפיק הרוסי-גרמני זד. השיר הופק ונכתב על ידי זד, ופורסם ב-4 באוקטובר 2011 באמצעות חברת התקליטים של סקרילקס, האווסלה. השיר הגיע למקום הרביעי במצעד שירי הדאנס למועדונים בבילבורד, ב-3 במרץ 2012. מיני-אלבום הכולל רימיקסים של קסקייד, טומי טראש, ו-501 – פורסם ב-8 בנובמבר 2011, תחת הכותרת: Shave It – The Aftershave.
וידאו קליפ
הקליפ לשיר בוים על ידי שון סטיגמייר, הופק על ידי מייק לונגנבץ' ופורסם ב-1 בנובמבר 2011.
מאיר ליון
מאיר ליון (באנגלית: Myer Lyon; נודע גם בשם הבמה שלו: מייקל לאוני; באנגלית: Michael Leoni; ~1750 – ה' בחשון ה'תקנ"ז, 6 בנובמבר 1796) היה חזן בית הכנסת הגדול בלונדון שהתפרסם גם כזמר אופרה טנור בלונדון ובדבלין. התפרסם כמנטור של אחיינו הטנור היהודי המפורסם ג'ון ברהאם . בהמשך הקריירה שלו שב לבתי הכנסת.
הוא נפטר ונקבר בקינגסטון בירת ג'מייקה.
צבי לוקר
צבי לוקר (בסרבו-קרואטית: Cvi Loker; 29 ביולי 1915, נובי סאד, האימפריה האוסטרו-הונגרית - 24 במאי 2014, ירושלים, ישראל) היה דיפלומט, היסטוריון ואיש ציבור ישראלי בן יהדות יוגוסלביה. כיהן במספר תפקידי שגריר וכמנכ"ל בית הנשיא.
ראשית חייו
נולד בנובי סאד בשם טיבור לוקר במשפחה דוברת גרמנית ויידיש, שהיגרה לעיר בראשית המאה ה-20 מאזור צ'רנוביץ'. אביו, וילים (וילהלם) לוקר היה אופטיקאי ואיש התנועה הציונית. טיבור נולד בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה כאשר אביו שירת במדי הצבא האוסטרו-הונגרי. הוא רכש השכלה יסודית בבית הספר של הקהילה היהודית, והשכלה תיכונית במערכת החינוך העירונית, ובה גם למד סרבית. בהמשך למד צרפתית באמצעות מורה פרטי.
ב-1927 נבחר אביו וילים למועצת עיריית נובי סאד. בגיל 16 נמנה צבי לוקר עם מקימי תא השומר הצעיר בנובי סאד, בהמשך ב-1933 עבר להכשרה בזאגרב וב-1937 שב לעירו ושירת בשירות חובה בצבא ממלכת יוגוסלביה. לאחר שחרורו, מונה למזכיר ההסתדרות הציונית בוויבודינה, ובמקביל הפך לכתב ובהמשך עורך העיתון היהודי "Juedische Zeitung". באוגוסט 1939 הגיע לארץ ישראל במטרה לבחון עלייה. הוא שב לנובי סאד וב-24 בדצמבר 1939 עלה לישראל עם בת זוגו רחל, לה נישא שלוש שנים מאוחר יותר. לאחר הגיעו, רכש השכלה אקדמית בספרות צרפתית באוניברסיטה העברית בירושלים. ב-1942 נפטר אביו, אימו עברה לגור עם קרובי משפחתה בבודפשט ובהמשך גורשה לברגן-בלזן, אך שרדה את השואה. בין השנים 1942–1944 שירת לוקר בצבא הבריטי והוצב באלכסנדריה.
הקריירה הדיפלומטית
במקביל ללימודיו האקדמיים עבד בלשכה המדינית של הסוכנות היהודית. במרץ 1948 נפצע בפיצוץ בניין הסוכנות היהודית בירושלים. לאחר הקמת מדינת ישראל, ביוני 1948 הצטרף לוקר לשירות הדיפלומטי במשרד החוץ, ומילא שורה ארוכה של תפקידים. בין השנים 1951–1952 כיהן כקונסול דיפלומטי של ישראל בבוקרשט ועסק בסוגיית פדיון יהודי רומניה ובין השאר נפגש עם אנה פאוקר. בין 1952–1957 כיהן כקונסול ישראל בבלגרד. בין השנים 1962–1967 כיהן כקונסול ישראל בפריז, ובין 1967–1970 כיהן כשגריר ישראל במדגסקר וקונסול לא תושב במאוריציוס. בין השנים 1971–1974 הושאל ללשכת נשיא המדינה וכיהן כמנכ"ל בית הנשיא, תחת הנשיאים זלמן שזר ואפרים קציר. בין השנים 1975–1980 כיהן כשגריר ישראל בהאיטי.
הפעילות הציבורית והקריירה האקדמית
לוקר כיהן כמזכיר התאחדות עולי יוגוסלביה לשעבר תחת היו"ר צבי רותם. ב-1962 רכש תואר מוסמך אוניברסיטה בהיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית. לוקר ויקיר אבנטוב הקימו את הארכיון המרכזי לתולדות יהודי יוגוסלביה, ולוקר פרסם וערך שורת מחקרים וספרים העוסקים בתולדות יהדות יוגוסלביה ובכלל זה פנקס הקהילות בהוצאת יד ושם שהתפרסם ב-1988. בעת כהונתו כשגריר בהאיטי, חקר את תולדות יהודי הקריביים ופרסם ספר בנושא. בהמשך, ניהל את ארכיון יהדות יוגוסלביה.
עידוד טרור על ידי הרשות הפלסטינית
עידוד טרור על ידי הרשות הפלסטינית נעשה באמצעות שימוש בגופים רשמיים העומדים לרשותה, או לרשות באי כוחה, כחלק מהסכסוך הישראלי-פלסטיני. הקמפיין כולל סרטונים ושירים המעודדים מעשי טרור ורצח יהודים, הנצחת מחבלים שביצעו פיגועי התאבדות או שנהרגו על ידי ישראלים במהלך ביצוע פיגוע או ניסיון פיגוע, תשלומי משכורות למחבלים שנאסרו על ידי מדינת ישראל בעקבות ביצוע פיגועים, או לבני משפחותיהם של מחבלים שחוסלו והכנסת חומרי הסתה לתוכנית הלימודים בבתי הספר ברשות.
הנצחת מחבלים
הרשות מנציחה מחבלים שביצעו פיגועים על מנת להאדיר את שמם. טורנירי ספורט וקבוצות ספורט נקראים על שם מחבלים שונים, כדוגמת טורניר על שם זיאד דעאס שביצע את פיגוע התאבדות בחדרה ב-2005 שנרצחו בו שישה ונפצעו שלושים. מחנות קיץ, בתי ספר, טקסי סיום ואירועי ספורט, נקראו על שמה של דלאל מוגרבי, שהובילה את הפיגוע בכביש החוף בשנת 1978 בו נרצחו 35 ישראלים. טהאר חאמד, שצלף ב-10 ישראלים במחסום צה"ל בשנת 2002, זכה בעיתון הרשמי של הרשות לכינוי "גיבור האינתיפאדה".
האדרת מחבלים
בנאום שנשא יו"ר הרש"פ אבו מאזן ב-2008, ששודר בטלוויזיה הפלסטינית, שיבח את המחבלים היושבים בכלא הישראלי בעקבות ביצוע פיגועים קטלניים.
ב-2015 נאם אבו מאזן בערוץ הטלוויזיה של הרשות הפלסטינית ונשא דברי ברכה לפעולות המוראביטון ולפעולות הג'יהאד שנעשו על מנת להגן על הר הבית מיהודים:
באוגוסט 2018 הוציא מכון ממרי דו"ח בנושא "תנועת הפת"ח והרשות הפלסטינית בראשות מחמוד עבאס: שבחים למחבלים ולבני משפחותיהם ותמיכה בדיור למשפחות שהידים" שמציג דוגמאות לתמיכה המוסדית והמוראלית של הרש"פ ותנועת פת"ח במחבלים ובמאבק המזוין נגד ישראל.
בינואר 2023 שר הדתות הפלסטיני הוציא מכתב לאנשי הדת במסגדים המשבח את השאהידים והאסירים והגדיר את הנאמנות לשהידים ולאסירים כ"כנשק החזק ביותר בעימות עם ישראל".
תשלומי משכורות למחבלים ולמשפחותיהם
בשנת 2004 חוקקה הרשות חוק (19) לפיו כל פלסטיני או ערבי ישראלי שנאסר בישראל בגין פעולת טרור כנגד יהודים במסגרת הסכסוך הישראלי-פלסטיני, זכאי למענק חודשי שנע בין 1,400 ש"ח לחודש, ל-12,000 ש"ח לחודש. גובה התשלום נגזר בהתאמה למספר שנות המאסר. בנאום שנשא יו"ר הרשות הפלסטינית, מחמוד עבאס, בפני הטלוויזיה הפלסטינית הרשמית בפברואר 2018, אמר כי תשלומים אלו הם "חובתנו הלאומית, האנושית והמוסרית, וחובת המאבק. זה נתמך מההנהגה ומהממשלה הפלסטינית".
הסתה לטרור במדיה
דו"ח שפרסם המרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה לגבי "אינתיפאדת היחידים" שהחלה שנת 2015, הציג את המדיה החברתית כגורם שאפשר למעשה את גל הטרור. על פי הדו"ח, הרשתות החברתיות סייעו בהפצת שמועות ושקרים, רטוריקה שמטרתה לעורר זעם המוני, הדרכות מעשיות לביצוע מעשי טרור יעילים, מודלים לחיקוי ותמריצים חברתיים לבצע פעולות טרור. גם החמאס וגם הפת"ח אמנם קידמו באופן רשמי מחאות המוניות, אולם הפת"ח - על אף שבמקרים מעטים קידמו חשבונותיו מסרים המעודדים שימוש באלימות, דוגמת יידוי אבנים - היה מתון משמעותית לעומת החמאס וגורמים אחרים שריכזו את השיח הקיצוני והאלים ביותר. סרטוני תעמולה רבים הופצו ברשתות החברתיות בספטמבר 2015, כאשר חלקם שמו דגש על קריאות לצופים לנקוט בפעולה דוגמת "קבלו את ההחלטה בעצמכם, אל לחכות למנהיגים" או פניית "מתי תביע את זעמך?". במקרים רבים הופיעה הסכין ככלי ששימוש בו עשוי להביא לשינוי, ובמקרים מסוימים הוצגה מפורשות דקירת יהודים או חיילים כמעשה המתבקש. בהמשך התגברה מגמה זו בסרטונים שהפיץ החמאס ברשתות החברתיות. סרטונים רבים בשבועות אלו היו מצוירים וכוונו לקהל צעיר, ואחרים יועדו במיוחד עבור נשים. הרשתות החברתיות בלטו כמדיה המאפשרת הגעתם של תכנים אלו, המותאמים במיוחד עבור קהלים מסוימים, אל הקהל אותו הם מנסים לשלהב.
בתקופת המהומות בישראל ב-2021 נכנס הקשר בין הטרור לרשתות החברתיות למרכז השיח התקשורתי, והתופעה קיבלה את הכינוי העיתונאי "אינתיפאדת הטיקטוק" או "טרור הטיקטוק" - זאת על אף שטיקטוק לא הייתה הפלטפורמה העיקרית ששימשה לקידום מעשי טרור, אלא ככל הנראה טלגרם. משטרת ישראל והשר לביטחון פנים, אמיר אוחנה, ייחסו לרשתות החברתיות גורם מעודד הסתה. במהלך המהומות ניתח ארגון "Fake Reporter" את פעילות הרשת מצד יהודים שקראו לאירועי אלימות כלפי אזרחים ערבים או רכושם, ועל פי ניתוחו מרבית פעילות זו בוצעה בעשרות קבוצות סגורות, בעיקר בטלגרם, ובהם נוטרו אלפי תכנים אלימים לרבות סרטונים המציגים אלימות מפורשת, חדשות כזב ויזמות לביצוע פעולות אלימות. בעקבות הניתוח בזמן אמת, סגרו גורמים מהרשות המבצעת חלק מקבוצות אלו כבר במהלך גל המהומות, ועל פי עדויות ברשתות החברתיות גם ביצעו מעצרים. בכלי התקשורת הוצגו סרטונים בעלי אופי אלים שהפכו ויראלים ברשת הטיקטוק ובפלטפורמות רשת אחרות, בהם מספר ערבים ישראלים הצטלמו כשהם נוקטים באלימות והשפלה כלפי יהודים בישראל, בעיקר בעלי חזות חרדית.
חומרי לימוד בעלי אופי מסית
בדו"ח שפרסם ב-2015 ארגון מבט לתקשורת פלסטינית (PMW), נחשפה רשימה של יותר מ-20 בתי ספר של הרשות הפלסטינית שנקראו על שם מחבלים. במעקב שבצע הארגון בזמן שעבר, התברר שעוד עשרות בתי ספר שימשו להאדרת מחבלים, אם בשמות בתי הספר ואם בשילוב תמונות המחבלים בסמלים, יצירות והנצחה בפעילויות שונות. בעקבות דיווח שהועבר על מימון בית ספר על שם דלאל מוגרבי, המחבלת מפיגוע כביש החוף, בכספים שנתרמו מנורווגיה, משרד החוץ הנורווגי פנה לרשות הפלסטינית בדרישה להחזרת כספי התרומות.
באפריל 2021 הפרלמנט האירופי העביר ברוב קולות ובאופן תקדימי החלטה המגנה בחריפות את אונר"א על כתיבה, לימוד ושימוש בחומרי חינוך המסיתים לשנאה ואלימות, כלפי ישראל וכלפי יהודים, בבתי הספר של סוכנות הסיוע לפליטים פלסטינים של האו"ם.
במרץ 2022 עיכב האיחוד האירופי את העברת סיוע כלכלי לרשות בהיקף של מעל 200 מיליון יורו, ממנו משלמת הרשות את משכורות פקידיה האזרחיים. החלטת האיחוד האירופי באה בהיענות לבקשת ממשלת הונגריה שלא לתמוך ברשות הפלסטינית בגין הסתה המופיעה בספרי הלימוד של משרד החינוך הפלסטיני. בעקבות עיכוב הכספים מכון IMPACT-se פרסם מחקר שניתח את ספרי הלימוד החדשים של משרד החינוך הפלסטיני. המחקר העלה כי הם מכילים תוכן קיצוני יותר מספרי הלימוד הקודמים, וכי חומרי הלימוד כוללים תכנים המסיתים למעשי טרור נגד יהודים, כולל קריאה לרצח יהודים על בסיס דתי. בעקבות המחקר הפרלמנט האירופי העביר החלטה המגנה בחריפות את השימוש לרעה בכספי האיחוד האירופי.
רצח יוסף טבג'ה
בשנת 2000 נרצח יוסף טבג'ה קצין משמר הגבול על ידי שוטר פלסטיני במהלך סיור משותף.
רצח בן יוסף לבנת
בשנת 2011 נרצח בן יוסף לבנת על ידי שוטרים פלסטינים שירו על קבוצה של חסידי ברסלב שנכנסו לקבר יוסף.
נפילת בר פלח
בשנת 2022 נפל רס"ן בר פלח בהתקלות עם חמושים פלסטינים אחד מהם היה מאנשי מנגנוני הביטחון.
ג'וזף בוידן
ג'וזף בוידן (באנגלית: Joseph Boyden; נולד ב-31 באוקטובר 1966) הוא סופר קנדי.
קורות חיים
בוידן גדל באזור טורונטו שבפרובינציית אונטריו, למד בבית ספר תיכון ישועי, ולאחר מכן למד כתיבה יוצרת באוניברסיטת יורק. כיום הוא מלמד באוניברסיטת ניו-אורלינס, ומחלק את זמנו בין ניו-אורלינס לבין טורונטו.
בוידן כותב על חייהם של בני האומות הראשונות מורשתם והמסורות שלהם וכן מתאר את ההתנגשות התרבותית והפיזית בינם לבין הממשל הקנדי והקנדים הלבנים. ברומן "Three Days Road" הוא מספר את סיפורים של שני בני שבט הקרי (Cree) שהצטרפו לכוחות הקנדיים במלחמת העולם הראשונה. הסיפור שואב השראה מסיפורו האמיתי של פרנסיס פגמגבו (Francis Pegahmagabow), בן שבט האוג'יבווי (Ojibwe) ששירת במלחמה זו כצלף ואף זכה לעיטורים רבים.
ברומן השני שלו "Through Black Spruce" מגולל סיפורו של בנו אחד החיילים מהרומן הראשון והוא מתרחש בזמננו. בוידן גם פרסם קובץ סיפורים בשם "Born With a Tooth".
שנונית הנחלים
שנונית הנחלים (שם מדעי: Acanthodactylus boskianus) היא מין של שנונית ממשפחת הלטאיים.
מאפיינים
אורכה עשוי להגיע עד 23 ס"מ. אורך זנבה הוא כשני שלישים מגופה. צבעה זהה לצבע החול והוא נע בין חום לצהוב. לפרטים הצעירים יש לאורך הגב חמישה פסים כהים יותר שדוהים עם התבגרותם. חלקו התחתון של הזנב אצל פריטים צעירים ואצל נקבות הוא בצבע אדום בהיר. על קשקשי הגב יש קרינים, כשבחלקו האחורי של הזנב הם גדולים וככל שמתקרבים לראש הם קטנים. לשנונית הנחלים מגיני בטן המסודרים בשורות. רגליה הקדמיות של השנונית קטנות משמעותית מרגליה האחוריות וכן קצרות יותר.
שנונית הנחלים ניזונה ממינים שונים של פרוקי-רגליים וכן מפרטים בני מינם צעירים וזעירים יותר.
לזכרים הבוגרים יש ראש גדול וצבעם הוא חום עד צהוב.
מין דומה מאוד, אך קטן יותר הוא שנונית האז.
תיאו מסרו
תיאו מסרו (באנגלית: Teo Macero; 30 באוקטובר 1925 - 19 בפברואר 2008), סקסופוניסט ג'אז, מלחין ג'אז ומפיק תקליטים אמריקאי, היה אחראי בחברת התקליטים קולומביה רקורדס מ-1959 עד 1975 על כל ההקלטות של צ'ארלס מינגוס, ת'לוניוס מונק ומיילס דייוויס.
ישראל שומר
ישראל שומר (נולד ב-30 באוגוסט 1977) הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, המשמש ראש מחלקת מבצעים באמ"ץ. קודם לכן שימש מפקד חטיבת הנח"ל, קצין אג"ם של פיקוד הדרום, ראש מחלקת תכנון וארגון בזרוע היבשה ומפקד חטיבת בנימין.
ביוגרפיה
שומר נולד וגדל באשדוד. התגייס לצה"ל בנובמבר 1995, ושובץ בגדוד 50 בחטיבת הנח"ל. עבר הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. בסיום הקורס שב לגדוד 50 ומונה למפקד מחלקת מסלול. בהמשך שירת כמפקד מחלקה בגדוד 50. לאחר מכן היה סגן מפקד פלוגת מסלול. בהמשך שימש כמפקד פלוגת מסלול. לאחר מכן מונה למפקד הפלוגה המסייעת בגדוד 50 בין השנים 1999–2001, והוביל אותה בלחימה בדרום לבנון, בזמן הנסיגה מלבנון ובתחילת האינתיפאדה השנייה. בהמשך מונה למפקד פלחה"ן נח"ל בין השנים 2001–2003, והוביל אותה בלחימה כנגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה, בין היתר במהלך מבצע חומת מגן. לאחר לימודים מונה לסגן מפקד גדס"ר נח"ל בין השנים 2006–2007, ושימש בתפקיד בין היתר במהלך מלחמת לבנון השנייה. לאחר מכן יצא ללימודים בפו"ם.
בספטמבר 2008 הועלה לדרגת סא"ל ומונה לראש ענף גדס"ר במרכז לאימונים באש במל"י, ושימש בתפקיד עד שנת 2009. בשנת 2009 מונה למפקד גדס"ר נח"ל. בדצמבר 2010, הגדוד בפיקודו קיבל את פרס הרמטכ"ל ליחידות מצטיינות. את תפקידו סיים בשנת 2011. לאחר מכן מונה למפקד בא"ח נח"ל בין השנים 2011–2013. במהלך מבצע צוק איתן שהה בלימודי תואר שני, והצטרף ללחימה כקצין במטה מפקד חטיבת הנח"ל, אורי גורדין.
בספטמבר 2014 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת בנימין. ב-3 ביולי 2015 הותקף רכבו באבן גדולה, ממרחק של כמטר, על ידי מחבל פלסטיני סמוך לא-ראם. הוא יצא מרכבו לעבר הפלסטיני, מוחמד האני אלכסבה, בן 17 תושב מחנה הפליטים קלנדיה. הוא החל במנוסה, ושומר רדף אחריו תוך שהוא מבצע נוהל מעצר חשוד, במהלכו ירה ירי שחרג מהוראות הפתיחה באש, מאחר שירה תוך כדי תנועה ומבלי להביט בין כוונות הנשק. הירי הלא-מקצועי פגע בגבו של אלכסבה, בזמן שנמלט, והוא מת מפצעיו בבית החולים. ב-10 באפריל 2016 החליט הפרקליט הצבאי הראשי לסגור את תיק החקירה בעניין. ב-28 בנובמבר 2018 החליט הרמטכ"ל, גדי איזנקוט, לעכב את קידומו בדרגה, בעקבות הכשל המקצועי בהתנהלותו. ב-3 בספטמבר 2020 דחה בג"ץ עתירה שהגישה משפחת התוקף ההרוג נגד החלטת הפרקליט הצבאי הראשי. את תפקידו סיים ב-22 באוגוסט 2016.
חיים אישיים
שומר מתגורר בקיבוץ כפר עזה, נשוי ואב לשלושה. בעל תואר ראשון במדעי החברה מאוניברסיטת בר-אילן, ותואר שני במדיניות ציבורית מאוניברסיטת תל אביב.
ניב (ביטוי)
ניב או מטבע לשון או ביטוי הוא צירוף מילים בעל משמעות מיוחדת, שונה מזו המתקבלת באופן מילולי מהמילים המרכיבות אותו. לדוגמה, הביטוי בעברית "לא דובים ולא יער" שמשמעותו "לא היה ולא נברא" - אדם שמכיר רק את המילים דובים ויער לא יוכל להבין מכך את משמעות הביטוי.
ביטויים משמשים פעמים רבות כדרך התבטאות רחבה ועשירה יותר אשר נדרשת בכדי לתאר באופן המיטבי מצבים מורכבים ושונים מהרגיל. לעיתים נשחק ביטוי והופך לקלישה.
פעמים רבות בנוי הביטוי מדימוי, למשל:
רקע תרבותי לצמיחת הניב
ניב צומח על רקע תרבותי וסביבתי מסוים, ולעיתים ממשיך להתקיים גם לאחר שרקע זה נעלם. דוגמה בת זמננו לכך היא הביטוי "נפל האסימון", שמקורו בתקופה שבה הפעלת טלפון ציבורי נעשתה באמצעות אסימון, תקופה שהסתיימה בשלהי המאה העשרים.
מרחק רב מדי מהרקע שעליו צמח הניב עלול לגרום לשימוש משובש בו. ביטוי שמשובש תדיר הוא "לבור את הבר מן התבן", ביטוי שמקורו בתהליך עיבוד התבואה, ומשמעותו הפרדת העיקר (הבר, גרגרי התבואה) מן הטפל (התבן). מרבית דוברי עברית לא עסקו מעולם בתהליך זה ולא ראו אותו, ולכן נפוצה הצורה המשובשת "לבור את המוץ מן התבן" שבה המוץ והתבן הם מרכיבים טפלים של התבואה.
ביטויים נוצרים בנסיבות מגוונות, ובהן:
לעיתים קשה להתחקות אחר הדרך שבה נוצר ניב מסוים. ראו, למשל, הניסיון לקבוע את מקורו של הביטוי "פעם שלישית גלידה".
ביטויים מבוססי גאוגרפיה
פעמים רבות מורכב הביטוי מאזכור של ארץ מסוימת או עיר מסוימת, שמאפיין כלשהו המיוחס לה משתקף בביטוי. דוגמאות:
לעיתים נוצר ביטוי כזה על-שם ארץ מוצאו של האדם שבעקבות פועלו נוצר הביטוי. דוגמאות:
ביטוי מבוסס בדיחה
בני, במלחמה אל תתאמץ יותר מדי. תהרוג טורקי ואז תנוח -ואם טורקי יבוא ויהרוג אותי כשאני נח? למה שיעשה את זה? מה יש לו נגדך?
ביטויים על שם אישים
ביטויים רבים קשורים בשמות אישים - דמויות היסטוריות, מיתולוגיות או בדיוניות. דוגמאות:
סלנג
לא רק השפה התקנית עשירה בביטויים. נוסף לאלה, קיים הניב הדיבורי (קולוקיאלי) וגם לסלנג ביטויים משלו.
לעיתים מלווה מחווה גופנית את אמירתו של הביטוי. את הביטוי "למה, מי מת?" נהוג ללוות בהושטת היד קדימה תוך כדי סיבובה של כף היד ב-180 מעלות, כך שתפנה כלפי מעלה. ביטויים מסוימים מלווים באצבע משולשת.
הפיגוע באומה
הפיגוע באומה היה פיגוע מכונית תופת שהתרחש בעיר אומה שבצפון אירלנד ב-15 באוגוסט 1998. הוא הוצא לפועל על ידי אנשי "הצבא האירי הרפובליקני האמיתי" (RIRA). כתוצאה מהפיגוע נהרגו 29 אנשים וכ-220 נפצעו. זה היה אחד הפיגועים החמורים ביותר בתולדות הסכסוך בצפון אירלנד.
הפיגוע
הפיגוע הוצא לפועל על ידי ארגון "הצבא הרפובליקני האירי האמיתי" (Real Irish Republican Army) – סיעה שפרשה מארגון הצבא האירי הרפובליקני הזמני (PIRA - Provisional Irish Republican Army) בשלהי 1997. הוא נעשה על רקע ההתנגדות של הארגון להסכם יום שישי הטוב, שנחתם שלושה חודשים קודם לכן ונועד להביא לסיום הסכסוך בצפון אירלנד. היה זה אחד ממספר ניסיונות פיגוע שערך הארגון מאז חודש ינואר 1998.
ב-13 באוגוסט גנבו פעילי הארגון מכונית מדגם ווקסהול קווליר (Vauxhall Cavalier) בחלקה הצפוני של אירלנד. ביום הפיגוע חצתה המכונית את הגבול אל צפון אירלנד בדרכה לאומה, עיר בת כ-20 אלף תושבים השוכנת כ-80 קילומטרים ממערב לבלפסט. על המכונית הורכבו לוחיות זיהוי מזויפות של צפון אירלנד והיא נשאה מטען חומר נפץ במשקל של 230 קילוגרמים (500 ליברות), שהוכן מדשנים כימיים.
שני פעילי הארגון שהובילו את המכונית לא מצאו מקום חנייה ליד בניין בית המשפט של אומה, שהיה כנראה המטרה המקורית של הפיגוע. על כן, בשעה 14:19 הם החנו את המכונית כ-400 מטרים ממזרח לשם, ברחוב השוק (Market Street) - רחוב הקניות הראשי של אומה, שהוא חד סטרי, תלול וצר (כ-13 מטרים). הם חימשו את מטען חומר הנפץ שבמכונית והסתלקו.
אפשר שהטרוריסטים לא התכוונו לגרום ממש לאבדות בנפש, שכן זמן קצר לאחר מכן נעשו אל משרדי תחנת טלוויזיה וארגון צדקה מקומיים שלוש שיחות טלפון ובהן אזהרות על הפיגוע. נאמר בהן כי פצצה במשקל של 230 קילוגרמים תתפוצץ ליד בית המשפט (או "ברחוב הראשי") באומה בתוך 15 עד 30 דקות. מקבלי השיחות העבירו מיד את תוכנן למשטרה המקומית, והיא החלה לפנות את הקהל ושוכני בניינים מקרבת בית המשפט בעיר. אך האזהרות לא היו ברורות ואף מטעות, ולמעשה המשטרה פינתה את הקהל מזרחה – לעבר האתר שבו ניצבה המכונית. מאוחר יותר האשימה המשטרה את ה-RIRA כי האזהרות ששלח היו מוטעות במתכוון ונועדו להוביל קהל לכיוונה של מכונית התופת. הארגון הכחיש זאת.
מעבר קאסילאג
מעבר קאסילאג או מעבר קסילג (באנגלית: Kasilag Pass;בבולגרית: Касилашки проход) הוא מעבר הרים מכוסה קרח בהרי אלזוורת' שבאנטארקטיקה.
הפיגוע באומה
הפיגוע
מטען חומר הנפץ במכונית הופעל בשעה 15:10. ההתפוצצות גרמה נזק רב לבניינים שסביב המכונית, וחלק מהנפגעים ממנה נקברו תחת ההריסות שנפלו מהם. היא גם פיזרה את חלקי המכונית עד למרחק של 250 מטרים סביב והותירה מכתש בקרקע בקוטר של שלושה מטרים ובעומק של 80 סנטימטרים.
מעבר קאסילאג
גובהו של המעבר 2,150 מטרים מעל פני הים.
הפיגוע באומה
הפיגוע
כתוצאה מההתפוצצות נהרגו מיד 21 אנשים ועוד שמונה נפטרו לאחר מכן מפצעיהם. 220 אנשים (ואולי אפילו 300) נפצעו. הנפגעים, שחלקם סבלו מפציעות חמורות, פונו לטיפול בכלי רכב מכל הבא ליד. בשל מספרם הרב, שהכביד על בית החולים בעיר, הובלו חלקם אל בתי חולים מחוץ לאומה ואף לבלפסט. באתר הפיגוע נראו מחזות זוועה. הנפגעים היו קתולים ופרוטסטנטים כאחד.
מעבר קאסילאג
מעבר ההרים ממוקם ממערב להר מאלן, ומפריד בין רמת פטוואר ממזרח לרכס אוון.
הפיגוע באומה
הפיגוע
בין ההרוגים היו שישה ילדים, שישה בני נוער ואשה בהריון שנשאה ברחמה תאומים.
מעבר קאסילאג
המעבר מפריד בין קרחון קורניקר שמצפון לו לקרחון וסבכר שמדרום למעבר.
הפיגוע באומה
תגובות לפיגוע
ה-RIRA נטל אחריות לפיגוע רק שלושה ימים לאחריו ופרסם התנצלות עליו. הפיגוע עורר מחאה בינלאומית רבה וביטויי גינוי ל-RIRA ותמיכה בתהליך השלום בצפון אירלנד. ממשלת בריטניה גינתה את הפיגוע בחריפות. ראש הממשלה טוני בלייר, הנסיך צ'ארלס ואחריו נשיא ארצות הברית ביל קלינטון ביקרו באתר הפיגוע. מפלגת השין פיין, המקורבת לארגון ה-PIRA (שממנו פרש ה-RIRA) גינתה אף היא את הפיגוע.
מעבר קאסילאג
גילוי המעבר
המעבר מופה לראשונה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית בשנת 1961, ומופה בשנית בשנת 1988.
הפיגוע באומה
הליכים משפטיים
בחודשים שלאחר הפיגוע עצרה משטרת צפון אירלנד כעשרים חשודים במעורבות בפיגוע, אך רק אחד מהם הועמד לבסוף לדין, הורשע ב-2002 ונדון ל-14 שנות מאסר. שלוש שנים אחר כך בוטלה הרשעתו לאחר שנקבע שהמשטרה זייפה רישומים של חקירות שעבר. ב-2006 הועמד לדין חשוד נוסף במעורבות בפיגוע, אך הוא זוכה מכל אשמה.
מעבר קאסילאג
מקור השם
מעבר ההרים נקרא על שם העיירה קאסילג שבמערב בולגריה.
הפיגוע באומה
הליכים משפטיים
משפחות הנפגעים בפיגוע ייסדו ארגון שמטרותיו הן מתן תמיכה וסיוע למשפחות הקרבנות ולפצועי הפיגוע והמשך המאמצים להבאת האחראים לפיגוע למשפט.
ביקורת על תפקוד המשטרה
בדצמבר 2001 פרסמה נציבת הקבילות של משטרת צפון אירלנד דין וחשבון, אשר ביקר בחריפות את המשטרה. נקבע כי היא לא עשתה ככל שביכולתה כדי למנוע את הפיגוע כאשר לא עשתה שימוש במידע מודיעיני חשוב שהיה בידיה, וכן כי חקירת הפיגוע על ידי המשטרה נעשתה ברשלנות, והומלץ שתיערך חקירה נוספת שלו על ידי צוות חקירה חדש ובו שוטרים ממחוז משטרתי מחוץ לצפון אירלנד. בשנת 2008 החליט הגוף המפקח על משטרת צפון אירלנד למנות צוות של חוקרים עצמאיים, אשר יבחן את החקירה שנעשתה על ידיה בקשר לפיגוע.
לאחר הפיגוע הועלו גם טענות קונספירטיביות לפיהן הפיגוע הוצא לפועל על ידי סוכני שירות הביטחון הבריטי במטרה להבאיש את ריחם של הארגונים התומכים באיחוד כל חלקי אירלנד ולהביא לייבוש מקורות המימון שלהם.
האנדרטה לפיגוע
בשנת 2008 החלה באומה הקמת אנדרטה לפיגוע ולקרבנותיו. היא כוללת גלעד הניצב באתר הפיגוע וגן זיכרון, הממוקם כ-250 מטרים ממנו. הגלעד הוא עמוד זכוכית בגובה של 4.5 מטרים. גן הזיכרון (54.60028°N, -7.29889°W) כולל בריכה וכותל זיכרון וכן מערכת של תרנים כמספר הרוגי הפיגוע, שמראות המוצבות עליהם מרכזות בהכוונת מחשב את אור השמש. אור זה מועבר באמצעות מערכת מראות ומוקרן דרך עדשה המשובצת בראש הגלעד.
נחום זולוטוב
נחום זולוטוב (17 בנובמבר 1926, ורשה, פולין – 15 במאי 2014) היה אדריכל ישראלי, זוכה פרס רוקח (1961, 1973) ופרס רכטר (1963).
ביוגרפיה
זולוטוב נולד בשנת 1926 בוורשה בירת פולין, ובשנת 1935, בילדותו, עלה לארץ ישראל עם משפחתו והתיישב עמהּ בתל אביב. למד בבית הספר העממי תל נורדאו ובבית הספר התיכוני למסחר. בנעוריו (1939–1944) למד פיסול בסטודיו אבני–שטרנשוס אצל הפסל משה שטרנשוס, שעמו שמר על קשר גם בעתיד ושילב את עבודותיו בפרויקטים שונים, שהבולט בהם הוא בית התרבות וההנצחה בניצנים. לאחר סיום לימודיו התיכוניים שירת במשך שנה במשטרת היישובים העבריים (שבמהלכה שמר בשדות קיבוץ עין השופט), ולאחריה החל בלימודי אדריכלות בטכניון בחיפה. הוא הפסיד שנת לימודים כששירת בצה"ל במלחמת העצמאות, וסיים את לימודיו בשנת 1950. החל משנת 1955 יצא לדרך עצמאית.
בשנות ה-50 ובה-60 היה זולוטוב לאחד מהאדריכלים המובילים והמצליחים של סגנון הברוטליזם בישראל, וחלוץ בחשיבה מתקדמת לגבי הבנייה העירונית בתל אביב. בשנת 1958 תכנן את הבניין הגבוה הראשון בתל אביב. הבניין, שהוקם ברחוב בן-יהודה 77–79, היה בן 11 קומות (קומת מסחר, קומת עמודים, 8 קומות מגורים וקומת גג, שבה שכן משרדו), והיווה נקודת מפנה בתכנון העירוני בישראל – לא רק פרויקט חלוצי בתחום הבנייה לגובה, אלא הוא אף הכיל את חנות הסופרמרקט הראשונה בישראל, שאותה הקימה חברת שופרסל. בעקבות עקשנותו, שהביאה להקמת הבניין, על ייחודו כבניין גבוה ראשון בעיר וכן הטכנולוגיה שבה הוקם – זכה עליו זולוטוב בפרס רוקח לאדריכלות בשנת 1961.
זולוטוב ביקש להמשיך את התפיסה של הבנייה לגובה ותכנן שכונה גדולה של מגדלים בני עשרות קומות בגבעתיים. לשיטתו, יש להקים מגדלים קבועים ובכך לאפשר אזורי גינון גדולים יותר, באזורים כמו גבעתיים, שבהם ניתן, הודות לאקלים, להקים גינות גדולות. הפרויקט לא הוקם בסופו של דבר, בשל התנגדות הוועדה לבניין ערים והחברה הקבלנית. פרויקטים משמעותיים נוספים שהציע ולא יצאו אל הפועל הם תוכנית לשדרות רוטשילד – שבה הציע לבטל את שדרת העצים ובמקומה לקבוע כביש מהיר טבעתי ומגדלי מגורים, מסחר ועסקים. כמו כן, הציע תחנה לתחבורה מרכזית בתל אביב (באתר של בית הדר והחניון הסמוך לו).
בשנת 1963 זכה בפרס רכטר (שהוענק באותה שנה לראשונה) על בית ההארחה בעין עבדת.
בשנת 1966 נחנך בקיבוץ ניצנים אחד מהמבנים החשובים בתולדות האדריכלות הישראלית בתכנונו של זולוטוב. הבניין, שיועד לבית זיכרון לבני הקיבוץ וחיילי גדוד 53 של חטיבת גבעתי שנפלו על הגנת הקיבוץ במלחמת העצמאות (בהם אחיו הגדול, ), וגם כאולם תרבות, נבנה ברוח סגנון הברוטליזם, תוך שילוב משחקי אור וצל מרשימים. הבניין, המזכיר בונקר או עמדה צבאית, משקיף על מיקומו המקורי של הקיבוץ. הבניין על מרכיביו השונים, מבקש להוביל בקרב המבקרים בו את תחושת הלוחם במלחמה על ביתו וכן את תחושת האובדן על אלה שנפלו. לצד הבניין הזמין זולוטוב את הפסל משה שטרנשוס להציב אנדרטה לנופלים.