cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מגדל ספאסקאיה
בזכות קרבתו לכנסיית וסילי הקדוש ולמאוזוליאום של לנין זהו המגדל הידוע ביותר בקרמלין. השער שבו שימש לתהלוכות ממלכתיות ודתיות, וכן לקבלות פנים לשגרירים.
שמו של המגדל בא משמו של האיקונין "סְפַּאס נֵרוּקוֹטְבוֹרְנִי" (Спас Нерукотворный - "מושיע שנוצר לא בעמל כפיים") שהיה תלוי לפני כן מעל שער סּפַּאסְקִיֵה (Спасские ворота). האיקונין עצמו לא השתמר, אך המקום בו היה קבוע עדיין נראה בבירור. גובהו של המגדל עד הכוכב שהותקן בראשו בתקופה הסובייטית ב-1935 הוא 67.3 מטר, ויחד איתו הוא נישא לגובה של 71 מטר. קוטרו של הכוכב הוא 3.75 מטר. הוא מאיר בלילה וסב על צירו לפי כיוון הרוח, כמו שבשבת.
שמו הראשון של המגדל היה "מגדל פרולובסקיה" (Фроловская) והוא בא משמה של כנסיית "פרולה אי לאוורה" (Фрола и Лавра). זו הוצבה ברחוב מיסינצקאיה (Мясницкая) שהוביל מהקרמלין דרך השער אל הכיכר האדומה. המגדל נבנה בשנת 1491 במהלך תקופת שלטונו של נסיך מוסקבה ושליט רוסיה איוואן השלישי על ידי האדריכל פייטרו אנטוניו סולארי (Pietro Antonio Solari). פרטים אלו נלמדים מלוחות אבן לבנים עם כיתוב זיכרון שקבועים על המגדל עצמו מהצד של הקרמלין. בסוף המאה ה-16 נקבע סמל העיט הדו ראשי של רוסיה על המגדל. המגדל התנשא בתחילה למחצית מגובהו הנוכחי, אך בשנים 1625-1624 הוסיפו לו האדריכל הרוסי בַאזֶ'ן אוֹגוּרְצוֹב (Бажен Огурцов) והסקוטי כריסטופר גלווי (Christopher Galloway) גג ובו מספר מפלסים. ב-16 באפריל 1658 קבע צו רשמי את שמו הנוכחי של המגדל. העיטורים נוספו בזמן כהונתו של מייסד שושלת רומנוב, הצאר מיכאיל הראשון.
מחנה המעצר גירס
מחנה המעצר גירס (בצרפתית - Le camp de Gurs) היה מחנה מעצר בצרפת שנפתח על ידי ממשלת הרפובליקה הצרפתית השלישית ב-1939. המחנה הוקם לאחר נפילת קטלוניה עם סיום מלחמת האזרחים בספרד בדרום מערב צרפת, בסמוך לגבול הצרפתי-ספרדי. המחנה הוקם על מנת לשלוט בזרם הפליטים שהגיע לצרפת מעבר לגבול הספרדי. עם תחילת מלחמת העולם השנייה נכלאו במחנה אזרחי גרמניה, ואחרים ממדינות הציר כמו גם אזרחים צרפתים שנחשבו למסוכנים מבחינה פוליטית.
עם הקמת משטר צרפת של וישי, ששיתף פעולה עם הנאצים הפך המחנה למחנה כליאה ליהודים שלא היו אזרחי צרפת, כמו גם לאחרים שנחשבו למסוכנים למשטר. רבים מהיהודים שנכלאו במחנה מתו בשל התנאים הקשים ששררו בו, ועבור רבים אחרים שימש המחנה כתחנה בדרך להשמדה במחנות במזרח.
לאחר שחרור צרפת שימש המחנה כמחנה לשבויים גרמנים ולמשתפי פעולה צרפתים. המחנה נסגר באופן סופי בשנת 1946. במקום הוקם אתר זיכרון, וכן מצוי במקום בית קברות בו טמונים שרידי העצירים שמתו במחנה, רובם יהודים.
היסטוריה של המחנה
עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה שוכנו במחנה בעיקר פליטים מספרד - אנשי הבריגדות הבינלאומיות (כמו קורט יוליוס גולדשטיין), בסקים, טייסים בחיל האוויר של הרפובליקה, ואזרחים ספרדים מסוגים שונים. חלקם מצאו אף עבודה מחוץ למחנה. ב-14 ביולי 1939 מנה מספר העצירים במחנה 17,000.
אסירים
עם תחילת מלחמת העולם השנייה הוחלט להשתמש במחנה גירס למעצרם של אזרחי אויב, ואף של אזרחים רגילים שנעצרו וממתינים למשפטם. ב-21 במאי 1940, מספר ימים לאחר תחילת המערכה על צרפת, הגיע המשלוח הראשון של עצירים אלו אל המחנה, והצטרף אל אוכלוסיית פליטי מלחמת האזרחים הספרדית שהמשיכה לשהות בו. אלו כללו -
עצירים אלו כונו בכינוי "les indésirables" - הבלתי רצויים.
המחנה תחת משטר וישי
עם כניעתה של צרפת, לאחר המערכה על צרפת, וייסוד משטר צרפת של וישי, משתף הפעולה עם הנאצים, נותר המחנה בשטח צרפת של וישי, והועבר מניהול הצבא לניהול אזרחי. רבים מתושביו הקודמים של המחנה נמלטו ממנו, עם העברת השליטה, והמפקד הצבאי אף שרף את תיקי האסירים, על מנת להקל עליהם להימלט.
700 מהעצירים, שנכלאו בשל שייכותם למדינות הציר או בשל אהדתם למשטר הנאצי שוחררו ב-21 באוגוסט 1940, כתוצאה מהגעת ועדת בדיקה גרמנית למחנה. לאחר מכן השתמשה ממשלת וישי במחנה על מנת לכלוא -
משלוח היהודים מבאדן
באוקטובר 1940 החליטו השלטונות הנאצים להגלות את יהודי דרום גרמניה, במיוחד מאזורי באדן, פפאלץ ווירטמברג למחנה. יהודים אלו היו ברובם נשים, ילדים וזקנים, כ-7,500 במספר. ב-25 באוקטובר הגיע משלוח זה למחנה, ונכלא שם תחת פיקוח אנשי וישי. תנאי החיים שלהם היו קשים ביותר. במהלך השנה הראשונה לשהותם במחנה מתו כ-1,000 מהם במגפות כטיפוס ודיזנטריה.
מהנשארים בחיים הצליחו 700 להימלט, ו-2000 נוספים השיגו ויזות שאיפשרו להם לצאת למדינות נייטרליות. האחרים נותרו במחנה, והכשירים לעבודה הועסקו בעבודות כפייה.
משלוח היהודים מבאדן לגירס הוא פרשיה יוצאת דופן בהיסטוריה של השואה, וזהו המקרה היחיד בו גורשו יהודים למערב מאזורים שבשליטת הנאצים. אין לדעת מהו שהביא לצעד יוצא דופן זה, אך יש המשערים כי המדובר במעין ניסוי שנועד לבחון את התכנות תוכנית מדגסקר ליישוב יהודי אירופה באי מדגסקר.
ארגוני סיוע
החל מדצמבר 1940 החלו ארגוני סיוע להתערב ולנסות לסייע לאסירים. בין הארגונים היו ארגונים יהודים ופרוטסטנטים. ארגון בשם אוז"ה (Oeuvre de Secours aux Enfants) - "אגודת הסיוע לילדים" קיים מרפאה במחנה, והצליח להבריח ממנו ילדים רבים, ששוכנו בקרב האוכלוסייה הצרפתית וקיבלו זהות של ילדים צרפתים. ברבים מהמקרים נשלחו הורי הילדים למזרח, ונרצחו שם.
התנאים במחנה
השמירה על המחנה הייתה רופפת יותר ממחנות אחרים, אך העצורים היו ברוב המקרים לבושים בבגדים בלויים, ללא כסף או מסמכים, וללא היכרות עם האזור שתאפשר להם להימלט. עצורים שנמלטו ונתפסו שוכנו בצריפי עונשין, ובמקרה שחזרו על התנהגותם נשלחו למחנות אחרים שנחשבו לקשים יותר. עצירים שהצליחו ליצור קשרים עם האוכלוסייה החיצונית היו יכולים להימלט בהצלחה, ולנסות אף לחצות את הגבול לספרד. במהלך שנות משטר וישי נמלטו מהמחנה 755 עצירים.
המשלוחים למזרח
בשנת 1942 הוחלט על משלוח היהודים ששהו באותה שעה במחנה למחנות ההשמדה במזרח. משטר וישי הסכים להסגיר את היהודים ששהו במחנה לידי הנאצים. ב-18 ביולי 1942 הגיע למחנה איש ה-SS תיאודור דנקר, והורה על הכנת העצירים למשלוח למזרח. החל מ-6 באוגוסט החל משלוח 3,907 מעצירי המחנה היהודים למחנה הריכוז דראנסי, ומשם הגיעו רובם לאושוויץ, שם נספו. בנובמבר 1943 נסגר המחנה. בתקופת פעילותו עברו דרך המחנה כ-22,000 עצירים, 18,000 מהם יהודים.
בשנת 1944 נפתח שוב המחנה על ידי ממשלת וישי, על מנת לשכן עצירים פוליטיים ואנשי הרזיסטאנס.
לאחר המלחמה
עם שחרור צרפת על ידי בנות הברית, החל המחנה לשמש לכליאת משתפי פעולה, ושבויי מלחמה גרמנים. בשנת 1946 נסגר המחנה, ננטש ועבר תהליכי בליה, עד שלא ניתן היה להבחין כי במקום היה פעם מחנה.
באתר המחנה כיום מצוי אתר זיכרון, שנפתח בשנת 1994 ועוצב על ידי האמן הישראלי דני קרוון. לאורך הרחוב הראשי של המחנה ניטעה שדרת עצים, והוקמה אנדרטה לנספים. אחד מצריפי העץ הוקם מחדש, כשלד, ועומד כזכר לקורבנות ששהו בצריף. מהצריף נסלל פס רכבת באורך 180 מטר, עד ליציאה מן המחנה, על מנת לסמל את גורלם הסופי של העצירים. בבית הקברות הסמוך טמונים 1072 עצירים, רובם יהודים, ומיעוטם ספרדים פליטי מלחמת האזרחים. בית הקברות מתוחזק על ידי הקהילה היהודית של באדן.
מלון קומודור (עזה)
מלון קומודור הוא בית מלון בעיר עזה, בשכונת א-רימאל, בה רוב התושבים הם בעלי מעמד חברתי גבוה. במלון מתאכסנים בדרך כלל עיתונאים זרים ודיפלומטים המגיעים לעזה.
היסטוריה
המלון נבנה בתחילת המאה ה-21, ובו עשרות חדרים וסוויטות, חדר כושר ובריכת שחייה.
המלון בבעלות עבדל אל-עזיז חאלידי, מוסלמי אדוק בעל קשרים לאנשי חמאס. חאלידי עיטר את המלון במוטיבים אסלאמיים, בהם הצבע הירוק ופסוקים מהקוראן. ליד המלון מרכז קניות ומספר מסעדות יוקרה, והוא מרכז סביבו חיי לילה ובילויים לתושבי השכונה.
בשנת 2007 אסרו אנשי חמאס על נשים ללבוש בגדי ים בבריכה, גם בימים המיועדים לנשים בלבד, בנימוק שגברים מציצים לעברם מעבר לגדר המקיפה את המלון. אנשי חמאס אף סגרו במלון בית קפה, שבו נהגו גברים ונשים לשבת יחד.
במלון גם מרכז כנסים וחדרי דיונים, המיועדים לאנשי עסקים אך נעשה בהם בעיקר שימוש פוליטי על ידי חמאס ופלגים פוליטיים אחרים בעזה. לדוגמה, במאי 2017 נערך במלון כנס אנשי חמאס, בו הוצגו דבריו של מנהיג הארגון ח'אלד משעל, ששודרו בווידאו ממקום מושבו בדוחה, קטאר. בספטמבר 2017 ערך יחיא סנוואר, מנהיג חמאס ברצועת עזה, סדרת פגישות עם אנשי פת"ח והרשות הפלסטינית, במסגרת מאמצי הפיוס בין הארגונים ובדצמבר 2017 ערכה תנועת הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני מסיבת עיתונאים במלון.
בשנת 2010 התאכסנה במלון קבוצה של נטורי קרתא המקורבים לחמאס, בראשות הרב ישראל דוד וייס. הם שהו במלון במהלך השבת וסופק להם מזון כשר. לאחר צאת השבת עזבה הקבוצה את המלון ועברה למצרים דרך מעבר רפיח, ומשם לישראל.
12 ביוני
12 ביוני הוא היום ה-163 בשנה (164 בשנה מעוברת) בלוח הגרגוריאני. עד לסיום השנה, נשארו עוד 202 ימים.
טכנולוגיה מסייעת לשילוב לימודי
טכנולוגיה מסייעת היא תחום ידע בטכנולוגיה, העוסק בקבוצת מכשירים לשיפור התפקוד של אנשים עם מוגבלות ובידע הנלווה למכשירים אלה. למידה והשתתפות בתוכניות אקדמיות היא תחום חשוב מפעולות היומיום וקיימת טכנולוגיה מסייעת ענפה לשילוב בלימודים למרות לקויות.
לקויות ניתן למיין באופן גס ללקויות חישה (בעיקר לקות ראייה ולקות שמיעה) ללקויות תנועה (לקות בניידות, בתמרון חפצים ובהפקת דיבור), ללקויות קוגניטיביות (למשל לקויות למידה, אוטיזם, פיגור שכלי, תופעות לוואי קוגניטיביות של תרופות לצריכה כרונית) וללקויות נפשיות. את פעילויות הלמידה ניתן למיין באופן גס לפעילויות קלט (למשל הקשבה בהרצאה או קריאת ספר), לפעילויות עיבוד (למשל חזרה על החומר) ולפעילויות פלט (למשל מבחן). תלמידים עם מצבי לקות שונים, עם כישורים שונים וסוגי תפיסה שונים ידרשו מכשור שונה עבור שלבי הלימוד בהם הם מתקשים.
טכנולוגיות סיוע בכתיבה עבור תלמידים עם דיסגרפיה
דיסגרפיה היא שם כולל להפרעות כתיבה על רקע קוגניטיבי. לאנשים עם סוגים שונים של דיסגרפיה יתאימו טיפולים והתאמות שונות. לחלק מאנשים אלה יהיו ההתאמות גם מתחום הטכנולוגיה המסייעת. אולם שני אנשים עם דיסגרפיה עשויים להשתמש בטכנולוגיה מסייעת שונה לחלוטין.
ישנם תלמידים עם דיסגרפיה שיתקשו לתפקד בעת כתיבה בכתב יד. כתב היד המשובש שלהם יגרום לשיבושי קריאה של עבודותיהם דבר המוביל לרמת תסכול, בעת הקריאה. כתיבתם של ילדים עם דיסגרפיה על בסיס גרפו-מוטורי מתאפיינת בקושי בעיצוב אותיות מבחינה גודל וצורה, אותיות לא גמורות, בכתיבת טקסט שאינו קריא, שגיאות כתיב חריגות, וקושי רב בהעתקת הטקסט.
נמצא כי השימוש במעבד תמלילים כטכנולוגית סיוע לשם שיפור תפקודם האקדמי של תלמידים עם לקויות בכתיבה, המשולבים בכיתה הכוללת והכתיבה באמצעות מחשב מסייעת לשיפור התוצרים האקדמיים, לעיצוב הכתיבה ואף מעודדת את התלמידים לכתוב סיכומי שיעור. מעבד התמלילים מאפשר לתלמידים גם לארגן את החומרים שלהם באופן יעיל יותר. ניתן גם לכוונן את מעבד התמלילים כך שיתאים דווקא לסוג דיסגרפיה מסוים (כמו להפוך את השימוש בפונקציית תיקון השגיאות אוטומטי לנוח יותר) או להוסיף לו תוספים קנויים (כמו משוב קולי).
תוכנות הקראה
תלמידים עם לקות בקריאה יכולים להשתמש בתוכנות הקראה ברוב השפות כולל עברית. תוכנת הקראה נקראת גם text to speech, reading software או קורא מסך. הקראת הטקסט יכולה לכלול אותיות, מילים, משפטים, קטעים או טקסט מלא, לפי בחירת המשתמש. התוכנה מקריאה את הטקסט באנגלית ובמקביל, ניתן לעקוב אחר קצב הקריאה באמצעות סמן העוקב אחר המילים הנקראות. המשתמש יכול לבחור את קצב ומהירות ההקראה של הטקסט ואף את קול הדובר (בחירה בין קול של אישה, גבר או ילד).
היכולת להקשיב לטקסט ובו זמנית גם לעקוב אחר ייצוגו החזותי, משחררת את הלומד עם לקות הלמידה מפעילות קשה ומפרכת של פענוח המילה/משפט/טקסט. תוכנת ההקראה מאפשרת לתלמיד/סטודנט לקרוא את הטקסט על המסך מולו ובמקביל לשמוע על את הטקסט לזרז את קצב הקריאה על ידי עקיפת הקשיים בפענוח או בקריאה בלתי מדויקת ועל ידי כך לשפר את ההבנה שלו, קצב הקריאה ואת שטף הקריאה.
שימוש בתוכנת ההקראה מאפשר לתלמיד או הסטודנט עצמאות בלימודיו, התוכנות הן נגישות, ידידותיות וקלות לשימוש, הדבר משחרר את התלמיד או הסטודנט מתלות באדם שיקריא טקסטים או בחינות. המשתמש יכול לחזור להתחלה, להתקדם קדימה, להגביר את קצב הקריאה או להאט אותו. תחום תוכנות ההקראה העבריות לוקה בחסר ביחס לתחום זה בשפות לועזיות רבות. זאת משום שהשפה העברית נכתבת מימין לשמאל ועם מעט אותיות ניקוד ומשום שהשוק של דוברי העברית הוא שוק קטן יחסית (בעיות דומות ניתן למצוא בשוק טכנולוגיית הברייל העברית הממוחשבת).
ארגון זמן
טכנולוגיות סיוע בתחום הארגון מועילה גם לציבור חסר הלקות ולכן אינה תמיד נחשבת לטכנולוגיה מסייעת. אולם, תלמידים בוגרים עם הפרעת קשב וקשיי התארגנות, כמו גם אנשים מהקשת האוטיסטית המפחדים מהפתעות, זקוקים לטכנולוגיה זו הרבה יותר ממה שזקוק לה הציבור הרחב. עבור האחרונים, ידיעת סדר היום בפרטי פרטים זמן רב מראש, עשויה להיות קריטית ליצירת רוגע נפשי וריכוז יעיל.
מחשבי כף יד הם כלי ארגוני יעיל ביותר. ניתן לסנכרן אותם עם יומנים ממוחשבים, כגון אאוטלוק או יומן של גוגל. תוכנות וחומרות אלה תוכננו לרוב עבור הקהל הרחב, אך תלמידים עם לקויות המקשות על ההתארגנות יהיו תלויים בתוכנות אלה יותר מאנשים חסרי לקות. תלמידים עם בעיות ארגון עשויים להגיע למבחנים בשעה לא נכונה, ללמוד לקראת מבחנים חומר לא נכון וכיוצא בזה. בין התוכנות והחומרות ניתן למנות את Microsoft Outlook ואת ה-אייפון.
טכנולוגיות סיוע לאנשים חרשים או כבדי שמיעה
ישנם שני סוגים של התקני טכנולוגיה מסייעת: מכשירי טכנולוגיה מתקדמת (high-tech) והתקני low-tech. תלמידים בעלי לקויות שמיעה זקוקים לשני סוגי התקנים אלה על מנת להיעזר בהם כתלמידים בכיתה וכאזרחים בחברה. לדוגמה: "The I-computer" הוא מכשיר הממיר את הנאמר במחשב לכתב או לשפת סימנים בזמן אמת, וכך הופך את התקשורת עבור חרשים וכבדי שמיעה לאפשרית ופשוטה. כמו כן, קיימים מספר אמצעים טכנולוגיים המאפשרים גישה לרדיו, טלוויזיה ואף קיימת טלוויזיה מיוחדת המאפשרת קידוד לאנשים בעלי מוגבלויות שמיעה.
דרך אחרת לחלק את הטכנולוגיות המסייעות של ציבור זה היא טכנולוגיה שאינה דורשת אדם צמוד (כמו מגברים) וטכנולוגיה שכן דורשת אדם כזה (כמו מרקע עליו מופיע מתרגם סימולטני לשפת הסימנים או כתוביות של כתבן סימולטני). הסוג השני של הטכנולוגיות, המסייעות לחירשים ולכבדי שמיעה, הופך תחום זה של טכנולוגיה מסייעת לאחד היקרים ביותר בתחום הטכנולוגיה המסייעת כולו.
מעבר לטכנולוגיה מסייעת, אנשים ששפת אמם היא שפת הסימנים צריכים חומר לימוד ולומדות בשפת אמם. בתחום המתמטיקה ניתן למצוא כיום תוכנה, שנועדה לתלמידים חירשים המשתמשים בשפת הסימנים, ללימוד העקרונות לפתרון בעיות מילוליות במתמטיקה. תוכנה זו מספקת לתלמידים תרגום של הבעיה לשפת הסימנים, רמז באנימציה והסבר כיצד לפתור את הבעיה בשפת הסימנים.
טכנולוגית סיוע ללקויי ראייה
עבור אנשים עם לקות ראייה ישנן טכנולוגית רבות לסיוע בפעילויות חיים רבות, כגון קריאת ספרות, קריאת תוויות של מוצרים ותרופות וניווט למרות קושי בראייה. להלן מספר אפשרויות לעזרים נלווים למחשב:
טכנולוגיות סיוע עבור מגבלות תנועה
מקלדות מסך וירטואליות - לוחות מקשים על המסך כוללים לעיתים קרובות אפשרות הקלדה בסריקה, אשר באה לידי ביטוי כך שהמקשים הבודדים בלוח המקשים על המסך מודגשים, וכך בעל מגבלת ניידות יכול לבחור באמצעות מתג הממוקם ליד איבר בגוף שיש לו שליטה רצונית עליו.
סטן צ'רלטון
סטנלי "סטן" צ'רלטון (באנגלית: Stanley "Stan" Charlton; 28 ביוני 1929 - 20 בדצמבר 2012) היה שחקן ומאמן כדורגל אנגלי.
קריירה
צ'רלטון נולד באקסטר שבמחוז דבון. הוא החל את הקריירה שלו במועדון החובבני ברומלי, והשתתף בארבעה משחקים במדי נבחרת החובבים של אנגליה. כמו כן, הוא נכלל בסגל של נבחרת בריטניה בכדורגל לקראת אולימפיאדת 1952, אך לא השתתף בפועל בטורניר הכדורגל. ב-1952 הוא חתם על חוזה מקצוען בלייטון אוריינט, ושיחק בהרכב המועדון באופן קבוע במשך שלוש עונות, כאשר בעונת 1954/1955 המועדון מסיים במקום השני בליגה השלישית.
אולם, הוא הפסיד את מקומו בהרכב לטובת ויליס לאחר הפסד 1 - 3 לברנלי בספטמבר 1958. הוא חזר ללייטון אוריינט לאחר שהשתתף בארבעה משחקים בחצי הראשון של עונת 1958/1959; בסך הכל הוא השתתף ב-110 משחקים במדי ארסנל, והבקיע בהם שלושה שערים (כולם בגביע ה-FA). הקדנציה השנייה שלו באוריינט נמשכה שבע עונות, שבמלכהן העפיל המועדון בפעם היחידה בתולדותיו לליגה הראשונה (עונת 1962/1963).
צ'רלטון פרש בקיץ 1965, לאחר שהשתתף ב-366 משחקי ליגה במדי אוריינט. הוא התמנה לתפקיד המאמן של ויימות', והדריך את המועדון במשך שבע שנים. לאחר מכן הוא עבד כמנהל מחוזי מטעם חברה להימורי כדורגל. במקביל לכך, הוא היה פעיל בקרן האוהדים של לייטון אוריינט.
צ'רלטון נפטר ב-20 בדצמבר 2012, בגיל 83.
אביו, הנקרא גם כן סטנלי, שיחק בשנות ה-20 ובשנות ה-30 באקסטר סיטי ובקריסטל פאלאס. אין לו קשר לבובי וג'ק צ'רלטון ששיחקו במקביל במנצ'סטר יונייטד ובלידס יונייטד.
ספריית הוותיקן
ספריית הוותיקן (בלטינית: Bibliotheca Apostolica Vaticana), היא הספרייה של הכס הקדוש הממוקמת בקריית הוותיקן. זו אחת מהספריות העתיקות בעולם, המכילה את אחד האוספים המשמעותיים של טקסטים היסטוריים.
היסטוריה
מומחים מחלקים את היסטוריית הספרייה האפיפיורית לחמישה חלקים:
יסוד ספריית הוותיקן
האפיפיור ניקולאוס החמישי ייסד את הספרייה בוותיקן בשנת 1448, על ידי שילוב של 350 קודקסים יווניים, לטינים ועבריים, אותם ירש מאבותיו, עם האוסף הפרטי שלו ורכישות גדולות נוספות, ביניהם של כתבי יד מהספרייה הקיסרית של קונסטנטינופול.
כאשר הספרן הראשון של ספריית הוותיקן עשה רשימה של הספרים בשנת 1481, הספרייה החזיקה בערך 3,500 פריטים, מספר שמשמעותו היא שהספרייה הייתה הגדולה ביותר בעולם המערבי באותה תקופה. בערך בשנת 1587, הפקיד האפיפיור סיקטוס החמישי בידי האדריכל דומיניקו פונטנה, תכנון של מבנה חדש לספרייה, אשר נמצא בשימוש עד היום. הספרים הוצגו על מדפים, אליהם היו כבולים.
ירושות ורכישות
ספריית הוותיקן הועשרה בכמה רכישות וירושות במהלך השנים. ב-1601 הוריש אוטאוויו בנו של המומר חננאל דה פוליניו את ספרי אביו לספריית הוותיקן. ב-1623, ספריית רוזנות היידלברג (ספריית פאלאטינה), שהכילה כ-3,500 כתבי יד, נתרמה לספריית הוותיקן על ידי מקסימילייס הראשון, דוכס בוואריה, בתודה לתמרון הפוליטי החכם שעשה האפיפיור גרגורי החמש עשרה, שתמך בו בהתמודדותו מול מועמדים פרוטסטנטים על מושב בבית הנבחרים. 39 מתוך כתבי היד של היידלברג נשלחו לפריז ב-1797, והוחזרו להיידלברג ב-1815. בנוסף ניתנה על ידי האפיפיור פיאוס השביעי מתנה של 852 כתבי יד נוספים בשנת 1816. מלבד אלה, כל שאר 2,609 כתבי היד של הרוזנות נמצאים בספריית הוותיקן עד היום.
אחזקות נוכחיות
כיום, הספרייה מונה 75,000 כתבי יד לערך, ומעל ל-1.1 מיליון ספרים מודפסים, הכוללים בתוכם גם כ-8,500 אינקונבולה. ניתן גם לציין שלספריית הוותיקן יש כיום 803 כתבי יד עבריים עתיקים. הארכיונים הסודיים של הוותיקן הופרדו מהספרייה בתחילת המאה ה-17 וכוללים 1500 כותרים.
בין הפריטים המפורסמים ביותר של ספריית הוותיקן נמנה הקודקס ותיקנוס (Codex Vaticanus, תרגום חופשי - מצחף הוותיקן), התנ"ך העתיק ביותר המוכר לנו כיום. הספר ההיסטוריה הסודית של פרוקופיוס נמצא בספרייה ופורסם בשנת 1623.
מיתוס נפוץ הוא שספריית הוותיקן מחזיקה באוסף הפורנוגרפיה הגדול בעולם. טענה זו אינה נכונה. לספרייה יש מעט מאוד חומרים פורנוגרפיים, רובם בתיקיית העתקים של העבודה על רשימת הספרים האסורים. ישנם גם מעט מאוד יצירות אומנות ארוטיות, אך פחות אף מזה מאז תקופת הרנסאנס.
ספריית הוותיקן היא ספרייה עיונית בנושאים כמו היסטוריה, חוק, פילוסופיה ותאולוגיה. הספרייה פתוחה לכל אחד המסוגל להראות את סגולותיו ולהסביר את הצורך המחקרי שלו להשתמש באוסף.
כתבי היד העבריים
בספרית הוותיקן נמצא אוסף כנראה הגדול בעולם של כתבי יד עבריים מתקופת הרנסאנס וימי הביניים. הוא מכיל אוסף של מעל 600 כתבי יד עבריים. כתבי היד מתפרסים על פני כל הספרות היהודית – תנ"ך, תרגום ופרשנות התנ"ך, תלמוד בבלי, תלמוד ירושלמי, מדרשי הלכה, מדרשי אגדה, מחזורים, קבלה ועוד.
כתב היד הקדום ביותר הוא מסוף המאה התשיעית או מתחילת המאה העשירית – זהו כתב היד של הספרא (כתב יד ותיקן 66) הנחשב לבכיר כתבי היד של הספרא. כתבי יד חשובים אחרים – כתב יד של התלמוד הירושלמי – ותיקן 133, המכיל את מסכת סוטה וכמעט כל סדר זרעים. נחשב לכתב היד השני בחשיבותו של הירושלמי (אחרי כתב יד ליידן).
כתב יד של הספרי – ותיקן 32 – בכיר כתבי היד של הספרי.
כתבי יד לכמעט כל מסכתות התלמוד הבבלי.
סקירה מקיפה של כתבי היד העבריים בספרייה בוצעה בשנת 2008 על ידי בנימין ריצ'לר ופרופ' מלאכי בית אריה.
אשר טללים
אשר טללים (30 במרץ 1950 – 21 באוקטובר 2022) היה במאי קולנוע ישראלי, שביים וערך עשרות סרטים ארוכים וזכה בפרס האקדמיה הישראלית (אופיר). טללים שילב עשיית סרטים עם הוראת קולנוע, והיה פעיל במוסדות ידועים בתחום הקולנוע. מרכז פעילותו של טללים היה בישראל, אך מ-1998 ועד 2021 פעל בלונדון.
ביוגרפיה
טללים נולד ב-1950 בטנג'יר שבמרוקו בשם מסוד בן-טולילה לאסתר ויעקב בן-טולילה. ממרוקו עברה המשפחה למאלגה שבספרד, וב-1960 עלה לישראל עם משפחתו וקיבל את השם אשר. המשפחה התיישבה בבני ברק שם למד בבית ספר התיכון הדתי. ב-1968 התגייס טללים לחטיבת גולני ושירת בסיני בתקופת מלחמת ההתשה ובהמשך השתתף במלחמת יום הכיפורים. החוויות משתי מלחמות אלו היוו את הבסיס ליצירותיו הראשונות.
טללים גר ופעל תקופה ארוכה בירושלים ועסק בביום ועריכת סרטים וכן בהוראה. ב-1986 ייסד את הקורס הפופולרי "קולנוע – טריטוריה נסתרת" בסינמטק ירושלים והיה שותף בניהולו ואף הירצה בו עד 1997.
ב-1998 עבר טללים עם אשתו השנייה, רונית, לגור בלונדון (בעקבות לימודי הדוקטורט של אשתו) שם הוזמן להצטרף לסגל הקבוע של בית הספר הגבוה לקולנוע של בריטניה, ה- NFTS ולימד בו. בתקופה זו הפעיל טללים קרן לסרטים קצרים TPSFF@UKJF והיה שותף להפקתם של 29 סרטים (23 עלילתיים, 3 דוקומנטריים, 3 סרטי אנימציה).
טללים חזר לפעילות קולנועית בישראל באפריל 2021 והתגורר תקופה ביישוב כליל שהיה בין מייסדיו ב-1979. לאחר תקופה בכליל חזר לגור בלונדון.
משפחתו
טללים נישא בנישואים ראשונים למירי (לבית פיליפ) ונולדו לו 2 ילדים (ענהאל ותום קרלוס). נישא שנית לרונית (לבית יואלי) ונולדו לו 2 ילדים נוספים (אביגיל ויהונתן). נפטר באוקטובר 2022 בלונדון לאחר מאבק במחלת הסרטן.
בנו, תום קרלוס, שנקרא על שם דודו, (אחיו הצעיר של אשר), שנהרג ב-1973 במהלך מלחמת יום הכיפורים, הוא מלחין, כותב, מתכנת וסולן.
ביתו, ענהאל צימרמן, היא קלינאית תקשורת, מטפלת DIR, מדריכה, מרצה וצלמת, מתגוררת בתל אביב.
אשר הוא סב לחמישה נכדים.
פלורה סנדס
פלורה סנדס (באנגלית: Flora Sandes; 22 בינואר 1876 – 24 בנובמבר 1956) הייתה אישה בריטית, אשר שירתה כקצינה של הצבא הסרבי המלכותי במלחמת העולם הראשונה. סנדס הייתה יוצאת דופן בכך שהייתה האישה הבריטית היחידה ששירתה בפועל כחיילת במלחמת העולם הראשונה. בתחילת דרכה התנדבה ליחידת האמבולנס בסנט ג'ון. לאחר מכן עברה לממלכת סרביה ושם התקבלה בברכה והצטרפה רשמית לצבא הסרבי. לאחר מכן קודמה לתפקיד רב-סמל ובסוף המלחמה לתפקיד קפטן וקיבלה 7 מדליות עיטור.
ראשית חייה
פלורה סנדס נולדה ב-22 בינואר 1876 ביישוב פופלטון באנגליה והייתה הבת הצעירה למשפחה אירית. אביה היה סמואל דיקסון סנדס (1822–1914) רקטור לשעבר בוויצרץ שנמצאת במחוז קורק שבאירלנד ואמה הייתה סופיה ג'וליה. כשפלורה הייתה בת תשע היא ומשפחתה עברו ממרלספורד ויותר מאוחר לטורטון. בתור ילדה היא נהנתה מפעילויות רכיבה ויריות וטענה כי רצתה להיות בן. היא למדה לנהוג במכוניות מרוץ צרפתיות ישנות. בזמנה החופשי פלורה התאמנה עם FANY ראשי תיבות של First Aid Nursing Yeomanry, שהוקם בשנת 1907, ארגון קדם צבאי לנשים בו למדה עזרה ראשונה, פרשות ואיתות. פלורה עזבה את FANY בשנת 1910 ועברה לארגון FANY אחר שהוקם לנשים חולות ופצועות. בפרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 היא התנדבה להיות אחות אך נדחתה בגלל חוסר התאמה.
קריירה צבאית
על אף הדחייה הצטרפה סנדס ליחידת האמבולנס בסנט ג'ון שהוקמה על ידי האחות האמריקאית מייבל גרואיץ'. ב-12 באוגוסט 1914 עזבה את אנגליה לסרביה עם קבוצה של 36 נשים כדי לנסות לסייע למשברים ההומניטריים שם. . הם הגיעו לעיירה קרגוייבץ אשר הייתה הבסיס לכוחות הסרבים שנלחמו נגד המתקפה של האימפריה האוסטרו-הונגרית. סנדס הצטרפה לצלב האדום הסרבי ועבדה באמבולנס עבור גדוד הרגלים השני של הצבא הסרבי. בשנת 1914 היא המשיכה לרכב עם חייל סרבי שהתרשם מכישוריה של סנס ברכיבה על סוסים ואמר לה שהיא מבוזבזת כאחות ועליה להתגייס כחיילת. בשנת 1915 נאבקה סנדס להגיע לחזית (למרות מאמציהם של אנשים כמו הקונסול דיפלומטי הבריטי, שהורה לה לחזור למקום בטוח), ובסופו של דבר הצטרפה לאמבולנס של גדוד הרגלים השני במעבר בבאונה. במהלך הנסיגה הגדולה דרך אלבניה, כל אנשי האמבולנס האחרים ברחו או נהרגו. סנדס כבר לא הייתה שימושית כאחות ונרשמה כטוראית על ידי הגנרל מילוש ואסיץ'. היא התקדמה במהירות לדרגת רב"ט. בהמשך היא סיפרה שכדי למסד את השינוי היא הסירה את תג הצלב האדום והחליפה אותו בדמויות הרגימנטיות של הפליז מתוך הכותרות של קולונל מיליץ'. בשנת 1916, במהלך ההתקדמות הסרבית על ביטולה, נפצעה סנדס באורח קשה מרימון ביד. בהמשך היא קיבלה את העיטור הגבוה ביותר של הצבא הסרבי, מסדר הכוכב של הקאראוריי  . במקביל, היא קודמה לדרגת רב-סמל. כמו כן, בשנת 1916 פרסמה סנדס את האוטוביוגרפיה שלה, אישה אנגלית אשר תפקדה כסמלת בצבא הסרבי, על סמך מכתביה ויומניה. היא השתמשה באוטוביוגרפיה זו כדי לעזור לה לגייס כספים עבור הצבא הסרבי. יחד עם אוולינה הרפילד  היא הקימה את הקרן אוולינה הרפילד ורב-סרן פלורה סנדס לקידום נוחות לחיילים ואסירים סרבים. לאחר שלא הצליחה להמשיך להילחם בגלל פציעתה, בילתה את שארית המלחמה בניהול בית חולים. בתום המלחמה קודמה לדרגת קצינה, מה שהפך אותה לקצינה הראשונה של הצבא הסרבי ובמקביל להיות גם הקצינה הזרה הראשונה.
חיים מאוחרים
במאי 1927 התחתנה סנדס עם יורי יודניץ', קצין וגנרל הצבא הלבן לשעבר. הזוג התגורר תקופה בצרפת, אך לאחר מכן חזרו לסרביה (שעד תאריך זה הפכה לחלק מממלכת יוגוסלביה) והתיישבו בבלגרד. בין שאר העבודות, סנדס נהגה במונית מהראשונות שהיו בבלגרד. כמו כן, בשנת 1927 פרסמה אוטוביוגרפיה שנייה. היא הרצתה בהרחבה על חוויותיה בתקופת המלחמה בבריטניה, אוסטרליה, ניו זילנד, צרפת, קנדה וארצות הברית. היא לבשה את מדי הצבא שלה בזמן שהיא העבירה את הרצאותיה. כשגרמניה פתחה בהפלישה ליוגוסלביה באפריל 1941, הוחזרו סנדס ויודניץ' לשירות צבאי, אך הפלישה הסתיימה לפני שהספיקו למלא תפקידים צבאיים כלשהם. הם נכלאו לזמן קצר על ידי הגרמנים לפני ששוחררו. לאחר מכן יודניץ' חלה, והועבר לבית חולים ונפטר שם בספטמבר 1941. לאחר מכן שבה סנדס לאנגליה. את השנים האחרונות בחייה בילתה בסופוק, התגוררה בהוצ'סטון התחתית ליד שוק וויקהאם. היא נפטרה בבית החולים מזרח סוקולק ואיפסוויץ' ב־24 בנובמבר 1956. גופתה נשרפה בקרמטוריום איפסוויץ' ואפרה מפוזר בגן הזיכרון. בכנסיית סנט אנדרו במרלספורד מוקדש לה לוח זיכרון על הקיר הדרומי בדוכני המקהלה.
דקדוקי הטעמים
כתיבת הספר
על פי אהרון דותן, הפרקים מהם הורכב ספר דקדוקי הטעמים נכתבו בראשונה בתקופה הקדומה למאה העשירית, בה חי בן אשר, וזאת על ידי מחברים שונים. עד המאה העשירית הספיק הספר לצבור גרסאות שונות. פרקים אלה הגיעו לידינו בכתבי יד רבים, השונים זה מזה בסדרם ומספר הפרקים שביניהם.
בין כתבי היד האחרים של החיבור ניכרת עריכה הדוקה, שנעשתה על ידי עורך אחד, אשר ייתכן שהוא אהרון בן אשר, לו הספר מיוחס. עם זאת, בספר ישנן גם הוספות מתקופה המאוחרת לו.
פתיחת הספר מייחסת אותו לאהרון בן אשר. כמו כן הספר מיוחס לבן אשר במקורות אחרים, החל מסוף המאה ה-13. הנמסר בספר דומה מאוד לנוסח כתר ארם צובא, המיוחס גם הוא לבן אשר. עם זאת, ישנן סתירות בין המסורה שבכתר ובין הספר, וכן בין כללי השווא הנע בכתר לבין דרך הסימון בספר, כך שקשה לייחס שניהם למחבר אחד.
תוכן הספר
ספר דקדוקי הטעמים כולל עשרים וששה שערים קצרים, המנוסחים ברובם בחריזה. במהדורות הספר הנפוצות, המבוססות על אוספי כתבי מסורה הנספחים למצחפי המסורה, יחד עם הערות המסורה שהצטרפו אל הספר עלה מספר השערים לכשבעים וששה.
שני הפרקים הראשונים של הספר עוסקים בתיאור טעמי המקרא, ובהצגת שלושת חלקי התנ"ך ודרכי הכתיבה השונות שלהם. במהדורות הספר הנפוצות נמצאים ביניהם גם תיאור של האותיות, סימני הניקוד, וכללי דקדוק שונים.
Thankful
Thankful הוא אלבום הבכורה של הזמרת קלי קלרקסון. האלבום יצא לאור ב-15 באפריל 2003 בארצות הברית.
דקדוקי הטעמים
תוכן הספר
יתר שערי הספר מציגים כל אחד כלל קצר, תוך הצגת דוגמאות מהתנ"ך לכלל, וציון היוצאים ממנו.
פרקי הספר פונים לקורא הבקיא בענייני המסורה, ואינם עוסקים בביאור עניינים בסיסיים. הם עוסקים בכללי משרתי כמה מן הטעמים, הן מטעמי אמ"ת הן מטעמי כ"א ספרים, בשינויי הגיית מילים על פי ההטעמה שלהן ובאופן הניקוד של מילים מסוימות.
עיקר הספר עוסק בהשפעת הטעמים על ענייני דקדוק והגייה; רוב הפרקים סובבים סביב תנועת השווא: הנעת השווא באמצע מילה, אופן סימון השווא הנע, ומשמעותו של השווא למניין ההברות לצורך הצבת הטעמים.
תפוצתו של הספר
הספר שימש בעיקר כנספח למצחפים הכוללים את התנ"ך, יחד עם רשימות מסורה אחרות. ביניהם, למשל, כתר ארם צובא. פעמים רבות שימש הספר במצחפי המקרא כחומר לעיטורים סביב תוכן כתבי היד, כשהסופר לא מתאמץ להעתיק כראוי, והוא מביא את הנוסח בצורה קטועה, חלקית ומבולבלת.
פרקים מספרי דקדוק ומסורה המאוחרים לספר, למשל מחברת התיג'אן התימנית, מבוססים עליו ומהווים מעין פרפרזה שלו.
הספר נדפס כבר עם הדפוס הראשון של המקראות הגדולות - בוונציה בשנת רע"ו. מהדורה מדעית של הספר נדפסה על ידי זליגמן בר והרמן לברכט שטראק בשנת 1879. במהדורה זו נכנסו אל תוך הספר כמה רשימות מסורה אחרות, שנספחו יחד איתו למצחפי התנ"ך.
מהדורה מדעית מקיפה יותר יצאה לאור על ידי אהרון דותן בשנת תשכ"ז. מהדורה זו מתבססת על גרסתו הערוכה של הספר מן המאה העשירית. היא נערכה ע"פ כתבי יד רבים, הושב בה סדר הפרקים אל מכונו כפי המשתקף בכתבי היד, ולספר צורפו מבוא, אפראט, פירושים והערות.
וורן מקריי
וורן טרי מקריי (באנגלית: Warren Terry McCray; ) היה פוליטיקאי אמריקאי מאינדיאנה, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אינדיאנה ה-30 בשנים 1921–1924.
זמן קצר לאחר שתביעה זו כשלה, נפתח תיק חדש בבית משפט פדרלי, בו נטען שמקריי ביקש הלוואות פרטיות בדרכי מרמה. לאחר הרשעתו בהונאת דואר הוא התפטר וריצה שלוש שנים בבית כלא פדרלי עד שב-1927 שוחרר על-תנאי וב-1930 קיבל חנינה מהנשיא הרברט הובר.
ראשית חייו
וורן מקריי נולד ליד העיירה ברוק שבאינדיאנה כבנם של וורד ומרתה (גאליי) מקריי. משפחתו וידידיו כינו אותו "וורני" (Warnie). היו לו שתי אחיות, אנני אלייזה ופאני. בגיל חמש עברה המשפחה לקנטלנד שבאינדיאנה, שם הוא גדל ולמד בבית ספר ציבורי. אביו ודודו פתחו שם עסק מצליח. מגיל צעיר קיבל מקריי עידוד למצוא דרכים להרוויח כסף, והחל לגדל ירקות ולמכור אותם מדלת לדלת כבר כנער צעיר. כאשר בגר, הוא החל לטפל בבקר של אנשי העיירה שלא היה ברשותם מספיק שטח אדמה כדי לרעות אותו. תמורת שכר, הוא רעה את הבקר בשטחי שטחי המרעה שמחוץ לעיירה במהלך היום והחזיר אותו בערוב היום.
באפריל 1874 נפטר דודו של מקריי ואביו לקח שותפים חדשים. עד מהרה הם רכשו את הבנק המקומי והחלו לצבור עושר לא מועט. כנער צעיר קיבל מקריי משרה כפקיד בבנק. לאחר שב-1882 סיים את לימודיו בבית הספר התיכון, הציע אביו לשלוח אותו ללימודים בקולג', אך מקריי הצעיר בחר להישאר ולהמשיך לעבוד בבנק. ב-1885 הוא קץ בעבודה בבנק והחליט לפתוח עסק משל עצמו. יחד עם חברו, ויליס קירקפטריק, הוא רכש חנות מכולת בעיירה שעד מהרה הפכה לרווחית מאוד. מקריי עשה שימוש בהכנסתו מהחנות כדי להשקיע במניות חברות רכבת וכרייה, אך בעיקר רכש קרקעות. הוא גם השקיע השקעה משמעותית במתקני אחסון תבואה והיה לנשיא אגודת סוחרי התבואה הלאומית.
עד מהרה היה מקריי לבעלים של שטחי אדמה חקלאית רחבים סביב לאגם שליד קנטלנד שנקרא אגם אורצ'רד. ב-1892 הוא נשא לאישה את אלה אדה, בתו של אחד משותפיו העסקיים של אביו ואחותו של הסופר ג'ורג' אדה. לזוג נולדו ארבעה ילדים, אם כי אחד מהם נפטר בינקותו. מקריי החל לגלות עניין בגידול בקר והחל ליצור עדר של זנים מיוחדים. המוניטין שלו בקהילת מגדלי הבקר עלה במהירות והוא הקים אסם לתצוגה ובית מכירות והחל למכור את הבקר האיכותי שלו, כך צמח הונו במהירות.
פוליטיקה מקומית
פעילויותיו של מקריי משכו את תשומת לבם של מנהיגי המפלגה הרפובליקנית באינדיאנה, והוא היה לנציג בוועידה המדינתית של המפלגה בקיץ 1896. ב-1901 הוא נסע לוושינגטון די. סי. כדי להיות נוכח בטקס ההשבעה לנשיאות של ויליאם מקינלי ושב משם כשהוא משוכנע שעליו לבחור בחיים הפוליטיים. באותה שנה הוא מונה על ידי מושל אינדיאנה וינפילד דרבין כחבר בחבר הנאמנים של בית החולים הצפוני לחולי נפש, שם הוא שימש כגזבר. בחבר הנאמנים הוא היה חבר 12 שנים. ב-1912 מונה מקריי למועצת החקלאות של המדינה והיה לנשיאה ב-1915. הצלחתו ביישום רפורמות כחבר המועצה סייעו להגברת הפופולריות שלו באינדיאנה.
פוליטיקה מדינתית
ב-1916 החליט מקריי להתמודד על מועמדות המפלגה הרפובליקנית למשרת מושל אינדיאנה, אך נוצח על ידי יושב ראש המפלגה לשעבר במדינה, ג'יימס גודריץ', שהיה בעל קשרים רבים. מקריי שב למלא את תפקידיו במועצה, שהתרחבו עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה. גודריץ' מינה אותו ליושב ראש ועדת שימור המזון של אינדיאנה וכחבר בוועדה היועצת של ארצות הברית למקנה כדי לסייע להבטיח אספקה מתאימה לצבא ואספקת מזון במהלך המלחמה. ב-1922 הוא היה ליושב ראש הוועדה המייעצת של רצועת התירס של המועצה למימון המלחמה שדאגה לסיוע ממשלתי לחקלאים. מקריי גם היה מעורב בפעילות הצלב האדום והוביל כמה מסעות לגיוס כספים לטובת הארגון.
רפורמות
בבחירות הכלליות התמודד מול מקריי מועמד הדמוקרטים קרלטון ב. מקולוק. מקולוק היה ותיק המלחמה ורופא, ומסע הבחירות התמקד בעיקר בסדר היום הפרוגרסיבי. מערכת הבחירות הייתה רצופת מאבקים ונותרה בעלת שיעור ההצבעה הגבוה ביותר בהיסטוריה של אינדיאנה, כשברוב הקלפיות הגיע שיעור ההצבעה לכ-95 אחוזים. בבחירות אלו זכו הרפובליקנים בניצחון סוחף, והם הגדילו את הרוב שלהם בשני בתי האספה הכללית של המדינה.
מקריי נכנס לתפקידו, ובנאום ההשבעה שלו הוא כמעט והכריז על סיומו של העידן הפרוגרסיבי, בציינו שהעם דרש "תקופה של כלכלה ממשלתית והפסקה בתהליכי החקיקה". יחד עם הרוב הרפובליקני באספה הכללית הוא החל להפוך על פיהם כמה חוקי מפתח רגולטוריים וניסה לקצץ בהוצאות הממשלה. מקריי מיקד את תשומת ליבו במה שהוא החשיב כמוסדות מדינה יעילים ונחוצים ודאג להרחבת מערכת החינוך באמצעות בניית עשרות בתי ספר חדשים, זאת בנוסף לבניית בית הסוהר המדינתי הראשון מזה כמה עשורים, הרחבת בתי החולים המדינתיים, ובניית מוסד חדש לעבריינים צעירים. הוא החל בתוכניות להרחבת מערכת הכבישים המדינתית כדי שיהוו תשתית למכוניות שהלכו והתרבו אז. בין הכבישים שהוחלט אז על סלילתם היה "כביש לינקולן". כדי לממן את מיזם הכבישים, הנהיגה המדינה לראשונה מס על דלקים.
הקו קלוקס קלאן
כוחו של הקו קלוקס קלאן עלה באינדיאנה בעשור שקדם לכהונתו של מקריי כמושל. אף על פי שהדבר לא היה ידוע לו באותה עת, יותר ממחצית חברי האספה הכללית של אינדיאנה היו חברי הקלאן. כמה מאנשי הממשל היו גם הם חברי הארגון, כולל מזכיר המדינה של אינדיאנה, אדוארד ג'קסון. ב-1921 העבירה האספה הכללית חוק לאישור קיומו של "יום הקלאן" ביריד המדינתי, שכלל שריפת צלבים ומאפיינים נוספים של הארגון. מיד עם קבלת החוק הטיל עליו מקריי וטו, ועורר את חמתם של מנהיגי הארגון.
בשנה שלאחר מכן צבר הקלאן השפעה נוספת בממשלת המדינה, וג'קסון העניק לארגון צ'רטר מדינתי והכיר בו באופן רשמי. מקריי זעם על צעד זה של ג'קסון, דרש את ביטולו ואיים לפנות לבית המשפט, בטענה ששום ארגון לא יכול לקבל צ'רטר אלא אם כן מנהיגיו יחשפו את עצמם ויחתמו עליו. מנהיג הקלאן, די. סי. סטיבנסון הורה לג'קסון להציע שוחד למקריי כדי שישנה את דעתו. ג'קסון הציע למקריי סכום של 10,000 דולר אם הוא יאייש מספר תפקידים ציבוריים בחברי הארגון. מקריי, שהיה אדם אמיד, דחה את ההצעה ונפגע ממנה מאוד. התדיינות זו הייתה חשאית ולא נודעה בציבור.
שערוריית ההלוואות
בראשית שנות ה-20 של המאה ה-20 צנחו מחירי הקרקעות באינדיאנה, וכתוצאה מכך נפגע מעמדו הפיננסי של מקריי בשל מעורבותו הרחבה בעסקי הקרקעות. אף על פי שבבעלותו היו נכסים בשווי של כמעט 3 מיליון דולר, הוא התמודד עם פשיטת רגל, והוטרד מאוד מהאפשרות של אובדן חוותו. הוא לקח הלוואה ממועצת החקלאות המדינתית בסכום של 155,000 דולר והכניס אותה לחשבונו הפרטי כדי לכסות את חובותיו. לאחר מכן הוא החל לבקש הלוואות מבנקים כדי ליצור שטרות חוב כוזבים ולעשות בהם שימוש כביטחונות. מאוחר יותר טענו פקידי הבנקים שהם אולצו להסכים לכך על ידי המושל, שרמז להם שהוא יוציא מהם את פיקדונות המדינה אם הם לא יענו לבקשותיו להלוואות.
עד מהרה נודע לחברי הקלאן על עסקאותיו של מקריי והם החליטו לעשות שימוש במידע כדי לאלץ אותו לפרוש מתפקידו. התובע הכללי של אינדיאנה הגיש תביעה נגד מקריי באשמת מעילה בהקשר להלוואה שהוא לקח ממועצת החקלאות. בכל אופן, אז כבר ההלוואה נפרעה במלואה בסיועם של כמה מידידיו של מקריי. התביעה נסגרה ב-11 באפריל 1924. ב-21 באפריל הוגשה נגד מקריי תביעה על הונאת דואר לאחר שנחשף שלכאורה הוא שלח בדואר את שטרות החוב הכוזבים לכמה בנקים. במהלך המשפט, הודה מקריי במזימתו, אך טען שהוא התכוון לפרוע את כל החובות ללא שום כוונה פלילית. עד מהרה הוא הורשע ונשפט לעונש מאסר של עשר שנים. ב-30 באפריל הוא התפטר ומיד נעצר. באותו יום הושבע סגן המושל אמט פורסט ברנץ' במקומו. כידידו הקרוב של מקריי, בכה ברנץ' בעת שנשא את שבועתו ומאורח יותר הוא אמר שהכול היה "פתאומי ומפתיע".
שנותיו האחרונות
לאחר שריצה תקופת מאסר של שלוש שנים בבית כלא פדרלי באטלנטה, קיבל מקריי שחרור על-תנאי ושב לביתו ב-1927. בעת מאסרו, קרס הקו קלוקס קלאן באינדיאנה, ומזימותיהם נחשפו על ידי מנהיגם לאחר שהוא הורשע על האונס והרצח של מגדה אוברהולצר. מקריי חידש את פעילותו העסקית, כך שעלה בידו לפרוע את חובותיו, אך הוא התבודד בביתו. כאשר יידעו מנהיגי הרפובליקנים ב-1930 את הנשיא הרברט הובר על חלקו של הקלאן בהרשעתו של מקריי, הוא העניק לו חנינה נשיאותית.
וורן מקריי נפטר בחוותו ב-19 בדצמבר 1938. הוא נטמן בבית הקברות פיירלאון שבקנטלנד.
זכוכית געשית
זכוכית געשית היא זכוכית הנוצרת באופן טבעי בפעילות געשית, כתוצאה מהתקררות מהירה של מאגמה או לבה. ככל סוגי הזכוכית, גם הזכוכית הגעשית מתאפיינת במבנה אמורפי וחסר גבישים.
אף שבמקרים רבים נוטים לכנות את כל סוגי הזכוכית הגעשית "אובסידיאן", הרי שאובסידיאן הוא אחד מסוגיה.
היווצרות ומאפיינים
זכוכית געשית מתאפיינת בחוסר במבנה גבישי, אם כי לעיתים מופיעים בה גבישים מיקרוסקופיים. מבנה זה נובע מכך שבמהלך ההתקררות המהירה, אין לאטומים די זמן להתארגן ולהתגבש. לסוגים רבים של זכוכית געשית שבירה קונכייתית, ברק זכוכי ודרגות שונות של שקיפות. הרכבם הכימי נובע ישירות מהרכב המאגמה או הלבה ממנה נוצרו.
מסת אם המורכבת מזכוכית געשית עשויה להכיל פנוקריסטים – גבישים גדולים ונראים לעין. סלעים כאלה נקראים ויטרופיר ומרקמם – "מרקם ויטרופירי".
סלע זה נוטה למיום מינרלי ולהמרה, ונוכחות גבוהה של מים על פני כדור הארץ הופכת אותו לשלב לא יציב. הזכוכית הגעשית מומרת ומתגבשת בתהליך המתקדם בשיעורים נמוכים מאוד, העשויים לארוך מיליוני שנים בטמפרטורה נמוכה ולהתקצר ככל שהטמפרטורה עולה. תהליכים אלה מאיצים את הבליה של הזכוכית הגעשית.
סוגים
סוגים רבים של זכוכית געשית הם תוצר ראשוני של התקררות מגמטית, ואילו אחרים מהווים תוצרים משניים של תהליכי מיום והמרה.
זכוכית טבעית
קיימים סוגים נוספים של זכוכית טבעית הנוצרים מהתכה אקסוגנית של סלעים וקרקעות, ולא מהתכה מגמטית אנדוגנית.
תהליכים הגורמים להתכה ולהיווצרות הזכוכית:
טוקומאן (פרובינציה)
טוקומאן (בספרדית: Tucumán) היא פרובינציה בצפון-מערב ארגנטינה. שטחה כ-22 אלף קמ"ר, והיא הפרובינציה הקטנה ביותר בארגנטינה פרט לטיירה דל פואגו. היא גובלת בסלטה בצפון, בסנטיאגו דל אסטרו במזרח ובקטמרקה בדרום ובמערב. בשנת 2001 התגוררו בה כמיליון ו-300 אלף תושבים, מהם כ-800 אלף במטרופולין הסובב את עיר הבירה, טוקומאן, שעל שמה קרויה הפרובינציה כולה.
גאוגרפיה
טוקומאן מחולקת לשני אזורים גאוגרפיים עיקריים. במערב ובצפון מורדותיהם של הרי האנדים, ואילו הדרום והמזרח אופייניים לאזור הצ'אקו. בשני האזורים האקלים הוא סובטרופי, אך בעוד שבהרים כמות המשקעים השנתית היא כ-1,500 מ"מ, באזורים הנמוכים יותר היא מגיעה ל-600 מ"מ בלבד. הפסגה הגבוהה ביותר היא הר בולסון, על גבול קטמרקה, שגובהה 5,550 מטר מעל פני הים.
בפרובינציה מספר נהרות הזורמים ממערב למזרח, הגדול שבהם סאלי (Salí). לאורך כמה מהנהרות סכרים שנועדו להפקת אנרגיה הידרואלקטרית.
היסטוריה
העמים הראשונים שאכלסו את השטח בו שוכנת כיום טוקומאן היו בני תרבויות הקנדלריה, הטאפי והקונדורוואסי. בהמשך חיו בעמקי קלצ'אקי בני הדיאגיטה, שבין היתר הקימו את העיר קילמס. עיר זו הצליחה להדוף את התקפות האינקה במאה ה-15, אם כי אימפריית האינקה הקימה אף היא יישובים באזור. קילמס עצמה נכנעה לספרדים רק ב-1667. בני הדיאגיטה ביססו את החקלאות באזור, בייתו זנים של תירס, דלעת, תפוחי אדמה, שעועית וקינואה, ופיתחו מערכות השקיה.
האירופאי הראשון שהגיע לאזור היה הקונקיסטאדור הספרדי דייגו דה אלמגרו, שסייר בקבראדה דה אומוואקה ובעמקי קלצ'אקי ב-1533. ב-1543 הגיע ספרדי נוסף, דייגו דה רוחאס. באותה שנה הוקמה מלכות המשנה של פרו, והאזור היה לחלק ממנה.
ב-1550 הוקמה העיר הספרדית הראשונה בשטח טוקומאן של ימינו, אל בארקו. היא הועתקה ממקומה פעמיים, וב-1553 הועברה למיקומה הנוכחי, מחוץ לתחומי טוקומאן, ונקראה סנטיאגו דל אסטרו. ב-1564 הוקמה הפרובינציה של טוקומאן, חורייס ודיאגיטאס (Provincia de Tucumán, Juríes y Diaguitas), שבירתה בסנטיאגו דל אסטרו, בהנהגתו של פרנסיסקו דה אגירה. שנה אחר כך נוסדה העיר סן מיגל דה טוקומאן.
כמעט עם הקמתה של טוקומאן, החלו עימותים בין הספרדים לבין בני הדיאגיטה תושבי עמקי הקלצ'אקי. התנגדות זו נחשבת לאחת הקשות בהן נתקלו הספרדים ביבשת אמריקה, ובאוקטובר 1578 אף היו בני הדיאגיטה קרובים לכיבושה של טוקומאן. מעוזם האחרון של בני הדיאגיטה, העיר קילמס, נפל רק ב-1667, לאחר מאה שנים של קרבות.
ב-1776 הוקמה מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה, וטוקומאן הייתה לחלק ממנה. באותה העת, הטריטוריה של טוקומאן השתרעה על פני כ-700 אלף קמ"ר שכלל גם את טאריחה (כיום בבוליביה) ופרובינציות חוחוי, סלטה, קטמרקה, סנטיאגו דל אסטרו, לה ריוחה, סן חואן, סן לואיס ומנדוסה של ימינו.
ב-1783 הוקמה האינטנדנסיה של סלטה דה טוקומאן, שכללה גם את סלטה, חוחוי, קטמרקה וסנטיאגו דל אסטרו. יתר הטריטוריה הפכה לאינטנדנסיה של קורדובה דה טוקומאן. בתחילה הייתה בירת האינטנדנסיה של סלטה דה טוקומאן בעיר טוקומאן, אך ב-1792 הועברה לסלטה.
ב-26 ביוני 1810 הצטרפה טוקומאן למהפכת מאי, שכוונה נגד השלטון הספרדי. יליד העיר, מנואל בלגראנו היה בין מובילי המרד, וב-1813 הגיע לעיר חוסה דה סן מרטין. שנה אחר כך התפצלו סלטה וטוקומאן לשתי אינטנדנסיות נפרדות, וטוקומאן כללה עתה רק את קטמרקה וסנטיאגו דל אסטרו.
ב-9 ביולי 1816 נערך קונגרס טוקומאן, שבמהלכו הוכרזה עצמאותה של ארגנטינה. ב-22 במרץ 1820 הכריז מושל טוקומאן, קורונל ברנבה אראוס, על כינונה של הרפובליקה הפדרלית של טוקומאן, וב-6 בספטמבר אותה שונה אושרה חוקתה. ב-25 באוגוסט 1821 חדלה הרפובליקה להתקיים, ובמקומה הוקמו הפרובינציות טוקומאן, קטמרקה וסנטיאגו דל אסטרו. עם אישורה של חוקת ארגנטינה ב-1856 הייתה טוקומאן לחלק מהרפובליקה הפדרלית של ארגנטינה. הגבול בין טוקומאן לסנטיאגו דל אסטרו נקבע סופית רק ב-1980.
בראשית המאה ה-20 חוברה טוקומאן לרשת מסילות הברזל, ופיתוחה הואץ. כלכלתה התבססה במידה רבה על גידול קני סוכר, וכשהירידה במחירי הסוכר בשנות ה-60 הביאה לסגירתם של אחד עשר מפעלים, נקלעה הפרובינציה למשבר כלכלי.
דמוגרפיה
אף שטוקומאן היא אחת הפרובינציות הקטנות בשטחן, היא גם אחת המאוכלסות שבהן - בשנת 2001 התגוררו בה כמיליון ו-300 אלף בני אדם, והיא הייתה הפרובינציה השישית בגודלה מבחינת מספר התושבים. צירוף נתונים זה הופך את טוקומאן לצפופה בפרובינציות ארגנטינה - 59 תושבים לקמ"ר. העיר טוקומאן, בה התגוררו ב-2001 כ-527 אלף תושבים, היא העיר השישית בגודלה בארגנטינה, אחרי בואנוס איירס, קורדובה, רוסאריו, לה פלאטה ומאר דל פלאטה. מבחינה מינהלית מחולקת הפרובינציה ל-17 דפרטמנטוס.
הערים הגדולות ביותר בטוקומאן (נכון ל-2001):
כלכלה
בעבר נחשבה טוקומאן לאחת הפרובינציות הפחות מפותחות בארגנטינה, אך ב-2006 כבר הייתה לכלכלה השביעית בגודלה בארגנטינה, עם תוצר שנאמד ב-7.2 מיליארד דולרים. בתוצר לנפש, מדובר בשיעור של 5,400 דולר לנפש, הנמוך בכ-40% מהממוצע הארצי, אך גבוה מאשר בפרובינציות השכנות.
חרף משבר הסוכר בשנות ה-60, קני סוכר הם עדיין הגידול החקלאי המשמעותי ביותר בטוקומאן. מטעי הקנים משתרעים על פני 2,300 קמ"ר (כ-10% משטחה של הפרובינציה), והם מהווים כ-60% מקני הסוכר בארגנטינה כולה. גידולים נוספים כוללים לימון, קיווי, תות שדה, שעועית, תירס, אלפלפה ופולי סויה. גידול בקר, כבשים ועזים הוא בעיקר לצריכה מקומית.
חלק ניכר מהתעשייה מבוססת על מוצרי לוואי של קני הסוכר - הסוכר עצמו וכן נייר ואלכוהול. תעשיות נוספות כוללות מוצרי מזון, טקסטיל ומטלורגיה. אחד המפעלים הגדולים הוא מפעל של יצרנית המשאיות השוודית סקאניה (חברה). טוקומאן אינה עשירה במחצבים, והכרייה היא בעיקר של מלח, חרסית וסיד.
הפרובינציה אינה מהמתויירות בארגנטינה, אך יש בה מספר אתרי תיירות. עיקר התיירים מבקרים בעיירת הנופש טאפי דל ואז'ה, אתר העתיקות בקילמס, עמקי קלצ'אקי, הפארק הלאומי קאמפו דה לוס אליסוס והעיר טוקומאן עצמה.
אייסאפ פרג
קריירה
ב-2012 יצא המיקסטייפ הראשון של ההרכב אייסאפ מוב, Lords Never Worry. האלבום קיבל ביקורות שליליות ברובן.
ב-2013 הוציא את אלבום הבכורה שלו, Trap Lord. האלבום הגיע בשיאו למקום ה-4 במצעד אלבומי ה-R&B/היפ-הופ וזכה במעמד "אלבום זהב" מטעם איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי.
באוקטובר 2016 יצא אלבום הבכורה של אייסאפ מוב, Cozy Tapes Vol. 1: Friends. האלבום הגיע למקום ה-13 במצעד בילבורד 200 וזכה להצלחה רבה. ב-2017 הוציאו את אלבומם השני, Cozy Tapes Vol. 2: Too Cozy. בשנת 2021 ביצע הופעת משחק בעונה השנייה של סדרת הפשע "הסנדק של הארלם" בתור רג'י.
איציק קול
יצחק (איציק) קול (12 בינואר 1932 – 8 ביולי 2007) היה מפיק ובמאי קולנוע וטלוויזיה ישראלי. נחשב לדמות מרכזית בתעשיית הקולנוע והטלוויזיה בישראל.
ביוגרפיה
יצחק (איציק) קול (קולקר) נולד בעיר פתח תקווה והיה בן יחיד לטובה (לבית רוסט), ילידת פולין ושלום קולקר, יליד אוקראינה. בצעירותו היה חבר פעיל בתנועת השומר הצעיר, למרות שאביו היה איש מפא"י.
קול היה ממייסדי קיבוץ נחשון וכן כיהן כראש מועצה אזורית גיזו. בקיבוץ שינה את שמו לקול, נישא לנעמי לבית גלס ושם נולדו שני ילדיו. ב-1960 עזבה המשפחה את הקיבוץ. מספר שנים מאוחר יותר התגרשו בני הזוג וקול נישא מחדש, התגרש בשנית ונישא פעם שלישית.
קריירה
בתקופת מלחמת ששת הימים ובתקופת מלחמת יום הכיפורים היו האולפנים בניהולו מוקד לשידורי הלוויין של רשתות טלוויזיה מכל העולם. מתוקף תפקידו היה אחראי גם על שידורו בצבע לרחבי העולם של ביקור הנשיא סאדאת בירושלים, בשנת 1977.
בשנת 1981 הפיק את תעמולת הבחירות של המערך בראשות שמעון פרס לרשות הממשלה.
בשנת 1978 הוביל קול מהלך לאיחוד אולפני הרצליה עם אולפני גבע, ובשנים שלאחר מכן כיהן כמנכ"ל "האולפנים המאוחדים". תחת ניהלו הפכה חברת "האולפנים המאוחדים" לחברת ההפקות הגדולה בישראל לתוכניות טלוויזיה וסרטי קולנוע.
בשנת 1991 עבר ללוס אנג'לס ופעל שם כמפיק עצמאי,
בשנת 1993 עמד בראש קבוצה השתמודדה במכרז להפעלת ערוץ 2, אך הקבוצה לא זכתה במכרז ופורקה.
בשנת 1994 התמנה לשותף ומנהל בחברת "רול תקשורת ואולפנים". בשנת 2000 התמודדה רול תקשורת במכרז להקמת ערוץ ערוץ שלישי מסחרי בישראל (שנודעה אחר כך בשם ערוץ עשר, אך לא זכתה בזיכיון.
קול נפטר בכפר סבא בגיל 75 מדלקת ריאות.
משחקי מדינות אירופה הקטנות
המדינות החברות
הוועדים האולימפיים של כל המדינות המשתתפות במשחקים חברים בוועדים האולימפיים האירופיים. בנוסף לתשע המדינות המשתתפות במשחקים, גם איי פארו מבקשים להצטרף למשחקים, אך איי פארו הם אוטונומיה של דנמרק ולכן הם לא נחשבים מדינה ואינם משתתפים במשחקים.
ענפי ספורט
בשנת 2013 היו במשחקים כ-11 ענפי ספורט:
מדליות
מספר המדליות של כל מדינה עד המשחקים ב-2015:
אקטובה (כדורגל)
מועדון הכדורגל אקטובה (בקזחית: Ақтөбе Футбол Клубы) הוא מועדון כדורגל קזחי, המשחק בליגת העל הקזחית. המועדון זכה חמש פעמים לאורך ההיסטוריה באליפות קזחסטן, וכן זכה פעם אחת באליפות הליגה הקזחית הראשונה - הדרגה השנייה בחשיבותה. קבוצת הכדורגל מקיימת את משחקי הבית שלה באצטדיון המרכזי באקטובה.
היסטוריה
הקבוצה נוסדה בשנת 1967, תחת השם "אקטובינץ". היא שיחקה לאורך עשרות השנים הבאות בדרגה השלישית של מערכת ליגות הכדורגל של ברית המועצות. ב-1992, לאחר התפרקות ברית המועצות, הוקמה ליגת העל הקזחית ואקטובה הייתה מהקבוצות הראשונות ששיחקו בליגה החדשה.
בעונה הראשונה להקמת הליגה העפילה הקבוצה לסיבוב השני, וסיימה בו במקום ה-12. בעונה שלאחר מכן היא סיימה במקום התשיעי. בעונת 1994 היא עשתה את התקדמותה הגדולה כאשר סיימה במקום הרביעי בליגה, שבע נקודות מתחת לאלופה ילימיי. עם זאת, בשנים הבאות היא לא הצליחה לשחזר את הצלחתה היחסית וסיימה במרכז הטבלה.
ב-1996 שונה שם הקבוצה ל"אקטובמונאי", ושנה לאחר מכן הוא שונה פעם נוספת, ל"אקטובה". בשנת 1997 סיימה הקבוצה במקום ה-12 בליגה וירדה לליגות הנמוכות ("מחוץ לליגה") בקזחסטן, בהם היא נשארה במשך שתי עונות. בשנת 1999 היא עלתה לליגה הקזחית הראשונה, שכעת הייתה הליגה השנייה בחשיבותה בקזחסטן. היא זכתה באליפות ליגה זו, והעפילה בחזרה לליגת העל הקזחית. באותה שנה שונה שם הקבוצה ל"אקטובה לנטו".
בעונה המחודשת שלה בליגת העל, 2001, סיימה אקטובה במקום השמיני, ובשנים הבאות סיימה באזור הצמרת של הליגה.
ב-2005 שונה שם הקבוצה בחזרה לאקטובה. בעונה זו היא זכתה לראשונה בתולדותיה באליפות ליגת העל הקזחית, לאחר שיפורים רבים שנעשו במועדון. ב-2006 היא סיימה במקום השני, אך בשתי העונות שלאחר מכן, 2007 ו-2008, היא זכתה בשתי אליפויות רצופות וביססה את מעמדה כקבוצה המובילה בכדורגל הקזחי. השחקן מוראט טלשב זכה ב-2009 בתואר "מלך השערים" כששיחק בשורותיה.
הופעות באירופה
בעונה שלאחר מכן,, שיחקה הקבוצה במוקדמות גביע אופ"א, המפעל האירופי השני בחשיבותו. היא פגשה את מאטרסבורג האוסטרית בסיבוב המוקדמות הראשון, וניצחה 0–1 במשחק הראשון מבין שניים. עם זאת, היא הפסידה בתוצאה 2–4 במשחק הגומלין שנערך באוסטריה, והודחה מהמפעל. בעונת היא נכנסה שוב למוקדמות ליגת האלופות, אך הפסידה בסיבוב הראשון לשריף טיראספול המולדובית.
בעונת, עת שיחקה בליגת האלופות, התחילה אקטובה מסיבוב המוקדמות השני שם פגשה את הפנרפיירדיר האיסלנדית. היא הצליחה לנצח את האיסלנדים ולעבור לראשונה בתולדותיה שלב באירופה. בסיבוב המוקדמות השלישי, מול מכבי חיפה הישראלית, סיימה אקטובה בתיקו 0-0 במשחק הראשון. במשחק הגומלין היא הפסידה 3–4, על אף שכבר הובילה בתוצאה של 0–3. היא נשרה לשלב הפלייאוף של הליגה האירופית (שהחליפה את גביע אופ"א) שם פגשה את ורדר ברמן הגרמנית, והודחה לאחר הפסד בתוצאה גבוהה של 3–6 במשחק הראשון ו-0–2 במשחק הגומלין.
עונה לאחר מכן שיחקה אקטובה נגד הפועל תל אביב במוקדמות ליגת האלופות באותו סיבוב. אחרי שניצחה במשחק הראשון 0–1, במשחק השני הפסידה 1–3, מה שגרם להדחתה מהמפעל.
מים טריטוריאליים
מים טריטוריאליים (בעברית: מים תחומתיים או מים ריבוניים), הם רצועת המים המשתרעת כלפי חוץ מחופה של מדינה חופית, הנחשבת כשטח תחת ריבונות המדינה. לפי אמנת האומות המאוחדות על משפט הים משנת 1982, משתרעת הרצועה למרחק של עד 12 מייל ימי, שהם כ-22 קילומטרים, והמעבר בה אפשרי לספינות זרות (צבאיות ואזרחיות).
למדינה חופית ניתנת שליטה מלאה על מימיה הפנימיים, שליטה במידה פחותה על מימיה הטריטוריאליים, שליטה פחותה מזו על "האזור הסמוך" וזכויות כלכליות מסוימות באזור הכלכלי הבלעדי ובמדף היבשתי.
האמנה נכנסה לתוקף בשנת 1994.
קו מוצא
קו המוצא שממנו נמדד המרחק עבור סוגי המים השונים, נקבע כממוצע המים הרדודים הסמוכים לחוף או למימיה הפנימיים של המדינה. ממוצע המים הרדודים יכול להיות במרחק בלתי מוגבל מקרקע החשופה בכל זמן, בתנאי שחלק מהרמה החשופה בשפל אך מכוסה בגאות נמצא בתוך אזור של 12 מייל ימי מקרקע חשופה באופן קבוע.
מים פנימיים
למדינה הריבונית קיימת זכות הסמכות השיפוטית על מימיה הפנימיים, בהם אסור המעבר לספינות זרות. ימים, אגמים ונהרות המוקפים לחלוטין נחשבים כמים פנימיים, וכן ימים המחברים איים שונים לאורך חוף הים, או ימים הנשקפים לעבר יבשה ממנה נשפך נהר אל תוך הים.