cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המפתחות של משפחת לוק
פיילוט שלא שוחרר
הזכויות להקרנת עיבוד טלוויזיה עם אפשרות להפקת סרט נרכשו על ידי חברת Dimension Films, המפיק היה אמור להיות ג'ון דייוויס. בפברואר 2010 נודע כי הזכויות הועברו לחברת Dreamworks, כאשר אלכס קורצמן ורוברט אורסי היו המפיקים שמונו לעמוד בראש הפרויקט. באוגוסט 2010, סטיבן שפילברג הפך למפיק סדרת הטלוויזיה המבוססת על קומיקס, ג'וש פרידמן מונה לתסריטאים. בסופו של דבר, הפרויקט עבר לאולפן הטלוויזיה של פוקס המאה העשרים, שהורה לצלם פרק פיילוט שהופק על ידי Dreamworks TV ו-K/O Paper Products.
מירנדה אוטו גילמה את נינה לוקי, שרה בולג'ר - את קינסי, ניק סטאל - את דאנקן לוק. סקיילר גרטנר גילם את בודי בן ה-6, והריסון תומאס גילם נער מתבגר-אובססיבי. ג'סי מקרטני קיבל את תפקיד המפתח של טיי לוק וקסניה סולו גילמה את דודג'.
סרט
צילומי טרילוגיה מתוכננת הוכרזו רשמית בקומיק-קון בשנת 2014. אלכס קורצמן, רוברט אורסי, בובי כהן וטד אדמס היו אמורים להפיק את הסרט עבור סרטי יוניברסל אוניברסליות וחברת K/O Paper Products.
באוקטובר 2015 ג'ו היל הודיע כי העבודה על הסרטים נפסקה. עם זאת, צילום סדרת טלוויזיה עדיין נותר בגדר אפשרות. במאי 2016 הודיע היל כי הוא כותב את התסריט לפרק הפיילוט ויהיה גם המפיק של סדרת הטלוויזיה, וכי הוא מחפש ערוץ טלוויזיה שיסכים לשדר ולסייע בהפקה.
משחק לוח
בשנת 2012, Cryptozoic Entertainment שחררה משחק לוח קלפים מבוסס על סדרת קומיקס.
סדרות טלוויזיה
ב-20 באפריל 2017 הולו הזמינה הפקת פרק פיילוט שהופק על ידי קרלטון קיוז, סקוט דריקסון ולינדזי שפרינגר. ביולי, אנדי מוסקטי החליף את דריקסון כבמאי הפרק הראשון. באוגוסט אושרה פרנסס או'קונור לתפקיד נינה. בראיון שנערך במרץ 2018, סמנתה מאטיס דיווחה כי "הולו" נטשה את הפרויקט, והכותבים מחפשים בית חדש לסדרה.
ב-30 במאי 2018, נטפליקס התעניינה בפרויקט, כאשר קיוז והיל עדיין נותרו המפיקים בפועל עם מוסקטי כמפיק בכיר.
ב-8 בינואר 2020 שוחרר הטריילר לסדרה מבית נטפליקס והיא עלתה לשידור בפברואר 2020.
אדוארד אולארצ'יק
אדוארד אולארצ'יק (בפולנית: Edward Olearczyk; 4 במרץ 1915 – 9 בספטמבר 1994) היה מלחין ומוזיקאי יהודי שפעל בפולין ובישראל.
קורות חיים
אולארצ'יק נולד ברווה-רוסקה שבגליציה (כיום אוקראינה) ולמד בקונסרבטוריון בוורשה. בין השנים 1939–1945 עבד בברית המועצות, ועם חזרתו לפולין עבד כבמאי בצבא הפולני. הוא ידוע בעיקר בשיריו הפופולריים, אם כי כתב גם אופרטות ויצירות לתזמורת. בשנת 1948 זכה בתחרות השירים הפופולריים מטעם משרד התרבות והאמנות הפולני. בשנת 1952 זכה באות צלב הזהב, וב-1957 בעיטור מטעם עיריית וורשה.
הוא נישא לאשתו תמרה ובשנת 1957 עלה לישראל עם אשתו ובנו אלון אולארצ'יק (נולד ב-1950 בשם אלכסיי אולארצ'יק). המשפחה התיישבה בנתניה ועברה מאוחר יותר לבת ים. נכדו הוא השחקן והמוזיקאי מקס אולארצ'יק.
גם בישראל אולארצ'יק המשיך להלחין. בין היתר הלחין טקסטים עבור אריק איינשטיין ואילנה רובינא.
הוא נפטר בישראל בשנת 1994.
משפחתו
בנו הוא הזמר אלון אולארצ'יק ונכדו הוא השחקן מקס אולארצ'יק.
דניאל ראיין (שחקן)
דניאל ראיין (באנגלית: Daniel Ryan; נולד ב-1968) הוא שחקן ומחזאי אנגלי.
ביוגרפיה
ראיין נולד ב-1968 בשם דניאל או'בראיין. הוא מוכר מהופעותיו בדמות דארן אלכסנדר בדרמה הקומית של ה-BBC "לינדה גרין", בתפקיד אנדרו גיליגן בסרט "The Government Inspector", אנדי קולסון בסדרת הדרמה "Steel River Blues", וקני ריד בסדרה "The Whistleblowers". בתיאטרון שיחק במחזות "מקבת'", "חלום ליל קיץ" ו"ריצ'רד השלישי".
הוא גילם גבר עם פגיעת ראש חמורה שנהג בהשפעת אלכוהול, בקמפיין למניעת נהיגה בשכרות (Drinking And Driving Wrecks Lives).
ב-2005 השתתף ראיין בסדרה הקומית "בחלוף השנים" בכיכובם של ג'ודי דנץ' וג'פרי פאלמר, בה גילם את הארי (בעלה של סנדי). הוא החליף את דייוויד מייקלס שגילם את הדמות קודם לכן. ב-2008 הופיע ראיין בתפקיד אורח בפרק "חצות" בסדרת המדע בדיוני "דוקטור הו". עוד ב-2008 הופיע ראיין במחזה "Gethsemane" מאת דייוויד הר בתיאטרון המלכותי הלאומי.
ב-2010 שיחק במחזה "Posh" מאת לורה וייד בתיאטרון רויאל קורט בלונדון.
ראיין שיחק בדרמת הנעורים "סקינס" בתפקיד אביו של ריץ' הרדבק בדור השלישי של הדמויות בשנים 2011 ו-2012. ב-2014 הופיע בתפקיד ביל קצ'סייד בסרט הטלוויזיה "Salting the Battlefield".
ב-2011 החל ראיין לככב בסדרת הדרמה קומית "משפחה וצרות אחרות" (Mount Pleasant) בתפקיד דן, והופיע בה במשך שש עונות עד לתום הסדרה ב-2017.
ב-2015 גילם ראיין את קולונל אנתוני פורבס-לית' בפרק "The Truth in the Wine" בסדרה הבלשית של ה-BBC "האב בראון". עוד ב-2015 שיחק בתפקיד הקצב הוולשי ברין ברינדסלי בסדרה "Home Fires" של רשת ITV.
ב-2017 הופיע בפרק הראשון בסדרת האנתולוגיה "Creeped Out" של ערוץ CBBC בתפקיד דל אבא של ג'סי.
היהודי הנצחי (סרט, 1940)
היהודי הנצחי (בגרמנית: Der ewige Jude) הוא סרט תעמולה אנטישמי שנוצר בגרמניה הנאצית בשנת 1940, בבימויו של פריץ היפְּלֶר ולפי תסריט שכתב אברהארד טאוּבֶּרְט, תחת הנחייתו הצמודה של שר התעמולה יוזף גבלס. הסרט "מציג" בעיקר קטעי וידאו ותמונות מאורח החיים של יהודי פולין תוך הצגה קולקטיבית של בני העם היהודי כמושחתים, מכוערים, מזוהמים, תככנים, עצלנים וסוטים. היהודי, על-פי "היהודי הנצחי", הוא נטע זר באירופה, טפיל בעל דת כביכול, שגם משמשת כלי פוליטי של מה שכונה "הגזע היהודי", שמטרתו הסופית השתלטות על העולם, בפרט מכוח שליטתו בבנקאות ובמסחר, זאת בעוד אורחות חייו חייתיים ודוחים.
שמו המקורי של הסרט בגרמנית הוא דו-משמעי: "Der ewige Jude" הוא "היהודי הנודד" – דמות מן הפולקלור האירופאי-נוצרי, המייצגת את כפירתו של היהודי בישו ואת עונש הגלות והנדודים שנגזר עליו בשל כך; ובו בזמן, מרמז השם כי מאפייניו השליליים של היהודי הם נצחיים, וכי דמות היהודי המודרני והמשכיל המוכר בגרמניה אינה אלא הסוואה לתכונותיו המזיקות, שלעולם לא ישתנו. תצוגה זו היא ברובה אלגורית, שכן, הנאצים עצמם היו בעלי עמדה אנטי-נוצרית, ועמדה זו קיבלה ביטוי בסרט.
בגרסתו המתורגמת לאנגלית שונה שם הסרט ל-"The Eternal Jew" – "היהודי הנצחי", כאקסיומה של העולם הלבן-נוצרי על כך שהיהודים הם מגפה נצחית.
מסר
הסרט נוצר בהשראתו ועל פי הוראותיו של שר התעמולה יוזף גבלס, זמן קצר לאחר כיבוש פולין בידי גרמניה, על שלושה מיליון יהודיה. גבלס פיקח כה מקרוב על הפקת ובימוי הסרט, עד כי ניתן בהחלט להגדירו כיוצרו בפועל. מטרת הסרט הייתה להתריע בפני העם הגרמני על הסכנה הנשקפת לו מאותם מיליוני יהודים שעברו לשלטון הרייך השלישי, ולהכשיר את הקרקע לפעולה קיצונית נגדם. הסרט שילב קטעים דוקומנטריים עם צילומים מבוימים, וכלל חומר מצולם מן הימים הראשונים של הכיבוש הנאצי בפולין.
הסרט נערך בסגנון של סרט תיעודי, שהמסר המרכזי שלו הוא הצגת התכונות הגזעיות הנצחיות המאפיינות את היהודי כטפיל תרבותי נודד. לאורכו של הסרט מעומתות תכונות אלה אל מול האידיאל הלאומי הנאצי: בעוד בני הגזע הארי מוצאים סיפוק בעבודה פיזית יצרנית, מתמצה עיסוקם של היהודים סביב כסף ונהנתנות; בעוד הארים חפצים בחיים אסתטיים ונקיים, הרי היהודים מתגוררים בבתים מלוכלכים ומוכי מקקים, ולא מחמת עוני; בעוד הארי מטפח תרבות ואמנות של אסתטיקה ויופי, היהודי עוסק בכאלה שהם גרוטסקיים ומנוונים. למעשה, היהודי מזוהה עם, או משפיע על, כל מה שמנוגד תרבותית לדוקטרינה הנאצית: אמנות מודרנית, רלטיביזם תרבותי, פוליטיקה סוציאליסטית ואנרכיסטית, והפקרות מינית.
תוכן ועלילה
הסרט פותח בהסבר פסאודו-היסטורי ברובו, על מקורם האתני ועברם ההיסטורי, של היהודים האוריינטליים והזרים לאירופה; הסרט מתאר כיצד אבותיהם העבריים יצאו מן הסהר הפורה, פלשו למצרים, גורשו ממנה, חדרו לאגן הים התיכון ומאוחר יותר, לדרום אירופה, משם למרכזה ומערבה, ובהמשך פשטו בהמוניהם על מזרחה (ופולין בפרט), כל זאת בשם תאוות הבצע והניצול.
אחת מסצנות הפתיחה מראה צילום של שטף עכברושים הפורץ מפתח ביוב, המתחלף לצילום של המון יהודים ברחוב סואן בפולין. צילומי תקריב מתמקדים בתווי פנים חולניים ומעוותים, וקריינות מסבירה שכשם שעכברושים הם הסרח העודף ומפיץ המחלות של עולם החי, הרי היהודים הם המקבילה האנושית שלהם, מפיצי מחלות ושחיתות בקרב המין האנושי. אבל, ממשיך הקריין, שלא כעכברושים, ליהודים יש יכולת מדהימה לשנות את הופעתם כך שיידמו ל"פונדקאיהם" האנושיים ויתערבבו ביניהם. הצילום מתמקד בתמונות יהודים מזוקנים בלבוש יהודי מסורתי, המתחלפות לתמונת יהודים גלוחי פנים בחליפות עסקים מודרניות, בלוויית הסבר כי רק "עין מיומנת" תבחין בתוויהם היהודיים. בצילום זה נראות עיני היהודים מתרוצצות בתוך חוריהן מצד לצד בעודם מחייכים חיוך מזויף למצלמה – בפועל, צולמו היהודים תחת איום רובים, כאשר עיניהם עוקבות אחר תנועות קני הרובים המכוונים כלפיהם.
סצנות נוספות כוללות צילומי יהודים ידועי שם, כגון אלברט איינשטיין (המוצב בצד סדרת תמונות העוסקות בשליטה היהודית בתעשיית הפורנוגרפיה), המנהיגה הסוציאליסטית רוזה לוקסמבורג, המוזיקאי לאו קסטנברג, הסקסולוג מגנוס הירשפלד ואף צ'ארלי צ'פלין, שאמנם לא היה יהודי אך נחשב בידי היטלר ככזה בעקבות סרטו "הדיקטטור הגדול". עוד נעשה שימוש בקטעים מתוך "סרטים יהודיים" תוך הוצאתם מהקשרם והצגתם כהוכחה ניצחת לזדוניות היהודית העולמית. קטעים מן הסרט האמריקני "בית רוטשילד" (1934) משמשים להדגמת ההשתלטות היהודית על הכלכלה העולמית, ברשת מסועפת החוצה מדינות ויבשות. דוגמה בוטה של הוצאת דבר מהקשרו היא שילוב קטע מסרטו העלילתי של פריץ לאנג "M" (1931), בו מגלם השחקן היהודי פיטר לורה דמות נבל של רוצח ילדים, כדוגמה ארכיטיפית לדמות היהודי.
הסרט מציג צילומים תיעודיים, לכאורה, מחיי היהודים בפולין, אשר בוימו במטרה להציג את היהודים באור נלעג. באחת הסצנות מוצג אדם צ'רניאקוב, ראש היודנראט בגטו ורשה, יושב במשרדו בצד מנורת שבעת הקנים, כשהוא משוחח עם עמיתיו תוך נפנוף מכוון ומופרז בידיו וזרועותיו על פי הנחיות הבמאי, משום ש"כך מדברים יהודים".
סצנה בולטת בסרט נותנת ביטוי להשקפת העולם של המפלגה הנאצית. בסצנה זו מוצגים ציורים של דמויות תנ"כיות, שהם רומנסקיים באופיים. ציורים אלו מוצגים בזה אחר זה, במקביל לציטוט להלן:
בסיומו של ציטוט זה, טוען הקריין "כך נראים עבריים אמיתיים!", ומיד מוצג תיעוד של סעודת פורים בקרב יהודים פולנים, תוך גינוי החג כשמחה על מעשה טבח.
לקראת סוף הסרט, לאחר שהוצגה אחריות היהודים לשקיעת המוזיקה, המדע, האמנות והמסחר המערביים, מגיעה סצנה מצולמת של שחיטה בידי שוחט יהודי, וזאת לראייה כי היהודים נעדרים את החמלה האנושית והיחס ההומאני לבעלי חיים, תכונות שכה מאפיינות את בני הגזע הארי. לקטע זה מוקדמת הודעה המזהירה נשים, ילדים, ורכי לב מפני "תמונות קשות לצפייה", ולאחריה, על פני דקות ארוכות, מוצגים פרות וכבשים שחוטים במהלך פרפורי גסיסה מצמררים.
רגע השיא הדרמטי של הסרט הוא נאומו של אדולף היטלר בפני הרייכסטאג ב-30 בינואר 1939 (בסופו של הסרט), בו הוא טומן את הזרע ל"פתרון הסופי" ל"בעיה היהודית" שהוצגה במהלך הסרט:
השפעת הסרט
אף שהסרט יצא לבתי הקולנוע בשנת 1940, ימי תהילתה והצלחותיה הצבאיות של גרמניה הנאצית, על גלי הפטריוטיזם, הלאומנות והאנטישמיות שליוו תהליך זה, הוא לא זכה להצלחה. הקהל הגרמני הורגל ביצירות הקולנועיות המהוקצעות של במאים כדוגמת לני ריפנשטאהל ב"ניצחון הרצון" וב"אולימפיה", וגם בהשוואה ליצירות אנטישמיות פופולריות כגון "היהודי זיס", נראה "היהודי הנצחי" כהגזמה קיצונית וגרוטסקית. אף על פי כן, המשיך היפלר, הבמאי המועדף על גבלס, בצילומים נוספים בפולין ל"תיעוד" החיים היהודיים. חרף ההטיה הבוטה של החומר שצילם, ובכללו תיעוד דיכוי מרד גטו ורשה, הרי שערכו ההיסטורי רב בהיותו עדות מצולמת יחידה למאורעות אלה.
לאנשי האס אס והאיינזצגרופן היה "היהודי הנצחי" בבחינת סרט חובה לצפייה, במטרה להכשיר את לבבם לקראת המשימה שעמדה בפניהם - ביעור אירופה מן "הנגע היהודי". קשה להעריך את מידת השפעתו של הסרט עצמו עליהם, אולם מביצועיהם בשטח ניכר שתפישתם את היהודים הייתה דומה מאוד לזו שהטיף לה הסרט.
בריאיון לאחר המלחמה הביע פריץ היפלר את צערו על כך ששמו צוין בקרדיטים כבמאי הסרט "היהודי הנצחי". זאת משום שבכך חשף עצמו למעצר וחקירה בידי בעלות הברית בתום מלחמת העולם השנייה, בעוד שלטענתו לא היה לו דבר וחצי דבר עם השמדת היהודים.
חתחור
מוצאה
ישנן גרסאות רבות לגבי לידתה של חתחור. הגרסה המקובלת ביותר אומרת, שהיא כמו האלים תחות וסח'מת, למעשה נוצרה מחלק בגופו של אל השמש רע, במקרה הזה, מעינו של רע, שנקראת גם "העין הקדושה", ונחשבה לאשתו. אך אחרי שרע התאחד עם האל הורוס וקושר למלוכה המצרית, הפכה חתחור לאימו, וקושרה לאלת פרה מינורית בשם "מהט וורט" (בתירגום מילולי- שיטפון גדול), שהייתה האלה המולידה של רע בעת בריאת העולם, ונשאה אותו בין קרניה. כאימו של רע, חתחור ילדה אותו מרחמה כל בוקר (תכונה שמיוחסת גם לאלה נות), וכאשתו, היא הייתה מתייחדת איתו כל לילה מחדש.
הפסטיבלים לכבודה
במשך השנה חגגו המצרים מספר פסטיבלים שהוקדשו לחתחור. במרכז הפולחן שלה בדנדרה נמנו 25 פסטיבלים, כאלה שמוקדשים רק לה או ביחד עם אלים אחרים. הפסטיבלים לחתחור כללו שירה, ריקודים ושתיית בירה. המלך השתתף באופן פעיל בפסטיבלים כולל ריקוד בפני פסלה. ב'פסטיבל הסד' היה לחתחור תפקיד משמעותי. האלה ביקרה - בתהלוכה שבה נשאו את דמותה על גבי סירה - בקומפלקס הפולחן המלכותי בטקס המציין 30 שנות מלכות של המלך.
האצטדיון המרכזי (מורמנסק)
האצטדיון המרכזי בעיר מורמנסק (רשמית: אצטדיון ההסתדרות המרכזי, ברוסית: Центральный стадион профсоюзов) הוא אצטדיון כדורגל המשמש כמגרשה הבייתי של קבוצת הכדורגל סבר מורמנסק.
האצטדיון נבנה בהזמנת ממשלת המחוז ונחנך ב-17 ביולי 1960. במשך שנים שימש כמגרש הבית של קבוצת הכדורגל ספרטק מורמנסק ושימש גם למשחקי טניס, בנדי וענפי ספורט אחרים והוא מתקן הספורט הגדול ביותר במחוז מורמנסק.
כוארולופודון
כוארולופודון (שם מדעי: Choerolophodon) הוא סוג נכחד של פילאי שהתקיים במשך המיוקן באירואסיה ואפריקה לפני 11.6 עד 5.3 מיליון שנה מזמננו. הוא דומה לאמבלודונטים ושאר הגומפותריומיים ולרוב משייכים אותו למשפחה. עם זאת מספר חוקרים משייכים אותו ואת הסוג Afrochoerodon למשפחה עצמאית (Choerolophodontidae).
הסוג תואר ב-1917 בידי ג. שלזינגר (G. Schlesinger), על סמך ממצאי שיניים טוחנות שהתגלו ביוון ובתחילה נראו כשייכים לחזיר קדום. בהמשך התברר שהם דומות לשיני פילים נכחדים, כך שהוא נקרא תחילה כמסטודון, אם כי בהמשך הועבר לסוגו. הממצאים שלו התגלו לאורך אפריקה, דרום אירופה המזרחית, המזרח התיכון (בטורקיה, עיראק ואיראן), תת-היבשת ההודית וסין.
לפילאי זה היו חטים ארוכות משני צידי הלסתות שנעו קדימה והתחילו מקדמת הגולגולת, קרוב לחלל העיניים. אלה דמו לחטי הגנתבלודון מאמריקה הצפונית. הלסת עצמה השתפלה כלפי מטה והייתה בעלת לסת תחתונה דקה יחסית שהכילה מעט שיניים. מבנה הגולגולת היה מוארך וצר מעט והשיניים היו מצופות אמייל למעט החטים. היו לו טוחנות מוזרות דומות לשל חזירי בר.
יונק זה היה צמחוני והתקיים ביערות בהם ליחך צמחייה קרקעית כמו עשבים עם החטים הארוכות.
פול אלן (כדורגלן)
פול קווין אלן (באנגלית: Paul Kevin Allen; נולד ב-28 באוגוסט 1962 באייבלי, אסקס) הוא כדורגלן עבר אנגלי, אשר שיחק כמקצוען במהלך שנות ה-80 וה-90 כקשר.
קריירה
אלן זכור בעיקר בשל היותו הכדורגלן הצעיר ביותר ששיחק אי פעם בגמר גביע ה-FA באצטדיון ומבלי. אלן היה רק בן 17 שנים ו-256 ימים, כאשר הופיע במדי ווסטהאם יונייטד, במשחק גמר הגביע נגד ארסנל בשנת 1980. אולם, הוא לא השחקן הצעיר ביותר שהופיע בגמר הגביע אי פעם.
את מרבית הקריירה שלו בילה אלן בווסטהאם (1979–1985) ובטוטנהאם הוטספר (1985 - 1993). כאשר היה שחקנה של טוטנהאם הוא זכה עימה בגביע האנגלי בשנת 1991, והפסיד עימה בגמר של שנת 1987. כמו כן, בשנת 1991, הוא נבחר על ידי אוהדי הקבוצה בתואר "שחקן השנה של המועדון. אחרי ששיחק בטוטנהאם, שיחק אלן שנתיים במדי סאות'המפטון (1993 - 1995), בהן הושאל ללוטון טאון ולסטוק סיטי. ב-1995, עבר לשחק במדי סווינדון טאון, וב-1997 עבר לשחק במדי בריסטול סיטי. אחרי 14 משחקים בלבד בבריסטול, חתם אלן במדי מילוול, אשר בה סיים את הקריירה לאחר סיום העונה ששיחק בה,.
אמי"ת גוש דן
אמי"ת בר-אילן גוש דן (המוכר גם כאמי"ת בר-אילן או בית הספר הטכנולוגי) הוא בית ספר תיכון ממלכתי-דתי לבנים הפועל במסגרת רשת אמי"ת. בית הספר מיועד לתלמידים מכל רחבי גוש דן ושוכן בשטחה המוניציפלי של רמת גן על גבול גבעת שמואל. בית הספר כולל חטיבת ביניים ובית ספר תיכון, ולומדים בו כשש מאות תלמידים בכיתות ז'-י"ב, בשלוש כיתות בשכבה.
אמי"ת גוש דן שוכן ליד אוניברסיטת בר-אילן, ומקיים קשרים איתה, הכוללים בין השאר תוכנית ללימוד מדעים מדויקים בצורה מוגברת וכן שיעורי העשרה בנושאים שונים. כמו כן, ניתנת האפשרות לתלמידים מצטיינים לשלב לימודים אקדמיים באוניברסיטת בר-אילן במהלך הלימודים ולצבור נקודות זכות לקראת תואר ראשון במהלך הלימודים בבית הספר. בית הספר מארח בכיתותיו את התוכנית לנוער מוכשר במתמטיקה.
עם הקמתו שכנו מבני בית הספר כצריפים בתוככי האוניברסיטה. לאחר ארבע עשרה שנה עבר בית הספר למקומו הנוכחי, הכולל שלושה בניינים: מבנה מרכזי, שבו נמצאים המעבדות, חדר המורים וכיתות התיכון וחטיבת הביניים, אולם ספורט וכן מבנה בית כנסת, בו גם ספרייה, מזנון ואודיטוריום.
מגמות הלימוד בבית הספר הן ביוטכנולוגיה, איתור מידע דיגיטלי, מחשבים וסייבר, פיזיקה וערבית. כל תלמיד מחויב לגשת למבחן בגרות בתושב"ע ברמת חמש יחידות לימוד, וכן לגשת לבגרות בתנ"ך ברמת שלוש יחידות לימוד.
מנהל בית הספר הוא הרב תומר שופר, שהחליף את הרב יוני ברלין בשנת 2016. בין מורי בית הספר בעבר: פרופסור גדעון ספיר, פרופסור משה הלינגר.
בוגרי בית הספר
בין בוגרי בית הספר: פרופסור שי לביא, המשמש היום כראש מכון ון ליר, פרופסור ישי בלנק, בעל עיטור העוז רב-סרן רועי קליין, הרב חיים נבון, הרב רונן נויבירט, ראש עיריית פתח תקווה רמי גרינברג, השחקן יוגב יפת, השחקן והזמר נעם יעקובסון, ד"ר צבי אלחייני, תת-אלוף אביעד דגן, העיתונאי עמר לחמנוביץ והמשורר והעיתונאי נדב הלפרין.
איבון ואן חניפ
איבון מריה תרסה ואן חניפ (בהולנדית: Yvonne Maria Therèse van Gennip ; נולדה ב-1 במאי 1964) היא ספורטאית הולנדית בעבר, מתחרה בהחלקה מהירה על הקרח, אלופה אולימפית, בעלת 3 מדליות זהב שהושגו כולן באולימפיאדת קלגרי (1988), סגנית אלופת עולם ו-3 פעמים ברציפות סגנית אלופת אירופה בקרב רב ושיאנית עולם (4 שיאי עולם).
במהלך הקריירה שלה זכתה ואן חניפ ב-13 תוארי אליפות הולנד וב-10 ניצחונות בגביע העולם.
ואן חניפ זכתה בשנת 1988 בתואר ספורטאית השנה בהולנד.
בריקולאז'
בריקולאז' (מצרפתית Bricolage; עבודות בית או "הטלאה") הוא מונח המאגד במקור את כל סוגי העיסוקים הלא מקצועיים המתבצעים באופן מאולתר וחובבני, והקשורים ליצירה, שיפור, תיקון ותחזוקה של דברים חומריים. המונח שאול מהפועל הצרפתי "Bricoler" (בריקולה) - לנסות לתקן.
במונח נעשה שימוש מושאל לתיאור של טכניקה פוסטמודרניסטית למחזר באופן יצירתי דברים 'מן הגורן ומן היקב', משאריות ומעודפים. טכניקה זו יכולה לבוא לידי ביטוי במגוון תחומים, כגון אמנות חזותית, עיצוב תעשייתי, מוזיקה, ארכיטקטורה, פילוסופיה, ואף בבלשנות. לפי חוקר התרבות והתקשורת דוד גורביץ, הבריקולר הוא "מהנדס חובב, המתקין יצירה שמורכבת מאובייקטים קודמים שזהותם לא טושטשה. המוצג החדש אינו חותר להומוגניות כי אם להבלטת הזיכרון של חומריו הראשוניים".
ניתן לראות דוגמאות לבריקולאז' בשימוש שנעשה בפאנק בסיכות ביטחון בתור עגילים או בשימוש בצלבי קרס לשם פרובוקציה, ללא כוונת הזדהות עם הנאציזם. גם שרשראות הזהב הכבדות שנושאים עליהם כוכבי היפ הופ כסימן למעמד חברתי מסוים הוא סוג של בריקולאז'.
גם בבלשנות נכנס המונח לשימוש, בין היתר במשמעות של שפת נוער שסימן ההיכר שלה הוא "התעסקות שובבה עם סגנונות דיבור שונים".
יחסי אוקראינה–שווייץ
יחסי אוקראינה-שווייץ הם היחסים דו-צדדיים בין אוקראינה לבין שווייץ בתחום מדיניות החוץ, הכלכלה, החינוך, המדע, התרבות ועוד.
היסטוריה
שווייץ הכירה בעצמאות אוקראינה ב-23 בדצמבר 1991, עם קשרים דיפלומטיים כוננו חודש וחצי לאחר מכן, ב-6 בפברואר 1992. בפברואר 1993 פתחה אוקראינה שגרירות בברן. שגרירות שווייץ באוקראינה נפתחה ביולי 1992 בקייב.
ביקורים רשמיים
ביקורו הרשמי הראשון של נשיא אוקראינה ליאוניד קוצ'מה בשווייץ התקיים ב-22 במרץ 1996. לאירוע זה קדמו ביקורו של ראש המחלקה הפדרלית לענייני חוץ של הקונפדרציה השווייצרית פלביו קוטי באוקראינה בתאריכים 15–16 בינואר 1996, וביקור בשווייץ על ידי שר החוץ של אוקראינה הנאדי אודובנקו.
בשנת 1997 התקיים ביקורו הרשמי הראשון באוקראינה של היועץ הפדרלי, ראש המחלקה הפדרלית לכלכלה הלאומית של שווייץ.
ב-29–30 באוקטובר 2000 ביקש ראש המחלקה הפדרלית לענייני חוץ של שווייץ, ז'וזף דייס, ביקור רשמי באוקראינה.
בתאריכים 18–19 במרץ 2003 ראש ממשלת אוקראינה ויקטור ינוקוביץ' עמד בראש משלחת ממשלתית לשווייץ וניהל שיחות עם נשיא הקונפדרציה. באותה שנה ביקר באוקראינה סגן נשיא הקונפדרציה, ראש המחלקה המשטרתית הפדרלית, כמו גם מזכיר המדינה של הכלכלה השווייצרית, בליווי קבוצה של אנשי עסקים שווייצרים. בינואר 2005, במסגרת הפורום הכלכלי העולמי בדאבוס, התקיימה פגישת פרוטוקול בין נשיא אוקראינה ויקטור יושצ'נקו לנשיא הפדרלי של שווייץ סמואל שמיד. ב-22–25 ביוני 2005, נערך ביקור עבודה באוקראינה על ידי היועץ הפדרלי, ראש המחלקה הפדרלית לענייני חוץ של שווייץ, מישלין קלמי-רה. ב-14–15 במאי 2009 ערך הנשיא יושצ'נקו ביקור רשמי בשווייץ. ב-18 בדצמבר 2009 שר החוץ של אוקראינה פטרו פורושנקו ערך ביקור עבודה בן יום אחד בשווייץ, ובו, במיוחד, השתתף בחשיפת אנדרטה לסופר האוקראיני ניקולאי גוגול בעיר ווה. ב-24 ביוני 2010 נפגש שר החוץ של אוקראינה קוסטיאנטין גרישצ'נקו עם נשיאת שווייץ דוריס לויטהרד ברייקיאוויק, איסלנד. הסכם הסחר החופשי בין אוקראינה לאיגוד הסחר החופשי האירופי בו חברה שווייץ נחתם. ב-19 באפריל 2011 ביקרה נשיאת שווייץ קלמי-רה בקייב לרגל אירועי 25 שנה לאסון צ'רנוביל. באותה שנה נפגשו נשיאי אוקראינה ושווייץ בדאבוס (ינואר), ובישיבת העצרת הכללית של האומות המאוחדות בניו יורק (ספטמבר). בתחילת 2014 נפגשו ראש ממשלת אוקראינה ונשיא אוקראינה ב-7 בפברואר בסוצ'י עם נשיא שווייץ, ראש שירות הביטחון הפדרלי והיו"ר התורן של הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה, דידייה בורקהלטר. ב-14 באפריל 2014 ביקר בורקהלטר באוקראינה כיו"ר הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה, וב-7 ביוני 2014 הוא השתתף בטקס השבעתו של הנשיא פורושנקו. ב-22 בינואר 2016 נפגש נשיא אוקראינה פורושנקו עם נשיא שווייץ, ראש המחלקה הפדרלית לכלכלה, חינוך ומחקר יוהאן שניידר-אמאן, ואף ניהל שיחה קצרה עם ראש המועצה הלאומית של שווייץ כריסטה מארקוואלדר בפורום העולמי בדאבוס.
נציגויות דיפלומטיות
אוקראינה מחזיקה בשווייץ שגרירות בברן, ו-3 קונסוליות בפריבור, ז'נבה וצוג. מאידך, שווייץ מחזיקה באוקראינה שגרירות בקייב בלבד.
דוז'קוין
דוֹזְ'קוֹין (באנגלית: Dogecoin, קוד: DOGE, סימול: Ð) הוא מטבע מבוזר, שהומצא על ידי מהנדסי התוכנה בילי מרקוס וג'קסון פאלמר, שהחליטו ליצור מערכת תשלומים מיידיים, כיפית, וללא עמלות בנקאיות כלל. דוז'קוין מציג את פניו של הכלב "שיבה אינו" מתופעת האינטרנט "הדוג'" כלוגו.
היסטוריה
המטבע הוצג ב-6 בדצמבר 2013 והתפתחה סביבו במהירות קהילה מקוונת משלה. בפברואר 2014, פחות מחודשיים אחרי השקתו, דוז'קוין הגיע לשווי שוק של 90 מיליון דולר. הקהילה, הכוללת גם מפורסמים בתחום ההיי-טק כמו אילון מאסק הקפיצו את שווי השוק של דוז'קוין ל-5.4 מיליארד דולר בסוף ינואר 2021, ולכ-50 מיליארד דולר חודשיים לאחר מכן. בכך הפך המטבע שהתחיל כבדיחה או שעשוע של המפתחים למטבע עם שוק של ממש, ולאחד מעשרת המטבעות המבוזרים המובילים בעולם באותה עת.
במהלך השנים הראשונות שלו עמד ערכו על 0.0001 דולר. בשנת 2017 זינק בכ-3,000%, לאחר מכן ועד סוף 2020 היה דוז'קוין נסחר סביב 0.002 דולר, אך הוא זינק בארבעת החודשים הראשונים של 2021 עד אפריל בכ-30,000% נוספים לרמה של 0.65 דולר. בכך זינק להיות המטבע המבוזר ה-4 בעולם (אחרי ביטקוין, את'ריום ובינאנס קווין), עם שווי שוק כולל של 70 מיליארד דולר.
ב-3 באפריל 2023, אילון מאסק שינה את הלוגו של טוויטר ללוגו של המטבע דוז'קוין, ובכך גרם לשווי שלו לקפוץ מ-0.28 ל-0.37 דולרים (קפיצה של 75% בשעתיים). רבים האשימו אותו בהרצת מניות, דבר שאף נתבע עליו בעבר.
דידי ארז
דידי ארז (נולד ב-24 בדצמבר 1971) הוא זמר-יוצר ומלחין מוזיקה לקולנוע, מחול, תיאטרון, דוקו, אנימציה וסדרות טלוויזיה. זוכה פרס אופיר (2018) ויוצר שהוציא שני אלבומי סולו ("כל מבט", 2007, "ברלין" 2014) ממקימי להקת ג'ירפות. הלחין מעל 100 עבודות מחול שהופיעו בכל העולם. מרצה באקדמיה, עורך ומגיש תוכנית רדיו שבועית בנושא פסקולים של סרטים, סיים בהצטיינות תואר שני במשפטים.
קולנוע וטלוויזיה
ארז הוא זוכה פרס אופיר (2018) של האקדמיה לקולנוע וטלוויזיה בקטגוריית מוזיקה מקורית שהלחין לסרט ״כאן ועכשיו״ של הבמאי רומן שומנוב.
כמו כן היה מועמד (2017) לפרס האקדמיה לקולנוע וטלוויזיה על מוזיקה שהלחין לסדרה הדוקומנטרית ״חנוך לוין- חיים שכדוגמתם לא ראינו מעולם״.
מלחין סרטים, סדרות וסרטי דוקו לטלוויזיה, שיתף פעולה עם חברת TIME WARNER בהלחנת ערוץ טלוויזיה בריטי, סרטי אנימציה ופרויקטים מסחריים.
מרצה ומנחה סדנאות בעיצוב פסקול ומוזיקה מקורית בקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה, בצלאל, מכללת ספיר, מנשר, אוניברסיטת תל אביב, סמינר הקיבוצים ועוד.
מחול
בשנת 1999 החל את דרכו בעולם המחול כמלווה שיעורי מחול וכמלחין של עבודות מחול מודרני.
במשך 20 שנה שיתף פעולה בהלחנה, ליווי שיעורים וסדנאות יצירה עם מורים ויוצרים מכל העולם.
הלחין מעל 100 עבודות מחול ליוצרים מכל העולם, ליצירות שהשתתפו בפסטיבלים מקומיים, בינלאומיים ובבתי אופרה,
בשנת 2004 קיבל מלגת מוזיקאים מטעם קרן התרבות "אמריקה ישראל".
בשנת 2016 היה חבר בוועדה האומנותית של פסטיבל "גוונים במחול" בסוזן דלל.
זמר
ממקימי להקת "ג'ירפות" וחבר בלהקה עד 2001, כשיצא לקריירת סולו. הוציא לאור שני אלבומים: “כל מבט" (2007) ו"ברלין" (2014), בהם שר שירים שכתב והלחין.
רדיו
עורך ומגיש תוכנית רדיו שבועית העוסקת בפסי-קול ברדיו "מהות החיים".
בתוכנית משמיע פסקולים של סרטים, סדרות ויצירות בימתיות, ומדבר על הפסקול, תפקידו ביצירה והחיבור בין המוזיקה ליצירה בשבילה הולחנה.
אקדמיה
ארז פיתח בעשור האחרון מספר קורסים העוסקים בחקר המפגש של מוזיקה עם אומנויות המסך והבמה. בנוסף מלמד מוזיקה ועיצוב פסקול לקולנוע וטלוויזיה.
מרצה בבצלאל, אוניברסיטת תל אביב, מנשר, Tomas Bata University  Czech Republic, סמינר הקיבוצים, מכללת BPM ועוד.
השכלה
תואר שני במשפטים LLM (הצטיינות) אוניברסיטת בר-אילן.
תואר ראשון במשפטים LLB מכללה למנהל.
קולנוע וטלוויזיה
בשנים האחרונות מתמקד דידי בהלחנה למסך והלחין סדרות וסרטים רבים בין השאר:
״אשת חיל״ סרט דוקו,  אנה סומרשף,  הוט 8  2022
״במסתרים״ לינה צ׳פלין, כאן 11 2021
״7 מונולוגים על זנות״, סרט דוקו תמר ירום 2022
״דור 1.5״ סדרת דוקו רומן שומונוב כאן 11 2022
״היועץ - ארתור פינקלשטיין״  סרט דוקו, עדו צוקרמן  2022
״קלון״ סרט דוקו, אבי מרזוק 2022
״דימונה קריקט״, סרט דוקו, מעיין ניניו 2022
״המניע״  ״The Motive"  אסף סודרי טלי שמש   NETFLIX 2021
המפלצת בסמטאות, לימור פנחסוב, סדרת דוקו, כאן 11 2021
ספק סביר, לימור פנחסוב, סדרת דוקו, כאן 11 2021
אשת חיל אנה סומרשף סרט דוקו 2021
בת השוטר, רועי פלורנטין, סדרה 2020
“יס מן“, סדרת דוקו-ריאליטי, חנוך דאום, יס 2020
יוצאים מן הכלל רוני קובן כאן 11 2019-2021
״הכתות המסוכנות בישראל – משיח”, סרט דוקומנטרי, נסלי ברדה, קשת 2019
״דיין: המשפחה הראשונה“, סדרה דוקומנטרית: ענת גורן, יס דוקו 2019
״'חנוך לוין - חיים שכדוגמתם לא ראיתם מעולם'״ סדרה ערוץ 1 (עליו היה מועמד לפרס האקדמיה לטלוויזיה וקולנוע)
״כאן ועכשיו״ סרטו של הבמאי רומן שומנוב ( עליו זכה בפרס ״אופיר״ בקטגוריית מוזיקה מקורית)
'ימי גיוס״ סרט דוקו של הבמאי עידו הר
״הארוחה״ סרטם של אריק לוביצקי ומתי הררי (2020)
"'מבצע חתונה'" דוקו זוכה פרס 'Hollywood International Independent Documentary Awards 2016'
״הקברניטים״ סדרת דוקו רביב דרוקר לערוץ 10
“פגישה” עם רוני קובן, הלחנת פתיח, סדרת ראיונות תיעודית, כאן 11
״תיק בחקירה״,' סדרה דוקו חוקר של לימור פנחסוב רשת - ערוץ 2
הקללה של ויקטור“, סרט דוקומנטרי בימוי: מירב הדס חדד, HOT8
'״המערכת״,' תוכנית תחקירים', מיקי חיימוביץ' רשת - ערוץ 2
"'בית ספר לתקווה'" סדרה, קשת - ערוץ 2
"'האישה מהסינמטק'" דוקו זוכה 'פסטיבל אפוס ' 2016 של מוזיאון תל אביב, שיתוף פעולה עם המוזיקאי 'מארק אליהו.'
״'צומת מילר'״ סדרה, 'אדיר מילר' קשת - ערוץ 2
'״בקרוב אצלך״' סדרת רשת, הפרק בבימויה של 'עינב גיאת (אלמה דישי)'
'״אסא בן 13״ ' סרטו של סלי אלימלך, זכה בפרס הסרט הטוב ביותר ע"ש מיקה אילון בפסטיבל קולנוע דרום-' שיתוף פעולה עם המוזיקאי 'אביב גדג׳.'
סדרת סרטים היסטוריים של 'מוזיאון ההעפלה' בחיפה - חיל הים
'״אמא ואבא יש לי משהו לספר לכם״ אסי עזר' דוקו קשת
'״האל הנעדר״' סרטו של הבמאי 'יורם רון' על הפילוסוף 'עמנואל לוינס.'
'״כביסה מלוכלכת״' דוקו 'יעל שרר'
בשנת 2008 השיקה חברת "'Time Warner'" העולמית ערוץ טלוויזיה בריטי ששודר בכל אירופה.
דידי נבחר להלחין את המוזיקה של הערוץ כולו, ובכלל זה העטיפה השיווקית ומוזיקת הנושא של תוכניות הדגל.
במשך מספר שנים היה מוזיקאי הבית של ערוץ הילדים 'הופ!' בתקופה זו הלחין ועיבד עשרות סרטוני אנימציה לשירים, סדרות ותוכניות.
בנוסף 'מלחין מוזיקה לפרסומות וסרטים מסחריים.'
מחול
במשך 20 שנה ניגן בשיעורים וסדנאות עם מורים ויוצרים מכל העולם, ליווה סדנאות בכלי הקשה, גיטרות, מחשבים קלידים ועוד.
מלמד ״ 'מוזיקה למחול'״ במסלול האקדמי של סמינר הקיבוצים ולסטודנטים למוזיקה במכללת bpm
בשנת 2016 היה חבר בוועדה האומנותית של פסטיבל "'גוונים במחול'".
בין השאר שיתף פעולה עם עידו תדמור, רונה לי שמעון, להקת ורטיגו, ניב שיינפלד ואורן לאור, סהר עזימי, לאורה ארנד (צרפת), יסמין גודר, להקת המחול המודרני של זאגרב, אנה וייסמן (בת שבע), אודליה קופרברג, יוסף תמים, דפי אלטבב, מיה שטרן, להקת פרסקו, להקת בת דור, קטמון- אלעד שכטר, להקת נהרה, להקת ענבל, להקת קמע, סוניה דאורליאנס ג'וסט (בת שבע)', דורון רז ועוד.
זמר
בסוף שנת 2007 יצא לאור "כל מבט", אלבום הבכורה של דידי ארז ובו שירים שכתב, הלחין ועיבד. את האלבום הקליט בעצמו כשהוא שר ומנגן בכל הכלים.
האלבום זכה לביקורות מצוינות והצלחה רדיופונית גדולה והיה מועמד לפרסים בקטגוריות "שיר השנה" ו"תגלית השנה" בטקס פרסי המוזיקה הישראלית, ובקטגוריית "שיר השנה" בטקס פרסי אקו"ם.
בשנת 2014 יצא לאור אלבום הסולו השני של ארז "ברלין".
גם האלבום החדש התקבל בחום בכל תחנות הרדיו והושק במופע חגיגי במרכז סוזן דלל.
בנוסף הפיק מוזיקלית שירים לאסתר רדא, שי צברי, דורין הירבי ועוד.
אקדמיה
ארז פיתח בעשור האחרון מספר קורסים העוסקים בחקר המפגש של מוזיקה עם אומנויות המסך והבמה.
מרצה בבצלאל בנושא מוזיקה ועיצוב פסקול למדיה חזותית.
מרצה במסלול האקדמי לפסקול במכללת ספיר בנושאים הלחנת מוזיקה לסרטים ומוזיקה בקולנוע וטלוויזיה.
מלמד ״מוזיקה לאומנויות הבמה״ במסלול האקדמי למחול של סמינר הקיבוצים ובמסלול האקדמי לתיאטרון- מחול, בזירה הבין תחומית בירושלים, בקבוצה ביפו ועוד.
מעביר סדנאות בנושא מוזיקה לקולנוע באוניברסיטת Tomas Bata University in Zlín בצ׳כיה.
מעביר קורסים וסדנאות ומרצה אורח בנושא מוזיקה לקולנוע ועיצוב פסקול בין השאר באוניברסיטת תל אביב, מנשר, סמינר הקיבוצים, מכללת bpm.
מרצה על הלחנת מוזיקה למחול בכנסים של 'א.מ.י' (איגוד אמני ישראל), 'עמותת הכוריאוגרפים' פסטיבלי מחול ועוד.
לימד הלחנת מוזיקה למחול למוזיקאים ב'מכללת BPM, מכללה למוזיקה מודרנית ומעביר סדנאות על מוזיקה ומחול במסגרות רבות בארץ.
בשנת 2013 יזם והפיק שיתוף פעולה ראשון מסוגו בארץ, בין המסלול האקדמי למחול ובין מכללת 'BPM' ובו סטודנטים למוזיקה ולמחול עברו הכשרה מעשית והעלו הפקה משותפת של ערב יצירות מקוריות.
רדיו
מאז 2017 עורך ומגיש תוכנית רדיו שבועית בשם "'לצלול לתוך פסקול'" ברדיו 'מהות החיים' העוסקת במוזיקה מתוך פסקולים של סרטים וסדרות.
בשנת 2019 השתתף דידי בתוכנית הריאליטי 2025, דיבב את קולו של הרובוט RED, הברמן של העיר העתידנית.
תערוכות, עיצוב ומוזיאונים
Moved By Art ,מוזיאון ישראל, ירושלים בשיתוף רונה לי שמעון 2020–2021
קופסה שחורה, מוזיאון העיצוב חולון 2021
הנשף, יערה קידר מוזיאון חולון. 2021
אלבר אלבז, יערה קידר 2022
Art undercover סיפור כיסוי, תמיר צדוק, מוזיאון תל אביב לאמנות 2017–2018
סביבת עבודה, רעות פרסטר מוזיאון מוזיאון תל אביב 2017
ממזרים סימון ומחיקה, נורית יעקבס יינון, מיצב וידאו ארט, ביאנלה של ירושלים לאמנות יהודית עכשווית, 2017
סבטלנה ליפשיץ וידאו מפינג 2019
אילו אהבת אותי ואילו, דוריאן גוטליב, בית אנה טיכו ירושלים, 2018
מירית ווינשטוק:
VSpring 14 Jewelry collection by Mirit Weinstock 2014
2013Eye Am OK mirit weinstock
2013 Blow Bolt / Two-channel video and sound installation mirit weinstock
ולטר נהרינג
קריירה מוקדמת
נהרינג נולד ב-15 באוגוסט 1892 בשטרצין, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1911 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-152 (מרינבורג ה-8). במלחמת העולם הראשונה לחם במסגרת הרגימנט בחזית המזרחית, ונפצע במהלך הקרבות. בנובמבר 1914 מונה לקצין מטה בגדוד התחלופה הממונע ה-148, ובדצמבר 1914 חזר לרגימנט ה-152. ב-16 ביוני 1916 הועלה לדרגת אובר לוטננט, ובאביב 1916 הועבר לבקשתו לחיל האוויר הקיסרי. לאחר 14 ימים ב-23 ביוני 1916 במהלך תרגיל טיסה התרסק נהרינג, ושבר את לסתו ואולי אף לקה בזעזוע מוח. לאחר החלמתו, מונה למפקד פלוגה 1 (מקלעים) ברגימנט הרגלים ה-22, ולחם עמו חזית המערבית. ב-1 ביולי 1918 נפצע נהרינג באורח קשה מפגיעת כדור בבטנו, ואושפז עד סוף המלחמה בבית החולים. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, אות הפציעה בכסף, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף נהרינג בשנת 1921 לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 במרץ 1923 הועלה נהרינג לדרגת האופטמן, וב-1 באוקטובר 1926 מונה לקצין מטה במטה הכללי. בשנת 1929 הקים נהרינג את היחידה הממונעת הראשונה של הצבא הגרמני, וב-1 במרץ 1932 מונה לקצין מטה במשרד המלחמה. בשלוש השנים הבאות הוא סייע בבניית הטנקים הגרמניים, וב-1 בספטמבר 1934 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט. בשנת 1936 יצא נהרינג ללימודים באקדמיה הצבאית בברלין, וב-1 במרץ 1937 הועלה לדרגת אוברסט. ב-1 באוקטובר 1937 מונה למפקד רגימנט הפאנצר ה-5, וב-1 ביולי 1939 מונה לראש מטה הקורפוס ה-19.
מלחמת העולם השנייה
עם פרוץ המלחמה היה נהרינג ראש מטה הקורפוס ה-19, ולחם עימה במהלך המערכה בפולין כחלק מהארמייה הרביעית במסגרת קבוצת ארמיות צפון, ובמהלך המערכה על צרפת כחלק מקבוצת הפאנצר קלייסט במסגרת קבוצת ארמיות A. ב-1 באוגוסט 1940 הועלה נהרינג לדרגת גנרל מיור, וב-26 באוקטובר 1940 מונה למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-18. במהלך מבצע ברברוסה ובמהלך הקרב על מוסקבה פיקד נהרינג על הדיוויזיה שבפיקודו שהייתה חלק מהקורפוס הממונע ה-47 במסגרת ארמיית הפאנצר השנייה, וב-24 ביולי 1941 קיבל על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-1 בפברואר 1942 הועלה נהרינג לדרגת גנרל לוטננט, וב-9 במרץ מונה למפקד קורפוס אפריקה.
ב-31 באוגוסט 1942 נפצע קשה במהלך קרב עלם חלפה, וב-10 בספטמבר הוטס לגרמניה. ב-15 בנובמבר 1942 מונה למפקד הקורפוס ה-90, שהוטל עליו להחזיק את ראש הגשר הגרמני בתוניסיה. לאחר שנחל כמה הצלחות הועבר נהרינג ב-9 בדצמבר 1942 לעתודת המילואים. ב-9 בפברואר 1943 מונה למפקד קורפוס הפאנצר ה-24 שהיה חלק מפלגת הארמייה לאנץ במסגרת קבוצת ארמיות B. ב-2 באוגוסט 1943 נפצע נהרינג בפעם החמישית, ועל כך קיבל ב-2 בספטמבר את אות הפציעה בזהב. ב-8 בפברואר 1944 קיבל נהרינג על פעולותיו בקרבות תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-2 ביולי 1944 מונה למפקד ארמיית הפאנצר הרביעית שהייתה חלק מקבוצת ארמיות צפון אוקראינה. ב-4 באוגוסט 1944 מונה נהרינג למפקד קורפוס הפאנצר ה-48 שהיה חלק מארמיית הפאנצר הרביעית במסגרת קבוצת ארמיות צפון אוקראינה, וב-15 באוקטובר לאחר שהחלים ממחלה קשה, מונה שוב למפקד קורפוס הפאנצר ה-24 שהיה חלק מארמיית הפאנצר הראשונה ולאחר מכן חלק מארמיית הפאנצר הרביעית במסגרת קבוצת ארמיות A. ב-22 בינואר 1945 קיבל נהרינג על פעולותיו בקרבות תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-21 במרץ 1945 מונה למפקד ארמיית הפאנצר הראשונה שהייתה חלק מקבוצת ארמיות מרכז בשלזיה העילית, ופיקד עליה עד כניעתו בסוף המלחמה לכוחות האמריקניים.
לאחר המלחמה
נהרינג שוחרר מהשבי ב-31 במאי 1948. לאחר שחרורו כתב נהרינג כמה ספרים, והתגורר בדיסלדורף עד למותו ב-20 באפריל 1983.
חיים קופמן
חיים קופמן (12 בדצמבר 1934 – 7 באוגוסט 1995) היה חבר הכנסת מטעם הליכוד.
ביוגרפיה
קופמן נולד בתל אביב, אחיינו של יהודה אבן שמואל. שירת בצה"ל כקצין תותחנים, ולאחר מכן היה פעיל בחירות ובליכוד. נבחר ליו"ר סניף חירות בפתח תקווה וכיהן שנים ארוכות כחבר מועצת העיר. לפרנסתו עסק בייבוא וייצוא, היה מראשוני היבואנים של ציוד צילום לישראל ובעל הזכיינות של חברת "לגו" בארץ.
הוא החל לכהן כחבר הכנסת בשלהי הכנסת השמינית, בשנת 1977, עם התפטרותו של בנימין הלוי, שעבר לד"ש. לכנסת התשיעית נבחר מראשיתה, וכיהן ברציפות עד תום כהונת הכנסת ה-11, ב-1988. עם כינון ממשלתו השנייה של מנחם בגין, בשנת 1981, מונה לסגנו של יורם ארידור במשרד האוצר. הוא המשיך לכהן בתפקיד זה גם כאשר יצחק שמיר היה לראש הממשלה ויגאל כהן-אורגד לשר האוצר. בכנסת ה-11 שימש כיו"ר הקואליציה. קופמן לא הצליח להיכנס לרשימת הליכוד בבחירות המקדימות לכנסת ה-12, אך הושבע אליה בשנת 1990, בעקבות מינוי חבר הכנסת זלמן שובל לשגריר ישראל בארצות הברית. בכנסת ה-13 כיהן עד לפטירתו, בשנת 1995.
במשך 13 שנים נאבק קופמן במחלת הסרטן. זמן קצר לפני שנפטר דנה הכנסת בהצעת חוק של אביגדור קהלני לשריון חוק רמת הגולן. הכוחות היו שקולים, והקואליציה, שהתנגדה לחוק, הורתה על ביטול כל הקיזוזים, לרבות זה של קופמן. בסופו של דבר החליט חבר הכנסת אברהם פורז להפר את המשמעת הקואליציונית ולהתקזז עם קופמן, שנאבק במחלתו, ולחסוך ממנו את הצורך להשתתף בהצבעה. ההצבעה הסתיימה בשוויון 59:59, והצעת החוק נדחתה.
קייל XY
קייל XY (באנגלית: Kyle XY) היא סדרת דרמה המשכית מדע בדיונית אמריקאית, ששודרה ברשת ABC Family. הסדרה מגוללת את סיפורו של נער המתעורר ביער, ליד סיאטל שבוושינגטון, ואינו זוכר דבר מעברו.
עונה 1
קייל, נער בסביבות גיל 16, מתעורר בלב יער מחוץ לסיאטל, כשהוא עירום, מוקף חומר דביק ונוזלי וללא כל זיכרון מעברו. הוא לא מכיר פעולות בסיסיות, כמו אכילה ושתייה, ואינו יודע לתקשר עם אנשים אחרים. כשהוא מתחיל ללכת ומגיע למרכז העיר, הוא נעצר על ידי המשטרה ומובא לבית מעצר לנערים. שם מגלים השוטרים שלקייל אין טבור. מפני שהוא לא מדבר ולא מגיב, חושבים השוטרים שהוא אוטיסט ומזמנים את הפסיכולוגית ניקול טרגר. ניקול מוקסמת מתמימותו של קייל ולוקחת אותו לביתה, בעוד המשטרה מחפשת אחר משפחתו. היא קוראת לו קייל, על שם אחיו של אחד השוטרים. ילדיה של ניקול, לורי וג'וש, ובעלה, סטיבן, לא מקבלים תחילה את קייל, אך לאחר שהם מכירים אותו, לומדים לאהוב אותו, ואף מאמצים אותו חוקית. הוא פוגש את אמנדה, נערה בת גילו שהתייתמה מאביה, הגרה בבית הסמוך, ומתאהב בה. קייל לומד לדבר תוך ימים ספורים בלבד, וכן מתגלה כישרונו הבלתי-רגיל ואהבתו למתמטיקה, ציור וטכנולוגיה. בבדיקת MRI, מראות התוצאות שקייל משתמש באחוז גדול מאוד ממוחו. הבודקים סבורים שהמכשיר מקולקל, אך כישוריו של קייל (שינון אנציקלופדיות תוך שניות בודדות, פתירת מבחן פסיכומטרי במהירות, חיזוי מזג האוויר על פי מהירות הרוח והלחות ועוד) גורמים לניקול לחשוב שהתוצאות נכונות. קייל מתחיל ללמוד בבית ספרם של לורי וג'וש, יחד עם אמנדה, הילרי ודקלן, חבריהם, ומצטרף לנבחרת הכדורסל, לאחר שמתגלה שבאפשרותו לקלוע את הכדור לסל בכל ניסיון.
באחד הלילות חולם קייל על גבר מבוגר אותו ראה ביער בו התעורר. היפנוזה ושיחות עם ניקול לא עוזרות לו לגלות מיהו הגבר, אך חושפות מספר עליו חוזר קייל שוב ושוב תחת השפעת ההיפנוזה: 781227. למחרת הוא נתקל במודעת-נעדרים בעיתון, בה מופיעה תמונתו של הגבר, המתגלה כפרופסור וויליהאם קרן, העובד באוניברסיטת וושינגטון. לאחר מספר ימים מתגלה גופתו של הפרופסור לא הרחק מהמקום בו התעורר קייל, ביער. במקביל, עוקב אחר קייל איש מסתורי, טום פוס, שבנוסף עובד כמאבטח השכונה בה גרים הטרגרים, דבר המאפשר לו להיכנס אל ביתם ולהתקין מצלמות נסתרות כדי לעקוב אחר כל פעולה של קייל. לורי ודקלן לוקחים את קייל לאוניברסיטת וושינגטון כדי לבדוק האם יש קשר בינו לבין הפרופסור. הם מגלים שם תמונה משנת 1985, בה מצולם אדם ביילין, תלמיד וחבר של פורפ' קרן, הנראה בדיוק כמו קייל. ביילין נעדר מאותה שנה בה צולמה התמונה. חיפוש בחפציו של ביילין חושף ציור בו מופיע המספר 781227 ולוגו הנוצר אם מחברים את ציוריו של קייל. קייל מבין שאחד המספרים שצייר אדם ביילין הוא נקודת ציון. כשמגיע אל נ"צ זו, מגלה מבנה, אך בטרם הוא מספיק להיכנס אל הבניין, טום פוס מגיע ומזהיר אותו שאם ימשיך לחקור את עברו, הוא וכל משפחת טרגר ירצחו. קייל מקשיב לעצתו, אך דקלן לוחץ עליו עד שלבסוף קייל מספר לו על טום. בעקבות חלום נוסף של קייל, בו הוא רואה את טום רוצח את פרופ' קרן ביער, קייל ודקלן מחליטים לבדוק את הקשר בין טום לקייל, ומגלים את המצלמות אותן הסתיר טום. ארגון סודי בו עבד בעבר טום מחפש אחר קייל גם כן, ומעוניין להשמידו כדי שלא יגלו על כישוריו המיוחדים. הלוגו אותו ציירו אדם וקייל הוא סמל הארגון, ו-781227 הוא השם של קייל, על פי הארגון.
הפקה
פרק הסיום של העונה השלישית צולם כפרק רגיל ושודר כפרק אחרון. הוא צולם לפני ההודעה על ביטול הסדרה, ולכן הבמאים והמפיקים לא יצרו סוף ברור לסדרה, בתכנון הראשוני היו אמורים לצלם עונה רביעית, אך בגלל הודעת הביטול המאוחרת, הפרק שהיה אמור להיות אחרון לעונה השלישית בלבד ולא אחרון לסדרה צולם ושודר כפרק רגיל לכל דבר, אורך של 45 דקות (כשברוב הסדרות האורך הוא שעה), ללא סצנת סיום, חתימת עלילה או הודעה מוקדמת שזהו הפרק האחרון.
רייטינג
פרק הפיילוט של קייל המסתורי דורג הכי גבוה בדירוג הסדרות של ABC Family (לפי המידע שנתנו לעיתונות ביוני 2006). לפי אותו מידע, הפרק הגיע ל-2.6 מיליון צופים. השידור החוזר שלו הגיע ל-5.2 מיליון צופים, דבר אשר דירג את הסדרה במקום הראשון בין הסדרות השונות של ABC Family. ביולי 2008 (במהלך שידור העונה השנייה) הרייטינג של הסדרה ירד ל-1.5 מיליון צופים (ירידה של 33 אחוזים) ולכן ABC Family הודיעו על ביטול הסדרה. הוקמו עצומות רבות, אך דבר לא עזר ו-ABC Family לא שינו את החלטתם.
ספרים
נכתבו שני ספרים המבוססים על הסדרה קייל המסתורי, ושניהם יצאו לאור על ידי S.G. Wilkins. הראשון, "קייל המסתורי: אין איפה להתחבא" (Kyle XY: Nowhere to hide), העוסק בליל כל הקדושים הראשון של קייל, והשני "קייל המסתורי: תחת הרדאר" (Kyle XY: Under the radar), העוסק בבחירות לנשיאות בית הספר עם קייל בתור מועמד.
קופה אמריקה 1997
מלכי השערים
5 שערים
3 שערים
2 שערים
ז'וזף נואל סילבסטר
ז'וזף נואל סילבסטר (צרפתית: Joseph-Noël Sylvestre; 1847–1926) היה צייר צרפתי. התבלט בציורים של סצנות מהתקופה הקלאסית ומראשית ימי הביניים. הוא נולד בבזייה בדרום מערב צרפת ב-24 ביוני 1847. תחילה קיבל הכשרה כאמן בטולוז על ידי תומאס קוטור, ולאחר מכן בבית הספר לאומנויות יפות בפריז על ידי אלכסנדר קבנל. הוא היה חסיד של הסגנון הרומנטי של האומנות האקדמית, הידוע גם בשם "אומנות הכבאים".
הר הארי
הר הארי הוא הר ברכס הרי מירון בגליל העליון. פסגת ההר נמצאת בגובה של 1047 מטרים. ההר נמצא בערך 1–2 ק"מ דרומה מהכפר הדרוזי בית ג'ן. שם ההר נגזר משם ההר בערבית "חידר" שפירושו ארי. בקרבת הר הארי מתרוממים הרים בשמות "שחל" ו"כפיר" - שמות אחרים באותה משמעות של אריה. לרגלי הר הארי בצד דרום-מזרח נובע מעין בשם עין הארי.
ההר גם קרוב למקום קברו של בהאא א-דין הקדוש לדרוזים. ביום בהיר אפשר לראות כמעט את כל הגליל התחתון מפסגת ההר, מהרי הגלבוע ועד הים התיכון.
בשל גובהו והנוף המרהיב, ההר הוא אתר מתאים לשימוש במצנחי רחיפה. בהר שורר אקלים ים-תיכוני כמו ברוב חלקי הגליל. בחורף יורד שלג לעיתים קרובות וכמות המשקעים בו היא בערך 1000 מ"מ.
בהר נושבות רוחות חזקות רוב ימות השנה; בשל גובהו הרב ומכיוון שאין מעצור לרוחות מכיוון דרום.
בית אנה פרנק
המבנה
המבנה המשמש את המוזיאון נבנה בשנת 1635 על ידי דירק ואן דלפט (Dirk van Delft). חלקו הקדמי של המבנה, הפונה לתעלה, נבנה מחדש בשנת 1739; במסגרת השיפוץ נהרס החלק האחורי של המבנה, ונבנה המבנה האחורי הקיים עד ימינו. במקורו היה המבנה בית מגורים פרטי, ובהמשך הפך למבנה עסק שבו אוחסנו סחורות. בחזית היו דלתות רחבות אשר אפשרו הכנסת סוסים לאורווה אשר מוקמה בקומה הראשונה. בראשית המאה ה-20 שימש המבנה כבית חרושת לייצור כלי בית, ובשנת 1930 שימש כמפעל לייצור חלקי פסנתרים. המפעל פינה את המבנה בשנת 1939. ב-1 בדצמבר 1940, אביה של אנה, אוטו פרנק, העביר אל המבנה את משרדי החברה בה עבד. בקומה התחתונה אוחסנו הסחורות הארוזות, ובמרכז הקומה היו מטחנות התבלינים. בקומה הראשונה היו משרדי עובדי החברה, ובחלקו האחורי של המבנה נמצאה אחת משתי קומות המסתור, אשר הכניסה אליו הייתה מאחורי ארון תיוק במשרדים הממוקמים בקומה השלישית. לאחר שנתפסה משפחת פרנק, רכוש המבנה הולאם על ידי הממשלה הגרמנית ונשלח לגרמניה. בפ ווסקאול ומיפ חיס אשר סייעו להחביא את משפחת פרנק, החביאו חלק מחפציהם האישיים ובהם יומנה של אנה פרנק.
המוזיאון
זמן קצר לאחר פרסום הספר, בשנת 1947, החלו רבים לבוא לבניין ולבקר באתר המסתור. בשנת 1955, המבנה והמבנים הסובבים אותו נמכרו ליזם, שהחליט להרוס את כל גוש הבניינים, בו ממוקם המבנה, על מנת להקים במקום מפעל. החלטה זו הביאה למחאה ציבורית רבה. העיתון Het Vrije Volk קרא ב-23 בנובמבר 1955 להפוך את המבנה למבנה לשימור, ומפגינים התייצבו מדי יום מול המבנה ומנעו בגופם את הריסתו. ב-3 במאי 1957 הקימו אוטו פרנק ויוהנס קליימן את קרן אנה פרנק שמטרתה לאסוף כסף על מנת לרכוש את המבנה ולשמרו. באוקטובר באותה שנה, בשל הלחץ הציבורי וחרם צרכנים, החליטה החברה אשר בבעלותה המבנה לתרום אותו לקרן. בכספי הקרן נרכש המבנה הסמוך על מנת להקים מבנה כניסה למוזיאון. יתר מבני גוש הבניינים נהרסו כמתוכנן. המוזיאון נפתח לציבור בשנת 1960. כ-9,000 מבקרים ביקרו במוזיאון בשנת קיומו הראשונה, וכעבור עשור ביקרו במוזיאון כ-20,000 מבקרים מדי שנה. המבנה שופץ על מנת להתאימו למספר המבקרים ההולך וגדל בשנת 1970 ובשנית בשנת 1999.
ב-28 בספטמבר 1999, בתום השיפוץ השני, נחנך המוזיאון בנוכחותה של ביאטריקס, מלכת הולנד, ונכון לשנת 2007 ביקרו בו למעלה ממיליון מבקרים.
המוזיאון מציג את המבנה המקורי המשוחזר, לרבות חדרי המחבוא, וכן תערוכה בנושא השואה ובנושא סובלנות. עוד מוצגים תרגומים שונים של יומנה של אנה פרנק, וכן פרס האוסקר בו זכתה שלי וינטרס על תפקידה כפטרונלה ואן דאן בסרט "יומנה של אנה פרנק".
תרצה כהן
ביוגרפיה
תרצה כהן נולדה במרבורג, גרמניה, להוריה, פרופ' אברהם הלוי (אדולף) פרנקל ורעייתו מלכה (וילהלמינה). ב-1929 הם הגיעו לארץ ישראל לתקופת שבתון של שנתיים, חזרו לגרמניה ועלו לארץ ישראל ב־1933, עם עליית הנאצים לשלטון.
למדה בבית הספר התיכון ״מעלה״ בירושלים. הייתה הנערה הראשונה שנבחנה בבחינת בגרות בתלמוד, שהצריכה בקיאות ב־60 דפי גמרא. לאחר מכן יצאה לשרות לאומי בקבוצת יבנה. החליטה ללמוד רפואה, אבל בהיעדר לימודי רפואה בישראל, והעדר אפשרות לנסוע ללימודים בחו״ל תוך כדי מלחמת העולם השנייה, למדה ביולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
לאחר מלחמת העולם השנייה למדה רפואה בז'נבה ובבזל, שווייץ.
ב־1949 נישאה ליעקב כהן, שגם הוא למד רפואה בשווייץ, ולימים שימש אפידמיולוג ראשי במשרד הבריאות. שבה לישראל בתום לימודיה, ב־1952. לאחר שרות בן חמש שנים כרופאה פנימית בבית החולים על שם שוויצר בטבריה, חזרה המשפחה לירושלים, וכהן הצטרפה כחוקרת למעבדתה של פרופ' אלישבע גולדשמידט, מחלוצות המחקר הגנטי בישראל.
במסגרת פעילותה האקדמית, ניהלה מחקרים בתחום הגנטיקה של האדם,  מאפיינים גנטיים של בני עדות ישראל השונות, יוצאי כורדיסטן, קראים, יהודי פרס, מרוקו, קוצ'ין, גאורגיה ובוכרה. בדקה את השפעתם של נישואי קרובים על התבטאותן של מחלות תורשתיות שונות. מבין המחלות והמצבים אותם חקרה היו: תלסמיה, סוכרת נעורים, חרשות, ועוד. מחקריה פורסמו בלמעלה מ־160 פרסומים, כולל בכתבי-עת רפואיים מובילים ובספרים.
ב־1964 פתחה את המחלקה הראשונה לייעוץ גנטי בארץ, בבית החולים הדסה בירושלים. שיטות העבודה שפיתחה במרפאה זו אומצו לאחר מכן במרפאות לייעוץ גנטי שנפתחו בבתי חולים נוספים בארץ.
ב־1965 נפסלה לשידור תוכנית מדע פופולרי ברדיו בה השתתפה, בגלל השימוש במילה 'מין' (בהקשר של 'תאי מין'), מילה שהייתה אסורה לשידור באותם ימים.
במקביל לעבודתה הקלינית והניהולית המשיכה לערוך מחקרים בגנטיקה של האדם שהקנו לה תארים אקדמאים באוניברסיטה העברית כולל מרצה (1965), מרצה בכיר (1971), פרופ' חבר (1976) ופרופ' מן המניין (1980). לאחר פרישתה הרשמית ב־1990 ועד 2004 (בהיותה בת 79), המשיכה לייעץ, בהתנדבות, במרפאה לייעוץ גנטי ב״הדסה״. פעילותה ההתנדבותית נפסקה כאשר ״התגלה״ שעברה את גיל 70, שהוא הגיל המרבי שבו הותרה לרופאי הדסה לקיים פעילות קלינית התנדבותית.
פרופ' כהן הצטיינה בהתייחסותה המכבדת והאישית למטופליה. היא סירבה להשתמש במונח 'מקרה', שהיה מקובל באותה תקופה, לציין בני אדם חולים, והשקיעה מאמץ רב בהבנה מכבדת של המטופלים. היא שוחחה עם הפציינטים הערבים בשפתם, ורופאים רבים השתמשו בכישוריה כדי לתקשר עם המטופלים שלהם.
בעלה, ד״ר יעקב כהן, הלך לעולמו בתאונת דרכים ב-1972. בנותיה: יסכה כהן-מנספילד, פסיכולוגית חוקרת, נועה ליאל, רופאה קרדיולוגית ואורינה כהן, אמנית.
מאבק להשוואת גיל הפרישה של נשים לזה של גברים
תרצה כהן קיבלה הודעה מהנהלת בית החולים הדסה על סיום עבודתה ופרישתה לפנסיה בגיל 60, למרות שגיל הפרישה למנהלי יחידות (גברים) הוא 68. בעקבות ההודעה חברה לפרופ' אילנה רות ברמן ולפרופ' אדית קיי, שקיבלו גם הן הודעות דומות, ושלושתן דרשו מהנהלת בית החולים להשוות את גיל הפרישה שלהן לגיל פרישה של פרופסורים גברים, במעמד מקצועי זהה. לאחר שנתקלו בסירוב נחרץ, גם מארגון "הדסה" העולמית שאליו פנו, הן גייסו למאבקן את פרופ' עו"ד פרנסס רדאי ואת פרופ' ניצה שפירא ליבאי. הן פנו לבית הדין לעבודה מיוצגות על ידי פרופ' פרנסס רדאי  והגיעו בסופו של דבר להסכם פשרה עם הנהלת בית חולים הדסה בדבר השוואת גיל הפרישה של נשים לגיל הפרישה של גברים (65), וקביעת גיל 68 כגיל פרישה למנהלות של יחידות כמותן. תביעה זו וההסכם היוו פריצת דרך בתחום השוואת גיל הפרישה באוניברסיטאות לנשים וגברים. המהלך הובל בהמשך על ידי פרנסס רדאי בבג"ץ נעמי נבו, ובעקבותיו נחקק חוק גיל פרישה שווה לעובדת ולעובד, התשמ"ז-1987.
דגל פוארטו ריקו
דגל פוארטו ריקו כולל שלושה פסים אדומים אופקיים שביניהם שני פסים לבנים אופקיים. בצד שמאל משולש שווה-שוקיים כחול שקודקודו באמצע גובה הדגל על הפס האדום האמצעי. במרכז המשולש הכחול כוכב לבן.
הדגל אומץ בידי קבוצת תושבי פוארטו ריקו שנפגשה בניו יורק ב-22 בדצמבר 1895 במטרה לארגן תנועה לעצמאות פוארטו ריקו מידי הספרדים. הדגל נבחר כדומה לדגל קובה, רק עם צבעים הפוכים. האדום סימל את גבורת הלוחמים, הלבן את העצמאות, הכחול את השמיים והחופים והכוכב היחיד את עצמאות האי. הדגל אומץ רשמית על ידי בית הנבחרים של האי בשנת 1952.
דרגת הבהירות של הצבע הכחול במשולש הוא בעל משמעות פוליטית. צבע כחול בהיר שימש את תומכי העצמאות במקור בשנת 1895, וכשהדגל אומץ רשמית הוא הוחלף בכחול כהה, להיות דומה יותר לדגל ארצות הברית. בשנת 1995 הוחזר הצבע הכחול הבהיר המקורי באופן רשמי. עם זאת, תומכי העצמאות של פוארטו ריקו נוהגים להניף דגל עם משולש כחול בהיר, בעוד התומכים בהשארת מעמדה כשטח חסות של ארצות הברית, או בצירופה לארצות הברית כמדינה נוספת, נוהגים להניף דגל עם משולש כחול כהה.