cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
זה אני (מחזמר)
רקע
בתאריך 29 במאי 2018 קיים התיאטרון הקאמרי מסיבת עיתונאים ובה חשף את התוכנית החדשה שלו לעונת 2019-2018, בה נכלל מחזמר על פי שיריו של אייל גולן בשם "זה אני" מאת מאור זגורי, אשר בירך את הקאמרי "על הצעד האמיץ והחשוב", כדבריו. על הפרסום הגיבה גם שרת התרבות מירי רגב, שאמרה כי היא "גאה שחזוני להציב את התרבות הישראלית המזרחית בקדמת הבמה מחלחל בקרב מוסדות התרבות שלנו".
פרסום הכוונה להעלות את המחזמר עורר סערה ציבורית, בעיקר בקרב ארגוני נשים, בשל העובדה שגולן נחשד בעבר בפרשת משחקי חברה. פורום יוצרות התיאטרון בישראל שלח מכתב להנהלת הקאמרי בו כתבו כי הן רואות "בחומרה רבה את הבמה שנותן התיאטרון ... לאדם בעל כתם מוסרי כמו זה של אייל גולן". המנכ"ל החדש של הקאמרי, רן גואטה, הדף את הביקורות, ואמר: "יש לאייל הרבה שירים מעולים. אני לא מתעסק בעניין הכתם או לא כתם. מבחינתי הוא זמר גדול ויש לו מקום ביצירה הישראלית". הנהלת התיאטרון הקאמרי מסרה כי הדיון הציבורי בעניין גולן לגיטימי וחשוב, אך זר לשיקולים האמנותיים.
אל המחאה הציבורית הצטרפו גם מורים ומורות לתיאטרון מרחבי הארץ, אשר התארגנו וגייסו עשרות חתימות על מכתב מחאה. שחקני ועובדי הקאמרי, בהם דרור קרן ושרה פון שוורצה, הביעו גם הם את מחאתם. גורם בכיר בתיאטרון הבימה אמר כי "הבימה" פסל את המחזמר, וכי "לסירוב היה גם סיבה מוסרית". רק לאחר הדחייה מצד התיאטרון הלאומי, פנה זגורי לקאמרי, שאימץ את המחזמר השנוי במחלוקת.
תקציר העלילה
עלילת המחזמר מתמקדת בסיפורה של משפחת טולדנו, משפחה חרדית ירושלמית של חוזרים בתשובה, ובמרכזו מסע התבגרותה של בת הזקונים אדריאנה.
האב נפתלי טולדנו (איציק כהן) הוא המנצח הראשי ומייסדה של "התזמורת הספרדית ירושלים" המלווה בבן טיפוחיו הפייטן אליהו אליאס (יוסי שטרית / בר צברי). האם מרסדס (יסמין לוי) הייתה בעברה החילוני זמרת בלהקה צבאית, והורישה את אהבתה למוזיקה לשלוש בנותיה: מיראבל השמרנית (שמרית לוי ששון), נרי המרדנית (מורן מזור) ואדריאנה (נופר סלמאן) הצעירה שאף מנגנת בתזמורתו של אביה. אדריאנה חולמת ללכת בדרך אמה ולהתגייס ללהקת חיל הים, למרות שמשפחתה החרדית אוסרת על שירת נשים.
במסע להגשמת חלומה נתקלת אדריאנה בשלל דמויות ומקומות המשפיעים על מסלול חייה. במועדון בעיר העתיקה בירושלים בניהולה של לינדה (ספיר סבן / שני יצהרי) היא פוגשת בשני מלצרים מזמרים: מוראד (לואי עלי) ופרדי (עדי אלון) - בו היא מתאהבת לראשונה בחייה. במסעה המטלטל נסחפת אדריאנה אל תוך חיי הלילה של תל אביב, לומדת על הקשיים הכרוכים בהגשמת החלום, ומתמודדת עם הדילמה הנצחית של כולנו: הבחירה בין ערכי המשפחה לבין הגשמה עצמית.
יוצרים בהפקת 2019
ניהול מוזיקלי: מאור סבג; כוריאוגרפיה: עוז מורג; תפאורה: נטע הקר; תלבושות: מאור צבר; תאורה: זיו וולושין.
משבר משפטי
במהלך ההכנות להעלאת המחזמר פנו היוצרים יוסי גיספן, תמיר קליסקי וירון כהן אל התיאטרון הקאמרי בדרישה שלא לעשות שימוש בשיריהם במחזמר, וזאת בשל הפרת זכויות יוצרים.
רחוב הארלי
רחוב הארלי (באנגלית: Harley Street) הוא שמו של רחוב ברובע הסיטי של וסטמינסטר בלונדון, הממלכה המאוחדת. הרחוב נודע במספר המרפאות הפרטיות של רופאים ורופאי שיניים הפועלים בו, והפך לכינוי לרפואה ולרופאים בממלכה המאוחדת.
מאז המאה ה-19 גדל בהדרגה מספר המרפאות הנמצאות ברחוב. בשנת 1860 היו ברחוב כ-20 קליניקות ומוסדות רפואיים. מספר זה עלה ל-80 בשנת 1900, ול-200 בשנת 1914. בבדיקה שנערכה בעת שהוקם שירות הבריאות הלאומי של הממלכה המאוחדת בשנת 1948 היו ברחוב 1,500 מרפאות. כיום ברחוב כ-3,000 מרפאות וקליניקות רפואיות, וכן מספר בתי חולים.
היסטוריה
רחוב הארלי שייך כולו למשפחת הברון האוורד דה וולדן. הרחוב מנוהל על ידי קרן של משפחת דה וואלדן. בשנת 1715 רכש אדוארד הארלי, רוזן אוקספורד השני ורוזן מורטימר את הרחוב והחל את פיתוחו. הבניה החלה בכיכר קאוונדיש וברחובות הסמוכים בו (אזורים שהיו קודם לכן כחלק מאחוזת מרילבון שהייתה בבעלות דוכסי ניוקסל. הנרי פלהם-קלינטון, דוכס ניוקסל שעל הנהר ליין השני, הוריש את האחוזה לביתו מרגרט קוונדיש הוליס (Margaret Holles), וזו הורישה את האחוזה לבתה הנרייטה קוונדיש הארלי. במות בעלה של הנרייטה - אדוארד הארלי, עברה האחוזה לבתו - מרגרט קוונדיש הרלי אשר נישאה לויליאם בנטינק, דוכס פורטלנד בשנת 1734, והחל משנה זו הייתה האחוזה בבעלות דוכסי פורטלנד עד שנת 1879, עת שויליאם קוונדיש-סקוט-בנדיקט, הדוכס החמישי מפורטלנד, נפטר בלי צאצאים, ונכסיו חולקו (בהתאם לצוואתו) לאחותו ולאחייניו. האחוזה הועברה לאחות לוסי ג'ואן אליס, אלמנתו של צ'ארלס אליס, הברון האוורד דה וולדן השישי, ומאז נשאר הרחוב בבעלות משפחת דה וואלדן.
ברחוב התגורר ראש ממשלת בריטניה בתקופה הוויקטוריאנית ויליאם גלאדסטון וכן האמן ויליאם טרנר. בשנת 1848 נוסד ברחוב קווינז קולג' - בית הספר לבנות הוותיק ביותר בממלכה המאוחדת.
פרעתא
היסטוריה
פרעתא מזוהה עם פרעתון המקראית, עיר הולדתו של השופט עבדון בן הלל (שופטים י"ב, יג), שבה גם נפטר. ליד הכפר שוכן קבר "שיח' אבו ג'וד" שיש יהודים המזהים אותו עם קבר הנביא גדעון ושל בניהו, מגיבורי דוד (שמואל ב' כ"ג, ל) לאור מוצאו המיוחס לפרעתון.
בכפר בוצע סקר ארכאולוגי ונחשפו בו הממצאים הבאים: קירות עתיקים ובורות. היישוב התקיים בחמש תקופות:תקופת הברזל השנייה, התקופה הרומית, התקופה הביזנטית, התקופה הערבית והתקופה העות'מאנית.
כמו שאר הארץ עבר הכפר לשלטון האימפריה העות'מאנית בשנת 1517. ברשימות המס של 1596 הוא היה חלק מה"נחיה" (תת-מחוז באימפריה העות'מאנית) של "בני צעב", כחלק מסנג'ק שכם הגדול. הייתה בו אוכלוסייה של 12 משקי בית, כולם מוסלמים. התושבים שילמו שיעור מס קבוע של 33,3% על מוצרים חקלאיים, כולל חיטה, שעורה, גידולי קיץ, עצי זית, עיזים וכוורות דבורים. מס נוסף קבוע שולם לאנשי אזור שכם.
ב -1838 ציין רובינסון את פרעתא ככפר בתת-המחוז "בני צעב", ממערב לשכם. ב -1882 תיאר סקר ארץ ישראל המערבית את כפר לאקף, כ"כפר אבן קטן על גבעה עם בורות מים".
בתקופת המנדט הבריטי
בעקבות מלחמת העצמאות ולאחר הסכמי שביתת הנשק של 1949, עבר הכפר משליטה בריטית לירדנית.
לאחר 1967
בעקבות מלחמת ששת הימים ב-1967, עבר פרעתא משליטה ירדנית לישראלית.
לאחר הסכם אוסלו, השטח הבנוי של הכפר סווג כשטח B אך 80% מהקרקעות החקלאיות של הכפר סווגו כשטח C.
ב-2002, הקימו מתנחלים את המאחז חוות גלעד, שלפי גרסתם נמצא על אדמות פרטיות שנקנו על ידי משפחת זר, ולפי הפלסטינים על אדמות פרטיות. המנהל האזרחי הוציא צווי הריסה לכל מבני המאחז והם הוכרזו כבלתי חוקיים. אך הם לא בוצעו. ממשלת ישראל, החליטה בהצבעה פה אחד ב-4 בפברואר 2018, להסדיר את המאחז באמצעות הגדרתו כיישוב חדש או באמצעות הקמת יישוב חדש בסמוך לו.
לטענת אנשי הכפר, בעשור השני של המאה ה-21 החל הכפר לסבול על ידי מתנחלים.
קבניים
קבניים (שם מדעי: Berytidae) הם משפחה קטנה יחסית של חרקים מתת-סדרת הפשפשים. בעולם ידועים כ-155 מינים ב-45 סוגים אשר מתוכם קיימים בישראל רק כ-14 מינים. אורך גופם כ-2.5–11 מ"מ והוא לרוב צר וארוך בעל רגליים דקיקות וארוכות, הופעה שבעקבותיה ניתן להם השם העממי העברי, קבניים (הולכים על קביים).
ביולוגיה
הביולוגיה של רוב מיני הקבניים איננה ידועה. לחלקם כנפיים מנוונות, אך גם בעלי הכנפיים המפותחות ממעטים להתעופף. הליכתם איטית והיא מתבצעת לעיתים תוך כדי הסוואה על ידי נדנוד המדמה משב רוח. המינים באזור הפלארקטי נצפו ניזונים ממוהל צמחים (phytophagous), בעיקר של צמחים המפרישים חומרים דביקים. קיימות גם עדויות על תזונה אנטומופגית בעיקר של כנימות וחרקים קטנים. מינים אחדים אף נצפו על רשתות עכבישים כנראה במטרה לחמוס טרף קל שנלכד ברשת. על האקולוגיה של מינים באזורים הטרופיים כמעט ואין מידע.
מיון טקסונומי בישראל
הקבניים מחולקים לשלוש תת-משפחות אשר לשלושתן נציגים בישראל.
ג'ית
ג'ית (בערבית: جيت) הוא כפר פלסטיני בשומרון, ליד קדומים. הכפר שוכן על כביש 55, על הדרך העתיקה בין יפו וקלקיליה לשכם, ושייך לנפת קלקיליה. בכפר חיים כ- 4,000 תושבים מוסלמים.
היסטוריה
ג'ית מזוהה עם גיתה הקדומה, הנזכרת אצל אוסביוס כמקום הולדתו של שמעון מאגוס שפעל באימפריה הרומית בתקופת הקיסר קלאודיוס. בימי הביניים היה ג'ית מרכז שומרוני חשוב, המוזכר בספרו של אשתורי הפרחי "כפתור ופרח".
צומת ג'ית
צומת ג'ית בסמוך לכפר הוא צומת הכבישים 55 ו־60 המקשר בין אזור אריאל-קרני שומרון-קדומים צפונה לשבי שומרון, עינב ואבני חפץ, ומזרחה לחווארה וכביש 60 מדרום לשכם. בעקבות האינתיפאדה השנייה, אסורה לישראלים הנסיעה מהצומת מזרחה בכביש 55, לעבר שכם. כביש 60 העובר בצומת הוא כביש עוקף שנסלל לאחר חתימת הסכמי אוסלו, כתחליף לכביש המקורי שעבר בתוך שכם.
גשר אלמה (פריז)
גשר אלמה (בצרפתית: Pont de l'Alma) הוא גשר שניצב מעל נהר הסן בפריז, צרפת. הוא מנציח בשמו את קרב אלמה שהתרחש במסגרת מלחמת קרים, ב-20 בספטמבר 1854, שבו השיגה הקואליציה העות'מאנית-צרפתית-בריטית ניצחון על הצבא הרוסי.
בניה
הגשר נבנה בין השנים 1854- 1856. מי שהופקד על בנייתו היה המהנדס פול מרטין גלושר דה לגאליסרי. נפוליאון השלישי חנך את הגשר ב-2 באפריל 1856. הגשר קושט משני צידיו בארבעה פסלים בעלי מוטיבים צבאיים, של לוחם זואבי, יגר, תותחן וגרנדיר. שפוסלו על ידי ז'ורז' דיבו, ואוגוסט ארנו
בין 1970 ל־1974 בנה הגשר מחדש, ופסליהם של היגר, התותחן והגרנדיר הועברו לאתרים אחרים. בגשר החדש יש רק סמך אחד, שמגיע לנהר בגדה הימנית (ברובע השמיני), ורק הזואב נשאר בגשר אך עבר ממקומו הראשון אל תחתית הגשר.
פסל הזואב ושימושו כאינדיקטור לא מדויק של השיטפונות בנהר הסיין
על פי המסורת הפריזאית, כאשר "לזואב יש רגליים במים", הסן מוצף. במהלך השיטפון של 1910, הסן הגיע למפלס של 8.62 מטר והמים הגיעו עד לכתפי הזואב. עם זאת, בשל הבנייה מחדש של הגשר בשנת 1970 ושינוי מיקום הפסל, הגובה של הזואב השתנה. עם זאת, קיימת אי-ודאות בנוגע למיקום הקודם ביחס למיקום החדש: מקורות שונים מדברים על מיקום גבוה או נמוך יותר. עיתונאים מהעיתון לה מונד פנו אל המכון לתכנון של אזור איל-דה-פראנס (Institut d'aménagement et d'urbanisme de la région d'Île-de-France) ואל המנהל האזורי והבין-מחוזי לאיכות הסביבה ואנרגיה (Direction régionale et interdépartementale de l'environnement et de l'énergie), שלא הצליחו לענות על שאלות לגבי הגובה הנוכחי של הזואב.
לכן, ההרגל להשוות את בין השיטפונות על בסיס הזואב אינו אמין, והמדענים משתמשים במדיד ההידרומטרי של גשר אוסטרליץ.
לעיתים קרובות לזואב היו רגליים במים שחוו שיטפונות היסטוריים רבים, כולל 1910, 1924, 1945, 1955, 1982, 1988, 1995, 1999, 2001, 2013, 2016, 2018.
המוות של דיאנה, נסיכת ווילס
הגשר קרוב למנהרת Pont de l'Alma, שם מצאה את מותה דיאנה, נסיכת ויילס בתאונת דרכים שגבתה את חייהם של עוד שלושה בני אדם ובהם דודי אל-פאיד. בקצה הצפוני של הגשר מצוי פסל להבת החירות שנבנה ב-1987, ומשמש מאז מותה של דיאנה כאנדרטה לא רשמית לנסיכה. בשנת 2019 החליטה עיריית פריז לקרוא באופן רשמי לכיכר על שמה.
המנהרה שם ידועה כנתיב בסיכון גבוה לאחר שבין השנים 1982 1997 נהרגו שם 11 בני אדם
אברהם צבי אידלסון
אברהם צבי אידלסון (לעיתים אידלזון, לעיתים בן-יהודה) (Abraham Zevi (Zebi) Idelsohn; תרמ"ב, 1882 – י"ז באב תרצ"ח, 1938) היה מוזיקולוג יהודי-גרמני, אתנומוזיקולוג, חזן, מלחין ומורה למוזיקה. ידוע כמוזיקולוג וכמורה של המלחין, הפזמונאי, והחזן משה נתנזון אשר צאצאיו טוענים כי הוא - ולא אידלסון - חיבר את מילות השיר "הבה נגילה".
קורות חיים
אברהם צבי אידלסון (אידלזון; Abraham Zvi Idelsohn) נולד ב-1882 בלטביה, ובצעירותו היגר לגרמניה, שם למד מוזיקולוגיה. ב-1906 עלה אידלסון לארץ ישראל, ישב בירושלים ועסק בחקר המוזיקה היהודית. האיסוף והתיעוד של המוזיקה נעשה בעבודת שדה בעזרת רישום בתווים והקלטות במכשירי הקלטה. אידלסון התמקד במוזיקה של הקהילות הספרדיות, כנראה מכיוון שהכיר כבר את המוזיקה של הקהילות האשכנזיות מאירופה. אידלסון לימד שירה ונגינה בבתי-ספר של חברת עזרה ובבית היתומים הספרדי. ב-1921 יצא את הארץ ללייפציג ולברלין, ומשנת 1922 היה למרצה לליטורגיה ומוזיקה יהודית וכפרופסור לעברית בהיברו יוניון קולג' בסינסינטי ארצות הברית, שם השתקע.
את תוצאות מחקריו פרסם אידלסון בחיבורו החשוב והעיקרי "אוצר נגינות ישראל", שיצא לאור בעשרה כרכים בהמשכים בין 1914 לבין 1933 בשפות עברית גרמנית ואנגלית. הכרך הראשון יצא בירושלים, חמשת הכרכים הבאים יצאו בהוצאת בנימין הרץ בברלין ובהמשך חמישה כרכים יצאו בהוצאת היברו יוניון קולג' בסינסינטי. "אוצר נגינות ישראל" הכיל אוסף מהזמר היהודי מכל העדות, ובהתאם חולק לכרכים (לפי סדרם): תימן, בבל, פרס, בוכרה ודגיסטן, ספרדי המזרח, מרוקו, גרמניה במאה ה-18, דרום גרמניה, מזרח-אירופה: מוזיקה ליטורגית, מוזיקה עממית וניגוני חסידים.
האופרה העברית הראשונה שהוצגה, "יפתח", נכתבה על ידי אידלסון. היא הועלתה על הבמה בירושלים ב-1922.
אידלסון נפטר בדרום אפריקה בשנת 1938.
לקריאה נוספת
ביבליוגרפיה:
לואיס גיירמו סוליס
לואיס גיירמו סוליס (בספרדית: Luis Guillermo Solís, נולד ב-25 באפריל 1958) הוא פוליטיקאי מקוסטה ריקה, שכיהן כנשיא המדינה ממאי 2014 ועד מאי 2018. הוא נבחר לתפקיד כשהוביל את מפלגת הפעולה האזרחית (PAC), והוא הנשיא הראשון מטעם מפלגה זו.
תחילת דרכו
סוליס נולד בשנת 1959 בבירת קוסטה ריקה סן חוסה. אמו הייתה מחנכת ואביו היה סנדלר. משפחתו היא ממוצא אפרו-לטיני וסיני שהיגרה למדינה בתחילת המאה ה-20. למד בתיכון מתודיסטי. בשנת 1979 סיים בהצטיינות תואר בהיסטוריה באוניברסיטת קוסטה ריקה. לאחר מכן קיבל תואר שני בלימודי אמריקה הלטינית באוניברסיטת טוליין שבניו אורלינס, ארצות הברית. בשנים 1981–1987 סוליס עבד באוניברסיטת קוסטה ריקה ובשנים 1983–1985 עבד גם באוניברסיטת מישיגן במסגרת תוכנית פולברייט. בנוסף על כך, סוליס פרסם מאמרים וספרים רבים במדע המדינה וביחסים בינלאומיים.
פוליטיקה והבחירות לנשיאות
בבחירות שנערכו ב-2 בפברואר 2014 סוליס הוביל עם כ-30.95% מהקולות, כאחוז יותר מן המועמד הדומיננטי השני ג'וני אראיה ממפלגת PLN. מרבית מהתמיכה בסוליס הגיעה ממחוזות סן חוסה, אלחואלה, קרטגו וארדיה. מכיוון ששום מועמד לא הצליח לקבל 40%, תוכנן להתקיים סיבוב שני ב-6 באפריל. אראיה (שקיבל תוצאות רעות בסקרים) פרש מן הבחירות אשר היו חייבות להתקיים על פי חוק. בבחירות אלו סוליס זכה בכ-77%. סוליס זכה בברכות רבות ממנהיגים בעולם, בהם מזכיר המדינה של ארצות הברית ג'ון קרי, נשיא אקוודור רפאל קוראה, נשיא מקסיקו אנריקה פניה נייטו, מנהיג ונצואלה ניקולאס מדורו ונשיא בוליביה אוו מוראלס.
נשיאות ועמדות אישיות
כשבוע לאחר כניסתו לתפקיד במאי 2014, סוליס הכריז על ממשלתו, שהורכבה בעיקר מחברי PAC ואזרחים חסרי שיוך מפלגתי. בהשבעתו נכחו כ-80 מנהיגים מכל העולם ובהם פליפה השישי, מלך ספרד, רפאל קוראה ואוו מוראלס. עם כניסתו, סוליס הגדיל את ההוצאות הממשלתיות ואת הגירעון הציבורי.
כמו מרבית מחוגי השמאל במדינה, סוליס מציג עצמו כדוגל בפרוגרסיביזם, צמיחה כלילית, צמצום אי השוויון והתנגדות לשחיתות ולנאו-ליברליזם אשר לטענת סוליס פוגע בעם. בנוסף על כך, סוליס תומך בקיימות ובזכויות להט"ב.
חיים אישיים
סוליס הוא קתולי. יש לו עשרה ילדים מנישואיו הקודמים לאשתו הראשונה. כיום הוא נמצא בזוגיות שאינה ממוסדת, אך למרות זאת בת זוגו נחשבת ל"גברת הראשונה של קוסטה ריקה". מזוגיות זו (אשר החלה בשנת 2006) יש לסוליס בת אחת.
יוסף, סולטאן מרוקו
יוסף בן חסן (בערבית: يوسف بن الحسن; 1882 - 17 בנובמבר 1927) היה סולטאן השושלת העלווית, ששלט במרוקו מ-1912 עד מותו בשנת 1927.
ביוגרפיה
יוסף נולד בעיר מקנס לסולטאן חסן הראשון ולאשתו החמישית, רוקייה, אשה צ'רקסית מקונסטנטינופול. הוא היה הבן הצעיר מבין בניו של הסולטאן חסן הראשון. הוא ירש את כס המלוכה מאחיו, הסולטאן עבד אל-עפייד, שהודח אחרי חוזה פאס (1912), שהפך את מרוקו למדינת חסות צרפתית. הוא היה חבר השושלת העלווית.
שלטונו של יוסף היה סוער ולווה בהתקוממויות תכופות נגד ספרד וצרפת. החמור שבהם היה התקוממות הברברית בהרי הריף, בהנהגתו של עבד אל-כרים ומרד שבטי הסאהרה, בהנהגת בנו של מה אל-עינין, אחמד אל-היבא. אמנם זה התחיל במקור באזור השליטה הספרדית בצפון הארץ, אולם התפשט אף לאזור שהיה בשליטה צרפתית, עד שקואליציה של צרפת וספרד הביסו את המורדים בשנת 1925. כדי להבטיח את ביטחונו האישי, העביר יוסף את בית המשפט מפאס לרבאט, ששימשה מאז כבירת הארץ.
שלטונו של יוסף הגיע לקיצו, כאשר נפטר לפתע מאורמיה ב-17 בנובמבר 1927, ובנו מוחמד החמישי עלה לשלטון במקומו.
אבי ריבקינד
ביוגרפיה
אברהם (אבי) ריבקינד נולד בראשון לציון, בשנת תש"ט, (1949), למנחם (מוניה) ולוסיה (לאה), ניצולי שואה, והיה בנם היחיד. אביו, מנחם מנדל (מוניה), יליד ביאליסטוק מצאצאיו של האדמו"ר מנחם מנדל מקוצק איבד בשואה את אשתו הראשונה לוניה, שהייתה הבת של הרב הראשי של ביאליסטוק, הרב גדליה רוזנמן ונישא לאחר המלחמה ללוסיה (לאה) לבית אפשטיין, ילידת גרודנו, פולין.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה עזב מנחם מנדל את ביאלסטוק יחד עם הוריו ואחותו לעיר ברודי באוקראינה. אשתו לוניה התקשתה לעזוב את משפחתה ונותרה עימם בביאלסטוק. מאוחר יותר נשלחה לוניה, יחד עם אחותה פאולינה ואביהן, הרב רוזנמן, למחנה ההשמדה טרבלינקה שם נספו.
ב-2 בנובמבר 1942, במהלך אקציה, פרצו הגרמנים לבית בו שהתה משפחת ריבקינד, ברחוב גולדהבר 91 בברודי, ורצחו את אביו, אימו ואחותו של מנחם לנגד עיניו. חייו ניצלו משום שהעמיד פני מת. הוא שהה בבית עם גופות בני משפחתו במשך שלושה ימים. לאחר שהסתיימה האקציה הביא את גופות בני משפחתו לקבורה.
מנחם מנדל שנותר לבדו מצא מסתור עם שני בני דודיו, האחים ציגלמן, בכפר סידונובקה הסמוך לברודי אצל משפחת הוזרסקי. שם שהו השלושה במסתור עד יולי 1944. בהמשך שרפו הגרמנים גם את ביתה של משפחת הוזרסקי וכולם נמלטו ליערות. על חלקה בהצלת מנחם מנדל ובני דודיו, זכתה משפחת הוזרסקי בשנת 1986 באות חסידי אומות העולם. לאחר ששוחררה ביאליסטוק על ידי הצבא האדום, חזר מנחם לעיר וגילה כי אשתו ומשפחתה נספו. הוא בחר להישאר בביאליסטוק ובחסות הרוסים ניהל את מפעלי הטקסטיל של משפחתו בעיר והזמין את בני משפחת הוזרסקי, אשר הצילו אותו, לעיר ושיכן אותם בבית הוריו. בהמשך פגש את לוסיה (לאה) אפשטיין ילידת גרודנו והשניים נישאו בלודג' בשנת 1946. לוסיה אפשטיין, ברחה מגטו גרודנו וניצלה על ידי סופיה מודז'ילווסקה, מורתה מהגימנסיה, לאחר שכל משפחתה של לוסיה נספתה בשואה. המורה, אשר כונתה "אם היהודים" בזכות פועלה בימי השואה, זכתה בעקבות עדותה של לוסיה ריבקינד ביד ושם, לאות חסידי אומות העולם. את האות קיבלה סלומאה, ביתה של סופיה, בוורשה. לוסיה ומנחם ריבקינד, עלו ארצה בשנת 1949, מנחם עבד כמהנדס טקסטיל וניהל מפעל טקסטיל ביפו, עד שנפטר.
ילדות וכניסה לעולם הרפואה
כשהיה בן 15, נפטר אביו ובהיותו בן יחיד, נמנעה ממנו האפשרות להתנדב לשירות צבאי קרבי. לכן התגייס לחיל המשטרה הצבאית ושרת כחוקר במשטרה צבאית חוקרת. ב-6 באוקטובר 1969, נשלח סמל ריבקינד לבה"ד 1, כדי לחקור את מותו של צוער מפליטת כדור. ריבקינד קיבל את תיאור המקרה והפעולות הרפואיות שבוצעו על ידי רופא היחידה וכאשר שב לביתו, ניגש ריבקינד לרופא המשפחה שלו כדי שיסייע לו עם המינוחים הרפואיים. רופא המשפחה, ד"ר וייצברד, הגיע עם הספר "האנטומיה של גריי", והסביר ארוכות לריבקינד הצעיר את עדותו של הרופא הצבאי. בתום ההסבר החליט ריבקינד שהוא רוצה להיות רופא.
בשנת 1973 החל את לימודי הרפואה בבית הספר לרפואה באוניברסיטה העברית, שליד בית החולים הדסה בירושלים.
התמחות בכירורגיה ובטראומה
בשנת 1980 החל התמחות בכירורגיה כללית, תחת שרביטם של פרופ' נתן זלץ, חתן פרס ישראל לרפואה, ופרופ' אריה דורסט. בין השנים 1986–1988 התמחה ביחידת שוק טראומה של אוניברסיטת מרילנד בארצות הברית בניהולם של ד"ר א. ר. קאוולי וד"ר ג'ון סיגל.
בשנים 1997–1998 השתלם פרופ' ריבקינד כפרופ' אורח בניתוחי ושט-קיבה וטראומה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס אצל ד"ר טום דהמיסטר וד"ר דימטרי דמטריאדיס. בין השנים 1999–2013, ניהל את המחלקה לכירורגיה כללית וטראומה בהדסה עין כרם.
התמחויותיו הייחודיות בפגיעות הדף, אירועים רבי נפגעים, רפואת חרום והמוניטין שלו בקהילת הרופאים ברחבי העולם, הובילו לפניות לטיפול רפואי לנפגעי טרור בחו"ל. פרופ' ריבקינד נקרא לטפל בפצועי הפיגוע בבניין הקהילה היהודית בארגנטינה (AMIA) בבואנוס איירס ב-1994, בנפגעי הפיגועים בקניה (2002), בנפגעי הצונאמי בסרי לנקה (2004), ובנפגעי אסון סופת השלגים ברכס אנאפורנה (2014).
פרופ' ריבקינד היה אחראי על הערכות החרום של שרותי הרפואה בבית החולים הדסה עין כרם, בעת ביקוריהם של נשיאי ארצות הברית: ג'ורג' ווקר בוש, ביל קלינטון וברק אובאמה.
אקדמיה, ניהול והדרכה
פרופ' ריבקינד משמש פרופסור מן המניין בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית, ומרצה בכירורגיה כללית ובטראומטולוגיה. פרופ' ריבקינד מנהל בארץ את קורס ההחייאה המתקדם בטראומה (ATLS) מטעם איגוד הכירורגים האמריקאי. הקורס אומץ על ידי איגוד הכירורגים הישראלי וחיל הרפואה וגרם למהפך בטיפול בפצועים בישראל. קורסי A.T.L.S מיועדים לרופאים, במקצועות הכירורגיה, למרדימים ולאנשי טיפול נמרץ. החניכים מתקבלים לקורס דרך המועצה המדעית ההסתדרות הרפואית בישראל וחיל הרפואה בצה"ל. כל רופא צבאי בשרות חובה או מילואים חייב לעבור בהצלחה את הקורס כדי לשמש רופא בצה"ל. כל רופא מתמחה באחד מהמקצועות הכירורגים, חייב לעבור את הקורס בהצלחה כדי שמומחיותו תוכר על ידי ההסתדרות הרפואית בישראל. במלאת 100 שנים לאוניברסיטה העברית בחרה האוניברסיטה בגישתו של ריבקינד לטיפול בטראומה כאחת ממאה התרומות של האוניברסיטה העברית וציינה כי גישתו של ריבקינד צמצמה בצורה משמעותית את שיעורי התמותה בכל דרגות הפציעה. בשנת 1989 הקים ריבקינד את "העמותה הישראלית לקידום הטיפול בטראומה" - כדי להילחם ולמנוע תמותה ותחלואה מפציעות ותאונות דרכים, זאת בין היתר באמצעות העלאת המודעות והחשיבות לקורסי A.T.L.S והכשרת צוותים ייעודיים בקורסים אלה. מזה שנים משמש כיועץ לצין רפואה ראשי בצה"ל בתחום כירורגיה כללית וטראומה. פרופ' ריבקינד משתתף בוועדות ובארגונים שונים, ביניהם: איגוד הכירורגים בישראל, החברה הישראלית לכירורגיה אנדוסקופית, הוועדה הלאומית לטראומה, וועדת ההיגוי למלחמה בתאונות בדרכים וחבר ב- Fellow of the American College of Surgeons – FACS. פרופסור ריבקינד חבר באגודה האמריקאית לטראומה, האקדמיה למדעים בניו יורק והאגודה לרפואה ולמשפט בישראל. בנובמבר 1995, לאחר רצח יצחק רבין, הוקמה ועדת שמגר (רצח רבין) לצורך חקירת השתלשלות העניינים ותפקוד הגופים הרלוונטיים. פרופ' ריבקינד שלח מכתב לוועדה בו הביע את דעתו על חלק מהשתלשלות הטיפול הרפואי ברבין והיערכותו של בית החולים איכילוב. בשנת 2004 בעקבות תאונת דרכים קשה בה נהרגו שלושה תלמידי תיכון הראל ממבשרת ציון, החל פרופ' ריבקינד להוביל יחד עם מטה הבטיחות העירוני של עיריית ירושלים ואור ירוק, מיזם מיוחד לתלמידי תיכון בנושא נהיגה זהירה. המיזם "צעירים נוהגים אחרת", נלמד גם בערים אחרות בארץ, וכולל יום ביקור בבית החולים, הכרות עם מחלקת הטראומה ושיחה עם פצוע שנפגע בתאונת דרכים. החל מאוגוסט 2008 מכהן פרופ' ריבקינד כיו"ר הוועדה המייעצת הרפואית ל"איחוד הצלה", תפקיד אותו הוא ממלא בהתנדבות. מטרת הוועדה הרפואית לפקח ולקדם מקצועית את המתנדבים בארגון הפרוסים ברחבי הארץ ופועלים להצלת חיים. פרופסור ריבקינד משמש נשיא עמותת תכלית המסייעת בין השאר להסעת חולים לבתי חולים.
פרופ' ריבקינד הביע לא אחת את התנגדותו החריפה לרפואה הפרטית בישראל. בנובמבר 2013 הופיע בפני "ועדת גרמן" ובפברואר 2014, בפני "ועדת גבאי". בוועדות אלה הציע דרכים לשלב בין רפואה פרטית לרפואה ציבורית ועדיין לשמר את עיקרון הרפואה הציבורית השוויוניות. בשנת 2017, סיים פרופסור ריבקינד קורס דירקטורים בתוכנית להב, אוניברסיטת תל אביב. פרופ' ריבקינד יזם את "ועידת ישראל לרפואה" ומשמש גם כמנהל התוכן בוועידה המתקיימת ב-13 שנים האחרונות בירושלים.
פרסים
בשנת 2000, זכה פרופסור ריבקינד להוקרה מיוחדת מטעם American College Of Surgeon Committee on Trauma, על מחויבותו ומקצועיותו בתחום הטראומה. בשנת 2005 בעת חנוכת היחידה לטראומה על ידי נשות הדסה, הוענק לפרופ' ריבקינד פרס "מרדכי הצדיק" על רווח והצלה לאזרחי ישראל ולעם היהודי. נטלי פורטמן, השחקנית היהודייה, העניקה לו את הפרס.
בשנת 2017 הוענק לפרופ' ריבקינד "אות אזרח יקיר הבטיחות בדרכים" על ידי הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים, בכנסת.
ספר יהושע
סֵפֶר יְהוֹשֻׁעַ הוא הספר הראשון בסדר נביאים ראשונים בתנ"ך. הספר מתאר את ראשית תולדות עם ישראל בארץ כנען, החל מרגע הכניסה לארץ כנען ועד מות יהושע בן נון. הספר קרוי על שמו של יהושע, מנהיג עם ישראל לאחר מות משה רבנו, אשר הוביל את תהליך מעבר הירדן וכיבוש הארץ.
תוכן הספר
ספר יהושע נחלק לארבעה חלקים עיקריים:
הספר מכיל 656 פסוקים (על פי גרסאות אחרות - 658, עיין בחילופי גרסאות) המקובצים ב-24 פרקים.
חלק א'
פרק א': ה' אומר ליהושע להכניס את עם ישראל לארץ ובנוסף הוא מבטיח להיות איתם. יהושע מצווה את שוטרי העם להכין את העם למעבר הירדן. כמו כן, יהושע דורש משניים וחצי השבטים לעמוד בהבטחתם למשה וללכת לפני העם כחלוצים. והם אכן נענים לדרישתו.
פרק ב': יהושע שולח שני מרגלים לכיוון יריחו. הם מתגלים ורחב גומלת איתם חסד ומחביאה אותם ומספרת להם שתושבי המקום מפחדים מעם ישראל מכיוון שהם שמעו על הניסים שה' עושה לעם. רחב מבקשת מהמרגלים בתמורה להשאיר אותה ואת משפחתה בחיים. המרגלים מתנים זאת בשלושה תנאים: הראשון, שהיא לא תפרסם את זה שהיא החביאה אותם. השני, שהיא ובני משפחתה יישהו בבית בזמן הכיבוש. והשלישי, היא תסמן את ביתה בחוט שני. רחב עוזרת למרגלים לברוח. הם מגיעים ליהושע והם מספרים לו שתושבי המקום מפחדים מהם.
פרק ג': ה' מבטיח שהוא יפאר את שמו של יהושע. מעבר הירדן מתבצע כשהכוהנים שנשאו את ארון ברית ה' הלכו ראשונים. הם מגיעים לקצה נהר הירדן ונעמדים. מי הירדן מפסיקים לזרום וכל העם עובר ביבשה.
פרק ד': 12 אנשים (מכל שבט אחד) לוקחים, בציווי ה', 12 אבנים לגלגל, המקום שאליו מועדות פניהם של בני ישראל. הצבת האבנים היא לזכר נס חציית הירדן, לשם יראה של הגויים מה' וזכר לדורות הבאים. בני ישראל לוקחים 12 אבנים נוספות ושמים אותם בתוך הירדן. כל העם עובר את הירדן ולאחר שהכהנים עולים מהירדן, המים ממשיכים לזרום.
פרק ה': מעבר הירדן גורם לפחד בקרב עמי ארץ ישראל. יהושע עושה ברית מילה לכל העם. המן מפסיק לרדת, וישראל חוגגים את חג הפסח. מלאך נגלה בפני יהושע ואומר לו שהמקום בו הוא עומד הוא קדוש.
חלק ב'
פרק ו': כיבוש יריחו: יהושע, על פי ציווי ה', מורה לעם את האופן שבו יריחו תיכבש. עם ישראל והארון מקיפים את יריחו. הכהנים תוקעים בשופרות. כל יום, במשך שישה ימים, העם מקיף את יריחו פעם אחת. ביום השביעי, העם מקיף את יריחו שבע פעמים, מריע וחומות יריחו נופלות. העם נכנס ליריחו, כובש אותה, משמיד את כל יושביה "מֵאִישׁ וְעַד-אִשָּׁה מִנַּעַר וְעַד-זָקֵן וְעַד שׁוֹר וָשֶׂה וַחֲמוֹר לְפִי-חָרֶב" ושורף אותה עד היסוד. המרגלים, כמו שהבטיחו, מצילים את רחב הזונה ואת בני משפחתה. בסוף הפרק מקלל יהושע את כל מי שיבנה את יריחו מחדש ("בִּבְכֹרוֹ יְיַסְּדֶנָּה וּבִצְעִירוֹ יַצִּיב דְּלָתֶיהָ").
פרק ז': עכן מועל בחרם של יריחו. העם שולח מספר מצומצם של אנשים לכבוש את העי אך הם מובסים. עכן מוצא להורג על ידי עם ישראל.
פרק ח': כיבוש העי והריגת כל שנים עשר אלף תושביה. תליית המלך על עץ וקבורתו. מעמד הר גריזים והר עיבל.
פרק ט': פרשת הגבעונים: בני ישראל כורתים עם הגבעונים ברית שלום ואף נשבעים להם בשם ה'. הגבעונים מרמים את בני ישראל. התרמית מתגלה, והגבעונים הופכים לנתינים: חוטבי עצים ושואבי מים למשכן ולמקדש העתידי.
פרק י': מלחמת מלכי הדרום: ירושלים, חברון, לכיש, ירמות ועגלון. "שמש בגבעון דום וירח בעמק איילון". כיבוש דרום הארץ, והריגת כל תושבי הערים הכבושות.
פרק י"א: מלחמת מלכי הצפון במי מרום: מלך חצור, מדון ואכשף. כיבוש צפון הארץ וסיום הכיבוש. שריפת חצור, הריגת כל תושבי הערים הכבושות.
פרק י"ב: סיכום הכיבוש ול"א המלכים שכבש יהושע.
חלק ג'
פרק י"ג: מפורטת הארץ הנשארת. חלוקת נחלות לגד, לראובן ולחצי המנשה. ללוי לא ניתן נחלה.
פרק י"ד: כלב מבקש מיהושע לקבל את חברון לנחלה ויהושע נענה לבקשתו.
פרק ט"ו: חלוקת נחלת יהודה.
פרק ט"ז: חלוקת נחלת אפרים.
פרק י"ז: חלוקת נחלת מנשה. בקשת בני יוסף לקבלת שטח נוסף מכיוון שגדלו מאז יציאת מצרים. תשובתו של יהושע היא שלילית. הוא אומר להם שיכבשו את מקומם ויכרתו את העצים המפריעים להם.
פרק י"ח: שבעה שבטים שולחים נציגים "לכתוב" את הארץ. חלוקת נחלת בנימין.
פרק כ': ערי המקלט.
פרק כ"א: ערי הכהנים והלווים.
חלק ד'
פרק כ"ב: פרשת מזבח שבנו בני גד, ראובן וחצי המנשה בעבר הירדן המזרחי.
פרקים כ"ג-כ"ד: נאומי הפרידה של יהושע מהעם ומותו. קבורת יוסף ומות אלעזר בן אהרן וקבורתו.
על פי המסורת היהודית
לפי חז"ל ועל פי הכרונולוגיה המסורתית הספר נכתב במאה ה-13 לפנה"ס על ידי יהושע בן נון בעצמו, למעט חלקים קטנים בסוף הספר שכתבו אלעזר ופנחס. האברבנאל חולק ואומר שספר יהושע נתחבר על ידי שמואל.
על פי חוקרי המקרא
לעומת זאת, הדעה הרווחת בקרב חוקרי המקרא היא כי הספר נכתב בתקופה מאוחרת הרבה יותר - החל מימי מלכות דוד ושלמה ועד לתקופת המלך יאשיהו (המאה ה-7 לפנה"ס).
תרגום השבעים של יהושע משקף מהדורה קדומה וקצרה יותר של הספר מאשר המהדורה של נוסח המסורה. שרידי ספר יהושע שנתגלו בקומראן מעידים על נוסח עברי שונה מאשר נוסח המסורה. לכן נראה שנוסח המסורה שבידנו התגבש יחסית בתקופה מאוחרת, ייתכן אף שבסוף ימי בית שני. .
ספר יהושע השומרוני
ברשות השומרונים טקסט בשם "ספר יהושע השומרוני" (או "הכרוניקה השומרונית"), המוקדש ברובו לתולדות יהושע בן נון ונבדל במידה רבה מן הספר היהודי. בניגוד לתורה השומרונית, אין מדובר בנוסח קדום של הטקסט המקראי, אלא בכרוניקה מאוחרת, שהתבססה על ספר יהושע בתרגום השומרוני, בצירוף פרקים הנוגעים בתולדות השומרונים עד המאה ה-4. לכרוניקה זו אין מעמד קנוני בקרב השומרונים.
חילופי גרסאות
רבי דוד קמחי, בפירושו לספר יהושע, כותב שיש ספרים בהם מופעים הפסוקים האלה, ואף ראה שרב האי גאון נשאל בעניין ומתשובתו נראה שבגרסה המוכרת לו הפסוקים אינם מופעים.
המחלוקת לגבי הוראת ספר יהושע
ספר יהושע עוסק בכיבוש הארץ ובהתנחלות בה, שהם נושאים טעונים בחברה הישראלית. לאה מזור, במאמרה "עליתו ושקיעתו של ספר יהושע בחינוך הממלכתי לאור תמורות אידאולוגיות בחברה הישראלית", מנתחת את תולדות היחס לספר וחושפת מערכת מורכבת של התייחסויות אליו המתבטאת בקשת רחבה של תגובות, לא פעם קיצוניות, הנעות מהערצה חסרת מיצרים, דרך מבוכה ושתיקה רועמת, עד ביקורת מרה ונוקבת. התמורות במעמדו של ספר יהושע, היא מראה, הן מגילויי הדיאלוג המתמשך שמקיימת החברה הישראלית עם מורשתה התרבותית, עם ההיסטוריה שלה, עם הרעיון הציוני, ועם הצורך להגדיר מחדש את זהותה.
ספר יהושע סיפק לד"ר ג'ורג טמרין כר מחקר לבחינת ההשפעה של הוראה בלתי ביקורתית, של התנ"ך בכלל ושל ספר יהושע בפרט, המוטמעת בחוברות הלימוד של ספר יהושע לכיתות ד', על היווצרות דעות קדומות בנושאים כגון כיבוש והשמדת עם, והשפעת הדעות הקדומות על שיפוטם המוסרי של התלמידים בסוגיות דומות. סיכום מחקרו של טמרין היה כתב אישום חריף נגד מערכת החינוך, שהוצגה כמי שמעודדת, ביודעין או שלא ביודעין, חוסר סובלנות, לאומנות ודעות קדומות, בקרב תלמידים רכים שעדיין לא עמדו על דעתם. קול קורא עלה מן המחקר לעריכת שינויים מרחיקי לכת בתוכניות הלימוד של התנ"ך בכלל ושל ספר יהושע בפרט. פרסום המחקר עורר את "פרשת טמרין" שהסעירה את עולם החינוך והאקדמיה הישראליים של סוף שנות ה-60. חתן פרס ישראל לחינוך לשנת 1967, עקיבא ארנסט סימון, חיזק את ידי טמרין על כך ש"העז לנגוע בשאלות עדינות" והוסיף שהוראתו של ספר יהושע במתכונתו עלולה לחדד ניגודים גזעיים, לאומיים ודתיים בחברה הישראלית. בשנת 1971 פוטר טמרין מאוניברסיטת תל אביב. טמרין ותומכיו טענו שהפיטורין היו תוצאה של לחץ כבד שהפעיל משרד החינוך על האוניברסיטה. על אף ההד התקשורתי הרחב שהפרשה זכתה לו, הדיון החינוכי-ציבורי גווע.
שולמית אלוני תמכה בגישתו של טמרין. במהלך כהונתה כחברת כנסת וכשרת החינוך התלוננה לא פעם על מרכזיותו של ספר יהושע בתוכניות הלימודים, לעומת משניותם של עקרונות הומניים ואוניברסליים המצויים בספרי הנביאים. ניסיונה לשנות את תוכנית לימודי התנ"ך לא צלח.
חיים יהודה לייב אוירבך
הרב חיים יהודה לייב אוירבך (יפו, ד' בטבת ה'תרמ"ז – ירושלים, כ"ח באלול ה'תשי"ד; 31 בדצמבר 1886 – 26 בספטמבר 1954) היה רב, מקובל וראש ישיבה בירושלים בראשית המאה העשרים.
תולדות חייו
דור שביעי לרבי יעקב יוסף מפולנאה, תלמיד הבעש"ט. אביו, הרב אברהם דב אוירבך, כיהן כרב בצ'רנוביץ למעלה משלושים שנה. אמו, רחל לבית מושלי, אחותו של זרח אלתר מושלי ממייסדי שכונת נווה צדק.
התחנך בישיבות ירושלים והוסמך לרבנות על ידי הרב חיים ברלין בגיל 18. לאחר נישואיו עם צביה, בת הרב שלמה זלמן פרוש, מבוני ומנהיגי היישוב בירושלים החדשה ואחותו של נפתלי צבי פרוש-גליקמן. החל ללמוד קבלה מהרב שמעון צבי הורביץ, ובשנת ה'תרס"ו ייסד יחד עמו את ישיבת המקובלים שער השמים. אף על פי שבשעת הקמתה היה בן פחות מעשרים, שימש לצידו של הרב הורוויץ. מאז הקדיש את כל זמנו ומרצו לביסוס הישיבה . ישיבה זו הפכה עד מהרה למרכז לימוד הקבלה האשכנזי בירושלים, ועד היום היא מישיבות המקובלים היחידות המשויכות לציבור האשכנזי. בשנת ה'תרע"ו (1916) התמנה להיות סגן קונסול פרס, ובתפקידו זה הגן על יהודי הארץ מפני רודנות העות'מאנים, בנותנו להם דרכון פרסי. הדבר נודע לשלטונות העות'מאניים והרב נידון למוות שלא בפניו. שעות מספר קודם ביצוע גזר הדין נתגלה לו הסוד מפי אחד מאנשי הבולשת הטורקית, והוא נאלץ להסתתר מספר חודשים מפני השלטונות. במקום מחבואו ישב ולמד עם אחד מתלמידיו, שם חיבר חלק גדול מחידושיו שהיוו חלק מספרו "חכם לב". כשהטורקים איבדו את שלטונם בירושלים, יצא ממחבואו.
לאחר מלחמת העולם הראשונה היה חבר אספת הנבחרים הראשונה, וממייסדי "מפעל התורה" וחבר הוועד הפועל שלו. נמנה עם חברי המזרחי, השתתף בוועידות המזרחי ובכינוסיו.
הרב אוירבך נפטר בירושלים בכ"ח באלול ה'תשי"ד לאחר מחלה ארוכה והוא כבן 67.
תל נעמה
תל נעמה (בערבית: תל א-נאעמה) היא גבעה בגובה 83 מטר מעל פני הים, כשני קילומטרים ממערב לכפר בלום שבעמק החולה. התל הוא אתר ארכאולוגי. על גבעה זו התיישבה משפחת שוורץ, שהייתה מראשוני החקלאים בארץ ישראל שעסקו בגידול דגי מאכל. בתקופה מסוימת ישבו במקום מקימי קיבוץ כפר בלום. כיום האתר נטוש ומוכרז כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
ההתיישבות הקדומה
ממצאים שנמצאו על התל (חרסים ושרידים אחרים) מצביעים על התיישבות בתקופות הכנעניות הקדומה והמאוחרת, בתקופה הישראלית, ומהתקופה ההלניסטית ועד לימי הביניים.
כפר אל-נאעמה
כפר ערבי, חקלאי, ששכן בקרבת התל. ננטש במאי 1948 במהלך מבצע יפתח. רוב שטחו של הכפר נחרש. תושביו הקימו על התל קבר שייח. הערבים כינו את המקום "תל-אל-חייה" (תל הנחשים) על שם הנחשים ששרצו במקום.
משק שוורץ
מרדכי שוורץ נולד בפולין וגדל בווינה, אוסטריה למשפחה שעסקה בגידול דגים בהיקפים גדולים. ב-1926 עלה לארץ והחל לפתח את ענף בריכות הדגים במספר מקומות בארץ. ב-1940 הגיע מרדכי עם אחיו, משה ופייבל, לתל נעמה ושם הקימו את משק שוורץ (שנקרא רשמית נעמה). במשק גידלה המשפחה דגי קרפיון למאכל. מבני המשק הוקמו בעזרתו של האדריכל אריה שרון והמשק הוקף בכ-900 דונם של בריכות דגים. החווה פעלה עד לשנת 1971 אז הועברו האדמות לקק"ל והוחכרו לקיבוץ משגב עם. במהלך שנות ה-80 יובשו הבריכות וב-1989 עברו האדמות לידי מינהל מקרקעי ישראל.
הקמת כפר בלום
ב-1941 עלה למקום גרעין אנגלו בלטי. גרעין זה הקים ב-1943 את קיבוץ כפר בלום. הגרעין בחר להתיישב על הגבעה בגלל ריבוי הביצות באדמות העמק ובתקופה זו עבדו, בין השאר, בבריכות הדגים של משפחת שוורץ.
התל כיום
על התל נותרו בניינים חרבים וחורשת אקליפטוסים. המקום הוכרז כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל. בתחילת שנות ה-90 התיישב במקום האמן שלמה קסל (יליד כפר בלום) ושיחזר את אחד הבתים. קסל היה בין הדוחפים להכרזת המקום כאתר מורשת. מינהל מקרקעי ישראל, שהתנגד לפעילותו של האמן במקום, פעל לסילוקו ובשנת 2000 אף הרס את אחד מהמבנים ההיסטוריים שעל התל.
קבר יוסף
קבר יוסף (ערבית: قبر يوسف, תעתיק: קבְּר יוּסף) הוא ציון קבר המיוחס, על פי המסורת היהודית ומסורות נוספות, לקברו של יוסף, בנו של יעקב. הקבר ממוקם בבלאטה אל-בלד, בפאתיה הדרום-מזרחיים של העיר שכם, ובסמוך לשכם הקדומה. על פי המקרא מיקום זה הוא בין נחלות שני בני יוסף - אפרים ומנשה.
המבנה ומיקום האתר
המבנה הקיים במתחם נבנה כנראה במאה ה-19. בחדר הקבורה נמצאת המצבה המזוהה עם מקום קברו של יוסף, כשמצדיה שני עמודי אבן, המתוארים כבר בתיאורי נוסעים מימי הביניים. למבנה נוספו במשך השנים שני חדרים נוספים. המתחם נמצא בבלאטה אל-בלד, כפר בפאתיה הדרום־מזרחיים של העיר שכם. לדברי יואל אליצור, מיקום המתחם מעיד על קדמות המסורת לגביו, והיותה של סביבתו מישורית ונמוכה מסביבתה, אינה אופיינית למסורות עממיות מאוחרות לגבי קברים אחרים, ותואמת את הכתוב במקרא שיוסף נקבר בחלקת השדה שרכש יעקב כשחנה לפני שכם.
בתנ"ך
על פי המקרא, קברו של יוסף ניצב בחלקת שדה שנקנתה על ידי יעקב מבני חמור אבי שכם כאשר יעקב חזר לארץ כנען מפדן ארם. חלקה זו היא אחד משלושת האתרים עליהם מצוין בתנ"ך בפירוש כי נקנו בכסף מלא (השניים האחרים הם מערת המכפלה שנקנתה על ידי אברהם מעפרון החיתי, והר המוריה שנקנה על ידי דוד מארוונה היבוסי).
יוסף נפטר במצרים, אך לפני מותו ציווה על העלאת עצמותיו לארץ:
ואכן, כאשר יצאו בני ישראל ממצרים, לקחו עמם את עצמות יוסף:
לאחר כיבוש הארץ על ידי בני ישראל בהנהגת יהושע בן נון נטמנו עצמות יוסף בחלקת השדה שנקנתה על ידי יעקב:
בברית החדשה
הברית החדשה מציינת את מקומה של חלקת השדה שקנה יעקב בסמוך לבאר יעקב ולעיר סוכר:
לדעת החוקר יואל אליצור, סוכר הוא הכפר עסכר שנמצא לא הרחק מהמתחם.
בעת העתיקה ובימי הביניים
זיהוי המתחם המכונה כיום קבר יוסף מאז העת העתיקה נשען, בין היתר, על הקרבה לעיר שכם ועל מסורות החל מהתקופה הביזנטית שנכתבו על ידי נוסעים.
הנוסע האלמוני מבורדו, מראשוני כותבי ספרי המסעות בארץ ישראל, שעבר במקום בשנת 333, כתב:. קבר יוסף נזכר באונומסטיקון - רשימת שמות מקומות בעלי הקשר מקראי - של אוזביוס מקיסריה מהמאה ה-4: "עיר יעקב, היום חרבה, ומראים את המקום בפרוורי ניאפוליס, שם נראה גם קבר יוסף". גם הצליין הנוצרי תיאודוסיוס שביקר בארץ ישראל בראשית המאה ה-6 כתב: "בסמוך לבאר יעקב שם עצמות יוסף הקדוש". במפת מידבא מצויר קבר יוסף ממזרח לשכם.
בנימין מטודלה (המאה ה-12) כתב בספרו: "והנה בשכם קבורת יוסף הצדיק ועליו ב' עמודי שיש א' לראשו וא' לרגליו וחומת אבנים נמוכה סביב הקבר". מנחם החברוני מן המאה ה-13 תיאר: "ומשם הלכתי לשכם וראיתי קברו של יוסף הצדיק בן יעקב אבינו בין שני עמודים של שיש אחד לראשו ואחד לרגליו". במאה ה-14, אשתורי הפרחי כתב בספרו 'כפתור ופרח': "ותמצא שכם בין שני הרים הר גרזים והר עיבל, והוא לפי דעתי הכפר שקורין לו בלאטה, לא העיר המערבית לה כתחום שבת ושמה נאבלס. ואשר הכרחני לומר זה, ציון יוסף הצדיק שהוא לצפון בלאטה כחמישים אמה, והוא בשדה אשר קנה יעקב וכמו שהתבאר בסוף ספר יהושע, והוא על פני שכם ונאבלוס רחוק ממנו". הנוסע האנגלי ג'ון מאנדוויל ביקר בארץ ישראל בשנת 1336 וכתב: "ואצלה בסמוך (לשכם) מקום-קברו של יוסף... והיהודים עולים לשם לרגל לעיתים קרובות מתוך הערצה יתירה". הנוסע הגרמני ארנולד פון-הארף ביקר בארץ ישראל בשנים 1498–1499 וכתב בספרו: "מניאפוליס אל נפולסה... עיר שנקראה לפנים סיכר, בה טמונות עצמות יוסף... (היהודים) עורכים עליית-רגל גדולה מדי שנה אל המקום".
על-פי המסורת שני עמודים מקוטעים העומדים לצד מצבת יוסף, הן מצבות לשני בניו, אפרים ומנשה.
בעת החדשה
במאה ה-19 כתב הרב שאול הורנשטיין אשר ביקר במקום ותיעד את מסעו בספר גבעת שאול: "למזרח שכם, רחוק לערך 1/3 שעה, נמצא כפר הנקרא 'בלע אבלנוטא' (מחנה בלאטה), מקומה בחלקת השדה אשר קנה יעקב אבינו עליו השלום אצל עיר שכם, ובתוך הכפר נמצא קבר לעצמות יוסף הצדיק הידוע לנו כנזכר ביהושע כ"ד... ובית תפלה להערביים בנוי על קברו, והערביים יכבדו את מקום קבורתו, ונר תמיד ידלקו על ציון הקבר אשר מכסה של משי עליו, והנוסעים מעיר הקודש צפת וטבריה לער הקודש ירושלים אשר דרך שכם יעברו, יתפללו על קברו, לא תשבע עין הרואה מראית כלילת יופי של המישור הנקרא חלקת שדה". גם הנוסע דוד דבית הלל מציין: "סמוך לעיר, קבור יוסף בן יעקב".
במשך מאות שנים היה מתחם הקבר בבעלות מוסלמית, ושימש מקום תפילה מוסלמי (באתר גומחת תפילה בקיר הדרומי, לכיוון מכה). האתר נשמר על ידי צאצאי משפחת דוויכאת. מסורת מקומית מזהה במתחם הקבר את מקום תפילתו של אחד מאבות משפחה זו, שייח' יוסוף דאוקאת, שנקבר שם בתחילת המאה ה-19, והמשרד הפלסטיני לאתרי דת רואה בו אנדרטה ארכאולוגית אסלאמית. המסורת מוסלמית מזהה את קבר יוסף ("נבי יוסוף") במערת המכפלה, ומעולם לא קיבל יחס של מקום חשוב.
בשלטון ישראל
לאחר מלחמת ששת הימים עבר האתר לשליטה ישראלית. בן משפחת דוויכאת המשיך לשמור במקום דרך קבע ואף שימש עובד של המנהל האזרחי.
בשנת 1982 הוקמה במתחם הקבר ישיבת עוד יוסף חי בידי קבוצת צעירים, חלקם תלמידי ישיבת מרכז הרב, ובראשם רומם אלדובי, וכבית המדרש שימש החדר המרכזי במתחם. לאחר תקופה מסוימת מונה הרב אליעזר איגרא לראשות הישיבה ולאחר שהרב איגרא התמנה לדיין, מונה לראשות הישיבה הרב יצחק גינזבורג. לאחר פרוץ האינתיפאדה הראשונה הוצב במקום כח אבטחה צבאי קבוע.
מספר פעמים במהלך שנות ה־90 של המאה ה־20, טענו אנשי שמאל (בהם שרת החינוך שולמית אלוני), כי קבר יוסף הוא קבר השייח' יוסוף.
לאחר הסכמי אוסלו
על פי הסכם אוסלו ב' מ־1995, מתחם הקבר הוא מובלעת בשליטה ביטחונית ישראלית בתוך שטח A שבשליטה פלסטינית מלאה, לאחר שהפלסטינים הכירו באופיו היהודי של הקבר ובחשיבותו ליהודים. ביקורים במקום נעשים דרך אבטחה של צבא, אך בתחילה נעשתה באמצעות כח אבטחה אזרחי.
האירוע במתחם ב־1996 ולקחיו
בערב סוכות תשנ"ז (1996), במקביל למהומות מנהרת הכותל, הותקף גם מתחם קבר יוסף בירי כבד. מח"ט אפרים נכנס עם כח צבאי קטן למתחם הקבר וניהל קשר עם השוטרים הפלסטינים בניסיון לסיים את המהומות. לבקשת השו"פים המח"ט הסיג את כוחות צה"ל ומג"ב, כ-40 לוחמים, מהעמדות מחוץ למתחם הקבר אל תוך מתחם הקבר עצמו, תוך השארת רכבים צבאיים בהשגחת השו"פים. הרכבים הוצתו, המתחם נבזז, ועץ התות העתיק שהיה בכניסה לקבר נכרת, בזמן שהכוח הצבאי שהה בתוך המתחם. כוח של גדוד "חרוב" נערך להיכנס לעיר על נגמ"שים, אולם רותק בירי. שישה חיילים מהכוח נהרגו. צה"ל נערך לכבוש את שכם, ולאחר מגעים עם ג'יבריל רג'וב ראש מנגנוני הביטחון של הרשות הפלסטינית, הופסקו המהומות. מסתערבים ואנשי ביטחון פלסטינים בכלי רכב של כוח 17 בפיקודו של ג'יבריל רג'וב חילצו את 40 לוחמי צה"ל ומג"ב שהיו במתחם, ונשארו למשך חודש כדי לשמור על המתחם ההרוס.
כוח התגבור של גדוד חרוב שנשלח למקום נכנס לאזור הקרבות ללא הכנה מתאימה ובנגמ"שים פתוחים ושישה חיילים נהרגו בניסיון החילוץ הראשון, חלקם במהלך הנסיעה בדרך אל הקבר, וחלקם בעת שניסו להתמקם בעמדות הגנה סביב המתחם עצמו. במהלך האירוע הפורעים הרסו את הישיבה ושרפו מאות ספרי קודש אשר נטמנו מאוחר יותר בהר המנוחות בירושלים. לפי דברי כתב ידיעות אחרונות רוני סופר, מאז אירוע זה, גברו הקולות לפנות את חיילי צה"ל ממתחם הקבר.
בעקבות האירוע ב-1996, הוחלף כח האבטחה האזרחי בכח משמר הגבול בגודל מחלקה ב-1997. כמו כן, הוכנו תוכניות מבצעיות לביצור והגנת המתחם והכח השוהה בו, שלא יושמו. גובשה תוכנית צבאית (בשם הקוד: "כתונת פסים") לחבירה של כוחות צה"ל אל מתחם הקבר. חרף זאת, בדו"ח של קצין צה"ל מאמצע שנת 2000, נכתב כי מוכנות מתחם קבר יוסף להגנה היא נמוכה ביותר. הוכנה גם תוכנית (בשם הקוד "גן סגור") לפינוי כללי של מתחם הקבר והעברת השליטה בו באופן זמני לכוחות ערבים, אך נציגי ההתיישבות, שתוכנית זו הגיעה לידיעתם, התנגדו בחריפות לעזיבה, ולו זמנית, של מתחם קבר יוסף.
האירועים ב-2000
מתחם הקבר הותקף על ידי חמושים ערבים במאי 2000 תש"ס. באירוע זה נפצע קל קצין צה"ל, אשר פונה מהמתחם באופן מתואם על ידי כוחות פלסטינים כעבור 4 שעות מהפציעה.
באוקטובר 2000, עם תחילת מהומות הר הבית שבישרו את פרוץ האינתיפאדה השנייה ומידע על כוונה לתקוף את המבנים ולהשתלט עליהם, פונה המתחם מאזרחים בהוראת מפקד חטיבת שומרון יוסי אדירי. בקשתו לפינוי הכוח צבאי לא אושרה, על פי הוראתו של ראש הממשלה אהוד ברק
זמן קצר לאחר מכן הותקף המתחם והכוח המצומצם ששהה בו (12 שוטרי מג"ב) על ידי קבוצה גדולה של שוטרים פלסטינים חמושים אך לבושים אזרחית, וכן קהל רב שזרק בקבוקי תבערה ואבנים על המתחם מגגות בניינים סמוכים. השוטרים הפלסטינים זוהו בידי לוחמי מג"ב שעבדו אתם קודם בסיורים המשותפים במסגרת הסכמי אוסלו. על מהלך הקרבות פיקדו מפקד החטיבה אדירי, יצחק דדון מפקד מג"ב, וסגן ראש השב"כ, מתל א-ראס בהר גריזים, הצופה על הקבר. הרמטכ"ל שאול מופז ומפקד אוגדת יהודה ושומרון בני גנץ ביקרו במקום וצפו בקרבות.
ביום הראשון של ראש השנה, עם תחילת המהומות, הפלסטינים טענו שנהרגו שישה מהמפגינים. מיד לאחר הלווייתם ההמונית ביום השני של ראש השנה תשס"א (1 באוקטובר 2000), יצאו לתקוף את קבר יוסף, כשהם נושאים דגלי חזבאללה, חמאס ואש"ף. שוטר מג"ב מידחת יוּסף נפגע מירי ונדרש לחלצו. על פי התחקיר הרשמי, כוח צה"ל התלבט אם הדרך המהירה לחלץ את הפצוע היא הפעלת תוכנית "כתונת פסים" לכיבוש מתחם קבר יוסף ותל בלטה, או תיאום פינוי הפצוע באמבולנס פלסטיני. הוחלט על תיאום עם הפלסטינים, אבל זה התעכב, ויוסף דימם למוות במשך כמעט ארבע שעות. גופתו פונתה עם הגעת הסיוע הפלסטיני שעות אחרי מותו. במהלך הימים הבאים הוחלף הכוח שהגן על המתחם מספר פעמים בתוך כלי רכב פלסטיניים ומלווים בשוטרים פלסטיניים. לבסוף, כעבור שישה ימי קרב, ב־ח' בתשרי תשס"א, 7 באוקטובר 2000, נסוג כוח צה"ל מהמתחם.
למרות הבטחה פלסטינית לשמור על המתחם, לאחר פינוי הכח הישראלי פרצו לקבר פלסטינים ובהם שוטרים, והעלו אותו באש, תוך כדי ביזתו והשחתת תכולתו. לאחר מכן צבעו את גג הקבר בירוק, בטענה שהאתר אינו קבר יוסף אלא מקום קדוש למוסלמים. בשבת שובה שמע הלל אליהו ליברמן, ממקימי ישיבת עוד יוסף, על נטישת המקום בידי צה"ל. הוא יצא מאלון מורה וניסה להגיע לקבר רגלית. ליברמן נרצח ביריות בידי ערבים וגופתו נמצאה מוטלת במערה.
לאחר עזיבת מתחם הקבר הקימו יהודים תושבי האזור "נקודת לימוד" ליד הכניסה הדרומית לשכם, בשם "תועה בשדה", שנועדה להזכיר את נטישת קבר יוסף. בנוסף, נקבעה נקודת תצפית ותפילה בהר גריזים המשקיפה אל הקבר ומכונה "מצפה יוסף".
אין כוח צבאי קבוע בקבר, אך יש תצפית צה"ל על מתחם הקבר, במצפה יוסף, כולל כניסות מבקרים מסודרות באבטחת צה"ל, וזאת בתיאום ביטחוני עם מנגנוני הביטחון הפלסטיני, שבזמנים שהצבא הישראלי לא במתחם, התחייב לשמור על קדושת המקום, ולמנוע פגיעה בקבר.
השחתת הקבר לאחר נסיגת צה"ל
עד סוף שנת 2002 המבנה והקבר נהרסו לחלוטין בהתקפות חוזרות ונשנות, ונותרו רק הקירות הגודרים את המקום. על אף טענותיהם, המשיכו המוסלמים להתייחס לאתר כמקום קדוש ליהודים בלבד. המתחם הושחת ונשרף, כמה פעמים מאז עזיבתו. כן נהרסה כיפת המבנה והושלכה בו אשפה.
בשנת 2008 שופץ מבנה הקבר באופן מקיף, הכולל את שיקום וחידוש כיפת הקבר, וחידוש המצבה במתחם, בליווי צה"ל.
בליל 16 באוקטובר 2015 פלסטינים השליכו בקבוקי תבערה לעבר המתחם וגרמו לשריפת חיפוי העץ שבמתחם הקבר. נשיא הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס גינה את ההצתה והודיע כי יקים ועדת חקירה לחקירת האירוע.
באפריל 2022 כ-100 פלסטינים הציתו את מתחם הקבר ושברו את המצבה שעל הקבר. שר הביטחון בני גנץ גינה את המעשה ואמר שישראל תתקן את הנזקים. מושל שכם איברהים רמדאן הכריז כי הרשות הפלסטינית תשפץ את קבר יוסף בעקבות ההשחתה. כיממה לאחר מכן תועדו פלסטינים משחיתים את הקבר בשנית. כעבור יומיים ישראל החלה לשקם את מתחם הקבר, והקבר שופץ מבפנים ומחוץ באופן מקיף.
כניסות לקבר לאחר הנסיגה הישראלית ממנו
החל מסתיו 2002, מאפשר צה"ל לקבוצות מאורגנות להגיע למקום לביקורים, בעיקר בשעות הלילה, תוך פריסה רחבה של כוחות אבטחה. בדרך כלל, נערכים ביקורים אלה בערב ראש חודש, ובימים מיוחדים הקשורים לקבר יוסף. ימים אלו כוללים את א' בתמוז אשר מקובל כיום פטירתו של יוסף, ביום המוקדש ליוסף בספירת העומר שהוא על פי תורת הסוד בבחינת יסוד שביסוד, ובחול המועד סוכות ביום האושפיזין של יוסף.
כמו כן, קבוצת ישראלים, המוערכת בכ-300 איש שרובם נמנים עם פלג שובו בנים של חסידות ברסלב (בראשות הרב אליעזר ברלנד), מנסה להגיע תדירות למתחם ללא תיאום עם צה"ל. חלק מביקורים אלו מתואמים עם גורמי ביטחון פלסטינים, וכוללים לעיתים תשלום שוחד לשוטרים פלסטיניים. במהלך ניסיונות שכאלו נפצעו קשה מספר ישראלים ב-10 בנובמבר 2003, מירי מחבלים.
ב-24 באפריל 2011 נהרג בן יוסף לבנת ונפצעו חמישה, לאחר ששוטרים פלסטינים פתחו בירי על כלי רכב של ישראלים אשר הגיעו אל מתחם קבר יוסף. תחילה טענו הפלסטינים שהישראלים, שנכנסו באופן לא מתואם לשכם, ניסו לפרוץ מחסום של המשטרה הפלסטינית, אולם תחקיר של צה"ל קבע בהמשך כי לא הייתה התגרות מצד החסידים. בעקבות התחקיר משרד הביטחון הכיר בהרוג כנפגע פעולת איבה. הרשות הפלסטינית העמידה את שלושת השוטרים לדין על ירי לא מוצדק באוויר, והם ריצו תקופות מאסר של שנה. לאחר שחרור היורים מהכלא הפלסטיני הם נעצרו בידי צה"ל. בתום חקירתם פרסם השב"כ שהשוטרים הודו שירו לעבר הרכבים ללא שנשקפה מהם כל סכנה ושביימו ראיות לאחר הירי. מאורע זה החזיר את קבר יוסף למרכז השיח הציבורי, וב-14 ביוני 2011 ביקרו מספר חברי כנסת ישראלים במתחם הקבר.
ב-11 באפריל 2022, לאחר השחתת מתחם הקבר, חסידי שובו בנים הגיעו לשכם מבלי לעדכן את צה"ל ופרצו מחסום לא מאויש באחת הכניסות לעיר. הם הותקפו מצד פלסטינים שהיו ברכב אחר, ופתחו לעברם באש. במנוסתם הם דרסו עובר אורח פלסטיני. .
ב-29 ביוני 2022, במהלך כניסה אזרחית לקבר, פתחו מחבלים חמושים בירי לעבר המתחם, ופצעו קל את מח"ט שומרון, אלוף-משנה רועי צוויג-לביא ושני אזרחים.
ב־3 ביולי 2023, מתחם הקבר הושחת שוב על ידי פלסטינים. זאת כתגובה למבצע בית וגן.
מייק מילר
מייקל לויד "מייק" מילר (באנגלית: Michael Lloyd "Mike" Miller; נולד ב-19 בפברואר 1980) הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בליגת ה-NBA בין השנים 2000–2017. שיחק בעמדות הקלע והסמול פורוורד.
מילר היה שחקן מוביל באוניברסיטת פלורידה, בה שיחק בין השנים 1998–2000 וסייע להוביל אותה לגמר טורניר ה-NCAA בשנת 2000, בו הפסידה המכללה לאוניברסיטת מדינת מישיגן. לאחר מכן בשנת 2001 נרשם לדראפט ה-NBA ונבחר במקום ה-5 בסיבוב הראשון על ידי אורלנדו מג'יק. כבר בתחלית עונת הרוקי שלו סומן כאחד מהשחקנים הדומיננטיים המשחקים בליגה. כאשר הגיעו לקבוצה שחקנים כמו טרייסי מקגריידי וגרנט היל הוא נחשב לאחד השחקנים שיסייעו להם להתמודד על אליפות הליגה עם אורלנדו.
אבל אורלנדו התדרדרה עקב ניהול בעייתי והפציעות הרבות של גרנט היל, בהנהלה הוחלט להעביר את מילר לקבוצת ממפיס גריזליס שהייתה קבוצה חסרת ניסיון לפלייאוף.
ג'ים בנקס
ג'יימס אדוארד בנקס (באנגלית: James Edward Banks; נולד ב-16 ביולי 1979) הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השלישי של מדינת אינדיאנה, מאז 2017. הוא חבר המפלגה הרפובליקנית, ובקונגרס ה-117 היה יושב ראש ועדת המחקר הרפובליקנית.
ביוגרפיה
ג'ים בנקס נולד בעיר קולומביה סיטי שבצפון אינדיאנה. את התואר הראשון שלו קיבל מאוניברסיטת אינדיאנה השוכנת בבלומינגטון, וממכללת גרייס השלים לימודי תואר שני במנהל עסקים. בטרם שירותו הציבורי עבד בענף הנדל"ן והבנייה בפורט ויין. בנקס משרת בכוחות המילואים של צי ארצות הברית כקצין בחיל האספקה של הצי. בשנים 2014–2015 לקח חופשה מהסנאט של אינדיאנה כדי לשרת באפגניסטן. בין השנים 2008–2010 כיהן בנקס כחבר במועצת מחוז ויטלי מטעם מחוז בחירה כללי. הוא זכה בבחירות המקדימות לאחר שגבר על חבר מועצת המחוז המכהן, סקוט דארלי. כמו כן, מ-2007 עד 2011 היה יושב ראש המפלגה הרפובליקנית במחוז ויטלי.
ב-16 בנובמבר 2010, מעט לאחר בחירות אמצע הכהונה באותה השנה, החל את כהונתו בסנאט המדינתי של אינדיאנה. עם הצבתו באפגניסטן במסגרת שירותו הצבאי בצי, נטל חופשה מהסנאט. על פי החוק במדינת אינדיאנה, המאפשר לבעלי תפקידים ציבוריים ליטול חופשות במהלך שירות צבאי פעיל, הוחלף בנקס באופן ארעי בידי רעייתו אמנדה בנקס, שמילאה את מקומו במושב בית המחוקקים המדינתי בשנת 2015. בנקס שב לאינדיאנה ב-14 באפריל 2015, ותפקידו התחדש באורח רשמי ב-8 במאי אותה שנה.
ב-12 במאי 2015 הודיע בנקס על כוונתו להתמודד אל בית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס השלישי של אינדיאנה. נציג המחוז המכהן, מרלין סטוצמן, הודיע כי לא יתמודד לתקופת כהונה נוספת בבית הנבחרים אלא בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית להחלפתו של דן קואטס בסנאט של ארצות הברית. מסע הבחירות של בנקס לבית הנבחרים זכה, בין היתר, לתמיכתו של המוסד השמרני "מועדון לצמיחה". בנקס נבחר למועמד המפלגה הרפובליקנית בבחירות המקדימות, וגרף כ-34% מקולות הבוחרים. ביום הבחירות הכלליות גבר על יריבו מועמד המפלגה הדמוקרטית טומי שריידר עם 70.1% מקולות הבוחרים.