cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גד אלבז
קורות חייו
בשנת 2007 הוציא אלבז את האלבום "כמעט שקט". באלבום מארח אלבז מספר אומנים מהמגזר הדתי - חרדי. באלבום נמצאים, בין היתר, השירים "העם מחפש מנוח" עם ישי לפידות ו"תפילת האב" עם אביו בני אלבז.
ב-2008 הוצא אלבומו השישי של אלבז "בין הטיפות". בין השירים באלבום: "עולם של ילדים", שהקליפ שלו צולם בשדרות בהשתתפות ילדי העיר לאות הזדהות עימם, "כנראה" והשיר "פיאסטה" עם שלומי שבת. בקיץ 2008 הופיע אלבז בתיאטרון קיסריה ובכך היה הזמר הדתי הראשון שהופיע בתיאטרון זה. באוגוסט 2010 הוציא אלבז את הסינגל "חלק ממני".
בשנת 2013 הוציא אלבז את אלבומו השישי "מילים של רוח" שמכיל עשרים רצועות. עבור השיר "לשמור על התקווה" מתוך האלבום נוצר קליפ. באלבום יש גם ביצוע עם אביו בני אלבז לשיר "ה' מלך". לחן השיר מבוסס על לחן השיר "C'Est La Vie" של המוזיקאי "Khaled". 3 חודשים לאחר יציאת השיר "ה' מלך" יצאו גרסאות נוספות של אומנים אחרים, ביניהם קובי פרץ. מאוחר יותר באותה שנה יצא אלבומו השביעי "ניגון ומזמור", שמכיל ארבעה עשרה רצועות, וכן יצא קליפ לשיר "צמאה לך נפשי".
בינואר 2016 הוציא אלבז קליפ לשיר "ה' מלך", יחד עם הראפר ניסים. לאחר מכן הוצא קליפ עם כוכב הפופ הצרפתי גבריאל טומבק: "בתפארה".
ב-2017 הוציא את הדיסק לחיים (l'chaim) ובו 16 רצועות של שירים. חלק מהשירים כללו שיתוף פעולה עם זמרים אחרים כגון: אלון דה לוקו בשיר "true love", רועי אדרי בשיר "give ya me thanks", אבי בנימין בשיר "ochi corne" וניסים בלאק בשני שירים (ששניהם כבר יצאו בתור קליפים) : "l'chaim" וכן השיר: "Hashem Melech"
ביולי 2018 הופיע ב"חסידיסטוק", סדרת דוקו על גיבורי התרבות של המוזיקה היהודית העכשווית בערוץ כאן 11.
ביוני 2021 הוציא אלבז את השיר "כל יכול", שיר שכתב לירון בן שמעון והלחין יובל בן דוד, השיר מלווה בקליפ מילים ייחודי.
ביוני 2023 הוציא שיר בשם "שושנה" לאחר נישואיו בפעם השניה ובו מופיעים אלבז ואישתו ורד דרעי
סגנון מוזיקלי
אלבז משלב בלדות, מקצבים אותנטיים, עם פופ רוק מודרני וטקסטים מקוריים שנכתבו על ידי אשתו לשעבר מורן לצד כותבים ומלחינים נוספים.
חיים אישיים
אלבז גרוש מאשתו הראשונה מורן אלבז, ואב לשלושה. בפברואר 2023 נישא בשנית, לורד דרעי. בתחילה התגורר בחולון משם המשיך לעיר החרדית אלעד ואחר כך לראשון לציון. ב-2017 עזב אלבז את הארץ ועבר לניו יורק, ומשם לפלורידה. אלבז כתב שעזיבתו נועדה להפצת מוזיקה יהודית ורוחניות בעולם ושהוא רואה את עזיבתו כשליחות.
לך בדרכים ישרות
האלבום הראשון של אלבז. יצא ב-1999
אור בקצה המנהרה
האלבום השני של אלבז. יצא ב-2000 ומכיל שבע-עשרה רצועות. בכתיבת האלבום השתתפו גד אלבז, דני שושון, תמי לוי, וכן שיר אחד שכתב אריה פרננדו, לצד מילים מהמקורות.
משמעויות
האלבום השלישי של אלבז יצא בשנת 2003 ומכיל שלוש-עשרה רצועות. את רוב האלבום כתבה אשתו של גד, מורן, ונכללות בו גם מילים מהמקורות. את שיר הנושא "משמעויות", כתב, הלחין ועיבד איתי קלדרון. כמו כן השתתפו בכתיבה ובחלק מהשירה: אסף קוטלר, אלון דה-לוקו, הצמד סי, לה, וי, תמר אסנפי, עובדיה חממה ובני אלבז. חלק מהעיבודים נעשו על ידי אלבז עצמו.
האלבום זכה לאלבום זהב, כאשר למעלה מ-30,000 אלבומים נמכרו.
כמעט שקט
האלבום הרביעי של אלבז יצא בשנת 2005 ומכיל חמש-עשרה רצועות. רובו הגדול של אלבום זה הוא דואטים עם מגוון זמרים. האלבום זכה לפרסום רב כמו ההצלחה של קודמו ונמכר בעשרות אלפי עותקים בכל העולם. כמו האלבומים הקודמים, גם באלבום זה השתתפה אשתו של אלבז בכתיבת השירים.
תרומת הלשכה
תרומת הלשכה היא קופה כספית ורשות משפטית השייכת להקדש, שנתמכה על ידי התקציב השנתי של מחצית השקל, שכללה בפועל שלוש קופות שהיו בבית המקדש ואשר ממנה היו קונים את כל צורכי קרבנות הציבור.
צורכי המקדש
מלבד הצרכים הבסיסיים של קרבנות הציבור, כמו הקטורת קרבנות התמיד שהוקרבו פעמיים ביום, שכרם של בית גרמו על עשיית לחם הפנים, שכרם של בית אבטינס על ייצור קטורת הסמים, תקציב קרבנות המוספין בכל שבת וחג, ועוד, היו קונים בכספי תרומת הלשכה גם צרכים פחות בסיסיים, אבל נחוצים, להקרבת הקרבנות. כך למשל, שכרם של האנשים שהיו ממונים לבדוק את הקרבנות ממומים, שולם מכספי תרומת הלשכה. אף תלמידי חכמים שלימדו את פרחי הכהונה הלכות השייכות לעבודת המקדש (כמו זריקת הדם, קמיצה, ושחיטה) קיבלו את שכרם מתרומת הלשכה..
אף בגדי הכהונה וקניית הפרה אדומה בוצע על ידי כספים מקופת תרומת הלשכה.
אורגי הפרוכת
קיימת מחלוקת אודות הנשים שארגו את הפרוכות שהפרידו בין הקודש לקודש הקדשים, אם קיבלו את שכרן מתרומת הלשכה או מבדק הבית. רב נחמן מסר כי רב פסק שתשלומן של אלו הוא מתרומת הלשכה הוא אך עצמו חלק על פסקו וקבע כי שכרן של נשים אלו הוא מבדק הבית, משום שהפרוכת הייתה עשויה כחלק מבניין בית המקדש, וכתחליף לכותל שהפריד בין הקודש לקודש הקדשים בבית המקדש הראשון. על שאר הפרוכות, שהיו נגד הפתחים ולצורך צניעות, אחד בפתח ההיכל ואחד בפתח האולם, קיימת ברייתא מפורשת ששכר עשייתן נלקח מתרומת הלשכה.
מחלוקת אחרת היא על הנשים שגידלו את ילדיהן בטהרה ובמקום משומר, כדי שיוכלו - כאשר יגדילו - לעסוק בצרכי הפרה אדומה - שריפתה; מילוי מים חיים מהמעיין כדי להטביל בהם את האזוב ושני התולעת והצפור השחוטה; להזות במשך שבעה ימים לפני שריפתה על הכוהן שעתיד לשורפה. יש הסוברים שצורכיהן של הנשים מומנו בתרומת הלשכה, אך לפי שיטת אבא שאול היו נשים עשירות בירושלים שראו לעצמן זכות לפרנס את הנשים האלו, ומכספיהן היו מתפרנסות.
צורכי העיר
לעיתים, באופן חריג, קבע בית הדין כי צרכים חיוניים ומיוחדים של הציבור יילקחו מתרומת הלשכה, למרות שזו אינה מיועדת לכך. רבה בר בר חנה מסר בשם רבו רבי יוחנן כי בית הדין קבעו כי מכיוון שקיימת חובה נחוצה להגיה ספרי קודש (ספרי תורה וספרי נביאים וכתובים) שלא יהיו בהם טעויות, והיו שהתעצלו בכך וגרמו לשיבושים בקרב הציבור, יממנו גבאי תרומת הלשכה מומחים שיגיהו את הספרים ללא תשלום לכל החפץ, ותשלומם יהיה מתרומת הלשכה.
מותר תרומת הלשכה
כאשר הגיע ראש חודש ניסן, של השנה החדשה, התחילו להשתמש בכספי התרומה של השנה החדשה. הכסף שנשאר מתקציב השנה הישנה תלוי במחלוקת: לפי תנא קמא המותר שימש לייצור ריקועי זהב ששימשו כצפוי לבית קודש הקדשים, לפי רבי עקיבא מותר תרומת הלשכה שימש לקיץ המזבח - כאשר לא הוקרבו על המזבח נדרים ונדבות שהביאו הקהל, הקריבו מכספים אלו עולות, את הבשר הקריבו על המזבח והעורות הביאו לכוהנים, ולפי רבי ישמעאל ורבי חנינא סגן הכוהנים קנו במותר התרומה כלי שרת.
כריסטוס סרצטאקיס
כריסטוס סרצטאקיס (ביוונית: Χρήστος Σαρτζετάκης; 6 באפריל 1929 – 3 בפברואר 2022) היה משפטן ופוליטיקאי יווני אשר היה נשיא יוון בשנים 1985–1990.
סרצטאקיס נולד בסלוניקי. הוא החל ללמוד בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת סלוניקי בשנת 1946, וסיים תואר ראשון בשנת 1950. הוא קיבל את רישיון עריכת הדין שלו ב-1954. בשנת 1956 הוא כיהן כשופט בית המשפט של הערכאה הראשונה.
בשנת 1985 הודיעה הממשלה בראשות אנדראס פפנדראו על כוונתה להפחית את סמכויותיו של הנשיא, ובעקבות כך הביאה להתפטרות הנשיא שהיה באותה עת, קונסטנדינוס קרמנליס. סרצטאקיס התמנה להחליפו לאחר שנבחר על ידי ההפרלמנט ההלני.
סרצטאקיס נתפס ביוון כרודף צדק ולוחם למען הדמוקרטיה במדינה.
נפטר ב-3 בפברואר 2022.
מפונקים
מפונקים (בספרדית: Consentidos) היא טלנובלה ארגנטינאית. הטלנובלה שודרה החל מה-12 בפברואר עד ה-8 ביולי 2010.
הפסקול
הפסקול של הסדרה יצא ב-12 בנובמבר 2009 כאלבום מוזיקה תחת השם "משהו טוב יקרה". באלבום 10 שירים, מתוכם יש שמונה קליפים.
עדינה בר-שלום
עדינה בר-שלום (נולדה בכ' טבת ה'תש"ה, 5 בינואר 1945) היא מייסדת המכללה החרדית ירושלים וכלת פרס ישראל על מפעל חיים ותרומה מיוחדת לחברה ולמדינה לשנת ה'תשע"ד. ב-2014 הדליקה משואה בטקס הדלקת המשואות.
ביוגרפיה
נולדה בירושלים, בתם הבכורה של הרב עובדיה ומרגלית יוסף.
מגיל 3 עד 6 התגוררה במצרים, שם כיהן אביה כסגן הרב הראשי של קהיר. למדה ברשת בית יעקב בירושלים. עם סיום בית הספר היסודי הופנתה, עם בוגרות אחרות ממוצא מזרחי, לתיכון מקצועי של בית יעקב ושם למדה תפירה.
בגיל 18 התחתנה עם הרב עזרא בר-שלום. היא לימדה תפירה ופתחה סלון לכלות שניהלה במשך שנים.
פעילות ציבורית
בשנת 2003 הצטרפה בר-שלום ליוזמת ז'נבה והייתה חברה במועצה הציבורית שלה.
הייתה חברה בתנועה "תפנית" בראשותו של עוזי דיין ופרשה, בשנת 2005, כאשר התנועה הפכה למפלגה ורצה לכנסת.
ייסדה פורום להידברות בין דתיים לחילונים. בקיץ 2011 השתתפה בצוות ספיבק-יונה שקם בעקבות המחאה החברתית.
ב-2009 הופיעה בפרק 'חֲרֵדות' במיני-סדרה צולם ביום חול, לצד המיילדת רחל שלקובסקי (במבי), ובו הן מנסות כל אחת בדרכה לתת מענה למצוקת העוני בחברה החרדית.
בראשית אפריל 2011 חתמה על עצומה הקוראת לסגת מרמת הגולן, ובמקביל להקים בגבולות 67' מדינה פלסטינית שבירתה ירושלים המזרחית. היא יצאה בפומבי נגד הדרת נשים במרחב הציבורי ותקפה את "קווי המהדרין" בתחבורה הציבורית בשכונות חרדיות.
בנובמבר 2016 המועצה להשכלה גבוהה והוועדה לתכנון ולתקצוב החליטו לסגור את המכללה החרדית בירושלים שהקימה בר-שלום. הוחלט שהחל מ-1 באוקטובר 2017 תסתיים פעילות המכללה והעמותה לא תתוקצב יותר. הסטודנטים שכבר לומדים במוסד יוכלו לסיים את התארים שהתחילו ובהדרגה יעברו תוכניות הלימודים לשלוחה של הקריה האקדמית אונו בירושלים.
לאחר שהרב דוד בניזרי מבית שמש טען שבר שלום היא רפורמית, תבעה אותו בר שלום. השניים פנו להליך גישור בפני הרב שלמה עמאר, שפסק כי הרב בניזרי יפצה את בר-שלום ב-20 אלף ש"ח. ההחלטה קיבלה מעמד של פסק דין.
פעילות פוליטית
לקראת הבחירות לכנסת ה-21 הקימה ועמדה בראש מפלגת אחי ישראלי. מצעה של המפלגה התמקד בסוגיות חברתיות של חלוקת המשאבים ודת ומדינה. בין מייסדי המפלגה היו אלוף (מיל') גדעון שפר, רות ירון וראש עיריית ירוחם לשעבר מיכאל ביטון.
המפלגה הגישה רשימה לקראת הבחירות לכנסת ה-21, שכללה 13 מתמודדים, אולם פרשה כחודש וחצי לפני הבחירות. בר-שלום הודיעה שתתמוך במשה כחלון.
משפחתה
בר-שלום מתגוררת בתל אביב. בעלה, הרב עזרא בר-שלום, היה דיין בבית הדין הרבני הגדול ואב בית דין בתל אביב.
לבני הזוג שלושה ילדים:
קישורים חיצוניים
מכתביה:
ניקולאי בוגוליובוב
ניקולאי בוגוליובוב (ברוסית: Николай Николаевич Боголюбов ; 21 באוגוסט 1909 – 13 בפברואר 1992) היה פיזיקאי ומתמטיקאי סובייטי. התמחה בתחום פיזיקה גרעינית ובשנים 1965-1988 היה מנהל המכון המאוחד למחקר גרעיני בדובנה ליד מוסקבה.
חייו
ניקולאי בוגוליובוב נולד בניז'ני נובגורוד למשפחת איש דת שהיה מלמד מדעי הנוצרות ופילוסופיה. אימו הייתה מורה למוזיקה. במשפחה היו שלושה בנים כולם גדלו למדענים בתחומים שונים. בשנת 1913 עברה המשפחה לקייב בה בוגוליובוב האב החל ללמד באוניברסיטה. במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה מצב הכלכלי של המשפחה היה קשה מאוד, המשפחה עזבה את קייב וניקולאי בוגוליובוב המשיך את לימודיו במסגרת הביתית. בשנת 1920 המשפחה חזרה לקייב. אביו ראה את הכישרון של בנו בתחום המתמטיקה והיה מביא ספרים מספריית האוניברסיטה. בשנת 1922 ידע של בוגוליובוב בתחום המתמטיקה היה קרוב בהיקפו לקורס לימודים באוניברסיטה. בשנת 1924 הוא פרסם את עבודת המחקר הראשונה שלו. בשנת 1925 כאשר הוא היה בן 16 בלבד התקבלה החלטה להכיר בו כדוקטורנט ובגיל 19 קיבל את התואר דוקטור.
החל משנת 1927 ובמשך כל שנות ה-30 עסק בוגוליובוב במחקרים בתחום מערכת לא ליניארית. בשנת 1934 הוא החל ללמד באוניברסיטת קייב ובשנת 1936 התמנה לפרופסור. במהלך מלחמת העולם השנייה בוגוליובוב היה באופה ועמד בראש הקתדרה למתמטיקה במכון הפדגוגי המקומי.
בשנת 1946 נבחר בוגוליובוב לחבר בהתכתבות באקדמיה למדעים של ברית המועצות ובשנת 1953 נבחר לחבר מלא. בשנת 1959 הוא נבחר לאקדמיה למדעים של ארצות הברית.
בשנת 1950 הוא עבר למוסקבה והחל לעבוד במכון למתמטיקה על שם סטקלוב וללמד באוניברסיטת מוסקבה. בתקופת 1950-1953 בוגוליובוב השתתף בפרויקט הגרעיני הסובייטי ובמיוחד בפיתוח פצצת מימן. בשנת 1956 בוגוליובוב התקבל לעבודה במכון מאוחד למחקר גרעיני בדובנה ובשנת 1965 התמנה למנהלו. הוא עמד בראש המכון עד לשנת 1988. במקביל לניהול המכון בדובנה, בוגוליובוב החל בהקמת מכון לפיזיקה תאורטית בקייב. בשנים 1965-1973 הוא עמד בראש המכון בקייב שהוקם.
למרות שבשנת 1988 הוא יצא לגמלאות, בוגוליובוב המשיך בכתיבת מאמרים והשתתפות בכנסים בינלאומיים בתחומי התמחותו.
תרומות עיקריות
בסך הכל בוגוליובוב פרסם כ-300 מאמרים מדעים. אוסף מלא של מאמריו יצא לאור ב-12 כרכים.
ויקטור צ'אנוב
ויקטור ויקטורוביץ' צ'אנוב (ברוסית: Ви́ктор Ви́кторович Ча́нов ; 21 ביולי 1959 – 8 בפברואר 2017) היה כדורגלן סובייטי-אוקראיני ששיחק בעמדת השוער.
נולד בעיר דונצק. אביו, ויקטור גברילוביץ' צ'אנוב, שיחק בעמדת שוער בקבוצת שחטאר דונצק. אחיו הבכור, ויאצ'סלאב, שיחק כשוער בקבוצות טורפדו מוסקבה, שחטאר דונצק ונפטצ'י באקו. נרצח על ידי אלמוני שירה בראשו ב-8 בפברואר 2017 ליד קייב.
קריירה
צ'אנוב החל את דרכו בקבוצת שחטאר דונצק, ואת מרבית הקריירה עשה בקבוצת דינמו קייב, עמה זכה בשלוש אליפויות וחמישה גביעים, וכן בגביע אירופה למחזיקות גביע בשנת 1986.
בשנים 1982 - 1990 שיחק צ'אנוב 21 משחקים במדי נבחרת ברית המועצות. בכל תקופת השתתפותו בנבחרת היה צ'אנוב שוער שני, כאשר הבכורה ניתנה לרינאט דסאייב. צ'אנוב היה בסגל הנבחרת בשלוש אליפויות עולם (מונדיאל 1982, מונדיאל 1986, מונדיאל 1990) וביורו 1988. אבל, בכל המפעלים הללו, השתתף בשני משחקים בלבד - במשחק מול נבחרת קנדה בשלב הבתים של מונדיאל 1986 ובמשחק מול נבחרת אירלנד בשלב הבתים של יורו 1988 (נכנס כמחליף בדקה 69).
בתחילת שנות ה-90 הגיע צ'אנוב לישראל והוחתם בקבוצת מכבי חיפה על ידי יעקב שחר, מספר ימים לאחר ששוער הקבוצה, גיורא אנטמן, הפגין יכולת חלשה בהפסד הקבוצה 0–5 למכבי נתניה. בארבעת המשחקים הראשונים שלו בישראל לא ספג צ'אנוב אף שער, ובתום העונה זכה עם הקבוצה בדאבל. בסך הכל שיחק שלוש שנים בחיפה, ובעונתו האחרונה בישראל הושאל לקבוצת בני יהודה תל אביב. לאחר מכן חזר למולדתו, ושיחק את עונתו האחרונה בקריירה בקבוצת צסק"א קייב.
לאחר פרישתו אימן את ארסנל קייב לתקופה קצרה, ובעונת 2006/2007 היה חלק מהצוות המקצועי בדינמו קייב.
The Ace of Cups
The Ace of Cups היא להקת רוק אמריקאית שהוקמה בסן פרנסיסקו ב-1967 במהלך עידן הקיץ של אהבה. הלהקה נחשבת כאחת מלהקות רוק הנשים הראשונות.
חברות The Ace of Cups היו מרי גאנון (בס), מרלה האנט (אורגן, פסנתר), דניס קאופמן (גיטרה, מפוחית), מרי אלן סימפסון (גיטרה), ודיאן ויטליק (תופים). כל חברות הלהקה מלבד ויטליק שרו סולו, וכל החמש שרו קולות גיבוי. כל החברות גם השתתפות בכתיבת השירים.
רקע
גאנון נולדה בניו יורק ועברה לסן פרנסיסקו בשנות ה-1960 המוקדמות. היא ניגנה בס לזמן קצר בלהקה בשם Daemon Lover. האנט, גדלה בלוס אנג'לס, וניגנה פסנתר מאז שהיא גיל שלוש. כמו גנון, גם היא עברה לסן פרנסיסקו בשנות ה-1960 המוקדמות. השתיים הכירו דרך חברה משותפת, וגאנון הציעה שיקימו יחד להקת רוק.
האחרונה להצטרף ל-Ace of Cups הייתה קאופמן. היא הייתה בעלת הרקע ה"צבעוני" ביותר מבין חברות הקבוצה. קאופמן נעצרה במהלך אירועי תנועת חופש הביטוי בברקלי (מחאת סטודנטים עצומה וארוכת טווח), והיא הייתה מעורבת עם הסופר קן קיזי וחבורתו, שהיו מכונים "the Merry Pranksters" (התעלולנים המשובבים), אשר כינו אותה "מרי מיקרוגרם", התייחסות מרומזת ל-LSD. האנט סיפרה על התרשמותה הראשונית, על לבושה יוצא הדופן והגיטרה שהייתה כמעט גדולה ממנה, וציינה שאפילו באמות המידה של סן פרנסיסקו של התקופה, היא הייתה דמות בולטת בסגנונה.
את השם של הלהקה בחר אמרגן הלהקה, האסטרולוג אמברוז הולינגסוורת, על שם הקלף באותו השם מהטארוט, אשר מצויר עם כוס ממנה יוצאים חמישה זרמים של מים. הוא אמר לחברות שהזרמים מייצגים אותן, ושהן צריכות "לזרום" ולראות לאן המוזיקה תיקח אותן.
קריירה
הופעת הבכורה של Ace of Cups הייתה באביב של שנת 1967. הן זכו מיד להכרה מקומית, ובסוף יוני, ג'ימי הנדריקס הזמין אותן לפתוח את הופעתו בגולדן גייט פארק. בחזרה בלונדון, בדצמבר, הנדריקס סיפר למלודי מייקר על המוזיקה ה"מגניבה" ששמע באותה השנה, "כמו להקת הבנות ההיא, Ace of Cups, שכותבות בעצמן את השירים שלהן, והגיטריסטית המובילה היא אש, ממש נהדרת".
עם מנהל החדש, רון פולטה, הלהקה התחילה להופיע באופן קבוע, הן במועדונים קטנים וגם כמופע פתיחה במקומות גדולים יותר כמו הפילמור. באמצע 1968, הלהקה הופיעה בתוכנית טלוויזיה מקומית יחד עם אגדות מוזיקליות של סן פרנסיסקו ג'פרסון איירפליין והגרייטפול דד. ב-1969, הם פתחו בשביל הבנד.
מספר חברות התקליטים היו מעוניינות להחתים את Ace of Cups, אבל הוליגסוורת ופולטה דחו את ההצעות, כי הם חשבו שהלהקה שווה יותר ממה שהציעו להן. כמו כן, חלק מחברות הלהקה חששו שחוזה הקלטות ידרוש מהן לצאת לסבבי הופעות, והן דאגו שלא יוכלו לעשות כן וגם לעמוד במחויבויותיהן המשפחתיות. כתוצאה מכך, Ace of Cups מעולם לא הקליטו אלבום מקצועי משלהן, אם כי ב-1969 הן תרמו שירה לאלבומים של אחרים, ביניהם Volunteers של ג'פרסון איירפליין, It's Not Killing Me של מייק בלומפילד, ו-My Labors של ניק גרבניטס. בפסטיבל אלטמונט, קאופמן (שהייתה נשואה לסקסופוניסט נואל ג'ווקס, והייתה בהיריון) נפגעה בראשה על ידי פחית בירה. לא ידוע מי זרק אותה, אבל כתב המוזיקה ראלף ג'יי גליסון תיאר את האירוע:"ה"הלס אנג'לס" שיחקו תופסת עם פחיות בירה מלאות כל אחר הצהריים". היא סבלה משבר בגולגולת והייתה צריכה לעבור ניתוח חירום כדי להסיר את חתיכה של עצם מעל עינה.
התפרקות, ותחייה מחדש
מספר גורמים הובילו לסיומה של Ace of Cups. חלק מחברות הלהקה היו מתוסכלות מהיעדר הצלחה מסחרית. אחרות התחילו להתעניין בעיסוקים אחרים. לחלקן היו ילדים, והתקשו לאזן בין אימהות לבין קריירה מוזיקלית.
בתחילת שנות ה-1970, אופי הלהקה השתנה כאשר חלק מהנשים עזבו, והחליפו אותן גברים. קאופמן הייתה האחרונה שנותרה מהחברות המקוריות כאשר הלהקה התקפלה ב-1972.
ב-2017, ביום השנה ה-50 של הקיץ של אהבה, ארבע מתוך חמש החברות המקוריות (כולן חוץ מסימפסון) התאחדו כדי להקליט את אלבום האולפן הראשון של הלהקה.
סגנון
הלהקה הייתה ייחודית מכיוון שלא היו להקות רוק של נשים, והן היו תופעה לא מוכרת. "להקות בנות" של התקופה נטו להיות הרכבי פופ ששרו גרסאות כיסוי, כשהן לבושות חליפות תואמות. The Ace of Cups כתבו את השירים שלהן, והיה להן סגנון הופעה רוקיסטי-אקטיבי. הן שרו במגוון סגנונות, ביניהם רוק פסיכדלי, נשמה, פולק רוק, ועוד, והשירים שלהן היו על הנושאים האמיתיים של חייהן, מה ששוב הפריד ביניהן לבין הז'אנר המאוד-גברי של הרוק, כמו על הלידות שלהן ועל ילדיהן.
אלבומים
ב-2003, אייס רקורדס הוציאה את הדיסק It's Bad for You But Buy It!,, אוסף הקלטות מחזרות, דמואים, והופעות חיות של הלהקה. האלבום זכה לביקורות חיוביות באופן כללי.
הופעתה שלל הלהקה בתוכנית הטלוויזיה West Pole ב-1968 יצא ב-DVD ב-2008.
Pseudomonas stutzeri
Pseudomonas stutzeri (תעתיק עברי: פסאודומונס סטוטזרי) הוא מין של חיידק גראם שלילי בצורת מתג, מסוג Pseudomonas, שתואר לראשונה על ידי אלברט סטוטזר ורוברט בורי בשנת 1895.
אורכו 1-3 מיקרומטר ורוחבו 0.5 מיקרומטר, בעל יכולת תנועה (חד שוטון) בעל מטבוליזם נשימתי. חמצן משמש לו כקולט אלקטרונים סופי, אך החיידק מסוגל להשתמש גם בחנקן.
החיידק נמצא במקורות שונים כגון: קרקע, מים (מתוקים, ים) ודגימות קליניות כגון נוזל מוחי שדרתי. המושבות שלו הן בעלות מראה יבש ומקומט, חלקן בעלות גוון אדמדם. מראה המושבה משתנה (נעשית חלקה, רירית וחיוורת) לאחר העברות חוזרות.
אוקסידאז וקטאלאז חיובי, מחזר ניטרט, מפרק עמילן, חסר את האנזים ג'לטינאז. אינו מייצר פיגמנט פלואורסצנטי, תכונה זו מבדילה אותו משאר מיני Pseudomonas. טמפרטורת גידול אופטימלית היא 35 מעלות צלזיוס.
כולל ורשה
תולדותיו
התמיכה ביישוב היהודי בארץ ישראל מילאה תפקיד נכבד בפעילות הציבורית ביהדות ורשה. משנת 1821 התקיים בה גוף מרכזי לאיסוף כספים לטובת "עניי ארץ ישראל". קופות התרמה לארץ ישראל נמצאו כמעט בכל בתי הכנסת. עם התגברות תנועת העלייה של יהודי פולין לארץ ישראל, נוסדה בוורשה הקופה המיוחדת בשם "כולל פולין", בתמיכתם של אדמו"רים ורבנים מפורסמים בפולין ומחוצה לה ובראשם רבי משה מלעלוב אשר אף עלה והתיישב בירושלים בשלהי שנת 1850.
ייסוד ובנייה
הכולל נוסד בארץ ישראל בשנת 1850, על ידי רבי יעקב יהודה לייב לעווי ואחיו רבי נחום משאדיק. "כולל ורשה" התפצל מ"כולל הפרושים הכללי" שקבל עד אז את כל כספי החלוקה שיועדו ליוצאי פולין בארץ ישראל. על פי המוסכם חולקו כספי "החלוקה" בין יוצאי פולין לבין יוצאי ליטא ורוסיה מ"כולל הפרושים הכללי". בראש הכולל בפולין עמדו הרב ישראל יהושע מקוטנא, הרב יצחק מאיר אלתר, הרב מאיר אוירבך והרב חיים אלעזר וקס.
כמנהיגו הרוחני של הכולל החל משנת 1885 נחשב האדמו"ר הירושלמי יוצא פולין רבי דוד בידרמן מלעלוב נכד רבי משה מלעלוב ונינם של רבי דוד מלעלוב והחוזה מלובלין והוא אשר עמד בראש התמיכה והחלוקה לצורכי המשפחות הנתמכות. ביוזמתו אף הוקמה שכונת בתי ורשה בשנת 1894 בה שוכנו משפחות נזקקים מהנמנים עם הכולל לחמש שנים בתורנות
אחד מחברי הכולל הנודעים היה הרב מאיר אוירבך מקאליש. על פי החוקר יהושע בן-אריה, הצטרפותו של הרב אוירבך אל הכולל החדש חיזקה את מעמדו. בזכרונותיו של דוד ילין מסופר כי לאחר בואו לארץ ישראל, קנה הרב אוירבך את המתחם שיועד לחצר, שנקרא מאז "החצר הוורשאית".
בשנת תרכ"ח (1868) נוסד בניין בית הכנסת של הכולל ממזרח לרחוב היהודים, בצדו הצפוני של הרובע היהודי. היה ידוע גם כבית הכנסת של "כולל פולין" או ה'ווארשעווער שול' (ביידיש: "בית הכנסת הוורשאי"). הבניין נבנה בכספי תרומות של יהדות פולין, בחצרו של דוד רייז ינובר, אשר עלה לארץ ישראל מפולין. מתחם החצר של ינובר כלל ארבעה עשר חדרים שבהם התגוררו תלמידי חכמים ורבנים מפולין.
בשנת 1878, רכש הרב חיים אלעזר ווקס נשיא הכולל קרקעות בכפר חיטים למטעי אתרוגים. שנה לפני כן נוסדה ישיבת חיי עולם על ידי האדמו"ר מלעלוב רבי דוד בידרמן במזרח הרובע היהודי.
בשנת 1886 נוסתה התיישבות בצפון מזרח העיר העתיקה, בשכונת באב חוטה במסגרתו נרכשו ארבע חצרות למגורים. בשנת 1894 הוחל בבניית שכונת בתי ורשה.
בשנת 1928 פרץ בכולל סכסוך, שבמהלכו ניצבו חסידי גור מכולל פולין כנגד שאר אנשי הכולל. לסכסוך תרמה העובדה שלמנהיגי חסידות גדולים שתרומות ניכרות לכולל הגיעו מחסידהם, לא היה יצוג בהנהלת הכולל, ונוצרה מחלוקת בקשר לאופן גביית הכספים בפולין. הסכסוך היה מלווה בגילויי אלימות בירושלים. הסכסוך הוביל לפיצול בכולל, שהתחלק ל'כולל פולין' (בשליטת חסידי גור), ול'כולל וורשה'. הפיצול הוביל לדיון משפטי ארוך בנושא הבעלות על שכונת בתי ורשה. הרב הרצוג שנדרש לסוגיה הביא להסכם פשרה בין הכוללים בראשית 1938, אולם גם לאחר מכן נותרה מתיחות סביב הנהלת הכולל
בשנת 1976, הוחל בבניית שכונת רמות פולין בשיתוף משרד השיכון של מדינת ישראל.
התמיכה בכולל
הנשיאות הראשית בפולין דאגה לאסוף ולהמציא בהתמדה את תקציבה החודשי של הכולל בארץ ישראל, מתרומותיהם של נדיבים בכל התפוצות שהריצו כספים באורח ישיר לוורשה. כנשיאי הכולל שימשו: האדמו"ר בעל "חידושי הרי״ם" מגור, הרב בעל "חמדת שלמה" מוורשה, הרב מאיר אוירבך מחבר הספר "אמרי בינה", הרב חיים אלעזר וואקס בעל "נפש חיה" מקאליש, האדמו"ר מרדזימין, ובשנים האחרונות לפני השואה, הרב יעקב מאיר בידרמן, חתנו של האדמו"ר בעל "שפת אמת" מגור.
1679
אירועים
גלות מוזע שואת יהודי תימן שבה 80 אחוז מקהילת היהודים בתימן הושמדה לאחר גירושם לעיר מוזע שבאזור תעז
עיור בישראל
עִיוּר הוא מושג המתאר את תהליכי המעבר מצורות התיישבות שונות לצורת התיישבות עירונית, את התפתחות הערים המרכזיות ועיירות הפיתוח ואת ההשלכות של תהליכי העיור המוגברים.
הגדרה
תהליך אורבניזציה, או בשמו העברי עיור, מורכב משני תהליכים מרכזים המתרחשים לרוב בו-זמנית. הראשון הוא תהליך של האצה בגידול האוכלוסייה העירונית בחברה. התהליך השני מתייחס להתפשטות של אורח חיים עירוני בקרב תושבי היישובים העירוניים והכפריים יחד.
תהליך העיור הוא חדש יחסית והוא מאפיין מובהק של המאה ה-20, ראשיתו באירופה ובארצות הברית. הוא מתאפיין במעבר מייצור חקלאי לייצור תעשייתי, למסחר ולשירותים, פיתוחם של אמצעי תחבורה משוכללים וטכנולוגיה מתקדמת. עם תהליכי התיעוש והפיתוח הטכנולוגי בעולם החלו הערים לגדול בקצב מהיר. יכולתן של הערים להתרחב מבחינה גאוגרפית התאפשרה כל עוד היה שטח מתאים לכך. כתוצאה מהתפתחות התחבורה והתקשורת ניתן היה להתגורר בסמוך לערים הגדולות מה שגרם לצמצום בגודלן של הערים ומרכזי המסחר הקטנים, הרבה יותר מכפי שזה היה בעבר, התוצאה שהתקבלה הייתה אזורי מגורים עירוניים חדשים מסביב לערים בצורת פרוורים.
העיור בישראל על סרגל הזמן
מערך הערים בישראל כפי שהתגבש עד היום הוא תוצאה של שלושה תהליכים: התהוות יישוב יהודי עירוני במספר מצומצם של ערים במאות ה-18 וה-19 התפתחות היסטורית נוספת מאז ראשית ההתיישבות הציונית בישראל מסוף המאה ה-19 ועד לתום השלטון המנדטורי ופעולות של ייזום, תכנון וביצוע ממלכתי בבינוי מאז הקמת המדינה ועד היום. תהליכים אלה שונים במהותם הן ברקע הדמוגרפי של האוכלוסיות שפעלו בהם, והן בגישתם אל נושאי הבינוי והעיור.
התקופה הראשונה מתאפיינת בריכוזים לא גדולים של יהודים בערים קיימות כירושלים, צפת, טבריה וחברון על רקע דתי והתעסקות במסחר זעיר ללא נטייה לפיתוח עירוני כלשהו. התקופה השנייה מתאפיינת בצמיחה איטית והדרגתית של יישובים תוך התייחסות לתנאים גאוגרפים וגורמים פוליטיים פנימיים, במאבק על כיבוש הקרקע ויישובה, בהתיישבות ספר-חקלאית ובהיעדר אידאולוגיה לגבי התיישבות עירונית. התקופה השלישית מתאפיינת בצמיחה מהירה של יישובים עירוניים, בהפיכת יישובים חקלאיים לעירוניים למחצה ובבינוי מספר רב של ערים ועיירות על רקע עלייה המונית.
עם קום המדינה הגיעו לארץ גלי עלייה גדולים, ובפני היישוב היהודי עמד הצורך לקלוט עולים ביישובים העירוניים הקיימים. התברר שהערים הוותיקות והיישובים שנוסדו בתקופת המנדט לא ענו כלל על הצרכים שהתעוררו בעקבות הלחץ הרב של העלייה והצורך בבנייה מהירה. כתוצאה מכך, התפתחה גישה חדשה בנוגע לתהליכי העיור. בבסיס הגישה החדשה עמדו שלושה מניעים עיקריים: קליטה מהירה של עולים בפרק זמן קצר, יצירת מדרג עירוני שיארגן את הקשר בין הערים הגדולות לבין היישובים הכפריים על ידי הקמת עיירות חדשות בנות גודל שונה ופיזור אוכלוסייה כאמצעי לביטחון ולשמירה על מרחבים בלתי מיושבים ברחבי הארץ ולאורך הגבולות.
אוכלוסיית מדינת ישראל בתחילת המאה ה-21 היא עירונית ברובה, וכ-92% מכלל האוכלוסייה, המהווים כשישה מיליון נפש, מתגוררים ביישובים בעלי מעמד עירוני, ולעומתם מונה האוכלוסייה הכפרית רק כחצי מיליון נפש. על פי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה לשנת 2010, הערים הגדולות בישראל הן ירושלים, עם אוכלוסייה בת 788 אלף נפש, תל אביב-יפו עם 404 אלף נפש וחיפה עם 268 אלף נפש.
הערים הגדולות
תהליכי העיור המואצים בישראל מושפעים בעיקר מהשינויים וההתפתחויות המתרחשים בשלוש הערים הגדולות: ירושלים, תל אביב וחיפה. עוד בטרם הקמת המדינה היו שלוש ערים אלו מוקדים עירוניים חשובים במערך היישובי של ארץ ישראל. למרות המדיניות של ממשלות ישראל שדגלו בפיזור האוכלוסייה, המשיכו ערים אלה למשוך אליהן תושבים רבים. שלוש הערים שהפכו במשך השנים למרכזים לאוכלוסייה ולתפקודים שונים הצליחו לייצור לעצמן מעמד איתן באזוריהן ויצרו דינמיקה פנימית של התפתחות עירונית.
ירושלים
תכנון ירושלים המודרנית החל לראשונה עם כיבושו של גנרל אלנבי את העיר ב-1917. מתוכנית המתאר הראשונה נראה כי לבריטים היה אינטרס לשמור על צביונה המיוחד של העיר ועל כן הם הגבילו את הבנייה לגובה ואסרו על בנייה מחוץ לחומות העיר העתיקה כמו גם בנייני תעשייה. בשל תוכנית זאת ההתפתחות הגאוגרפית העירונית הראשונית נעה בעיקר לכיוון מערב ודרום מערב.
לאחר מלחמת העצמאות היה צורך בתכנון מחודש של העיר שכן הסכמי שביתת הנשק חצו את העיר לשניים והשטח הבנוי שנותר תחת שלטון ישראלי עמד על 10,000 דונם בלבד. המרכז המסחרי בעיר שעד עתה היה באזור האגן המזרחי לא יכול היה לשרת עוד את הציבור היהודי והיה צורך להזיזו מערבה. כתוצאה מכך ההתפתחות העירונית נעה לכיוון המורדות המערביים של הרי יהודה ומנגד יועדה להשיק למערך העירוני שקדם לזה של 1948.
רצונם של קובעי המדיניות והמתכננים לפתח את העיר נתקל בקשיים וזאת בשל נתוניה הטבעיים של העיר. ירושלים היא עיר הררית בגובה טופוגרפי של 750 מטר ויותר ובגבולו של מדבר, במרחק של 60 קילומטר ממישור החוף עם תנאי תחבורה סביבתיים קשים. ללא מקורות מים מרובים ופוטנציאל תעשייתי וחקלאי מוגבל. הבנייה בה הייתה צפופה ובעלת צביון מיוחד ובמאות השנים האחרונות עד למלחמת ששת הימים לא מנתה יותר מאשר 50–150 אלף נפש. השקעות בתעשייה ומסחר היו מעטות והיה צורך בסבסוד כמעט לכל פיתוח כלכלי. נוסף על כן, אופייה הדתי וקווי המתאר המוקדמים באשר לשמירה על צביונה הייחודי האטו את הפיתוח העירוני בירושלים.
ירושלים לאחר מלחמת ששת הימים
מלחמת ששת הימים חוללה תפנית בגבולות ירושלים, שטחה המוניציפלי של העיר גדל ל-108 אלף דונם. התרחבות שטחה המוניציפלי של העיר גרם לאכלוס והקמה של שכונות חדשות וישנות בקצב מהיר. תוכנית האב שפותחה לירושלים רבתי ביקשה להגדיל את מרכזיותה של העיר במדינת ישראל וזאת על ידי פיתוח מערכת תחבורה שתקל את הנגישות אליה. כמו כן התייחסה תוכנית האב אל הרחבת העיר ופיתוח התשתיות באזורים הסמוכים לה, כל זאת תחת שמירה על צביונה של העיר. השינוי בעתידה של ירושלים כאמור החל לאחר מלחמת ששת הימים, הן במישור הפוליטי והן במישור המרחבי. שכונות רבות נבנו במטרה לאכלס את האוכלוסייה היהודית החדשה. כרבע מאוכלוסייתה הכללית היו תושבים לא יהודים והיא הוסיפה לקלוט אוכלוסייה יהודית שהצטרפה מטעמי דת בעיקר. מסוף שנות ה-70 הלך והתהווה סביב ירושלים מטרופולין (מטעמים פוליטיים אין מגדירים את ירושלים כמטרופולין), תמורה זאת יצרה בירושלים תופעה גאוגרפית ודמוגרפית שניתן לראותה בשלוש טבעות. המעגל הראשון הוא הפנים עירוני, ירושלים העיר בגבולותיה הרשמיים כולל אוכלוסיית מזרח ירושלים. המעגל השני שנוצר הוא המעגל החוץ עירוני בסמוך ובמקביל לגבולותיה המוניציפליים של העיר. המעגל השלישי מתוחם לפי אזור ההשפעה של הכפרים מצפון לרמאללה, אשר להם עדיין זיקה לירושלים מעלה אדומים במזרח, גוש עציון כריכוז יישובי עברי צפוף יחסית מדרום וכפיפת הרי יהודה ממערב בציר שורש ורמת רזיאל. מטרופולין ירושלים מעוצב בראש ובראשונה על ידי מערכת סבוכה של שיקולים פוליטיים בעלי קונפליקט לאומי (השסע היהודי-ערבי).
המגמה המרכזית של מתכנני העיר וקובעי המדיניות הייתה לפזר את האוכלוסייה בירושלים על מנת להבטיח רוב יהודי. השאיפה הייתה להרחיב את העיר כך שיתהווה מרחב סביב העיר שישמש רקע להתפתחות מטרופוליטאנית מגוש עציון בדרום, מעלה אדומים במזרח, הר בעל חצור מצפון ובית חורון ממערב. בניגוד למדיניות הפיתוח הלאומי בתל אביב ובחיפה להפחתת האוכלוסייה, המגמה בירושלים הייתה לאכלס את האזור ברוב יהודי וזאת בשל המבנה הדמוגרפי של העיר ואזורה. על פי נתוני הלמ"ס נכון לשנת 2008 גרים בירושלים העיר 63% יהודים ו-35% ערבים, במרחב ירושלים היחס הוא כמעט שווה. המאבק הטריטוריאלי בין יהודים לערבים בא לידי ביטוי בעיקר בבניית בתים ורכישה של שטחים חדשים. אזור ירושלים היה מיושב באוכלוסייה ערבית גם לפני ההתפרסות המטרופולינית ועד פרוץ האינתיפאדה השנייה התפרס המטרופולין הערבי מחברון בדרום ועד רמאללה בצפון, אבו גוש במערב ובואכה יריחו במזרח. בעקבות האינתיפאדה נקטע הקשר בין האוכלוסייה הערבית השוכנת באיו"ש והעיר ירושלים.
בסיטואציה רגישה ומורכבת מעין זו, רמת הרגולציה המרחבית היא גבוהה במיוחד ומעורבות השלטון המרכזי והמקומי היא טוטאלית בהשפעתה על עיצוב המטרופולין. תכנונה העתידי של ירושלים ייקבע במידה רבה על ידי ההסדרים הפוליטיים העתידיים בין ישראל לישות הפלסטינית.
תוכניות עתידיות
כחלק מתהליך פיתוח העיר הוחלט לבצע תוכנית ארגונית אשר תסייע בשיפור מעמדה של מרכז העיר שהלך ודעך במסגרת התרחבות העיר ונדידת התושבים אל השכונות החדשות. התוכנית פועלת בשני מישורים, הראשון נוגע לפרויקט הרכבת הקלה אשר אמור לשפר באופן משמעותי את הגישה אל מרכז העיר. במישור השני הוחלט על הקמת חברת בת של החברה לפיתוח ירושלים שתפקידה יהיה לגייס משאבים, ולגבש תוכנית ארוכת טווח לפיתוח מרכז העיר. על-פי נתוני החברה נכון לשנת 2006 כבר נראות תוצאות בשטח באשר להצלחת התוכנית. ישנה עלייה בקנייה של נדל"ן, מותגים מסחריים ונהירה של סטודנטים אל מרכז העיר.
חיפה
אם התהוותה של ירושלים כעיר גדולה נוצרה בעיקר משום גורמים דתיים ורגשיים, הרי מרכזיותה של חיפה התהוותה הודות למיקומה הגאוגרפי בסמוך למפרץ חיפה. קו החוף של ישראל אינו מהווה מקור משיכה לנמלים רבים, בעיקר משום היעדר מפרצים גדולים לאורכו. נתוניו של מפרץ חיפה לעומת זאת הם טובים למדי. אורכו כ-12 קילומטר ורוחבו כשני קילומטר.
עד לשנות ה-20 של המאה ה-20 הייתה חיפה כפר קטן שאכלס כפר דייגים לא גדול ואת מושבת הטמפלרים. הופעתן של ספינות הקיטור הקנתה לחיפה יתרון משמעותי כמוקד משיכה עירוני. השלטון הבריטי ששלט בארץ היה מעוניין בשליטה ובפיתוח של נמל גדול בעל ערך אסטרטגי, נתוניו הטבעיים של המפרץ הביאו אותם לידי החלטה לבנות את נמל חיפה. נוסף על היתרונות הטופוגרפיים ההתפתחות העירונית בחיפה נוצרה בעקבות ההתיישבות של הכיתות הנוצריות ובמיוחד של כת הטמפלרים. הטמפלרים, כת נוצרית גרמנית שפרשה מן הכנסייה הפרוטסטנטית, הגיעה אל חיפה משיקולים דתיים והביאה עימה דרישות בסיסיות לאיכות חיים עירונית. הטמפלרים פיתחו בחיפה את התעשייה המסחר והתחבורה והפכו את הכרמל למוקד משיכה למגורים. ההתיישבות היהודית המאסיבית בחיפה החלה מאז העלייה השלישית בעיקר בגלל מיקומו של נמל חיפה שהיה נמל כניסה לארץ. בימי המנדט הבריטי גדלה אוכלוסיית חיפה מ-24,640 נפש בשנות ה-20 ל-128,800 נפש בשנות ה-40 ומספר היהודים באותה תקופה גדל מ-6,230 ל-66,000. שטח העיר גדל מ-800 דונם לכ-5,500 דונם.
העלייה החמישית הביאה עימה אנשי עסקים ותעשייה, שהתיישבו בעיקר באזור במושבה הגרמנית והדר הכרמל. נוסף על כן, הקמת הטכניון העברי שהיווה מוסד תרבותי ורוחני מרכזי לעיר גרם לרכישה מאסיבית יהודית של קרקעות מהטמפלרים בעיקר באזור זה, מה שיצר הפרדה בין ההתיישבות היהודית שבמפלס ההר לבין ההתיישבות המעורבת שבעיר התחתית. העיר התחתית צמחה במקביל להתיישבות בהדר הכרמל בעיקר בגלל בניית המסילה מחיפה לקנטרה ולמצרים שהציבה את חיפה כמוקד כלכלי ותחבורתי ברצועת החוף. מפעלים רבים דוגמת "נשר", "שמן" וחברת החשמל הוקמו בסמוך למסילה. כתוצאה מתהליכי הבינוי שהתרחשו בחיפה נוצרו שלושה מרכזי עסקים ראשיים בעלי מרכזי משנה הפזורים בתוך השכונות שבמרחב. תהליכי העיור המואצים שהתרחשו בחיפה מייצבים אותה כיום בתבנית של אגד ערים אשר בו פרברים עירוניים ועירוניים למחצה מפתחים זיקה הולכת וגדולה אל עיר האם. אגד הערים של חיפה כולל את פינתו הצפונית-מערבית של הכרמל, את חוף הכרמל הצר היורד עד לטירת כרמל, את עמק זבולון עד למבואותיה הדרומיים של עכו, וכן את מורדותיהן המערביים של גבעות אלונים בציר קריית טבעון-רכסים-קריית אתא.
תל אביב
איתורה של תל אביב כאזור להתיישבות הוא בזכות קרבתה הגאוגרפית ליפו העתיקה. ב-1906 קבוצה של יהודים תושבי העיר יפו החליטו להקים את אגודת "אחוזת בית" בסמוך ליפו. הרעיון היה להקים פרברי גנים ליד ערים סואנות בדומה למודל האירופי שפותח כריאקציה למהפכה התעשייתית. אחוזת בית נבנתה במתכונת שתי וערב של רחובות מקבילים בעלי בתים חד קומתיים. מרבית הבנייה נעה לכיוון צפון לאורך קו החוף.
ב-1921, עם פרוץ המאורעות בין יהודים לערבים בארץ ישראל, החליט השלטון המנדטורי על ניתוקה של תל אביב מיפו. צורפו לה שש שכונות ותיקות, שטחה עמד על 1,431 דונם שבו התגוררו 13,000 תושבים והיא קיבלה מעמד של מועצה מקומית. בתקופה זו לא חל גידול משמעותי באוכלוסייתה של העיר, כיוון שגלי העלייה שהגיעו בשנים אלה דגלו בעיקר בהתיישבות חקלאית.
תוכנית האב הראשונה של תל אביב הוכנה ב-1925 על ידי סר פטריק גדס. עד אז, כל שכונה התפתחה באופן עצמאי ללא כל זיקה לשכנותיה. גדס כבר לא יכול היה לשנות את פני השטחים הבנויים ועל-כן מרבית תרומתו נוגעת לתוכנית הבנייה בצפון העיר ופיתוח תוכנית מתאר של מרכזי משנה עם ככרות. תושביה של העיר שעסקו בעיקר במסחר, מלאכה ומקצועות חופשיים, פנו אל עסקי הקרקעות והחלו לרכוש שטחים אשר לא התאימו לגידול הדרים אולם התאימו לבנייה. הרעיון שהחל כפרבר גנים התחלף בפיתוח עירוני, בנייה קדחתנית עד שבשנת 1934 קיבלה תל אביב מעמד רשמי של עיר. בעקבות מאורעות 1936–1939 נסגר נמל יפו למסחר יהודי והיה צורך בנמל חלופי, על-כן החליטו על בנייה של נמל לחופה של העיר החדשה, פיתוח הנמל הביא להתחזקות המסחר העצמאי בעיר. לאחר מלחמת העצמאות ננטשה יפו ושנתיים מאוחר יותר סופחה לתל אביב באופן רשמי.
אגד הערים
אגד הערים של תל אביב החל לתפוס תאוצה משנות ה-30 של המאה ה-20, הודות לשני תהליכים שהתרחשו בתקופה זו. הראשון הוא התלכדות של שכונות מפוזרות אל יחידות מוניציפליות מרכזיות. כפי שקרה לשכונות נחל גנים, שכונת גפן, תל בנימין, שכונת הלל, רמת יצחק ותל יהודה שהתאגדו לרמת גן. התהליך השני הוא עיורם המהיר של היישובים בשולי האגד. כפי שניתן לראות במקרה של בני-ברק ורמת גן שעברו מחקלאות לתעשייה. העלייה ההמונית לאחר קום המדינה במקביל לקרקעות הערביות שהותרו, תרמו לגידולו המהיר של אגד הערים של תל אביב.
תל אביב תופסת תאוצה
משנות ה-70 נוסף לתל אביב מרכיב דומיננטי שייחד אותה משאר הערים הגדולות בישראל – המרכיב הכלכלי. אם עד שנות ה-70 תל אביב הייתה מרכז המסחר עבור הערים הסובבות אותה, משנות ה-70 הוכרה תל אביב כמרכז לעסקים גם ברמה הבינלאומית. התמורה במעמדה של תל אביב התרחשה בעקבות השינויים שחלו במשק הישראלי לרבות תהליכי הפרטה וריכוז של העוצמה הכלכלית בידי חברות גדולות. תל אביב החלה לקחת חלק במערכת הבינלאומית של המסחר והבורסה, רובם של מרכזי העסקים המובילים המנהלים קשרים בינלאומיים, טכנולוגיית ההיי-טק והנהלות המוסדות הפיננסים רוכזו בעיר והגדילו את שיעור התעסוקה בה.
מטרופולין תל אביב
כיום מטרופולין תל אביב משתרע מחדרה בצפון עד אשקלון בדרום וציר מודיעין-בית שמש במזרח. תל אביב-יפו העיר מהווה את הגלעין המרכזי של האזור, יישובי גוש-דן המקיפים אותה הם הטבעת הראשונה, מחוז מרכז הוא הטבעת השנייה בה נמצאות הערים ראשון לציון, פתח תקווה ואזור השרון. אף ניתן להרחיק לעבר נתניה, חדרה, מודיעין ופרבריה, רחובות, גדרה ויישובי הסביבה כולל נפת אשדוד.
עיירות הפיתוח
ייסוד עיירות חדשות אינו תופעה חדשה בעולם, בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה מדינות רבות דוגמת אנגליה, פינלנד, פולין, הולנד וקנדה הקימו עיירות חדשות. אולם, תופעה זאת מיוחדת בישראל כיוון שבמשך תקופה קצרה הוקמו עשרות עיירות ששינו את פני המערך העירוני במדינה.
בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20 ניצבה מדינת ישראל מול שטחים חדשים לא מאוכלסים, ובמקביל התמודדה עם קליטת גלי עלייה מארצות שונות. עיירות הפיתוח הוקמו במטרה לשנות את המערך העירוני הקוטבי של שלוש הערים הגדולות, דרך יצירת מרכזים עירוניים בעלי גודל בינוני תוך מדרג רציף בין הכפר לעיר, פיזור האוכלוסייה על פני שטח המדינה והקמת מוקדי תעשייה שימלאו פונקציות סביבתיות. הניסיון לבסס את פיזור האוכלוסייה הביא לייסודן של עיירות פיתוח בעיקר בגליל ובנגב, אזורים אשר היו מרוחקים ממישור החוף ומהמוקד העירוני.
עיירות הנגב
התפיסה המרכזית ליישוב הנגב התבססה על יצירת רשת של מרכזים עירוניים קטנים שאליהם יחוברו יישובים חקלאיים אשר ביחד יהוו מערך אזורי. הנגב בשל היותו סביבה מדברית ללא רקע חקלאי היה מכשול בפיתוח עירוני ועל כן היה צורך במציאת מקור משיכה כלכלי אחר עליו ישענו העיירות. מתכנני האזור ראו במחצבים שבים המלח ובנגב הצפוני את הפתרון.
מצפה רמון, ירוחם דימונה אשר הוקמו בשנות ה-50 וערד כעשור לאחר מכן, נוסדו בסמוך למוקדי כרייה וחציבה באזור ים המלח, שדות הפוספטים ובמכתשים.
המוסדות המתכננים של העיירות בנגב הצפוני רצו לפתח יישובים בגודל קטן ובינוני שישמשו מרכזי שירותים ליישובים הכפריים סביבם. העיירות שהוקמו הן שדרות, אופקים, קריית גת ונתיבות. המטרות שלשמן הוקמו עיירות אלה לא התממשו במלואן, תהליכי התיעוש בקיבוצים ובמושבים גרמו לכך שאלה הצליחו לספק לעצמם את מרבית השירותים שנזקקו להם. ואילו באזור הר הנגב תעשיית המחצבים לא סיפקה את הפתרון התעסוקתי לה ייחלו המתכננים.
יוצאת דופן במגמת עיירות הפיתוח בדרום היא ערד שהוקמה בשנות ה-60 של המאה ה-20. כל ערי הנגב החדשות מלבד ערד הוקמו בשנות ה-50 ערד שהוקמה מאוחר יחסית הייתה נתונה לתכנון מפורט כחלק מלקחי העבר. איתורה, קביעת הרכב האוכלוסייה והבסיס הכלכלי שיועד לה התבצעו לאחר בחינה מדוקדקת של הנתונים ההתיישבותיים באזור.
עיירות המרכז
עיירות המרכז ממוקמות בצפונו של מישור החוף, סמוך לחיפה, סביב אגד הערים של תל אביב וכן במישור החוף הדרומי - שפלת יהודה. למרות היתרונות של מישור החוף ביחס לגליל ולנגב לא התפתחו מרבית העיירות שבו באופן מובהק, גם כשהעיירות שבשולי גוש דן נהנו ממקורות התעסוקה הסמוכים והצליחו לשמור על יציבות. יוצאת דופן מבין העיירות היא אשדוד, אשר זכתה לפיתוח ולהקצאות של משאבים רבים בעיקר בזכות נמלה.
קיבוע הבדואים
ניסיון נוסף לפיתוח עירוני מתייחס לאוכלוסייה הבדואית, מדיניות התכנון הראשונה באשר לבדואים החלה בשנות ה-50 אז הוחלט על הקמתן של שלוש עיירות ליישוב הבדואים.
העיר הראשונה, תל שבע, הוקמה ב-1967 על בסיס של תכנון אורבני עם מערכת חינוך ושירותים ציבוריים, מערכת של כבישים, ביוב ומים. אולם, חיי הנוודות של הבדואים והמסורת הכלכלית של מרעה ופלחה הקשו על מעבר מסודר ויציב של התיישבות עירונית או עירונית למחצה של בדווים. המעבר אל אורח החיים העירוני ערער את ביטחונם הכלכלי והחברתי של האוכלוסייה והמדיניות שננקטה לא צלחה כמתוכנן.
למרות זאת, מדיניות הקיבוע לא השתנתה והוחלט על הקמתן של עיירות נוספות באותה מתכונת אורבנית, רהט (1971), ערוער (1981), כסייפה (1982), שגב שלום (1984), חורה (1989) ולקיה (1990). כיום אוכלוסיית הבדואים מונה 140 אלף נפש המתפרשים בנגב הצפוני. כמעט מחצית מאוכלוסיית הבדואים גרים בשטחים שמחוץ ליישובים קבועים ומקשים על פיתוח אזור הנגב ומרחב באר שבע. תהליכי העיור הכפויים יוצרים פער בין האוכלוסייה הצעירה ששואפת להתפתחות ומודרניזציה בצורה של התיישבות עירונית וקרבה למרכזי מסחר ובין האוכלוסייה המבוגרת שמבקשת לשמור על מסורת העבר במתכונת של התיישבות נוודית במרחבים הפתוחים.
גלריית דגלי הצלב הדרומי
דגלי צלב הדרום הם דגלים אשר מתארים את הצלב הדרומי. "הצלב הדרומי" הוא השם העברי של קרוקס אוסטרליס ( לטינית : Crux Australis) מערכת כוכבים אשר נראית בשמי הלילה של חצי הכדור הדרומי.
הצלב מתואר בסמלי מדינות ואזורים רבים השוכנים בחצי הכדור הדרומי וכיוון ואת הצלב ניתן לראות רק בדרום, הוא מציין את מיקומן הדרומי.
רמון דיאס
רמון אנחל דיאס (ספרדית: Ramón Ángel Díaz; נולד ב-29 באוגוסט 1959 בלה ריוחה) הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל ארגנטינאי המאמן את קבוצת ואסקו דה גאמה. הוא מכונה "אל פלאדו" (El Pelado) - הקירח.
דיאס, יחד עם אנחל לברונה (מאמנו לשעבר) וקרלוס ביאנצ'י, הם המאמנים עם מספר הזכיות הגדול ביותר בליגת העל הארגנטינאית, 7. דיאס מזוהה בעיקר עם קבוצת ריבר פלייט מארגנטינה, בה שיחק ואימן, ותחת הדרכתו זכתה ב-9 תארים.
קריירה כשחקן
דיאס החל לשחק במחלקת הנוער של ריבר פלייט. משחקו הראשון במדי הקבוצה היה ב-13 באוגוסט 1978. שנה מאוחר יותר הוביל דיאס יחד עם מראדונה את נבחרת ארגנטינה הצעירה לזכייה ראשונה בגביע העולם לנוער כשהוא מסיים כ"מלך השערים" של הטורניר עם 8 שערים. דיאס שיחק עבור ריבר פלייט עד שנת 1981 וכבש לזכותה 57 שערים ב-123 הופעות. הוא זכה איתה ב-4 אליפויות (אליפות הנסיונל ב- 1979 ו-1981, אליפות מטרופוליטנו ב-1979 ו-1980).
ב-1991 חזר דיאס לארגנטינה לקבוצת האם שלו ריבר פלייט. הוא הוביל את הקבוצה לאליפות האפרטורה כשהוא מסיים כמלך השערים עם 14 שערים ב-17 משחקים. דיאס שיחק בקבוצה ב-3 טורנירים נוספים וכבש 13 שערים נוספים ב 35 משחקים.
בשנת 1993 חתם בקבוצת יוקוהמה מרינוס היפנית ונבחר למלך השערים של הליגה היפנית בעונתו הראשונה אחרי שכבש 28 שערים. בעונתו השנייה כבש 24 שערים ובסיומה הכריז דיאס על פרישתו כשחקן כדורגל.
נבחרת ארגנטינה
בנבחרת ארגנטינה השתתף דיאס רק 24 פעמים בהן כבש 10 שערים. הוא זכה עם הנבחרת הצעירה בגביע העולם לנוער בשנת 1979 וסיים כמלך השערים של הטורניר עם 8 שערים. הוא היה בסגל ארגנטינה למונדיאל 1982 שנערך בספרד אך ריב בינו לבין דייגו מראדונה הביא לכך שמאמני הנבחרת נמנעו מלזמנו.
כמאמן כדורגל
דיאס מונה כמאמן ריבר פלייט בשנת 1995. בתקופה זו זכתה הקבוצה תחת הדרכתו ב-4 אליפויות, בגביע ליברטדורס ובטורניר סופרקופה סודאמריקנה. הוא אימן את הקבוצה עד פברואר 2000, שב אליה בשנת 2001 וזכה איתה באליפות נוספת בשנת 2002, אך חוזהו לא חודש, למרות רצונו, עקב סכסוך עם הנהלת הקבוצה. לאחר מכן אימן דיאס לתקופה קצרה את אוקספורד יונייטד מהקונפרנס נשיונל באנגליה ללא הצלחה יתרה.
בשנת 2005 מונה דיאס כמאמנה של סן לורנסו, מהקבוצות הוותיקות בליגה הארגנטינאית. דיאס הוביל את הקבוצה לאליפות בעונתו הראשונה ולאליפות הראשונה של הקבוצה לאחר 6 שנים. שני בניו, אמיליאנו ומיכאל, שיחקו תחתיו בסן לורנסו.
בשלהי 2012 חזר לאמן בריבר פלייט, כאשר בנו אמיליאנו, שפרש בינתיים ממשחק פעיל, משמש כעוזרו. בשנת 2014 הוא הוביל את הקבוצה לזכייה באליפות לאחר שש שנים ללא זכיות ובגביע לאומי - קופה קמפאונטו. מיד לאחר מכן, הוא פרש במפתיע.
בסוף 2014 מונה לאמן את נבחרת פרגוואי שהייתה בשפל אחרי שהגיעה למקום האחרון בדרום אמריקה במוקדמות מונדיאל 2014, והוביל אותה למקום הרביעי בקופה אמריקה 2015, לאחר ניצחון ברבע הגמר על ברזיל.
ב-13 באוקטובר 2016 מונה למאמן אל-הילאל הסעודית והוביל אותה לזכייה באליפות ובגביע, ב-21 בפברואר 2018 פוטר מתפקידו.
סמירה אפנדי
סמירה אפנדייבה (נולדה ב-17 באפריל 1991), ידועה בעיקר בשם הבמה שלה סמירה אפנדי, היא זמרת אזרית. נציגת אזרבייג'ן לאירוויזיון לשנת 2020 ברוטרדם, שבהולנד. לאחר שב-18 במרץ הוחלט על ביטול האירוויזיון בעקבות התפרצות מגפת הקורונה, נבחרה אפנדי לייצג את אזרבייג’ן באירוויזיון 2021, עם השיר "Mata Hari".
ביוגרפיה
סמירה אפנדייבה נולדה בבאקו, בירת אזרבייג'ן, ב-17 באפריל 1991. אפנדייבה עסקה במוזיקה מגיל צעיר.
בשנת 2017 נשלחה סמירה אפנדייבה לייצג את אזרבייג'ן בתחרות השירה הבינלאומית "Silk Way Star" שהתקיימה באלמטי שבקזחסטן. אפנדייבה סיימה בתחרות זו במקום השלישי. אפנדייבה נשלחה לייצג את מדינתה פעם נוספת בתחרות שירה בינלאומית בשנת 2019 בפסטיבל "הקול של נורסולטן" שנערך בעיר נור-סולטן, בירת קזחסטן.
ב-28 בפברואר 2020 הודיעה רשות השידור האזרית ITV כי סמירה אפנדי תייצג את המדינה באירוויזיון 2020 שברוטרדם, הולנד, אך מאחר שהאירוויזיון באותה השנה בוטל, הוחלט כי אפנדי תחזור באירוויזיון בשנה הבאה, עם השיר "Mata Hari". ב-18 במאי 2021, ביצעה אפנדי את השיר בחצי הגמר של התחרות, ובתום ההצבעות, הגיעה למקום השמיני עם 138 נקודות. ב-22 במאי, בגמר התחרות, הגיעה אזרבייג'ן למקום ה-20 עם 65 נקודות.
קלאוסטרופיליה
קְלָאוּסְטְרוֹפִילְיָה (claustrophilia) (מלטינית claustro – "חלל סגור", philia – "אהבה") היא תופעה נפשית בה נמשך האדם אל חללים סגורים וצרים. אדם קלאוסטרופיל אשר ישהה במקומות אלו ידווח על תחושת ביטחון ורגיעה, ועשוי לשהות בהם זמן רב. בחלק מהמקרים אף תהיה קיימת נטייה להתבדל מחברת בני אדם בעת השהייה בחלל הסגור.
בראדלי ג'יימס
שנותיו המוקדמות
ג'יימס נולד בעיר אקסטר, דבון שבאנגליה ומאוחר יותר עבר להתגורר בוילטשייר בדרום-מערב אנגליה. בגיל 9 עברה משפחתו להתגורר בג'קסונוויל שבפלורידה. ג'יימס למד שם בבית ספר יסודי ובחטיבת ביניים מקומיים עד שחזר למולדתו והתגורר בסטפורדשייר בצפון-מערב אנגליה.
מ-2004 עד 2007 ג'יימס למד בדרמה סנטר לונדון, וסיים את לימודיו עם תואר ראשון באמנויות.
קריירה
הופעתו הראשונה של ג'יימס בטלוויזיה הייתה בסדרה "Lewis" ולאחר מכן בסדרה "Dis/Connected" של רשת BBC. ג'יימס למד בבית הספר למשחק בלונדון ופריצתו הגדולה הגיעה כאשר נבחר לגלם את דמותו של ארתור בסדרת הדרמה מרלין אשר שודרה ב-BBC One. הסדרה עלתה לשידור ב-20 בספטמבר 2008 ושודרה במשך חמש עונות עד לסיומה ב-24 בדצמבר 2012. הסדרה הפכה להצלחה גם מעבר לממלכה המאוחדת ושודרה בארצות הברית ברשת NBC. ג'יימס כיכב בסדרה לצדו של השחקן קולין מורגן ואף הופיע בשני ספיישלים אשר שודרו לאחר סיום הסדרה והציגו את סודות ההפקה וקטעים מאחורי הקלעים.
בשנת 2014 ג'יימס ביצע הופעת אורח בפרק הבכורה של עונתה הרביעית של הסדרה זוכת פרס אמי "הומלנד" ברשות השידור האמריקאית שואוטיים.
בשנת 2015 ג'יימס ביצע תפקיד משני בסדרה "איי זומבי", בה הוא שיחק את הזומבי לואל טרייסי.
בשנת 2016 שיחק בסרט הפנטזיה "מלחמת האופל: מלחמת דמים", הסרט הוא החמישי בסדרת הסרטים "מלחמת האופל". שם שיחק לצד קייט בקינסייל, תיאו ג'יימס וצ'ארלס דאנס.
חורחה ברמודס
חורחה הרנן ברמודס קרדונה (בספרדית Jorge Hernán Bermúdez Cardona) הוא כדורגלן ומאמן כדורגל עבר קולומביאני, ששיחק בתפקיד הבלם וכיום פרשן ספורט. בין היתר היה גם קפטן הנבחרת קולומביה ושיחק במונדיאל 1998. היה מוכר גם בכינויו "אל פטרון" (El Patron) ברמודס, שפירושו הבוס, עקב יכולת המנהיגות שלו במרכז ההגנה.
היסטוריית מועדונים
ברמודס החל את דרכו המקצוענית בקבוצת דפורטס קינדיו בשנת 1988 כשהוא בן 16 בלבד וכעבור שנתיים העביר אותו גבריאל אוצ'ואה אוריבה, אז מאמנה של אמריקה קאלי, לשורות קבוצתו. ברמודס תפס את מקומו בהרכב הראשון במהרה והיה שותף לאחת התקופות הטובות של המועדון, שכלל זכייה באליפות קולומביה בשנת 1991 וכן הגעה עד לגמר הקופה ליברטדורס בשנת 1996, שם הפסידה אמריקה לריבר פלייט. לאחר שש שנים באמריקה, ביצע ברמודס את המעבר לאירופה והצטרף לשורות קבוצת הפאר הפורטוגלית, בנפיקה ליסבון. אף על פי שרשם עונה סבירה, חזר ברמודס לאחר עונה אחת לדרום אמריקה והצטרף לקבוצה גדולה לא פחות, בוקה ג'וניורס, שם חבר לעמיתיו לנבחרת, אוסקר קורדובה ומאוריסיו סרנה. בבוקה חווה את תקופתו הטובה בקריירה, שם זכה בשישה תארים: אליפות ארגנטינה (אפרטורה 1998, קלאוסורה 1999 ואפרטורה 2000), קופה ליברטדורס בשנת 2000 ו-2001 והגביע הביניבשתי ב-2001 אחרי ניצחון על ריאל מדריד. הפך במהרה לקפטן הקבוצה וליקיר האוהדים, הרבה בזכות סגנון משחקו הנוקשה והלחימה הבלתי מתפשרת במגרש, והמנהיגות השקטה שהשרה על הקבוצה, שאפיינו אותו כשחקן. שיתף פעולה עם וולטר סמואל בחוליית ההגנה ששמרה על רצף של 40 משחקים ללא הפסד.
קריירת אימון
לאחר פרישתו, החל ברמודס את קריירת האימון שלו שעד כה לא צלחה. ב-2008 אימן את דפור חמונדי מהליגה השלישית עד לסיום הטורניר ובאותה שנה מונה למאמנה של דפורטיבו פאסטו למשך כמה חודשים. באפריל 2010 מונה למאמנה של אמריקה קאלי ועזב לאחר ארבעה חודשים. בספטמבר של אותה שנה מונה למאמנה של דפנסה וחוסטיסיה מהליגה הארגנטינאית השנייה, אך פוטר בנובמבר בגלל יכולת לא טובה. כיום עובד כפרשן בערוץ ESPN.
נבחרת לאומית
ברמודס זומן לראשונה לנבחרת הבוגרת בשנת 1995 אך קודם לכן היה חלק מהנבחרת הצעירה שהגיעה לרבע גמר המונדיאליטו ב-1989. את הופעת הבכורה במדי הנבחרת הבוגרת עשה בטורניר הקופה אמריקה 1995, שם הגיעה קולומביה למקום השלישי. בטורניר הקופה אמריקה 1997 שימש כקפטן הנבחרת בהיעדרו של קרלוס ולדרמה, כשאת הטורניר סיימה קולומביה ברבע הגמר, מקום אותו שחזרה שנתיים מאוחר יותר בקופה אמריקה 1999, בו שיחק ברמודס גם כן. ב-56 הופעות כבש שני שערים, שניהם במסגרת מוקדמות מונדיאל 1998, בניצחון על 1-4 ובניצחון על  0-2. נכלל בסגל הסופי של המאמן הרנן דריו גומס למונדיאל בצרפת ושיחק בשלושת משחקי הבית המוקדם, מבלי שהצליח לעזור לנבחרת להתקדם לשמינית הגמר. שיחק בחלק הראשון של מוקדמות מונדיאל 2002 אך בסופו של דבר קולומביה לא העפילה לטורניר עצמו וברמודס פרש מהמדים הלאומיים.
רוברטו דונאדוני
רוברטו דונאדוני (נולד ב-9 בספטמבר 1963 בפרובינציית ברגמו) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדות הקישור, וכיום משמש כמאמנה של שנג'ן.
דונאדוני שיחק בעמדות הקשר ההתקפי והקיצוני, ונודע בשל טכניקת המשחק הטובה שלו. הוא היה חלק חשוב מקבוצת מילאן החזקה בסוף שנות ה-80 ובתחילת שנות ה-90, ואחד מראשוני השחקנים בליגת ה-MLS האמריקאית, שם שיחק במשך שתי עונות בקבוצת ניו יורק/ניו ג'רזי מטרו סטארס. לאחר פרישתו ממשחק פעיל, שימש דונאדוני מאמנה של נבחרת איטליה בכדורגל, והצעיד אותה בטורניר יורו 2008.
קריירה ככדורגלן
דונאדוני החל את הקריירה שלו בקבוצת אטאלנטה האיטלקית ב-1982. הוא עבר למילאן בשנת 1986, והפך לשחקן מוביל בקבוצה. דונאדוני שיחק לרוב בצד הימני של חוליית הקישור, והיה חלק חשוב בזכייה בחמישה תוארי אליפות הסרייה א', שלושה גביעי אירופה, שלושה סופר קאפ אירופיים ושני גביעים ביניבשתיים. כשחקן של נבחרת איטליה בכדורגל, הוא השתתף בגביעי העולם של 1990 ו-1994, וסייע לנבחרת לסיים במקומות השלישי והשני בטורנירים אלה בהתאמה. הוא החמיץ את אחת מבעיטות העונשין במהלך דו-קרב בעיטות העונשין בחצי הגמר ב-1990 נגד ארגנטינה, מה שהוביל להפסדה של הנבחרת האיטלקית.
ב-1996 דונאדוני הוחתם על ידי קבוצת ניו יורק/ניו ג'רזי מטרו סטארס מליגת ה-MLS האמריקאית. הוא שיחק בשתי העונות הרשמיות הראשונות של ליגת ה-MLS, וקבוצתו החדשה בנתה עליו כשחקן מוביל. זמן קצר לאחר מעברו לארצות הברית הוא זומן לסגל נבחרת איטליה ליורו 1996, ואכזב עמה בטורניר זה. בשתי עונותיו ב-MLS הציג דונאדוני יכולת טובה, ונכלל בנבחרת העונה של הליגה בעונתו הראשונה. עם זאת, הוא לא הצליח להוביל את המטרו סטארס לאף הישג משמעותי מבחינה קבוצתית.
הוא חזר למילאן לאחר עונת ה-MLS של 1997, ומיד סייע לקבוצה לזכות באליפות נוספת של הסרייה א', שהייתה תואר האליפות השישי שלו. הוא סיים את קריירת המשחק שלו לאחר ששיחק זמן קצר במדי קבוצת אל-איתיחאד מערב הסעודית.
דונאדוני הבקיע 18 שערים עבור מילאן ושישה שערים עבור המטרו סטארס. הוא כבש גם חמישה שערים במדי נבחרת איטליה, ב-63 משחקים ששיחק.