cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עקרה (שיר)
עוֹד אתמרמר כְרָחֵל הָאֵם, עוֹד אתפלל כחנה בְשִלוֹ, עוד אצפה לוֹ. השינויים המשמעותיים בנוסח שהתקבל בהמשך הם בשורות 3–4 בבית ב'; הבדלים נוספים הם סימן קריאה במקום נקודה במשפט הראשון בשיר, והפועל "אחכה" במקום "אצפה" במשפט האחרון. הכיתוב המקורי בדף זה כלל נוסח שונה בשורות 2–3 בבית ב', שתוקן (וכן קו מפריד בסוף שורה 4 בבית זה, שנמחק): חֵן לוֹ וְרֹך לוֹ לַשֵם הַקָצָר, צְלִיל לוֹ כְקֶרֶן אוֹרָה. ]] עֲקָרָה, המוכר גם בשם אוּרִי (וכן במילותיו הראשונות, בן לוּ היה לי), הוא שיר מאת רחל המשוררת, שנכתב בשנת תרפ"ח (1927/8), פורסם בכרך כ"ה של כתב העת הספרותי "התקופה" (תרפ"ט–1929) וכונס בַּשני משלושת קובצי שירתה, "מִנֶּגֶד" (סוף 1930). זהו אחד משיריה הידועים ביותר של רחל, והוא נמנה עם המוּכּרים בשירה העברית. חוברו לו יותר מ-15 לחנים, שהמוכר בהם הוא פזמונה של אחינועם ניני (1991).
תוכן, מבנה ואמצעים אמנותיים
כותרת השיר, "עֲקָרָה", מרמזת על תוכנו: השיר הוא ביטוי למשאלת-לב בלתי-ממומשת של הדוברת לילד ולחוויית האימהות. מוטיבים קרובים מצויים בשירים אחרים של רחל. כלרבים משיריה, לשיר זה יסוד אוטוביוגרפי מובהק: בעת כתיבתו הייתה המשוררת חשׂוכת ילדים, חולת שחפת בסוף שנות השלושים לחייה, שחיה בגפה בתל אביב הקטנה בבדידות ובמחסור. בשורה הראשונה מכריזה הדוברת: "בֵּן לוּ הָיָה לִי!", וכל שאר השיר מפרט ומדגים זאת. התייחסות אל הילד הנכסף באה לידי ביטוי בכותרת; במשאלה הפותחת את השיר; באפיון המפורט של הילד הדמיוני, המבטא אהבה ואמפתיה; בתפילה ובציפייה באנלוגיה לנשים עקרות במקרא; וכן במבנה התחבירי והסְטְרוֹפִי של השיר, ובשלל האמצעים האמנותיים שבו.
השיר בנוי משלושה בתים. שני הראשונים בני שש שורות והאחרון בן ארבע שורות. השוני בין שני הבתים הראשונים לבית האחרון ברור: בשני הבתים הראשונים מביעה הדוברת משאלה ומעלה תיאור דמיוני אך קונקרטי של התגשמותה – ואילו בבית ג' מסתיימת האשליה ומוחלפת במודעות למציאות החסרה את המושא הנחשק; נותרו רק התמרמרות, תפילה ותקווה.
מבחינה צורנית (מבנה הבתים), כל בית פותח בטור ארוך יחסית, והולך ומתקצר בהמשכו. בית א' מסתיים בטור בן שתי מילים ולאחריו שני טורים בני מילה; בית ב' נחתם בשני טורים בני שתי מילים שלאחריהם שני טורים בני מילה; ובית ג' מסתיים בטור בן שתי מילים וטור בן מילה. מבנה זה ממקד את תשומת הלב של הדובר (ושל הקורא) "בילד הקטן, האחד, המסוים – אורי". המורה מנשה דובשני מציע שקיים בשיר היבט אידאוגרפי – צורת הבתים "מזכירה את האם המתכופפת אל ילדה הקטן. השורות הרחבות האמהיות חופפות על השורות הקצרות הילדיות". הטורים הקצרים שמהם בנוי השיר מביאים את הקורא לקצב קריאה איטי יותר, המאפשר חיבור עמוק יותר לתכניו ולהרגשותיה של הדוברת. אורכם המשתנה של הטורים עשוי להעיד על חוסר יציבות רגשית או סערת רגשות של הדוברת.
משקל: השיר מתחיל בשורה דַּקְטִילִית (משקל נדיר בשירה העברית במשקל הספרדי, שכן הוא מנוגד לרוח ההטעמה הספרדית, שהיא מלרעית ולא מלעילית, והוא מחייב הרבה מילים בנות הברה אחת ומילים סֶגוֹליות). כמו בשירים אחרים של רחל (כגון "רק על עצמי"), המשוררת עושה שימוש בסינקופה ("רשת") בדקטיל – כאן בין "לִי" ל"יֶלֶד", אשר מאלצת את הקורא להפסקה קטנה ובכך מסבה תשומת לב לצירוף "יֶלֶד קָטָן" ומטעימה אותו. בהמשך מילות השיר אינן שוטפות במשקל קצוב: השורות בעלות מספר משתנה של הברות ומשקלן מגוון. דווקא לשורות הקצרות ביותר, בנות מילה בודדת כל אחת – "יֶלֶד", "קָטָן", ""אוּרִי!"", "לוֹ" – נודע משקל רב ביותר, שכן הן מתייחסות למושא כיסופיה של הדוברת.
חריזה: בבית א' יש חרוז חבוק (שורות א'–ד'), ובבתים ב' וג' חרוז מסורג (ב'–ד'). ברוב השורות המשקל יורד (דַּקְטִילוּס או טְרוֹכֵיאוּס ), אולם ההברה המוטעמת במלרע בסוף השורות יוצרת חרוזים גבריים (מלרעיים). רק שתי שורות מסתיימות בסיום נשי (מלעילי): "יֶלֶד" בבית א' ו"אוּרִי" בבית ב'.
מצלול: השיר מתאפיין במצלול עשיר ואפקטיבי. ישנן אָליטֶרציות (הישנוּיות צלילים) של העיצור ל' בבית א' ("לּו", "לִי", "יֶלֶד", "תַּלְתַּלִים", "לֶאֱחֹז", "לִפְסֹעַ", "לְאַט", "בִּשְׁבִילֵי", "יֶלֶד") וכן של העיצורים ר', צ' ו-ס' בבית ב' ("אוּרִי", "אֶקְרָא", "רַךְ", "צָלוּל", "קָצָר", "רְסִיס", "נְהָרָה", "שְׁחַרְחַר"), שלדברי החוקר בן עמי פיינגולד "ממקדות את תשומת-הלב ב"ילד" הנכסף וה"שחרחר", ומעניקות לו חיוניות ונוכחות קרובה, אנושית ואימהית מאוד".
דובשני סבור כי "הלשון בבית הראשון רכה מאד וברוב המלים מופיעות אותיות הלשון הרכות נ' ול' (6 פעמים נ' ו-10 פעמים ל'). רוב המלים קצרות ורכות. [...] לעומת זאת, בבית השני כבר עומד הילד לפניה והיא קוראת לו בשם. לכן משתנה הסגנון. הל' הרכה עדיין מופיעה 6 פעמים. אבל לא אותיות הלשון הן השולטות בבית זה, כי אם אותיות הגרון: א' (7 פעמים) וביחוד ר' (11 פעמים). אין כאן אותו השקט של הבית הראשון".
השיר פותח במשאלה מפורשת: "בֵּן לוּ הָיָה לִי! יֶלֶד קָטָן", וממשיך בתיאור כמו-ריאליסטי: הדוברת מדמיינת דמות ממשית – ילד קטן, נבון, בעל תלתלים שחורים. דמותו הדמיונית של הילד מציאותית כל כך עד שהדוברת יודעת גם איזה שם הייתה קוראת לו (בבית השני, המוקדש כולו לשמו): "אוּרִי". בתיאור חזותו של הילד, "שְׁחֹר תַּלְתַּלִים", וכן בתיאור שמו, שהוא כ"רְסִיס נְהָרָה" (בית ב'), נמסך אֶרְמֵז (אָלוּזיה) מקראי לאהוב האידיאלי משיר השירים, ש"רֹאשׁוֹ כֶּתֶם פָּז, קְוּצּוֹתָיו תַּלְתַּלִּים שְׁחֹרוֹת כָּעוֹרֵב" (שה"ש ה', יא) ו"קְוֻּצּוֹתַי[ו] רְסִיסֵי לָיְלָה" (שם, ב). בבית הראשון מוצע אימאז' אידילי נינוח ושלו: הדוברת אוחזת בידו של בנה ומטיילת עִמו בניחותא בגן. הבית מסתיים בחזרה על הביטוי המרכזי בשיר, המופיע בשורה הראשונה – "יֶלֶד קָטָן" – שהפעם נקטע על ידי פסיחה ועל ידי נקודה ("יֶלֶד. / קָטָן."). פסיחה זו, כמו זו המצויה במשפט הקודם, המתאר את הטיול בשבילי הגן, עשויה לבטא מטען רגשי הכרוך בתמונה שמעלה הדוברת.
בבית השני הוגה הדוברת את שמו של הילד, "אוּרִי", ובכך מתחזקת ממשותה של התמונה. כמו ההרגשות שמעורר בה הבן המדומיין, כך מצלצל השם באוזניה כ"רַךְ וְצָלוּל", והיא רואה בו "רְסִיס נְהָרָה" (כלומר 'אור, זוהַר', בהתאם לפירוש השם). האור שבשם הילד עומד בניגוד לשחור תלתליו; הילד השחרחר יביא לאמו אור. מוטיב האור – סמל של הטוב והיפה – החוזר בשיר, מעצים את ההרגשה שבבואו של הילד לחייה של הדוברת יהיה רק טוב הדיבור על השם מבטא עירוב חושים (סינֶסתֶזיה) בין צליל ומראה.
הדוברת מדמיינת את עצמה קוראת לבנה בפועל ממש: ""אוּרִי!" – / אֶקְרָא!". כמו בבית א', גם כאן ישנה חזרה – הפעם על שמו של הילד – המבטאת זיקה: שלוש פעמים חוזר ונשמע קולה של האם ההוגה באהבה את שם בנה. היא מתייחסת לבן תוך שימוש בכינויי קניין בגוף ראשון: "שֶׁלִּי", "יַלְדִּי", המבטאים שייכות וקרבה – כשם שמבטאות זאת המילים "לי" ו"לו" בשני הבתים האחרים. שלוש משש שורות הבית מסתיימות בסימני קריאה, המבטאים התרגשות, ושלוש השורות האחרונות הן שוב משפט אחד שבו שתי פסיחות. בשני הבתים הראשונים שתי השורות האחרונות (שורות 5 ו-6) הן חזרה על המוטיב המופיע בשורה הראשונה: בבית א', שבמרכזו תמונת הילד הקטן, חוזרות המילים "יֶלֶד. / קָטָן."; ובבית ב', שעיקרו קריאת שמו של הילד, חוזרות המילים ""אוּרִי!" – / אֶקְרָא!".
בבית השלישי והאחרון, שהוא הקצר מכולם, שבה הדוברת לקרקע המציאות, מלאת תקווה שניעורה בעקבות התמונה. אמנם אין לה ילד, אך בדעתה לבקש מאלוהים שיעניק לה בן, ובכוונתה לחכות לו. היא נסמכת על אֶרְמֵז מקראי מפורש ומדמה את עצמה לשתי דמויות מקראיות של נשים (מוטיב בולט בשירתה): רחל ("רחל הָאֵם" – האם הארכיטיפית, מארבע האמהות, שעליה נאמר "עקרת הבית"), בת-שמה של המשוררת, וחנה. כל אחת מהן הייתה אישה שנייה, אהובה על בעלה אך חשׂוכת ילדים, בניגוד לאישה האחרת, היולדת; ושתיהן, לאחר שהתחננו בייאושן, זכו שאלוהים ישמע את קולן ויזכור אותן ויזכה אותן בבנים. רחל האם התמרמרה בפני בעלה יעקב, תבעה ממנו בנים ואיימה שתמות אם לא יינתנו לה; וחנה התפללה במשכן שילה חרש לפני אלוהים. הראשונה ילדה את יוסף, שהיה למשנה למלך מצרים (ולאחר מכן ילדה את בנימין; על פי המקרא, צאצאיהם של השניים היו לשלושה משבטי ישראל); והשנייה ילדה את שמואל, שהיה למנהיג עם ישראל בסוף תקופת השופטים.
פרשנות
כך מובנת ההדגשה האנאפורית של המילה "עוד" בסיום השיר (בית ג') כמביעה את האמירה העקיפה: 'עוד אוסיף להתמרמר' – כפי שכבר התמרמרתי; וכמביעה היסק הגיוני של הקבלה בין שרשראות של סיבות ותוצאות: כשם שרחל שהתמרמרה וחנה שהתפללה ילדו לבסוף בנים – כך גם הדוברת, שהתמרמרה והתפללה, תזכה בילד. ניתוח המשקל מראה שגם הוא מדגיש את ה"עוד" שבבית ג'. ולבסוף, שתי השורות האחרונות: "עוד אחכה / לו" מזכירות את העיקר השנים-עשר של הרמב"ם: "אני מאמין באמונה שלמה בביאת המשיח, ואף על פי שיתמהמה, עם כל זה אחכה לו בכל יום שיבוא".
אוסף הפרטים המובאים בשיר הוא בגדר עוד הנמקה הגיונית, או "שידול", להתגשמותו של הילד: "שמו אורי. הוא מתולתל, נבון, אנחנו מטיילים בגן – הלא בעצם הוא כבר בנמצא, הוא כבר אתי; אין צורך להתאמץ ולברוא אותו, משום שכבר הוא נברא – צריך רק לתת לי אותו...".
כבשירים אחרים של רחל, יש בשיר זה תפקיד מיוחד למשפטים החסרים (אליפטיים). לדברי פיינגולד, "המשפטים החסרים [...] מדגישים, דווקא בגלל האיפוק, הצמצום וההימנעות מפירוט, את היחס הרגשי העמוק של הדוברת לילד הנכסף. כי כל פירוט נוסף היה הופך את האמירה לבנלית ולסנטימנטלית". המשפט "לֶאֱחֹז בְּיָדוֹ וְלִפְסֹעַ לְאַט / בִּשְׁבִילֵי הַגָּן" בבית א' הוא בעצם משפט חסר נשוא (חסר פועל שיקדים את שם הפועל). לפי ההקשר ניתן להשלים את המשפט – לדוגמה, 'הייתי רוצה לֶאֱחֹז בְּיָדוֹ'; אולם בהשוואה למשפטים השלמים האפשריים, "המשפט החסר מהימן על הקורא, ואילו המשפטים השלמים אינם מהימנים וטעמם תפל". הסיבה, לדברי קריץ, היא ש"המשפטים השלמים חד-משמעיים ואמירתיים, נמצא שהשימוש בשם הפועל במשפטים חסרים אף הוא אחד התכסיסים המונע אמירתיות". שני המשפטים החסרים המסיימים את הבית, "ילד. קטן.",
המשוררת וחוקרת הספרות יהודית בן-צבי הלר מציעה לראות במשפטים החסרים סמל לתמת העקרות. לדבריה, "המשפטים הקצרים בשיר נראים מקוצצים, כאילו הם מבטאים תחביר לא-שלם – כשם שעקרה עשויה להיתפס כאישה לא-שלמה".
חוקרת הלימודים הפמיניסטיים והספרות היהודית המודרנית ונדי זירלר (Zierler) גורסת כי רחל יוצקת בשיר את תמת העקרות לממדים קטנים ואישיים, וכי חרף השימוש באזכורים מקראיים וליטורגיים יהודיים, הכמיהה לילד בשיר היא אישית ולא לאומית. לגבי ההשוואה לרחל ולחנה, לדעת מנשה דובשני, "ודאי שתפילתה החרישית של חנה תואמת את שירה וניבה של רחל יותר מטענת רחל. השיר אינו טבוע בחותם של יאוש". מבקר הספרות אלי הירש עומד על כך שהמשוררת נאלצה לסגת עד סיפורי המקרא העתיקים מאחר שבימיה לא הייתה כמעט מסורת של שירת נשים עברית. שני המקרים של העקרות המקראית שמביאה רחל הם "מפגש תנ"כי ארכיטיפי בין אישה עקרה, כמהה וחסרת אונים, לאל ממין זכר שיש לו כוח אינסופי לעַבֵּר". על רקע המסורת הנשית המושתקת, "האזכור של תפילת חנה אירוני במיוחד, כי היו בעצם שתי תפילות כאלה: אחת שבה "רק שפתיה נעות וקולה לא ישמע" – תפילה מושתקת, נטולת קול ומילים זכורות, כראוי לעקרה שרק אלוהים יכול לשמוע ולעזור לה – ועוד אחת, אחרי שהרתה, התפורה כולה ממלות הלל רמות וגבוהות לאלוהים, מילים שנשמעות כאילו גבר שם אותן בפיה".
על פי פיינגולד, הדוברת בשיר אינה מתייחסת לשתי הנשים המקראיות באנלוגיה סימטרית (ביחס של אחד לאחד), אלא דמויותיהן של השתיים מסמלות כסמל ארכיטיפלי את הכמיהה והערגה לאימהוּת. יתר על כן: כשם שהנימה האישית-הסנטימנטלית שעלולה להשתרבב לשיר מעין זה, מרוסנת על ידי הריתמוס והמבנה הסטרופי והתחבירי של השיר, כך גם "ההשוואה לרחל ולחנה המקראיות בולמת ומנטרלת את הטון הסנטימנטלי, הפתטי, המשתמע אולי מעצם הסיטואציה הבנלית כל כך – אשה עקרה המתפללת לילד. [...] השוואת גורלה של הדוברת לגורלן של רחל וחנה [...] מעניקה לתחושת העקרות של הדוברת בשיר משמעות סמלית, טרגית ועל-זמנית, כביטוי לערגה לאימהות, כחוויית-יסוד". הוא מציע שאילו היה השיר מסתיים ללא ההשוואה לגורלן של השתיים ('עוד אתפלל לאורי שלי... עוד אחכה לו'), "השיר הלירי היה נהפך לשיר סנטימנטלי, נעדר עומק ובנלי. הצירוף אני–רחל–חנה [...] מעניק לשיר משמעות סמלית, על-זמנית. העקרות חדלה להיות בעיה אישית אלא היא ביטוי ראשוני, על-זמני, לתודעת-תחושת העקרות של אשה-דוברת הנותנת ביטוי לאחת מחוויות היסוד של הקיום האנושי".
לדברי פיינגולד, "השיר מדבר בראש ובראשונה על הכמיהה לאימהות, לילד ולהמשך, מתוך תחושה טרגית של החמצה". ה"עקרות" שעליה מדבר השיר עשויה להיות עקרות ביולוגית (על פי האנלוגיה הניתנת בשיר לרחל אִמנו), כמו גם עקרות מנטלית או מטאפורית, כלומר אי-יכולת או אי-רצון לתפקד כאם ולהקים משפחה. למרות זאת, מלבד הכותרת, אין בשיר כל התייחסות לנושא העקרות; ואולם בכל זאת יש חשיבות לעובדה שהשיר לא נקרא "אוּרי" אלא "עקרה".
לדעת חוקרת הספרות דנה אולמרט, בשיר "עקרה" מתגלה צִלהּ של כמיהה למערכת יחסים רומנטית: על אידאת האימהות אצל רחל היא מעירה כי "גם כשכתבה רחל על המשאלה להיות אם או להמיר את היחסים הארוטיים ביחסים הוריים (כמו ב'עקרה' וב'עדנה'), וגם כאשר חיפשה לעצמה דמות הורים (כמו ב'ניב'), נדמה שהייתה שבויה בתפיסה של אימהות נטולת קונפליקטים, כלומר כאידאה של אינטימיות טוטלית. מבחינה זו משקפים שיריה של רחל דגם תרבותי מוכר של אימהות". המשוררת ענת לוין מסכימה ש"עקרה", על תיאור האם–ילד האידילי שלו, נמנה עם שירי משוררים אשר "מתארים את ההורות כקפיצה מקרש הבדידות לתוך מימיה החמימים, הצלולים, המנחמים של האהבה ההורית".
השם "אורי"
השיר מתייחס לשם פרטי מסוים: אוּרי. על פי פיינגולד, "שם פרטי המוזכר בשיר אינו מקרי בדרך-כלל, בפרט בהקשר הנידון, כאשר השם המוזכר הוא שמה של דמות נכספת, ולא של דמות ריאלית. השם יכול לרמוז לדמות מסוימת, מוכרת, חוץ-ספרותית, אמיתית, או שהוא נטען במשמעות סמלית או אסוציאטיבית, בהתאם להקשר ולמיקום של השיר בחברה או בתרבות מסוימת". בשיר ניתן לשם "אוּרי" הסבר מנומק: "רַךְ וְצָלוּל הוּא הַשֵּׁם הַקָּצָר. / רְסִיס נְהָרָה.". השם הוא שם קצר, אינטימי, בן שתי הברות; גם כל שמות העצם והתואר בשיר המתייחסים לילד ולשמו הם בני הברה אחת או שתיים: בן, ילד, קטן, שחרחר וכולי. השם מרמז על אור – הוא, בלשון הדוברת, "רסיס נהרה". לדברי הסופרת והמורה לספרות שושנה ויג, השם "מביע תקווה, הילד שלא נולד היה יכול להעיר להאיר את עולמה".
השם "אוּרי" משויך למסורת של שמות ארצישראליים צבריים טיפוסיים. זהו שם מוּחיֶה: שם מקראי נדיר (אביו של בצלאל בונה המשכן) שלא היה שכיח ביותר כשם פרטי עד העת החדשה המאוחרת (וכבמקרים רבים אחרים, לעומת השם המקראי, הוא נהגה במלעיל). השם "אוּרי" הוא דוגמה לשמות הלקוחים מהתנ"ך אך קצרים וקלילים יותר משמות תנ"כיים מסורתיים, ואשר מבטאים מגמה של הזדהות ישראלית ילידית. השם בהקשר לנושא השיר מתכתב עם ההפטרות החמישית והשישית בשבע דנחמתא: "רוֹני עקרה" – "קוּמי אוּרי". זירלר מציעה שייתכן שהשם מאזכר את המילה "עוּרִי" מספר ישעיהו, שם דוחק הנביא בציוֹן (ארץ ישראל), המואנשת כאישה: "עוּרִי עוּרִי לִבְשִׁי עֻזֵּךְ צִיּוֹן" (ישעיהו נב, א); במקום אחר בספר (נד, א) מדומה ציון לאישה עקרה. עוד היא מציעה שהשם מזכיר את השם הרוסי "יורי", ומתקשר לרקע הדו-לשוני (רוסי–עברי) של המשוררת.
מיכל שקט ניתחה את השיקולים הבלשניים שהיו עשויים להניע את המשוררת לבחור בשם זה. לדבריה, מבחינה סמנטית, השם מעורר קונוטציה של רכות ואסוציאציה של זַכּוּת, בהירות ("צלול") ושל אור ("רסיס נהרה"). מבחינה מורפולוגית, הסיומת 'xי' שבשם – הזהה לסיומת של כינוי קניין חבור של גוף ראשון יחיד – נוצלה בשיר כדי להוסיף לשם תוכן של שייכות.
מבחינה פונטית, השם "אורי" בנוי משתי הברות פתוחות, שהתנועות שבהן הן תנועה אחורית, סגורה, מעוגלת ו-תנועה קדמית, סגורה, בלתי-מעוגלת, שתיהן תנועות גבוהות. לתנועות מידת הסוֹנוֹריות (צליליות) הגבוהה ביותר בהיררכיה של ההגאים, והימצאותם של שני ההגאים הסונורַנטיים הרצופים יוצר אפקט של זרימה ושטף – שהוא איקוני למושג "אור" שבשם. במחקר הבלשני נמצא כי בעוד התנועה u נתפסת כעבה, חלולה וחשוכה, עמומה ועצובה, מרירה וחזקה, ל-i מיוחסות תכונות של זריזות, קַטנוּת, ידידותיות ויופי. בנוסף הוצע ש-i מיוחסת ל"אור" ול"בהירות". הבלשן רומן יאקובסון מצטט את חוקר תולדות האמנות ארנסט גומבריך במחקרו "אמנות ואשליה", שהציע כי התנועה "i בהירה יותר מ-u [...] הצעד מ-u ל-i הוא יותר כמו צעד כלפי מעלה". אם כך הוא, מבחינה איקונית מַהלַך השם "אורי" מבטא כיוון חיובי. מלבד התנועות, השם מכיל את העיצור הענבלי השוטף והרוטט ר|ר', המאופיין בסונוריות גבוהה, ובכך תורם אף הוא לאפקט הצלילות של השם. כאמור, צליל זה חוזר במילים המתארות את השם, ואשר בכך ממקדות את תשומת הלב בשם. השם מוטעם במלעיל, הנתפסת כהטעמה רכה.
ייתכן שהשם "אוּרי" מתייחס לדמות מציאותית. לדברי קריץ, "מהלכות בציבור מסורות שונות, המנסות למצוא יסוד ביוגרפי לשם זה. יש אומרים בביטחה גמורה שהשם רומז לאורי ניסן גנסין, ואחרים אומרים בביטחה רבה שהמדובר באורי צבי גרינברג". אורי מילשטיין, בן אחייניתה של המשוררת, הביא מסורת משפחתית שלפיה השיר הוקדש לידידה ברל כצנלסון, שאותו כינתה רחל "אורי" ("אורי ערערי" היה אחד משמות העט של כצנלסון).
מעמד השיר והערכה
על פי בן-עמי פיינגולד, "השיר "עקרה" הוא שיר מוכר וידוע, שמרבים לצטטו וללמדו". לדברי ראובן קריץ, "זהו אחד השירים הפופולריים ביותר של רחל: גם המבקרים מרבים להזכירו – כמעט שאין סקירה על שירתה של רחל שאינה מזכירה שיר זה – וגם "המעבדים הדידקטיים" מציעים לכלול שיר זה בתכניות ההוראה שלהם". הוא תולה זאת בשתי סיבות עיקריות: "ראשית, הזיהוי בין המדברת-בשיר והמחברת היה כאן מובן מעצמו ושימש נקודת מוצא נוחה לכתיבה. ושנית, נראה שהכל סברו, שאין שום צורך לחפש איזו משמעות משנית – ש[הרי] הכל גלוי ומפורש בשיר" (סברה העומדת בניגוד לפרשנותו של קריץ המופיעה לעיל).
שירתה של רחל היא שירה אישית מאוד, בגוף ראשון, העוסקת בחוויות היסוד של ה'אני', ובהן בפרט אהבה, ערגה ובדידות. עם זאת, מוטיב העקרות – התשוקה לילד – מופיע בשירתה באופן ברור רק בשיר "עקרה". בטיפולוגיה של שירי רחל שמציע קריץ, "ניתן היה למיין את השיר [גם] עם שירי האהבה וביקוש הזיקה לזולת, או עם שירי הגורל וביקוש הזיקה לעולם, ואולם גם באורח פאראדוכסאלי – עם שירת הזיכרונות, באשר השיר 'זוכר' את העתיד המקוּוה". העורך והמבקר אלי הירש מציע כי
לדעת המשורר והעורך יעקב פיכמן, "עקרה", על הרוך שהוא מבטא, הוא "שיר שחִנוֹ לא יבּוֹל לעולם". גם המשורר, העיתונאי והעורך משה דור מונה את השיר עם שיריה של רחל "שמעבר להשפעות ולנסיבות קונקרטיות של יצירה, שבחלוף הזמן נמוג תוקפן, והם עומדים ומתקיימים בזכות הכישרון האמיתי, הרענן, של בעליהם, ובזכות נשיותם האותנטית, שאין בה קורט של מלאכותיות [...] [בשיר "עקרה" יש] כדי לזעזע בכמיהה העצומה הנסוכה עליו – כמיהה עצומה, אך משוחררת מרבב של צעקנות". והמסאי אברהם אפשטיין, וכן המורה והסופר אהרון בן-אור (אורינובסקי), חוקר תולדות הספרות העברית, והעיתונאי משה אונגרפלד, סבורים שהשיר, המביע געגועים לאימהות, "נוגע עד הלב". תמר דולז'נסקי, שתרגמה משירי רחל מרוסית לעברית, כתבה שהביטוי שנתנה רחל לרגש בשיר הוא "פשוט וקולע וחזק גם יחד". חוקרת הספרות רות קרטון-בלום סבורה שהשיר "הפך למעין שיר-פולחן בתרבות הישראלית כטקסט שהציע אופציה (בעייתית) למרטירולוגיה נשית".
לדעת המשוררת נעם פרתום, "עקרה" הוא שיר "מפורסם ונהדר", שבו המשוררת מביעה את כמיהתה לילד "בצמד השורות האלמותיות "בן לו היה לי! ילד קטן, שחור תלתלים ונבון"", והוא משתייך ל"מסורת ספרותית ענפה [...] מורשת של שירה נשית, ספציפית על הרצף הזה של אובדנם של חיים פוטנציאליים שהיו יכולים לצמוח בקרבך וברחמך".
הסופר והמחנך יעקב ניב (הלפרין) קישר את השיר עם מוטיב הילד בשירים אחרים של המשוררת (כגון "וְלוּ"), והראה כי רחל אהבה ילדים. לדעתו, "פנינת-אהבה לילד כשיר "עקרה", דומני, אינה מצויה בספרות";
יהודית שמחונית, ממנהיגות תנועת העבודה, ששרטטה ביוגרפיה של רחל דרך שיריה, כתבה בהקשר לשיר:
תרגומים
השיר תורגם למספר שפות: ליידיש על ידי ידידה הקרוב של המשוררת, זלמן שזר (פורסם ב"צוקונפט" ואחר כך בקובץ "רחל'ס לידער", 1932); לגרמנית בידי דב סדן (שטוק) (1931) ובידי רות אולנדורף (Ollendorff) (1936); לאנגלית בידי מוריס סמואל (1932), בידי אברהם משה קליין (1937), בידי ליאונרד ויקטור סנומן (Snowman) (1954), בידי רוברט פרֶנד עם שמעון זנדבנק (1993) ובידי ויויאן עדן (2002); לסלובקית בידי אריה לָהוֹלָה (ליאופולד פרידמן) (1940); לצרפתית בידי יוסף מילבואר (Milbauer) (1965); ולרוסית בידי מרים ילן-שטקליס (1966) (השיר תורגם לרוסית קודם לכן על ידי ידידה הקרוב של המשוררת משה בילינסון, אך תרגום זה ככל הנראה לא פורסם).
לחנים וביצועים
השיר הפופולרי זכה בסך הכול ל-16 לחנים, מהם עשרה שמחבריהם ידועים (היתר נחשבים "עממיים", ומסתבר שמקורם בהתיישבות העובדת). בתקופת היישוב חוברו לו שלושה לחנים: הלחן המוקדם ביותר שבו הושר הוא מאת מחבר בלתי ידוע, ושניים נוספים הם מאת יהודה שרת ומרדכי זעירא (לחן שלא נקלט); בין מבצעי הפזמון היו דורית ראובני ושולי נתן. בהמשך, בשנת 1958 הלחין את השיר יוסף מוסטקי, שביצע אותו ב-1967; בשנת 1968 הולחן השיר בידי דרורה חבקין והושר בפי חוה אלברשטיין; וב-1991 הוא הולחן והושר על ידי אחינועם ניני, בעיבוד שותפהּ גיל דור – ביצוע שהוא המוכר ביותר כיום. ב 2008 הולחן השיר על ידי אוריאל הרמן והושר בפי סיון טלמור.
על הביצוע של חוה אלברשטיין ללחן של דרורה חבקין כתב יורם ק' כי יש בו דוגמה טובה לאינטרפרטציה רגישה ששמה לב לכל פרט קטן בטקסט, במשיכת המילה הראשונה בשיר, "בן", כמעין אנחה ("ב---ן לו היה לי"). וילי ורדי כתבה:
על הגרסה של אחינועם ניני וגיל דור כתב לימים מבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי כי כמו מילות השיר, זהו "ביצוע רך, צלול ואחד המרגשים לשיר הזה". על הגרסה של אוריאל הרמן בביצועה של סיון טלמור כתב כי זהו "לחן שמצטרף בלי רגשי נחיתות לקלאסיקות המוסיקליות של השיר הזה. לחן מינורי צנוע, שחודר אל בין השורות, וסיוון טלמור – שרה מדויק. נוגעת במילה. מעורבת בתחושה, במופנמות אצילית. עיבוד אקוסטי מלודי יפהפה – חלק מהקונטקסט.
מוזיקה אמנותית
נוסף על לחנים פופולריים, חוברו לשיר לפני קום המדינה ארבעה שירים אמנותיים לקול ופסנתר: מאת פאול בן-חיים, שהוא המפורסם שבהם; יהודה ברנשטיין; מייצ'יסלב (משה) פלידרבוים (פלידרבאום); ורבקה לוינסון (מנגינה בלבד, בליווי פסנתר של אלחריזי). כל הארבעה ראו אור בחוברת "משירי רחל" (1948) שבעריכת מרים לוית.
לדברי המוזיקאי וחוקר המוזיקה מנשה רבינא, כל ארבעת המלחינים בחרו במשקל המצטרף מיחידות בנות 3/8 – המשקל של שירי הערש. על פי המוזיקולוג יהואש הירשברג, בשלושת השירים האמנותיים האחרונים (כולם למעט זה של בן חיים) בולטת נימה יהודית מזרח-אירופית. גם רבינא מעיר כי "אחדים מכותבי המלודיות חיקו את שירי הערש של הגולה בלי לשים לב לעובדה שבנין המלים אינו נוטה לכך. כי המלים בשיר [...] אינן שוטפות במשקל קצוב".
השיר "עקרה" הוא הראשונה משתי יצירותיו של בן חיים לשירי רחל. היא הוקדשה לזמרת מרים סגל, שעמה הִרבה להופיע באותה תקופה והיא שעוררה את התעניינותו בשירת רחל. על פי הירשברג, זהו משיריו היפים והנוגעים ביותר ללב. הוא מהווה המשך ישיר ליצירותיו המוקדמות בתחום השיר האמנותי הלירי. הוא בנוי על בסיס הרמוני, בסגנון שאפיין את הכתיבה הבארוקית, ואף כי נכתב במודוס איאולי, בן חיים לא נמנע מכרומטיקה לשם הדגשת מילים מסוימות, כגון "לאחוז בידו" בבית הראשון, או המשפט החוזר "עוד אחכה" בסיום השיר. ההרמוניה אומנם מסורתית – אקורדים משולשים מז'וריים ומינוריים וסֶקסט-אקורדים – אך היחסים ביניהם מודאליים ולא טונאליים. בן חיים שם דגש מיוחד על הטקסט, והדבר בא לביטוי בהוראה "פַּרלַנדוֹ" (parlando), המציינת את הקו הקולי ומצביעה על אופיו הדקלומי, רצ'יטטיבי. קריאת הטקסט בהטעמת הטבעית דורשת משקל של תשע שמיניות והימנעות מקַּדמה במרבית השורות, בייחוד באלה הפותחות כל בית. על פי רבינא, בשיר של בן חיים מובלטת המילה הקוסמת "בן" – היא מושרת בצליל הגבוה ביותר שבתיבה, וחשיבותה של ההברה ברורה לאוזן הואיל והצליל הגבוה מופיע בראשית המלודיה של החלק הכבד של התיבה. המילה "אוּרי" שבסוף הבית השני מושרת בעוז. בבית השלישי נשמעים טעמי מקרא בליווי של הרמוניות מעמיקות, כבתפילה. הפסוק "עוד אחכה לו" מושר בצלילים יורדים, "הנעלמים בפיאניסימו כתוחלת נכזבת".
לדברי רבינא, יהודה ברנשטיין בחר בדרך של חזרות על המילים העיקריות לשם הבלטתן. את המילה "אוּרי" האיר במיוחד במודולציה, המקדימה את הופעת השם, החוזר שלוש פעמים, וכמוהו גם המילה "שלי", המצטיינת בכרומטיות של צליליה. לעומת זאת, מומנט התפילה מובלט לא בחזרה על המילים, אלא על המוטיב המוזיקלי, העולה עם כל חזרה בטֶרצה בסֶקוֶונצה גוברת והולכת משורה לשורה עד למילה "אחכה". בסיום השיר חוזר ברנשטיין על המילים הפותחות את השיר, בצלילי פיאניסימו גבוהים, המשרים תחושת חלום מתפוגג. המילים מובלטות על רקע הליווי. בבית השני בא לביטוי האופי של שיר הערש, בתנועה המלודית של חלקי 1/16, סביב השם "אוּרי, אוּרי שלי".
השפעה
בעשורים שלאחר פרסום השיר "עקרה" עלתה באופן ניכר הפופולריות של השם "אוּרי" וילודים רבים ביישוב העברי בארץ ישראל נקראו בשם זה (בהם בן אחייניתה של המשוררת, אורי מילשטיין, ששמו נבחר בהשראת הבן שבשיר), כמו גם עולים שעִברתו את שמם.
על פי הסוציולוג של החברה הישראלית עוז אלמוג, השם "אוּרי", ולצדו השמות "דני" ו"עוזי", היו "השמות הפופולריים ביותר, וגם המזוהים ביותר עם דמות הצבר (ובעיקר עם דמות המפקד והמדריך) [...] ממציא הכינוי "צבר", אורי קיסרי, החליף את שמו ה"גלותי" שמואל בשם זה".
השם "אוּרי" היה השם הנפוץ ביותר בישראל בשנות ה-50 וה-60, וגם בסוף שנות ה-70 עדיין נקראו ילדים בשם זה בעקבות השיר. השם "אורי" מוסיף להיות מהשמות הפופולריים לילודים בישראל גם בעשור השני של המאה ה-21.
השפעת השם הגיעה גם אל מחוץ לארץ ישראל: אבא קובנר, ממייסדי ארגון הפרטיזנים המאוחד (פֿ–פּ–או) בגטו וילנה ב-1942, בחר לעצמו את הכינוי המחתרתי "אוּרי" גם בעקבות שירה של רחל.
אזכורים בספרות
יצירות עבריות נוספות כוללות התכתבויות עם השיר "עקרה". עם אלה נמנים הן שירים (לפי סדר הופעתם): והן יצירות סיפורת:
יוסף אוסעדון
הרב יוסף אוסעדון (בן סעדון, סעדון, עדון) (סביב ה'ת"ם, 1680 - י"ב חשון ה'תקט"ו, 28 באוקטובר 1754) היה פוסק הלכה, אב בית הדין ורבה של מרקש במאה ה-18.
קורות חייו
נולד במרקש. למד אצל חכמי העיר, ככל הנראה אצל רבי יצחק דלויה, רבי שלמה עמאר, ורבי אברהם אזולאי. לא יאוחר משנת ה'תס"ט, התמנה לדיין בבית הדין בראשות רבי דוד בנבנישתי, הצטרף לדיינים הוותיקים: רבי יעקב בן חיים, רבי שלמה עמאר. בשנים ה'תפ"א, ה'תפ"ח ערכו חברי בית הדין ביקורים בפאס ובסאלי. בשנת ה'תק"א, לאחר פטירת רבי אברהם אזולאי התמנה לאב אבית הדין ורבה של מרקש. בין הדיינים שהצטרפו לבית דינו היו רבי שלמה בנבנישתי ורבי דוד בן מאמאן. בית הדין תיקן מספר תקנות לעיר מרקש. בית הדין קיים קשרי מכתבים עם יתר דייני ערי מרוקו, כדוגמת רבי יהודה אבן עטר ורבי יעקב אבן צור דייני פאס, רבי אליעזר די אבילא רבה של רבאט, רבי מרדכי בירדוגו רבה של מקנס. דייני מרוקו העתיקו מפסקי דינו גם לאחר פטירתו.
פטירתו
נפטר בי"ב חשוון בשנת ה'תקט"ו.
טבח דרסים
טבח דרסים הוא טבח שביצע הממשל הטורקי נגד הכורדים בשנים 1937–1938. הטבח בוצע כתגובה למרידות הכורדים, בהנהגתו של סֶיִיד ריזה במחוז דרסים שבמזרח המדינה כנגד השלטון הטורקי, במחאה על מדיניות הממשל בנוגע למעמדם של הכורדים במחוז. במהלך הטבח נהרגו אלפים מתושבי המחוז הכורדי, כאשר רבים אחרים גורשו.
ב-23 בנובמבר 2011, התנצל ראש ממשלת טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן על הטבח שביצע השלטון הטורקי והגדיר אותו "כאחד מהמאורעות הטראגיים ביותר של ההיסטוריה בת זמננו". הייתה זו הפעם הראשונה בה ניתנה התנצלות רשמית של ראש ממשלת טורקיה בעניין הטבח.
רקע
השבטים הכורדים שחיו בדרסים, שמספרם באמצע שנות ה-30 נאמד בכ-70,000–65,000 תושבים, התקיימו בעיקר מחקלאות וגידול בעלי חיים ורובם דיברו בשפת זאזא, הקרובה ללשונות הכורדיות.
בתקופת האימפריה העות'מאנית, טרום תקופת הטנזימאט, חלקיה המזרחיים של האימפריה, ובניהם אזור דרסים, נוהלו בשיטה הפיאודלית במסגרתה נשלט בפועל מחוז דרסים על ידי ראשי השבטים הכורדיים, ולא על ידי השלטון הטורקי המרכזי. מצב זה המשיך, גם לאחר הקמתה של הרפובליקה הטורקית בשנת 1923, כאשר תושבי דרסים הכורדים סירבו להוראת הממשל הטורקי לתשלום מיסים בפרט, וקבלת הוראות מהשלטון בכלל.
עם הקמתה של הרפובליקה הטורקית, הנהיג מייסדה ונשיאה מוסטפא כמאל אטאטורק, רפורמות נרחבות במדינה. מטרתו העיקרית של אטאטורק לאחר 1923 הייתה להבטיח את עצמאותה ושלומה של הרפובליקה והתפתחותה לכלל מדינה מודרנית. הוא ניצל את הפופולריות העצומה לה זכה והנהיג רפורמות רחבות היקף בכל תחומי החיים שעיקרן לאומנות ומהפכנות. מאוחר יותר ניסח את מדיניותו בשישה עיקרים שגם הוכנסו לחוקת המדינה – רפובליקניות, לאומיות, חילוניות, אתאתיזם, פופוליזם ומהפכנות.
רצונו של אטאטורק ביצירת אחדות טורקית לאומית תחת שלטון מרכזי, סתרה את שאיפתם של הכורדים לאוטונומיה והובילה למספר עימותים ומרידות ברחבי המדינה כנגד השלטון, שהובילו בסופו של דבר לטבח.
מרד שייח' סעיד
בשנת 1925, פרץ מרד כנגד השלטון, אותו הוביל שייח' סעיד, מנהיג דתי בעל רשת קשרים ענפה בחלקים המזרחים של אנטוליה. המרד פרץ בעקבות התנגדות הכורדים במאמצי השלטון בבניית תודעה לאומית חדשה, ובעיקר בשל מדיניות הדיכוי כלפי המיעוט הכורדי שהתבטא, בין היתר, באיסור על השימוש בשפה הכורדית והוראתה. המרד דוכא בכוח על ידי כוחות הביטחון הטורקיים תוך מספר חודשים, ובסופו נשפט שייח' סעיד ונגזר עליו עונש מוות. בעקבות המרד, חוקק השלטון הטורקי את "חוק השמירה על הסדר" (Takrır-i Sükün Kanunu) שהסמיך את הממשלה, למשך שנתיים, לאסור על קיום כל ארגון או פרסום שנחשבו בעיניה כמפרים את הסדר הציבורי.
חוק טונג'לי (Tunceli law)
בשנת 1935 הגדיר מוסטפא כמאל אטאטורק את מחוז דרסים כמורסה שיש צורך לעקור כדי לשבור את הסטטוס קוו. בד בבד עם כך, אומץ חוק טונג'לי שנועד להפוך את מחוז דרסים לטורקי ובעקבותיו עקרו השלטונות שבטים דוברי כורדית וזאזית מביתם והעבירו אותם למערב טורקיה. כמו כן, החוק חייב לאמץ שמות טורקיים, דבר שהביא לשינוי שמותיהם של אנשים וכפרים. שם המחוז הוחלף מדרסים שפירושו שער כסף, לטונג'לי שפירושו אגרוף ברזל בטורקית. מנהיגי השבטים ובעלי האדמות התנגדו להחלטת הממשל המרכזי ולכן התקיפו בסיסי צבא. בשנת 1937 החליטה מועצת השרים שצריך לדכא את המרד באמצעים צבאיים. המדיניות המוזכרת לעיל, הייתה הסיבה העיקרית להתפרצות של המרד הכורדי הארוך ביותר וקרוב לוודאי החשוב ביותר.
מרד סייד ריזא
בשנת 1936, נשלח הגנרל עבדאללה אַלְפּדואַן (Abdullah Alpdoğan) לאזור דרסים והחיל עליה משטר צבאי. כחלק מניסיון לפייס את ההנהגה הכורדית באזור, הציע ואַלְפּדואַן לסייד ריזא, מהדמויות הכורדיות הבולטות באזור. ריזא דחה את הצעותיו אך שלח את בנו אבראהים לאַלְפּדואַן על מנת להביא להפסקת שפיכות הדמים. בדרך חזרה, נרצח אבראהים בהוראת אַלְפּדואַן. בתגובה פשט סייד ריזא, מלווה בכוח חמוש, על הכפר שבו נרצח בנו ודרש שהרוצחים יימסרו לידיו. כוחות הביטחון הטורקיים, שראו דרישה זו כמרד, החלו ב-17 באפריל 1937 בדיכויו.
המרד דוכא באכזריות ואחת הסיבות העיקריות לטבח נבעה מהערכתם של נציגי הממשל הטורקי באזור, שהכורדים מתנגדים למודרניזציה וחותרים לעצמאות, ושאימהות כורדיות מלמדות את ילדיהן את השפה הכורדית והמנהגים הכורדים בניגוד להוראות השלטון.
הפתרון שהממשלה בחרה בו היה דיכוי בכוח של הזהות והשפה הכורדית. אנשי דת, חיילים, מורים ועובדים אזרחיים ממערב טורקיה נשלחו לאזור מחוז דרסים על מנת למחות את הזהות הכורדית ולחבר את תושבי האזור לפרויקט הלאומי.
במאי 1937 התכנסה משלחת שרים מיוחדת לדון בעניין דרסים והחליטה להביא לסופן של המרידות התמידיות במחוז. הוחלט שהאנשים באזורים האלה יגורשו, וניתנה הוראה לצבא להרוג את אלה שעדיין אוחזים בנשק, להרוס לגמרי את כפריהם ולשלח את משפחותיהם.
הטבח
בשנים 1937–1938 ערך הצבא הטורקי תקיפות אוויריות ושלח גדודי צבא שרצחו ללא הבחנה את המקומיים. בהתקפות השתמש הצבא בנשק כימי על מנת להרוג אנשים אשר כביכול נחשבו לפושעים ושניסו לברוח מאלימות הצבא והסתתרו במערות. באביב 1938, הגביר הצבא את הלחץ. שבטים רבים שנכנעו הושמדו, ונשים וילדים נשרפו חיים. בני שבטים שהיו מאז ומתמיד נאמנים לממשל, הועמדו בשורה בעמק ונורו למוות. נשים ובנות זרקו עצמן לנהר, ואפילו גברים צעירים ששירתו בצבא הטורקי הוצאו מן הגדודים. ההתקפה כנגד הכורדים הייתה ברוטאלית והחיילים לא הראו שמץ של רחמים. בשנת 1938 בלבד נהרגו 13,160 אנשים מדרסים וכ-12,000 אנשים נעקרו מבתיהם והועברו לחלקים המערביים של טורקיה. הקונסול הבריטי באיסטנבול דיבר על מעשים בעלי אופי של אכזריות יוצאת דופן והוסיף כי אלפי כורדים, כולל נשים וילדים נהרגו. אחרים הוגלו חסרי כל לפרובינציות במרכז אנטוליה. בעקבות חיסול המרד הוכרז על ידי הממשל כי הבעיה הכורדית אינה קיימת יותר בטורקיה.
ראיית הטורקים את הטבח
המדינה הטורקית הגדירה את הדיכוי כ"מלחמה פנימית של עצמאות". על מנת לייצר אומה הומוגנית שתהווה אומה טורקית במעבר מהאימפריה לרפובליקה, הטורקים השתמשו ברצח עם, נישול וגירוש תושבים. למעשה, המדינה ניצלה את ההתקוממות כאירוע לחיזוק מעמדה החלש והרסה קבוצות מסורתיות ובעיקר כפרים שהביעו מחאה והתנגדות. בנובמבר 2009, הודה נציג רשמי של המדינה הטורקית בפעם הראשונה כי בשנת 1938 המדינה לא דיכאה התקוממות, אלא, ביצעה טבח.
השתתפותה של סביהה גקצ'ן בדיכוי המרד
סביהה גקצ'ן (Sabiha Gökçen), בתו המאומצת של אטאטורק והטייסת הטורקית הראשונה, השתתפה במבצעים הצבאיים שנעשו כנגד הכורדים בדרסים בשנת 1938, בעיקר במשימות הפצצה. על פעולתה בדיכוי המרד זכתה למדליה ולציון לשבח, ונמל התעופה הבינלאומי השני של איסטנבול נקרא על שמה.
הטבח נחשב לאחד האירועים הקשים ביותר בהיסטוריה של הרפובליקה הטורקית. הכוח הכמאליסטי החדש, החשיב עצמו כהתגלמות הלאומיות הטורקית. לכן, הכורדים נחשב לאויבו של השלטון החדש. עד היום שמו הרשמי של המחוז הוא טונג'לי ואילו השם דרסים וזיכרון רצח העם נשארו כסוד שנלחש בין קרובי הקורבנות ועדי הראייה של האירועים האכזריים. על פי מומחה לענייני הכורדים, הדיכוי של המרד בדרסים אשר הוצג כפתיחה של דרסים לתרבות, יכול להיות מוגדר כצעד של רצח עם.
אולטרה מרתון
סיווג
קיימים שני סוגים של אולטרה מרתון: מרוצים למרחקים קבועים, ומרוצים בהם זמן הריצה נקבע מראש ומנצח מי שעבר את המרחק הגדול ביותר.
מרוצי האולטרה מרתון הנפוצים ביותר הם למרחקים של 50 ק"מ, 100 ק"מ, 50 מייל (80.467 ק"מ) ו-100 מייל (כ-161 ק"מ). עם זאת, קיימים גם מרוצים למרחקים נוספים. המרוץ ל-100 ק"מ הוא האולטרה מרתון הרשמי של התאחדות האתלטיקה הבינלאומית.
במרוצים לפי זמן הנפוצים ביותר הם מרוצים ל-6, 12 ו-24 שעות, ומרוצים של 6 ו-10 ימים.
רוב מרוצי האולטרה מרתון אינם מתבצעים באופן רצוף על ידי הרצים, והם כוללים הפסקות לאכילה, התרעננות, החלפת בגדים וכיוצא באלה.
בישראל
בישראל קיימים ארבעה מרוצי אולטרה מרתון חשובים: "מרוץ שליחים הר לעמק" לאורך כ-230 ק"מ, מהרי הגליל העליון ועד לעמק יזרעאל. "מרוץ סובב עמק" הכולל מספר מרחקים, שהארוכים בהם 160 ו-200 ק"מ. "מרוץ תנ"ך תש"ח" (50 ו-100 ק"מ). "מרוץ ספרטניון" ובו 5 מקצים: מרתון וחצי (63.2925 ק"מ) וכן 4 מקצים המהווים את אליפות ישראל: 24 שעות; 12 שעות, 100 מייל ו-100 ק"מ. קיימים עוד מספר מרוצים משתנים.
שיאן ישראל למרחק רצוף הוא קובי אורן, פסיכולוג קליני ומאמן ריצה מטבעון, אשר רץ בריצה רציפה באולטרה מרתון "סובב עמק" 7 בשנת 2013 מרחק של 424 קילומטר. ליאור שיאון וזהר קנטור היו הראשונים שרצו את ישראל מדן ועד אילת.
גלעד קראוז, עורך דין במקצועו, הוא הישראלי הראשון שסיים אי פעם את תחרות הספרטתלון וזאת בשנת 2012. תחרות הספרטתלון בסוף השבוע האחרון של ספטמבר, ביוון. הרצים נדרשים לגמוא את המרחק, בזמן של פחות מ-36 שעות. מרחק שלפי התיעוד של הרודוטוס, עבר השליח פידיפידס מאתונה לספרטה כאשר נשלח לקרוא לספרטנים לעזרה עבור אתונה נגד הפרסים. לאורך 246 הקילומטרים של המסלול ישנן תחנות ביניים עם זמני חיתוך קצרים, כלומר זמן מקסימלי שעל כל הרצים להגיע לתחנה מסוימת על מנת שיוכלו להמשיך. זאת כדי שיישאר להם סיכוי מעשי להשלים את המרוץ בזמן. הספרתטלון שהוא תחרות ריצת הכביש מנקודה לנקודה הארוכה בעולם, ונחשב לאחד ממרוצי האולטרה הקשים בעולם שכן הוא משלב הן ריצה למרחקים ארוכים לעמידה בזמני חיתוך נוקשים, מה שלא מאפיין בדרך כלל ריצות למרחקים כאלה.
הכניסה לספרטתלון כרוכה בהשגת קריטריון, כמה אפשרויות הן: תוצאה של עד 10 שעות לגברים, עד 10.5 שעות לנשים, במרוץ למרחק 100 ק"מ; תוצאה של עד 29 שעות לגברים, 30 שעות לנשים, במרוץ למרחק של 200 ק"מ לפחות; תוצאה של עד 21 שעות לגברים, 22 שעות לנשים במרוץ 100 מייל (160.9 ק"מ); תוצאה של 180 ק"מ ומעלה לגברים, 170 ק"מ ומעלה לנשים בתחרות של 24 שעות ועוד. אדם שעומד באחד מהתנאים הללו יכול להיכנס להגרלה לצורך השתתפות בספרטתלון. מי שמשיג תוצאה הטובה ב 25% ומעלה מהקריטריון פטור מההגרלה ורשאי אוטומטית להשתתף בספרטתלון. 1 מכל 3 רצים מצליחים להשלים את המרוץ בכל שנה.
בבריטניה
מונטיין ספיין רייס נחשב למירוץ המאתגר ביותר בבריטניה. מדובר במרתון הרים חורפי בן 430 ק"מ בין פיק דיסטריקט בצפון אנגליה ליישוב קירק יטהום שבשטח סקוטלנד - מסלול הכולל 13 אלף מטר של טיפוס. למשתתפים ניתן שבוע להשלימו. בינואר 2019, ג'זמין פאריס השלימה אותו ב-83 שעות ו-12 דקות וכך קבעה שיא מסלול הן לנשים והן לגברים.
פאלומה פיקאסו
פאלומה פיקאסו (בצרפתית: Anne Paloma Ruiz-Picasso y Gilot; נולדה בשם אנה פלומה רויז-פיקאסו וז'ילו ב-19 באפריל 1949) היא מעצבת ואשת עסקים צרפתייה-ספרדייה, הידועה בעיקר בעיצובי התכשיטים שלה לחברת התכשיטים טיפאני ושות' ובשמיה תחת המותג הנושא את שמה. היא בתם של האמן פבלו פיקאסו והאמנית והסופרת פרנסואז ז'ילו.
פאלומה מיוצגת בהרבה מיצירותיו של אביה, כמו "פאלומה עם תפוז" ו"פלומה בכחול".
קריירה
קריירת עיצוב התכשיטים של פלומה פיקאסו החלה בשנת 1968, כשהייתה מעצבת תלבושות בפריז. כמה שרשראות ריינסטון שיצרה מאבני חן שנרכשו בשוקי הפשפשים משכו את תשומת לב המבקרים. כשהיא מעודדת מההצלחה, למדה עיצוב תכשיטים. שנה לאחר מכן, הציגה פיקאסו את עיצוביה הראשונים בפני חברה, מעצב האופנה איב סן-לורן, שהזמין אותה מיד לעצב אביזרים שילוו את אחת הקולקציות שלו. בשנת 1971 עבדה בחברת התכשיטים היוונית זולוטאס.
בשנת 1980 החלה פיקאסו לעצב תכשיטים עבור טיפאני ושות' בניו יורק. בשנת 1984 החלה להתנסות בייצור בשמים, כשיצרה את הבושם "פאלומה" עבור חברת הקוסמטיקה לוריאל. קו קוסמטיקה ואמבטיה הכולל תחליב גוף, ג'ל רחצה וסבון יוצרו באותה שנה.
שני מוזיאונים אמריקאים רכשו את עבודותיה של פיקאסו לאוספי הקבע שלהם. המוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע ובסמית'סוניאן מוצגת שרשרת העשויה ספודומן מ-396.30 קראט שתוכננה על ידה. המבקרים במוזיאון פילד להיסטוריה של הטבע בשיקגו יכולים לצפות בצמיד אבן הירח שלה בגודל 408.63 קראט עם מצופה יהלומי ברק. בשנת 1988 זכתה פיקאסו בכבוד על ידי קבוצת האופנה כאחת מ"הנשים שהשפיעו בצורה יוצאת דופן על התעשיי האופנה". איגוד מעצבי ההיספנים העניק לה את פרס MODA על מצוינות עיצובית.
בשנת 2010 חגגה פיקאסו 30 שנה לשותפות עם טיפאני ושות' על ידי הצגת קולקציה המבוססת על אהבתה למרוקו, בשם "מרקש". בשנת 2011, היא הציגה לראשונה את "אוסף ונציה" שלה, בהשראת העיר ונציה.
צ'רי טיגו 8
צ'רי טיגו 8 (באנגלית: Chery Tiggo 8) הוא קרוסאובר בגודל בינוני עם 7 מושבים, המיוצר על ידי צ'רי כחלק מסדרת המוצרים טיגו.
פאלומה פיקאסו
אדום
לפיקאסו יש נטייה לאדום; השפתונים האדומים שלה כונו "כרטיסי הביקור שלה". פרנסואה נרס אומר על פלומה כי "אדום הוא הסימן המסחרי שלה". "זו החתימה שלה, המגדירה, אפשר לומר, את התקופה האדומה של המעצבת."
צ'רי טיגו 8
סקירה כללית
הייצור של צ'רי טיגו נחשף במהלך תערוכת הרכב הבינלאומית של בייג'ינג בשנת 2018 בסין למחירים הנעים בין 98,800 יואן ל־142,800 יואן, והציב את צ'רי טיגו 8 מעל צ'רי טיגו 7.
תחנת כוח
המנוע של צ'רי טיגו 8 הוא מנוע בנזין טורבו 1.5 ליטר. בדגם של 2019 יש מנוע בנזין טורבו בעל הזרקה ישירה של 1.6 ליטר עם תיבת 7 הילוכים, 197 כ"ס ו-290 נ"מ. ישנו קו נוסף למוצרים עם מחירים הנעים בין 88,800 יואן ל-155,900 יואן.
פאלומה פיקאסו
אדום
האהבה שלה לאדום החלה בגיל צעיר, כשהחלה לשים שפתון אדום בוהק בגיל 6. "הפרופיל שלה משמש תזכורת לנטיות הקוביסטיות של אביה". כאשר מתחשק לה להישאר בסתר, היא פשוט נמנעת מלשים את השפתון האדום שלה: "שפתיים אדומות הפכו לחתימה שלי, אז כשאני לא רוצה שיזהו אותי, אני לא שמה אותו".
צ'רי טיגו 8
צ'רי טיגו 8 פלוס
באוקטובר 2020 הוצג צ'רי טיגו 8 Plus כגרסה מעודנת יותר בלעדית לשוק המקומי הסיני. ה- צ'רי טיגו 8 Plus מחזיקה את הקצוות הקדמיים והאחוריים מחדש בשפת העיצוב "Life In Motion 3.0" והיא ארוכה ב-22 מ"מ וגובהה 1 מ"מ מהטיגו 8 הרגיל. היא זמינה בתצורות של 5-, 6- ו-7 מושבים עם סגסוגות נוספות בגודל 18 ו-19.
פאלומה פיקאסו
קולנוע
פיקאסו איבדה לזמן קצר את העניין בעיצוב לאחר מותו של אביה בשנת 1973. היא גילמה את הרוזנת ארז'בט באטורי בסרט האירוטי, "Immoral Tales" של הבמאי הפולני וולריאן בורובצ'יק, משנת 1973.
צ'רי טיגו 8
פנים
הפנים כולל תצוגות כפולות של 12.3 אינץ' עם מערכת האינפוטיינמנט LION4.0 ומערכות סטריאו היקפיות עם 8 רמקולים המסופקות על ידי סוני.
פאלומה פיקאסו
חיים אישיים
בשנת 1978 התחתנה פיקאסו עם המחזאי והבמאי רפאל לופז-קמביל (הידוע גם בשם רפאל לופז-סאנצ'ס). מאוחר יותר התגרשו בני הזוג. בשנת 1999 התחתנה פיקאסו עם ד"ר אריק טוונט, דוקטור לרפואה אוסטאופתית. פיקאסו ובעלה מתגוררים בלוזאן ובמרקש.
מירה לפידות
מירה לפידות (נולדה ב-1971) היא אוצרת ישראלית המכהנת כאוצרת הראשית של מוזיאון תל אביב לאמנות משנת 2021. לפני כן שימשה אוצרת ראשית של אגף האמנויות במוזיאון ישראל.
קורות חיים
לפידות בעלת תואר בוגר במדעי הטבע ותולדות האמנות מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ותואר מוסמך בתולדות האמנות.
בשנים 2016–2020 הייתה אוצרת בפועל של המחלקה לאמנות עכשווית בינלאומית במוזיאון ישראל, ואצרה תערוכות של אמנים מובילים, בהם האמן הסיני איי וייוויי, תערוכה רטרוספקטיבית לכריסטיאן בולטנסקי, ומיצב הווידאו החלוצי "מניפסטו" של יוליאן רוזפלדט.
עם כניסתה למוזיאון תל אביב אצרה (עם טל לניר) ביוני 2021 את התערוכה "אנשים שראיתי ומעולם לא פגשתי" של צדוק בן דוד, שכללה מיצב הכולל מעל 6,000 דמויות של נשים, גברים וילדים.
באפריל 2022 אצרה (עם עמית שמאע) את התערוכה "על הקצה", שמציגה יצירות שלאחרונה ניתנו במתנה או בשאילה ארוכת טווח לאוסף האמנות העכשווית הבין־לאומית במוזיאון תל אביב.
ביולי 2022 הוצגה במוזיאון התערוכה PLAY של האמן אורס פישר, אותה אצרה לפידות (אוצר משנה: עמית שמאע).
בשנת 2023 היא אצרה תערוכת יחיד של ארווין וורם.
אאורל וראנאי
אאורל וראנאי, (במקור שטרן, בהונגרית: Varannai Aurél; בודפשט, 13 בספטמבר 1900 – בודפשט, 16 בדצמבר 1889) היה סופר, עיתונאי, מתרגם, היסטוריון ספרות יהודי-הונגרי. אחיו הצעיר של אישטוואן וראנאי, עורך דין.
ביוגרפיה
אאורל שטרן נולד במשפחה יהודית כבנם של יוז'ף שטרן (1860–1928), יועץ מלכותי הונגרי, נוטריון, שבמשך עשר שנים היה נשיא הקהילה היהודית של אובודה, ושל אנה פליישנר (1874–1932). אאורל נולד באובודה ברחוב זיצ'י 7 (Zichy 7). הוא היה תלמיד בגימנסיה על שם ארפאד באובודה ולאחר בחינות הבגרות גויס לצבא והשתתף במלחמת העולם הראשונה כקצין. הוא החל את לימודיו ב-1920 בפקולטה למשפטים ולמדע המדינה של אוניברסיטת פאזמאן פטר בבודפשט (שמה כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד). ב-1921 עבר ללמוד באוניברסיטת סורבון בפריז, שם קיבל תואר באסתטיקה. במהלך לימודיו שלח דיווחים ל"העיתון" (Az Újság) בבודפשט. לאחר שחזר הביתה ב-1922, הוא היה עמית מערכת כשכיר של "העיתון" ובמקביל היה מזכיר "איגוד הסחר הלאומי ההונגרי" (Országos Magyar Kereskedelmi Egyesülés (OMKE)). הוא כתב בעיקר מאמרים כלכליים בעיתון, אך פרסם גם סיפורים קצרים וביקורות. משנת 1935 הפך לכתב ההונגרי של האקונומיסט בלונדון. דרך האקונומיסט תקף את מדיניותו של ראש הממשלה דאז, בלה אימרדי (האנטישמי והיוזם של החוק היהודי הראשון) שאיתו הייתה לו ידידות קרובה. במאמר מערכת בעיתון, וראנאי מתח ביקורת על צעדיו הכספיים של אישטוואן בתלן. הוא נכלא לזמן קצר בשנת 1939 ולאחר מכן הוחזק כאסיר, תחילה בכלא הצבאי ולאחר מכן במחנה עונשין בכל מהלך מלחמת העולם השנייה. מ-1946 עד אוגוסט 1948 היה הכתב בהונגריה של סוכנות הידיעות רויטרס. לאחר מכן נשפט באשמת בגידה, אך שוחרר באפריל 1949, לאחר שמונה חודשים בלבד בכלא לאחר שסעיף האישום שלו שונה ל"הוצאת לשון הרע באמצעות העיתונות". הוא איבד את עבודתו ונתמך על ידי גיסו, הכלכלן היהודי-הונגרי-בריטי מיקלוש קלדור, שחי בממלכה המאוחדת. וראנאי גורש לקראצ'ונד בקיץ 1951. במהלך גירושו הובא שוב לדין באשמת "התססה דתית". הוא נידון ל-15 שנות מאסר. גם אשתו ובתו הקטנה גורשו להורטובאג' (יישוב באזור הפארק הלאומי הורטובאג') אך הם הצליחו להשתחרר משם כבר ב-1953 כאשר ממשלתו של אימרה נאגי הפסיקה את הגירושים וההגליות, אך אאורל שוחרר רק בספטמבר 1956. וראנאי היה הכתב של הניו יורק טיימס במהלך המרד ההונגרי. משנת 1957 פורסמו כרכי מאמריו ומחקריו. הוא הפנה את תשומת הלב לערכים לא ידועים עד כה של הקשר התרבותי האנגלו-הונגרי. במאמריו עקב אחר עקבות המיסטיקה, הסוריאליזם והאקזיסטנציאליזם בספרות האמריקאית של שנות השישים. ורנאי פרסם מספר תרגומים להונגרית, כולל יצירותיהם של הרולד פינטר, סמואל בקט, ארתור מילר וקולט (סופרת).
משפחתו
אשתו הייתה אדית אטלקה קלדור, בתם של דיולה קלדור (1870–1932), עורך דין ויועץ ממשלתי ראשי, ושל ינקה אדלר, הם נישאו בבודפשט ב-30 במאי 1928. אחיו היו אישטוואן וראנאי וג'רג' שאמו וראנאי (1897–1944) שככל הנראה ניספה בשואת יהודי הונגריה.
פליקס אאובק
פליקס אוטו אאובק (בגרמנית: Felix Otto Auböck; נולד ב-19 בדצמבר 1996) הוא שחיין אוסטרי, אלוף עולם בבריכת 25 מטר (אבו דאבי 2021), אלוף אירופה (בודפשט 2021) ומקום רביעי ב (טוקיו 2020) במשחה ל-400 מטר חופשי.
ביוגרפיה
אאובק נולד וגדל בבאד ויסלאו.
2017
באליפות העולם שנערכה בבודפשט שבהונגריה ביולי 2017 הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:45.21 דקות, בשלב המוקדמות הוא קבע שיא לאומי חדש של 3:44.19 דקות ועלה ראשון למשחה הגמר. הוא סיים במקום שישי במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 7:51.20 דקות, בשלב המוקדמות הוא קבע שיא לאומי חדש של 7:49.24 דקות ועלה רביעי למשחה הגמר. הוא סיים במקום 12 במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 15:02.78 דקות ובמקום 16 במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:47.40 דקות, ביחד עם מרואן אל קמאש ממצרים וויתר על ה-swim off.
2018
באליפות אירופה שנערכה בגלאזגו, אדינבורו באוגוסט 2018 הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:47.24 דקות, 6 מאיות השנייה איטי ממדליית ארד. נוסף לכך, הוא סיים במקום 11 במשחה ל-200 מטר לחופשי בתוצאה של 1:47.81 דקות ובמקום 12 במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 7:55.56 דקות.
2019
באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו שבקוריאה הדרומית ביולי 2019 הוא סיים במקום 13 במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:48.78 דקות ובמקום 24 במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:02.26 דקות.
סגן אלוף אירופה
באליפות אירופה שנערכה בבודפשט, הונגריה במאי 2021 הוא זכה במדליית כסף במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:44.63 דקות, אחרי מרטין מליוטין מרוסיה (3:44.18 דקות) ולפני דנס רפשיס מליטא (3:45.39 דקות).
רביעי במשחקים האולימפיים
באולימפיאדת טוקיו (2020) הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:44.07 דקות, בשלב המוקדמות הוא קבע שיא אוסטריה חדש של 3:43.91 דקות ועלה שני למשחה הגמר, במקום שביעי במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 7:49.14 דקות, בשלב המוקדמות הוא קבעה שיא אוסטריה חדש של 7:45.73 דקות ובמקום שביעי במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 15:03.47 דקות, בשבל המוקדמות האו קבע שיא לאומי חדש ש 14:51.88 דקות ועלה מהמהקם השביעי למשחה הגמר.
אלוף עולם (בריכת 25 מטר)
באליפות העולם בבריכת 25 מטר שנערכה באבו דאבי, איחוד האמירויות הערביות בדצמבר אותה שנה הוא זכה במדליית זהב במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא לאומי חדש של 3:35.90 דקות, לפני דנס רפשיס (3:36.23 דקות) ואנטוניו דג'קוביץ' משווייץ (3:36.83 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום 12 במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:43.49 דקות.
2022
באליפות העולם שנערכה בבודפשט שבהונגריה ביוני 2022 הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא לאומי חדש של 3:43.58 דקות, 27 מאיות השנייה איטי ממדליית ארד. כבר בשלב המוקדמות הוא קבע שיא לאומי חדש של 3:43.83 דקות ועלה ראשון למשחה הגמר. הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא לאומי חדש של 1:45.11 דקות. כבר בשלב חצי הגמר הוא קבע שיא לאומי חדש של 1:45.17 דקות ועלה שני למשחה הגמר.
נטליה רודריגס
נטליה רודריגס מרטינס (בספרדית: Natalia Rodríguez Martínez; נולדה ב-2 ביוני 1979 בטרגונה) היא אתלטית ספרדייה, המתחרה בריצת 1500 מטר.
ביוגרפיה
רודריגס החלה להשתתף בתחרויות בינלאומיות בסוף שנות ה-90. היא השתתפה באולימפיאדת סידני (2000), אך סיימה במקום ה-37 ולא עברה את שלב המוקדמות. באליפות העולם שנערכה באדמונטון רשמה הופעה מוצלחת יותר, וסיימה במקום השישי. גם באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה ב-2002 במינכן סיימה במקום השישי. באליפות העולם שנערכה ב-2003 בפריז לא הצליחה להעפיל לגמר, ובאולימפיאדת אתונה (2004) סיימה במקום העשירי.
בשנת 2005 רשמה את תוצאת השיא שלה, 3:59.51 דקות, במהלך תחרות ברייטי שבאיטליה. באותה שנה סיימה במקום השישי באליפות העולם שנערכה בהלסינקי. לאחר היעדרות ממושכת מתחרויות גדולות, שבה רודריגס והשתתפה באולימפיאדת בייג'ינג (2008). בשנת 2009 זכתה במדליית הכסף באליפות אירופה באולם, שנערכה בטורינו.
באליפות העולם שנערכה בברלין ב-2009 סיימה במקום הראשון, אך דקות ספורות לאחר סיום המירוץ הודיעו השופטים על פסילתה, מאחר שכ-200 מטרים לפני סיום המירוץ חסמה את הרצה האתיופית גלטה בורקה, שמעדה עקב כך וסיימה במקום האחרון.
בשנת 2010 זכתה במדליית הכסף באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בדוחה ובמדליית הארד באליפות אירופה שנערכה בברצלונה. באליפות העולם שנערכה בטגו ב-2011 זכתה במדליית ארד נוספת.
עבדאללה רימאוי
עבדאללה רימאוי (בערבית: عبدالله الريماوي; נולד ב-1920) היה פוליטיקאי ירדני סוציאליסטי ומנהיג מפלגת הבעת' במדינה. הוגלה מירדן בעקבות ניסיון ההפיכה כנגד המלך חוסיין, "קשר זרקא", באפריל 1957.
ביוגרפיה
עבדאללה רימאוי נולד בשנת 1920 בבית רימה שליד רמאללה בארץ ישראל המנדטורית. הוא למד מתמטיקה ומדעי הטבע באוניברסיטה האמריקנית בביירות ולאחר מכן לימד בשכם. בתום מלחמת העצמאות קרא בגלוי כנגד הסכמי שביתת הנשק בין ישראל לירדן ובעקבות זאת הושם במעצר לתקופת מה. לאחר מכן פעל לחזק את מפלגת הבעת', אף שפעילותה נאסרה בממלכה באותה תקופה. בשנת 1950 נבחר לראשונה לפרלמנט של ירדן כנציג עצמאי מהגדה המערבית.
בבחירות באוקטובר 1956 מפלגת הבעת' הירדנית זכתה ב-2 מנדטים. מנהיג המפלגה הלאומית הסוציאליסטית סולימאן א-נאבולסי צירף את הבעת' לקואליציה, ורימאוי מונה לשר בלי תיק במשרד החוץ הירדני (א-נאבולסי שימש כשר החוץ באופן רשמי). רימאוי נודע כאחד ממתנגדי המשטר החריפים בירדן וקרא בגלוי לאיחודה הפוליטי עם סוריה בשם האחדות הלאומית הערבית. דיווחים אחדים טוענים כי רימאוי היה נוסע בשעות הלילה לדמשק וחוזר עם מזוודות מלאות מזומנים לצורך חלוקת שוחד. בזמן כהונתו רימאוי הנהיג מדיניות אנטי-מערבית, כאשר הוא שואף להתקרב לגוש הקומוניסטי ולקבוצת המדינות הבלתי-מזדהות. בינואר 1957 חיזק את הקשרים עם מדינות ערב, ובמרץ ביטל את ההסכם האנגלו-ירדני משנת 1948.
באפריל 1957 רימאוי היה מהפוליטיקאים שהובילו את כינון הקשרים עם ברית המועצות ועם סין. אירוע זה, וההסלמה שבעקבותיו, הובילו לניסיון ההפיכה נגד חוסיין בהמשך אותו חודש. המלך דרש שלא לכונן קשרים עם הסובייטים וא-נאבולסי סירב. המלך דרש את התפטרות הממשלה, שנענתה לכך מתוך האמונה בכוחה הפוליטי. ב-13 באפריל, בשיתוף שיזם רימאוי עם מפקד הלגיון הירדני עלי אבו נוואר, בוצע ניסיון הפיכה כנגד חוסיין בבסיס זרקא שמצפון לבירה עמאן. הניסיון נכשל בגלל חוסר אחידות בשורות הצבא. בסופו של הקשר הושבה ממשלה שמרנית על חשבון א-נאבולסי והרמטכ"ל הודח. רימאווי הוגלה לדמשק, וביולי נפתח משפטו (שלא בפניו) ביחד עם 20 קצינים אחרים בעוון תכנון התנקשות במלך.
מדמשק המשיך רימאוי לפעול ביחד עם הרמטכ"ל לשעבר עלי אבו נוואר כנגד המשטר בירדן. בשנת 1959 עמדו השניים מאחורי ניסיון התנקשות במלך חוסיין שכשל, ובעקבותיו נידונו פעם נוספת שלא בפניהם לתקופות מאסר. באוגוסט 1960 הצליחו להתנקש בחייו של ראש ממשלת ירדן היזאע אל-מג'אלי במשרדו שבעמאן. בשנת 1971 קיבל חנינה מהמלך חוסיין והורשה לשוב לירדן.
בית שניאורסון
בית שניאורסון הוא מבנה מגורים ישן הממוקם בלב היישוב היהודי בחברון, שנבנה במאה ה-19 כ-10 מטרים דרומית לבית הדסה. בעבר היה הבית אחד המבנים ששימשו את קהילת חב"ד בחברון, הוא שימש כבית ועד קהילתי, בית מדרש, בית הכנסת אורחים ובית מגורים.
בבית שניאורסון התגוררה הרבנית מנוחה רחל סלונים מחב"ד, הנחשבת "אם היישוב היהודי בחברון" ורבים שחרו לפתחה ובאו לבקש את ברכותיה בלשכתה שבבית זה.
עם חידוש היישוב היהודי נוספו לבניין 2 קומות ולחזיתו הצפוני של הבניין הוצמד בניין חדש הנקרא בית השישה על שם ששת המתנחלים שנרצחו במאי 1980 בפיגוע בבית הדסה. בצדו האחורי של בית שניאורסון נבנה בניין נוסף הנקרא בית פינק (ע"ש התורמים). כיום מתגוררות בבניין 6 משפחות גדולות ובקומת הכניסה נפתח פעוטון. מספר פעמים אירעו תקריות אלימות של תושבים ערבים כלפי תושבי הבניין, והוגברה בו האבטחה. בשנות האלפיים תבע תושב העיר את תושבי הבניין על פלישה לאדמות פלסטיניות והרחבת המבנה ללא אישור.
ג'ף בל
ג'ף בל (באנגלית: Geoff Bell; נולד ב-8 בינואר 1963) הוא שחקן אנגלי. הוא ידוע בעיקר מהופעותיו בסרטים "בלי חוקים", "The Business", וב"קינגסמן: השירות החשאי".
ביוגרפיה
בל נולד בלונדון שבאנגליה. הוא הופיע במספר רב של סרטים, לרוב בתפקידי משנה קטנים. בין השאר שיחק בסרטים "נערה עם עגיל פנינה", "אבק כוכבים", "The Long Firm", סדרת הטלוויזיה "Making Waves", הסרט "The Business", ו"רוקנרולה".
ב-2001 גילם בל את קפטן נבחרת אנגליה, גארי ואקט, הידוע בשם ואקו, כפרודיה על הכדורגלן סטיוארט פירס, בסרט הקולנוע "מייק באסט: מנהל את אנגליה".