cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ספורט נשים
ענפים ללא הפרדה מגדרית
בענף הרכיבה על סוסים לא קיימת הפרדה מגדרית ונשים וגברים מתחרים זו לצד זה. במשך שנים רבות במספר ענפי ספורט נשים וגברים השתתפו ביחד כמו בטניס טורניר לזוגות מעורבים, בהחלקה על הקרח. בספורוט המוטורי עקרונית לא קיימת הפרדה בין גברים לנשים, למרות שבפועל כמעט כל הנהגים הם גברים. מישל מוטון התחרתה במשך שנים רבות באליפות העולם בראלי וניצחה ארבעה מרוצים. למרות זאת, בשנת 2019 החלה לפעול אליפות ה-W Series, המיועדת לנהגות בלבד, במטרה לסייע לנשים לצבור ניסיון ולהתקדם בענף. לאחרונה נעשה ניסיון בכמה ענפי הספורט מובילים, ליצור תחרות קבוצתית המשלבות נשים וגברים ביחד, לדוגמה באתלטיקה ריצת שליחים 4x400 מטר משולבת בשתי נשים ושני גברים ובשחייה משחי שליחים 4x100 מטר חופשי ו-4x100 מטר מעורב משולבים בשתי נשים ובשני גברים כל אחד. בשנים האחרונות נעשה ניסיון גם בענף הקפיצה למים לקיים תחרות משולבת של נשים וגברים וכן בשחייה צורנית.
הבדלים פיזיולוגים בין גברים לנשים
בהשוואה בין המינים במדדים אנתרופומטריים שונים נמצא כי א. האישה נמוכה מהגבר ב-8-10 ס"מ. ב. משקלה נמוך ב-11-14 ק"ג. ג. היא בעלת רקמת שומן גדולה יותר ב-5-7 ק"ג ובעלת מסת גוף רזה נמוכה יותר ב-18-20 ק"ג. נתונים אלו מייצגים ערכים ממוצעים של האוכלוסייה. הבדלים מבניים נוספים באים לידי ביטוי במסת שריר קטנה יותר בקרב נשים ובהתאמה - נפח לב קטן יותר. כמו כן, לנשים נפח ריאות ונפח דם קטנים יותר. הבדלים אלו עשויים להשפיע רבות על יכולת הביצוע של ספורטאיות בענפים המצריכים תמיכה של המערכת האירובית והאנאירובית ומרכיבי כושר נוספים.
הוויכוח על שילוב טרנסקסואלים בספורט הנשים
החל מהעשור השני של המאה ה-21 מתנהל ויכוח סביב שיתופם של גברים שעברו שינוי מין בתחרויות לנשים. הוויכוח החל עקב השתתפות נשים בעלות טסטוסטרון גבוה בתחרויות אתלטיקה, ונמשך עם זכייתם של כמה טרנסקסואלים בתחרויות המיועדות לנשים. כמה מאיגודי הספורט העולמיים, אסרו על השתתפות ספורטאים שעברו שינוי מין בתחרויות לנשים, עקב חוסר ההוגנות, והודיעו כי יקיימו עבורם תחרויות נפרדות.
מייקל ויליאמס (כדורסלן)
מייקל דאגלס ויליאמס (באנגלית: Micheal Douglas Williams; נולד ב-23 ביולי 1966) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1988–1999. ממוצעיו הכוללים לאורך 11 עונותיו בליגה הם 11.0 נקודות, 5.8 אסיסטים, 2.5 ריבאונדים ו-1.7 חטיפות למשחק. מחזיק בשיא ה-NBA לקליעות רצופות מקו העונשין ללא החטאה, עם 97 קליעות עונשין רצופות.
ליביוכרוס
ליביוכרוס (שם מדעי: Libycochoerus; מילולית: "חזיר לובי") הוא סוג נכחד של מכפיל פרסה ממשפחת החזיריים, שהיה קרובם של החזירים הגדולים ביותר בעולם - הקובנוכרוס והמגלוכרוס והוא הגיע לגובה של 1.5 מטר ולמשקל של חצי טון. הוא התקיים בצפון אפריקה של המיוקן שלפני 15.97 עד 11.608 מיליון שנה מזמננו. המאובנים שלו התגלו בלוב וגם בקניה ותוארו ב-1961 בידי Arambourg. בסוג נכללו 3 מינים:
מייקל ויליאמס (כדורסלן)
קריירת מכללות
ויליאמס נולד וגדל בדאלאס שבטקסס, ובין השנים 1984–1988 למד באוניברסיטת ביילור אשר בעיר וייקו הסמוכה. בכל 4 עונותיו בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה שימש כשחקן חמישייה קבוע, ולאורך התקופה רשם ממוצעים כוללים של 16.1 נקודות, 4.0 אסיסטים, 2.9 ריבאונדים ו-2.5 חטיפות למשחק. בעונת 1987/1988 הוביל את הקבוצה, לצדו של דריל מידלטון, להעפלתה הראשונה מזה 38 שנים לטורניר אליפות המכללות; במשחק הראשון של הטורניר הפסידה ביילור מול אוניברסיטת ממפיס בתוצאה 60–75, והודחה מהטורניר.
ליביוכרוס
עם זאת חוקרים רבים רואים בחזיר זה טקסון בטל, הכלול בסוג קובנוכרוס. הוא בעל מספר חטים דומה ובעל ניבים באורך דומה וטוחנות קצרות יחסית אך חלק מהשיניים היו בעלי מבנה חזק מעט יותר והוא היה אוכל כל. כמו הקובנוכרוס הוא היה גם בעל "קרניים" מעל הגולגולת ששימשו ללחימה בנקבות.
החזיר הקדום נכחד לאורך המיוקן לצד קרוביו לתת-המשפחה Listriodontinae, מבלי להשאיר צאצאים חיים.
מייקל ויליאמס (כדורסלן)
קריירת משחק ב-NBA
בדראפט ה-NBA 1988 נבחר ויליאמס בבחירה ה-48, על ידי דטרויט פיסטונס. לאורך עונת הרוקי שלו קלע 2.6 נקודות למשחק, ובסיומה זכה עם דטרויט באליפות ה-NBA הראשונה בתולדותיה. בעונתו השנייה ב-NBA שותף ב-28 משחקים בסך הכול כשחקן פיניקס סאנס ושארלוט הורנטס, ותרם 5.6 נקודות בממוצע למשחק.
לקראת עונת חתם ויליאמס באינדיאנה פייסרס, במדיה פרח בשנתיים הבאות. בפלייאוף 1991 הצטיין עם ממוצעים של 20.6 נקודות, 8.4 אסיסטים ו-2.8 חטיפות למשחק, אולם קבוצתו הודחה על ידי בוסטון סלטיקס כבר בסיבוב הראשון, בתוצאה 2–3. בעונה העוקבת המשיך לשמש כשחקן חמישייה קבוע, העמיד ממוצעים של 15.0 נקודות, 8.2 אסיסטים ו-2.9 חטיפות למשחק (שני בליגה), ונבחר לחמישיית ההגנה השנייה של העונה. על אף יכולתו הגבוהה, לצדם של רג'י מילר, צ'אק פרסון, דטלף שרמפף וריק סמיתס, שוב הודחו הפייסרס על ידי הסלטיקס בסיבוב הפלייאוף הראשון, הפעם בתוצאה 0–3.
בקיץ 1992 הועבר יחד עם פרסון בטרייד למינסוטה טימברוולבס, בתמורה לסם מיטשל ופו ריצ'רדסון. בשתי עונותיו הראשונות במינסוטה היה אחד השחקנים המובילים של הקבוצה, עם ממוצעים של 14.4 נקודות, 8.0 אסיסטים ו-1.9 חטיפות למשחק, אך הטימברוולבס נותרו אחת הקבוצות החלשות ב-NBA, ורשמו מאזן כולל של 39 ניצחונות ו-125 הפסדים. בין 24 במרץ ל-9 בנובמבר 1993 קבע ויליאמס את שיא ה-NBA לקליעות רצופות מקו העונשין ללא החטאה, עם 97 קליעות עונשין רצופות.
בשל פציעות בכף רגלו שיחק ויליאמס ב-35 משחקים בסך הכול לאורך 4 עונותיו הבאות במינסוטה. בינואר 1999 הועבר לטורונטו ראפטורס במסגרת טרייד בין שלוש קבוצות, וכבר לאחר שני משחקים שוחרר מהקבוצה ופרש ממשחק, בגיל 32.
עליית נהר הארנו על גדותיו (1966)
ב-4 בנובמבר 1966 עלה נהר הארנו על גדותיו והציף את מרכז העיר פירנצה, בשיטפון נהרגו כ-101 בני אדם, כ-5,000 משפחות נותרו חסרות-בית, נפגעו אלפי יצירות אמנות ונהרסו מיליוני ספרים עתיקים ויקרי ערך. היה זה השיטפון החמור ביותר בתולדות העיר מאז 1557. אלפי מתנדבים וסטודנטים לאמנות מרחבי העולם ("מלאכי הבוץ", angeli del fango באיטלקית) הגיעו לעיר במטרה לסייע לפנות את מאות-אלפי טונות הבוץ ולשקם את העיר ואת יצירות האמנות. בעקבות השיטפון פותחו שיטות חדשניות לשחזור יצירות אמנות. עם זאת, גם כיום יצירות אמנות רבות לא שוחזרו.
רקע
הארנו הוא נהר בטוסקנה, המנקז את הרי האפנינים ונשפך לים הליגורי ליד פיזה. הנהר חוצה את מרכז פירנצה, שם הוא עובר תחת 'הגשר הישן' (פונטה וקיו) ו'גשר השילוש הקדוש' (פונטה סנטה טריניטה). אורכו כ-150 ק"מ וספיקתו (כמות המים הזורמת בנהר בזמן נתון) נודעת בתנודתיות גדולה במיוחד ומושפעת מהמשקעים על הרי האפנינים. בסתיו ובאביב של כל שנה גדלה כמות המים בנהר באופן קיצוני ומהיר ויוצרת שיטפונות. לשם כך הוקמו סכרים במורד הנהר, בפרט לפני הגיעו למישורים שבמרכזם שוכנת העיר פירנצה.
לאחר מספר ימים של מזג אוויר סוער ומרובה משקעים במיוחד בכל צפון איטליה, צירוף המקרים של עונה גשומה במיוחד ופיתוח כבישים, ששימשו באופן בלתי צפוי כנחלים שניקזו שטח גדול יותר אל הארנו, גרמו בסתיו 1966 לעליית הנהר על גדותיו ולפריצת הסכרים ובכך התאפשרה שטיפת מרכז פירנצה. באותו אירוע הוצפו גם העיר ונציה וכן כפרים במחוז אמיליה-רומאניה.
3 בנובמבר
בצהרי היום, לאחר ימים של גשם הגיעו המים אל גובה הסכרים באזור ולדארנו והחלה זרימת מים של כ-2,000 מטרים מעוקבים לשנייה לעבר מרכז פירנצה. ב-14:30 התריעה מחלקת ההנדסה האזרחית על "כמות יוצאת דופן של מים" הזורמים בארנו.
כפרים במעלה הארנו הוצפו, כמו גם מרתפים בבזיליקת סנטה קרוצ'ה.
הקרבן הראשון, גבר בן 52, נספה בניסיונות תיקון אמת מים.
4 בנובמבר
ב-04:00 החליטו המהנדסים לפתוח באופן יזום את הסכרים, על מנת שלא ייפרצו מעוצמת המים, וכך הוזרמו מים במורד הארנו במהירות של כ-60 קמ"ש, שסחפו עמם בוץ רב ופסולת.
ב-9:45 הוצפה כיכר הדואומו. העיר נחצתה לשניים, כאשר גם המעבר על גבי הגשרים נחסם. כוחות ההצלה שהתרכזו בפיאצלה מיכלאנג'לו לא היו מסוגלים להגיע לחלק הצפוני של העיר.
בצהרי היום, בשיא הגובה, בסביבת סנטה קרוצ'ה, הגיעו המים לגובה של 6.7 מטרים מעל פני הקרקע.
ב-20:00 החלו פני המים לרדת.
נזקי השיטפון והשפעותיו
העיר לא הייתה מוכנה לאסון בסדר גודל זה. לא היו בעיר כוחות חילוץ וחירום ברמה ובכמות מספקת ולא היו כל נהלים מסודרים או ציוד. האסון הכה אור ל-4 בנובמבר, בו נחוג באיטליה יום הצבא, חג הניצחון במלחמת העולם הראשונה, ורבים מתושבי העיר שהו מחוצה לה, בנופש. עובדה זו יכולה להסביר את הנתון שלמרות הפגיעה החמורה ביותר ברכוש גבה השיטפון מספר קורבנות קטן יחסית בנפש. תושבים אחרים ישנו בשעות הבוקר המוקדמות של 4 בנובמבר ולא ידעו כלל על האסון המתקרב.
בתיהן של כ-5,000 משפחות נהרסו ונפגעו כ-6,000 בתי עסק. רחובות העיר כוסו בכ-400,000 טון בוץ ופסולת, כולל מוצקי ביוב, דלקים ושמנים. ההערכה היא שנהרסו בין 3 ל-4 מיליון ספרים בעלי ערך היסטורי ואמנותי ונפגעו כ-14,000 יצירות אמנות במוזיאונים ובכנסיות. בין היצירות הנודעות שנפגעו, "הצליבה" מאת צ'ימבואה בבזיליקת סנטה קרוצ'ה, "מגדלנה" מאת דונטלו ושער גן העדן מאת לורנצו גיברטי.
בשל מיקומה של הספרייה הלאומית המרכזית פירנצה, על גדות הנהר ממש, נגרם לאוסף הספרייה נזק רב. הספרייה כללה אוספים נדירים ויקרי ערך שנאספו מאז 1714, בנוסף להיותה ספריית הפקדה (כלומר כוללת עותק מכל פריט שהוצא לאור באיטליה על פי חוק). שליש מכלל האוסף ניזוק ללא תקנה. עצמת הפגיעה ברשומות כתובות הייתה רבה במיוחד משום שחומר רגיש זה אוחסן בדרך כלל במרתפים, שהוצפו ראשונים.
במספר רחובות וכיכרות בעיר, וכן בכנסיות סנטה קרוצ'ה וסנטה מריה דל פיורה, הוצבו שלטים קטנים המסמנים את גובהם המרבי של המים. במספר מקומות מוצבים שלטים אלו בצוותא עם שלטים דומים מהשטפונות של 1557 ו-1333 (כאשר גובה המים ב-1966 גבוה יותר).
יצירות אמנות מקוריות רבות שניצבו בחוצות (כגון האריחים שעל הקמפנילה די ג'וטו, פסלים ושערי גן העדן המקוריים) הוסרו מקומם והועברו למוזיאון הדואומו, כאשר במקום המקור מוצגים בחוצות העתקים נאמנים.
סיוע חיצוני
האסון הכה חובבי אמנות בתדהמה ועד מהרה אורגנו קרנות ומאמצי סיוע שונים ברחבי העולם על ידי ארגונים ובודדים. אונסק"ו, ארגון החינוך, המדע והתרבות של האו"ם, למשל, תרם וארגן סיוע באמצעות הוועדה הבינלאומית לסיוע למוזיאונים, יצירות אמנות, ארכיונים וספריות. כמו כן הגיע סיוע מממשלות שונות ומיחידים, בהם פבלו פיקאסו שערך מכירה פומבית בה נמכר אחד מציוריו ב-$105,000 שנתרמו למען מאמצי הסיוע. אמנים איטלקים אחרים ערכו מכירות של יצירותיהם. ממשלת איטליה הקימה ועדה שתפקידה היה לעורר מודעות עולמית ולתאם את מאמצי הסיוע השונים.
ממשלת ארצות הברית ארגנה ועדת מומחים לשיחזור יצירות אמנות, בראשות ז'קלין קנדי-אונאסיס, שתיאמה את פעולתן של 25 ועדות משנה שטיפלו בעיקר בשיקום יצירות פרסקו ברחבי העיר.
"מלאכי הבוץ"
בעוד רוב המומחים חברי משלחות השיקום השונות עבדו בשכר (אם כי היו שנידבו לפחות חלק מזמנם חינם), הגיעו אל העיר אזרחים וסטודנטים מאיטליה ומחוצה לה, שעבדו בהתנדבות. הם ניקו כנסיות, ספריות ומוזיאונים מבוץ ומפסולת, ניקו משקעי שמנים ודלקים, עסקו בייבוש אלפי ספרים ויצירות אמנות וסייעו בידם של מומחי השיקום. המתנדבים יצרו גם קשרים עם אזרחי העיר וסייעו בידם, ובשל כך כונו "מלאכי הבוץ". גם לאחר 30 שנה נזכרים במתנדבים בעיר בחיבה, וזכרם מוסיף לאירוע הטראגי היבט חיובי.
השחזור והשיקום
האסון הציב בפני מומחים וחובבי אמנות אתגרים בקנה מידה גדול, הן בשל עוצמת הפגיעה המשולבת של לחות, שכבות בוץ מזוהם ותערובות של שמנים ודלקים שצפו במי השיטפון והן בשל כמות יצירות האמנות הגדולה במרכז העיר וחשיבותן ההיסטורית, התרבותית והאמנותית חסרת-התקדים. חלק משיטות הטיפול והמתודולוגיות למיון היצירות והגדרת סדרי העדיפויות, ניהול הפרויקט והאמצעים היצירתיים לטיפול (בפרט הטיפול בנזקי הנפט והשמן שלא היה להם תקדים בעבר) נבנו עם הזמן ותוך כדי טיפול. לא פעם רצון טוב גרם לטיפול כושל בדרך שגויה שגרמה לנזק בלתי הפיך (למשל ייבוש מהיר מדי שגרם להתפוררות צבע או ייבוש עם נייר סופג צבעוני שהותיר כתמים). כל הממצאים תועדו באמצעות צילום ורישום לפני, במהלך ולאחר השיקום.
האסון הגביר את המודעות הבינלאומית לצורך בשיקום ושחזור יצירות אמנות ויצירות בעלות חשיבות היסטורית ותרבותית ובהקמת מנגנוני הגנה עליהן ותיעודן במצב טוב, על מנת לאפשר שיחזור בעתיד, אם יקרה להן דבר מה.
למרות ההתגייסות והמאמצים הבינלאומיים, מחסור במימון, בכוח אדם ובידע ועוצמת פגיעה גבוהה, מנעו שיקום של יצירות אמנות רבות ושל ספרים רבים.
ספרים וספריות
ראשית נקבעו סדרי עדיפויות לגבי הטיפול, משום שלא היה ניתן להציל את כל החומר הכתוב. הצעדים שננקטו לגבי ספרים ורשומות נקיים יחסית היו ייבוש באמצעות מייבשים תעשייתיים (כגון של תעשיית הטבק), מייבשי שיער ביתיים, וידנית באמצעות הכנסת נייר-סופג בין הדפים והחלפתו כאשר נספג לגמרי, על ידי מתנדבים, לפי מידת הרגישות והחשיבות של הספר. דרך ייבוש של דפים כתובים הייתה על ידי הערמת נסורת. ספרים מלוכלכים נשטפו וחוטאו לפני הייבוש או יובשו ואז גורדו משאריות בוץ. לעיתים היה צורך לפרק כריכות מספרים ולטפל בהן בנפרד. כרטיסי-קטלוג צולמו או הועתקו ביד על ידי מתנדבים.
ציורי שמן
ציורי שמן רבים נפגעו כתוצאה מהשריה במים שפגעה במשטחי העץ או הבד עליהם צויר הציור, פוררה את הדבק ואת שכבת הג'סו (צבע הבסיס) וגרמה להתקלפות הצבע מן התשתית. הצעד הראשון בטיפול בציורים היה ייצוב הצבע על ידי ציפוי הציור בנייר אורז ואחסונו במקום יבש ויציב מבחינת טמפרטורה, לייבוש איטי. נעשה שימוש בקוטלי עובש על מנת שזה לא ייווצר על הציור או על התשתית ויהרוס אותם.
במקרים מסוימים קולף הציור משכבת הג'סו והודבק על תשתית אחרת מן המקורית כיוון שתשתית העץ המקורית שהייתה שרויה במים התנפחה והתעוותה.
פרסקו
סוג היצירות שנפגע ביותר מהשיטפון ושנדרש לו טיפול ייחודי יותר היה הפרסקו. קירות פרסקו רבים בכנסיות ניזוקו ללא יכולת שיקום.
התאדות המים מותירה על הקיר שכבת מינרלים ומלחים, הגורמים לאיכול הצבעים ולדהייתם. במקרים מסוימים המלח נותר כלוא מתחת לפני הטיח ויוצר בועות שגורמות לנזק רב עם התבקעותן, תוך שהן שוברות ומפוררות את ציפוי הטיח. על מנת לייבש את הפרסקו עבדו המשחזרים בתנאים מבוקרים, תוך שהם מפעילים תנורי חימום בחום מבוקר בתעלות שנחפרו מתחת לקיר, כך שהייבוש לא יהיה חיצוני. על מנת לספוג את הלחות ואת תערובות השמן או הדלק שדבקו בו נעשה שימוש בציפוי בנייר אורז והתזת אבקת טלק על פני הקיר.
פסלים ויצירות אחרות
לגבי פסלים הייתה חשיבות רבה לייבוש מיידי, לפי שייספגו בדלקים שנסחפו עם המים. פסלים עשויי עץ טופלו גם בחומרי הדברה למניעת התפתחות עובש והטלת ביצי מזיקים שונים בעץ. פסלי שיש ואבן טופלו בסיליקה לספיחת לחות מהירה. פסלי ברונזה הוחזקו בתנאי יובש במשך מספר שבועות לפני שנוקו במים מזוקקים ושוייפו, במקרים מסוימים הוסרו מהם פיסות לכלוך ידנית או על ידי כלים מכניים זעירים, באופן דומה טופלו רכיבים עשויים זהב, כך גם טופלו "שערי גן העדן". שריונות וכלי נשק פורקו, נוקו בשמן פרפין וחוברו בחזרה.
היכל הספורט האוניברסלי של צסק"א
קומפלקס הספורט האוניברסלי של צסק"א על שם אלכסנדר גומלסקי (ברוסית: Универсальный спортивный комплекс ЦСКА имени А. Я. Гомельского) היה מבנה ספורט רב-תכליתי במוסקבה, בירת רוסיה, שנבנה בשנת 1979.
היסטוריה
לאחר מותו של אלכסנדר גומלסקי באוגוסט 2005, ההיכל החל לשאת את שמו של מאמן הכדורסל המוערך של צסק"א ובאוקטובר 2006 רשמית החל לשאת את השם "קומפלקס הספורט האוניברסלי של צסק"א על שם אלכסנדר גומלסקי". בינואר 2021 הודיע משרד ההגנה של רוסיה על כוונתו להרוס לגמרי את ההיכל לצורך בניית קומפלקס ספורט חדש מאפס.
אול אין
אול אין הוא סרט קומדיה ישראלי שיצא ב-18 באפריל 2019.
תקציר העלילה
ארבעה חברי נפש בתיכון בשם מורד (שלומי קוריאט), יקי (צחי הלוי), צופי (עומר עציון) ובנסון (יוני זיכהולץ), מושפלים בשידור חי ומפסידים במשחק פוקר גורלי ליריב הגדול שלהם בבית הספר, אורן קלירס (זהר שטראוס). כעונש, מוטלים עליהם חרפה וקלון והם נותרו מצולקים. והנה צצה הזדמנות לנקמה עליה חלמו: להביס את קלירס בטורניר פוקר יוקרתי וסודי שייערך בדרום, עכשיו כל שנותר זה להגיע לשם, רצוי בחתיכה אחת.
אידומיאה
אִידוּמיאָה (בלטינית: Idumaea) הוא שם "מֶיֻּוון" של יחידה מנהלית בדרום ארץ ישראל שבו גרו אדומים בתקופה ההלניסטית.
יש טוענים שהמקום היה מיושב כבר בתקופה הפרסית, על פי אוסטרקונים מן המאה הרביעית לפנה"ס שנתגלו במרשה (אך ראוי לציין כי לא נמצא ביסוס הסטורי נוסף התומך בכך). במחקר מקובלת ההבדלה במונחים: "אדום" ו"אדומים" המשויכים לתחומי עבר הירדן המזרחי ולתקופת הברזל בארץ ישראל לבין אידומיאה ותושביה האדומיאים יושבי דרום יהודה בתקופה הפרסית וההלנסטית בארץ ישראל . אידומיאה מאוזכרת גם בתקופה הקלאסית (התקופה ההלניסטית ורומית) לתיאור חבל הארץ שמדרום ליהודה ושפלת יהודה, מקרית-גת ובית-גוברין, דרך חברון לערד. עם גלות בבל נדדו אדומים מערבה וצפונה ואכלסו שטחים אלו, שפונו מיהודים, בעוד האדומים עצמם נדחקו בדרום-מזרח מפני הנבטים.
דיודורוס סיקולוס הוא הראשון לתעד יחידה מנהלית בתחומי דרום יהודה המורכבת מאדומאים-אתניים הנהנים מחסות השלטון התלמי. הפפירוסים של זנון מאזכרים את שמה של אדומיאה שהייתה לתחנת ממכר של זנות, ועבדים צעירים בפיקוחו של זנון התלמי. בשיאה של התקופה ההלניסטית נשטף האזור בהשפעה יוונית חזקה,וזאת לצד התרבות השמית-כנענית, הדת האדומית, השפה הארמית והכתב העברי.
על פי מצגת השמות הפרטיים ממרשה ניתן להיווכח כי בתקופה הפרסית וההלניסטית כללה בתוכה אדומיאה מרכיבים אתניים,דתיים,ותרבותיים מגוונים ,השמות כללו תמהיל של שמות ערביים כמו גם שמות שמים-מערביים, פיניקים ,יהודאים ,ומעט שמות מצריים. כשלקראת המאה השלישית לפנה"ס החלו להופיע כבר שמות יוונים, בעת המאה השנייה לפנה"ס לאחר הכבוש הסלווקי, עבר האזור כולו לשמוש בלשון היוונית שהפכה לשפת המסחר והמנהל העיקרית.
ברבות הימים נוצרו חיכוכים בין אידומאה לבין יהודה: יהודה המכבי כבש את חברון, והשליט החשמונאי יוחנן הורקנוס הראשון הכניע את אידומאה והביא לגיורם של האדומים. עיר הבירה, מרשה, פונתה מתושביה ואכלסה חיל-מצב חשמונאי. בין המתגיירים הייתה משפחתו של הורדוס, אשר מוצאה האדומי נחשב לו לרועץ בכל תקופת שלטונו, ולגנאי בתיאורים תלמודיים.
בתקופה הרומית, אידומיאה הייתה אחד משלושת החבלים שהרכיבו את הפרובינקיה יודיאה (לצד יהודה ושומרון). בשנת 358 צורפה לפרובינקיית פלשתינה סלוטאריס (Palaestina Salutaris), ובשנת 409 לפרובינקיית פלשתינה טרטיה, בעוד יהודה ושומרון היו חלק מפלשתינה פרימה.
דוד אלכסנדר וינטר (זמר)
דוד אלכסנדר וינטר (בהולנדית: David Alexandre Winter; נולד בשם לאון קלירקופר ב-4 באפריל 1943) הוא זמר פופ יהודי-הולנדי.
קורות חיים
וינטר נולד באמסטרדם במלחמת העולם השנייה. הוא והוריו שרדו מחנות השמדה גרמניים שונים והתאחדו שוב בהולנד ב-1945 עם תום המלחמה.
בשנים 1966 עד 1968 היה וינטר סולן להקת "Daddy's Act". הוא הגיע למקום הראשון במצעד הפזמונים עם שירם של הביטלס "Eight Days a Week" בשם הבמה ג'וני ואן-דורן. וינטר היה די ג'יי ברדיו הפירטי Radio 227, ואחר כך ברדיו ורוניקה. הוא הקליט שני סינגלים בפיליפס ליבל. ב-1968 עזב את הולנד ונסע לפריז. שם גילה אותו לאו מיסיר מריביירה רקורדס. בנובמבר 1968 יצא הסינגל הראשון שלו "Oh Lady Mary" שהפך ללהיט. עד אפריל 1969 נמכרו בצרפת 750,000 תקליטים, ובאוגוסט הגיעו נתוני המכירות למיליון עותקים. בצרפת היה השיר במקום הראשון במצעד הפזמונים במשך 36 שבועות, ובין עשרת הגדולים במשך תשעה חודשים. השיר היה להיט גם באיטליה (מקום 4), ספרד (מקום 5), גרמניה (מקום 2), הולנד (מקום 1), בלגיה (מקום 1). בסך הכל נמכרו יותר 3.6 מיליון עותקים באירופה. את השיר כתבה פטרישה קרלי ללחן מאת המלחין הטורקי מטין בוקיי. ב-1970 הקליט את השיר הזמר האוסטרי פיטר אלכסנדר שגם הוא היה ללהיט.
דוד אלכסנדר וינטר הקליט 10 אלבומים ו-42 סינגלים ומיני-אלבומים, בהם ארבעה שהגיעו למקום ראשון במצעדי פזמונים בצרפת, בלגיה, הולנד איטליה וגרמניה. הסינגל "Vole S'Envole" מכר 1,250,000 עותקים, "Je Suis Tombe du Ciel" מכר 3,850,000 עותקים, "Amsterdam" מכר 1,100,000 עותקים והגיע למקום ראשון במצעדי פזמונים בהולנד, בלגיה וצרפת.
ב-1970 ייצג וינטר את לוקסמבורג באירוויזיון בשיר "Je suis tombé du ciel", אך זכה מקום אחרון.
ב-1980 עבר וינטר לארצות הברית. הוא הקליט אלבום עם איסבה רקורדס חברת תקליטים עצמאית קנדית, והוציא את הסינגל "L'Étoile du Berger". ב-2010 חזר וינטר להופיע על הבמות בצרפת בסיבוב הופעות בשם "Age Tendre & Tetes de Bois" במקומות שונים בפני יותר מ-550,000 צופים. ב-2014 הקליט אלבום אולפן בשם "Winter Country" בנאשוויל, טנסי.
מומטאז שאנטי
מומטאז שאנטי (28 במאי 1926 - 19 באוקטובר 1994) הייתה כוכבת קולנוע פופולרית מאוד בשנות ה-40 בקולנוע ההודי, וסרטה קיסמט (1943) נחשב לאחד הלהיטים הגדולים ביותר של הקולנוע ההינדי.
חיים מוקדמים
מומטאז נולדה בשנת 1926 בדינגה, במחוז גוג'ראט במדינת פנג'אב בהודו הבריטית למשפחה מוסלמית פנג'בית. אמה של מומטאז נפטרה כשהייתה צעירה מאוד ודודתה טיפלה בה. דודה של מומטאז עודד אותה ללמוד שירה וריקוד. ולאחר מכן היא נסעה לכלכותה ועבדה בסוני קומהראן ב-1937.
קריירה
שאנטי החלה את הקריירה שלה בתחילת שנות השלושים בלאהור, בעבודה בתיאטרון מקומי. היא קיבלה תפקיד בסרט הפנג'בי מאנגטי (1942) והחלה להתפרסם בבומביי. עם הצלחתם של הסרטים בסנט (1942) וקיסמט (1943), בהם גילמה את תפקיד הנערה הנכה מול אשוק קומאר, הפכה שאנטי לאחת השחקניות הבכירות של הסרטים המדברים בבומביי. היא גם שיחקה את התפקיד הנשי בג'אר קי עיזאת (1948) בתור אשתו הסובלת של דיליפ קומאר. כמו שחקניות רבות בתקופתה, סגנון המשחק שלה היה מאוד תיאטרלי. קיסמט היה הלהיט הגדול ביותר בקריירה שלה. הסרט בכיכובם שלה ושל אשוק קומאר שבר את כל השיאים הקודמים בכל הקשור להכנסות בקופות. הוא רץ במשך שלוש שנים בקולנוע רוקסי של קולקטה. שיא זה נשבר 32 שנים מאוחר יותר על ידי "שוליי".
חיים אישיים
באמצע שנות החמישים, לאחר חלוקת הודו, היא היגרה לפקיסטן יחד עם בעלה וואלי-סאהב. סאהב, שהתחיל את הקריירה שלו כסופר בתחילת שנות השלושים בלאהור, נהג לכתוב שירים וסיפורים ומאוחר יותר הפך לבמאי. בפקיסטן, בזמן שמומטאז שאנטי פרשה כדי להיות עקרת בית, סהאב ביים סרטים כגון גודי גודה ב-1956 ואחר כך את לוקאן מוטי וסוני קומרן. אף אחד מסרטיו לא הצליח בקופות. סאהב מת מאי ספיקת לב בשנת 1977. בנם זפאר איקבל הנו יוצר של סרטים תיעודיים, שעבד בעבר כמפיק במשרד המידע והשידור, של ממשלת פקיסטן.
מומטאז שאנטי נפטרה בלאהור, פקיסטן ב-19 באוקטובר 1994.
לילי פר
ליליאן "לילי" פָּר (באנגלית: Lilian "Lily" Parr; 26 באפריל 1905 - 24 במאי 1978) הייתה כדורגלנית אנגלייה ששיחקה בעמדת הקיצונית השמאלית. היא התפרסמה בשל היותה חלק מקבוצת דיק, קר'ס ליידיס שהייתה קבוצת כדורגל הנשים המצליחה ביותר בסוף העשור השני ותחילת העשור השלישי של המאה ה-20.
בשנת 2002, הייתה פָּר האישה הראשונה שזכתה להיכנס להיכל התהילה של הכדורגל האנגלי הממוקם במוזיאון הכדורגל הלאומי במנצ'סטר.
ילדות
פר נולדה בעיר סנט הלנס שבמחוז מרזיסייד שבצפון מערב אנגליה ב-26 באפריל 1905 כרביעית מבין שבעה ילדים. אביה ג'ורג', היה פועל במפעל הזכוכית המקומי, והמשפחה השכירה שטחים בחצר ובבית על מנת להעלות את הכנסתם.
דיק, קר'ס ליידיס
בשנת 1919, בהיותה בת 14 בלבד, שיחקה פר עם קבוצתה "סנט הלנס ליידיס" נגד קבוצת הנשים הטובה ביותר דאז, דיק, קר'ס ליידיס. סנט הלנס הפסידה 6-1, אולם מנג'ר דיק קר'ס ליידיס, אלפרד פרנקלנד התלהב מפאר ומחברתה לקבוצה, אליס וודס והחליט לצרפן לקבוצה. פרנקלנד הציע לפאר שכר של עשרה שילינג לכל משחק, ושתי הבנות עברו לפרסטון כדי להצטרף לקבוצה.
פר זכתה לשחק בטורניר הבינלאומי הראשון של כדורגל הנשים אי פעם, שנערך בלונדון, פרסטון, מנצ'סטר וסטוקפורט ב-1920, בסדרת משחקים של אנגליה נגד צרפת. הטורניר כלל ארבעה משחקים, וקהל של 25 אלף צופים ראה את קבוצת דיק, קר'ס ליידיס - שייצגה את אנגליה, מנצחת במשחק הפתיחה את הצרפתיות 0-2 באצטדיון דיפדייל, ביתה של פרסטון נורת' אנד. במשחק הסיום שנערך בסטמפורד ברידג', ניצחו האנגליות 1-2, כשברוב המשחק הן שיחקו בעשר שחקניות, לאחר שג'ני האריס נפצעה והוצאה בדקות הראשונות.
ב-26 בדצמבר 1920, פגשה דיק, קר'ס ליידיס את קבוצת הנשים השנייה בטיבה באנגליה, סנט הלנס ליידיס. למעלה מ-53 אלף אנשים הגיעו למשחק שנערך בגודיסון פארק שבליברפול, כאשר עוד 14 אלף איש נשארו מאוכזבים בחוץ. דיק, קר'ס ליידיס ניצחה 0-4 במה שנחשב למשחק כדורגל הנשים הנצפה ביותר אי פעם באנגליה.
את שנת 1921 פתחה פר בדהרה כאשר כבשה פעמיים חמישייה בשני משחקים שונים. במשחק הראשון שנערך ב-14 בפברואר, הביסה דיק, קר'ס ליידיס 1-9 את כוכבות בריטניה, ובמשחק השני ניצחה את נבחרת צרפת 1-5, כאשר פר כובשת את כל שערי הקבוצה.
המשך הקריירה והחיים שאחרי הפרישה
המספר של קבוצות כדורגל נשים הלך וגדל, עד שבמרץ 1921 התאחדות הכדורגל האנגלית הנחיתה עליהם מהלומה קשה. התאחדות הכדורגל אסרה על נשים לשחק במגרשי ההתאחדות, בטענה שמשחקי הנשים חסרי טעם. רשויות הכדורגל הסקוטיות הוציאו צו דומה. אחדים טענו שההחלטות הללו נבעו מקנאה בקהל הרב שמשחקי הנשים משכו. האיסור הביא להקמתה של התאחדות כדורגל הנשים האנגלית, ומשחקי הנשים הועברו למגרשי הרוגבי ומגרשי כדורגל שאינם קשורים להתאחדות.
ב-8 בספטמבר 1937, הביסה פרסטון ליידיס 1-5 בגמר "אליפות בריטניה והעולם" את הקבוצה הסקוטית, אדינבורו ליידיס, כאשר פר כובשת את אחד השערים. חגיגות הניצחון נערכו בבית קפה קטן בפרסטון. עד תקופה זו, גייסה פרסטון ליידיס כמאה אלף פאונד במשחקי צדקה.
בזמן מלחמת העולם השנייה, הקבוצה סבלה מקשיים רבים ולא זכתה לשחק בהרבה משחקים. המנג'ר אלפרד פרנקלנד שירת ב"שירות ההגנה מפני מתקפות אוויר" (ARP Warden) ולא יכל לארגן לקבוצה משחקים רבים. בנוסף, תקציבי הדלק הזעומים לא איפשרו לקבוצה לנסוע לערים רחוקות כדי לשחק בהן.
בשנת 1946, מונתה פר כקפטנית הקבוצה כהכרה על 26 שנות פעילות במועדון. באותו הזמן, היא החמיצה רק כחמישה משחקים מאז התחילה לשחק בקבוצה בתחילת שנות העשרים.
לאחר שעזבה את העבודה במפעל של "דיק וקר", החלה פר להתמקצע כאחות. היא עבדה בבית חולים פסיכיאטרי בויטינגהאם שבמחוז לנקשייר עד יציאתה לפנסיה. פאר המשיכה לשחק בפרסטון ליידיס גם כאשר עבדה כאחות, ומשחקה האחרון בקריירה היה ב-12 באוגוסט 1951 במשחק נגד נבחרת סקוטלנד, בו כבשה את אחד השערים.
כבר בעונתה הראשונה בקבוצה, כשהיא בת 14 בלבד, כבשה פר מספר מרשים של 43 שערים. בסך הכל, כבשה פר למעלה מ-900 שערים בקריירה שנמשכה למעלה משלושים שנה - משנת 1919 ועד 1951. עיתון מקומי דיווח שפָּר כבשה 967 שערים מתוך 3,022 השערים של דיק, קר'ס ליידיס - כמעט שליש משערי הקבוצה.
את רוב חייה העבירה פר בכפר גוזנר הצמוד לעיר פרסטון. בתור לסבית מוצהרת, היא חיה עם בת זוגה מרי, והפכה לסמל של קהילת הלהט"ב. היא נפטרה מסרטן השד ב-1978, בגיל 73, ונקברה בעיר הולדתה, סנט הלנס.
סגנון משחק
לילי פר, שהייתה גבוהה למדי (1.80 מטר), נחשבה לשחקנית חזקה ופיזית מאוד, דבר שנתן לה יתרון בולט בקרב חברותיה למשחק. כבר בגיל צעיר מאוד, יכלה לגבור על שחקניות הגנה מנוסות, אך חלשות בכוחן ממנה. בנוסף, היא הייתה ידועה בעוצמת הבעיטה החזקה שלה - במיוחד בהרמות הארוכות מאגף שמאל ובבעיטות לשער. חברתה לקבוצה, ג'ואן וואליי תיארה את בעיטותיה של פאר כ"בעיטות בעוצמה של בעיטות פרד". עמיתה נוספת לקבוצה, לידיה אקרס טענה ש"מעולם לא ראיתי אישה, ואפילו לא גבר, שבועט בכדור כמוה. כולם היו המומים כאשר ראו את הכוח שלה, לא יכולת להאמין לזה".
תוכניית המשחק בין דיק, קר'ס ליידיס לסטוק מספטמבר 1923 מתארת את פר כ"גדולה, מהירה וחזקה, שיכולה להרים קרנות טוב יותר מרוב הגברים". בנוסף, נאמר שפר "כובשת שערים מזוויות יוצאות מן הכלל, שממש קורעים את הרשת". בן גילה של פר, חלוץ נבחרת סקוטלנד בובי ווקר תיאר אותה כ"בעלת התזמון הטוב ביותר שראיתי אי פעם בכדורגל". מאמנה בדיק, קר'ס ליידיס, אלפרד פרנקלנד טען ש"היא הקיצוני השמאלי הטוב ביותר בעולם כיום".
הירונימוס מקארדיה
הִיֶרוֹנימוֹס מקארדיה (ביוונית: Ἱερώνυμος; המחצית השנייה של המאה ה-4 לפנה"ס והמחצית הראשונה של המאה ה-3 לפנה"ס) היה מצביא והיסטוריון יווני מקארדיה שבתראקיה, בן זמנו של אלכסנדר הגדול, ההיסטוריון החשוב ביותר של התקופה ההלניסטית המוקדמת והמקור הראשוני ביותר לכל הידוע על ההיסטוריה הפוליטית של השנים 323–272 לפנה"ס.
קורות חיים
הירונימוס השתתף במסע של אלכסנדר, ולאחר מותו פעל בשירותו של הדיאדוך בן ארצו אאומנס. לאחר מותו של אאומנס בשנת 316, הוא נפצע ונשבה על ידי אנטיגונוס מונופתלמוס, שחנן אותו. הוא עבד בשירותו של אנטיגונוס. הירונימוס שהה תקופה מסוימת בארץ ישראל סביב שנת 312 לפנה"ס ולקח חלק פעיל באירועים הפוליטיים והצבאיים שאירעו בה. אנטיגונוס הטיל עליו את המשימה לפקח על ים המלח ולאסוף את האספלט.
הירונימוס היה נוכח בקרב איפסוס, שבו נהרג אנטיגונוס (301 לפנה"ס). אחר כך פעל בשירותו של בנו של אנטיגונוס, דמטריוס פוליורקטס, שנהג בו באותה ידידות כמו אביו, כאשר מינה אותו למושל צבאי של העיר תסיפיי שבבויאוטיה. אחר כך פעל בשירותו של בנו של דמטריוס, אנטיגונוס גונאטאס, שגם הוא נהג בו בידידות, ובחצרו הוא מת בגיל 104.
חיבורו
הוא עשה שימוש במסמכים רשמיים ונזהר בחקירתו את העובדות. פשטות סגנונו כנראה הפכה את עבודתו לא-פופולרית בקרב בני זמנו, אולם היסטוריונים מודרניים מאמינים כי היא הייתה טובה מאוד. בחלקה האחרון של עבודתו הוא עשה ניסיון ראוי להערכה להכיר ליוונים את אופיים וההיסטוריה המוקדמת של הרומאים. הגאוגרף פאוסניאס טען כי הירונימוס היה ידוע בהיותו מוטה כנגד כל השליטים מלבד אנטיגונוס גונאטאס, ובמיוחד כנגד ליסימכוס, ושיער שהסיבה לכך הייתה שליסימכוס הרס את קארדיה והקים את ליסימכיאה במקומה.
הירונימוס דן בחיבורו בסיבות להתרחשויות, הציג את דעות המדינאים והתרכז בתיאור המלחמות והאירועים הפוליטיים. כאשר לא היה יכול לתת הסבר הגיוני, לא ייחס זאת לאלים, אלא למזל או למקרה ("טיכה").
הירונימוס דיווח ש"בארץ הנבטים היה אגם מר שבו לא נולדים דגים ולא שום חיה אחרת החיה במים. לבנים של אספלט נמשות מתוכו על ידי תושבי הארץ". הירונימוס הוא המקור היחיד, מלבד דיודורוס שהסתמך עליו, שקבע שים המלח ממוקם בארץ הנבטים, והוא הסופר היווני הראשון הידוע לנו שהזכיר את הנבטים.
יוסף בן מתתיהו הביע את אכזבתו מכך שלמרות שהותו בארץ ישראל, לא הזכיר הירונימוס את היהודים, בניגוד לבן זמנו, הקטאיוס איש אבדרה וטען שהדבר נעשה בזדון: "ומעיני סופרים אחדים לא נעלם דבר עמנו, רק מקנאה (משנאת חנם) או מסבות אחרות אשר אינן טהורות, לא הזכירו אותו בספריהם, ואני חושב כי יש לי ראיה לדבר הזה: כי הנה הירונימוס אשר כתב ספר על היורשים (הדיאדוכים) בעצם זמן הקטיוס ... אולם בעוד אשר הקטיוס כתב עלינו ספר שלם, לא הביא הירונימוס את זכרנו אף במקום אחד מספריו, אף כי כמעט גדל בארץ נחלתנו! ... את עיני השני הכתה השנאה השפלה בסנורים וכסתה את אהבת-האמת".
שום כמות משמעותית מתוך עבודתו לא שרדה את סוף העת העתיקה. כמו החיבור האבוד, והמפורסם עוד יותר, של תלמי הראשון על תולדות אלכסנדר, גם מתוך חיבורו של הירונימוס אף פרק לא הגיע לידינו.
ציפי רפאלי
ציפורה (ציפי) לוין-רפאלי (נולדה ב-7 במרץ 1955) היא דוגמנית עבר ואשת חברה ישראלית, אמם של הדוגמנים בר ואון רפאלי והסוכנת האישית שלהם.
ביוגרפיה
ציפורה לוין נולדה וגדלה בתל אביב, בתם של זוג ניצולי השואה פנינה (לבית דרבסקי - ילידת פולין, 1933) ובנימין לוין (יליד ליטא, 1924). אמה איבדה את כל בני משפחתה בשואה, מלבד אחותה, ועבדה במחלקת הנשים של חנות הביגוד "מצקין". לציפי לוין אחות, זהבית חסידוף, שהייתה נשואה לאיש העסקים דני חסידוף.
לוין בוגרת תיכון עירוני י"א בתל אביב. את הקריירה שלה החלה בגיל 12 כאשר מילאה לסירוגין עם שלוש בנות אחרות תפקיד של ילדה בת 12 בהצגה "בודדה באפלה" בתיאטרון השדרה של מנחם גולן לצד חנן גולדבלט. בגיל 12 זכתה בתואר סגנית ראשונה בתחרות היופי "מלכת המים", והחלה לעבוד כדוגמנית בבית ספר לצילום.
קריירה
בשנת 1970 שיחקה בתפקיד קטן בסרט "התרוממות". בשנת 1971 שיחקה בתפקיד משני את דניאלה, חברתו של יהודה ברקן, בסרטו של מנחם גולן "כץ וקרסו", אחד הסרטים הנצפים ביותר בתולדות הקולנוע הישראלי.
השתתפה בתפקיד אורח בסדרה המיתולוגית "חדווה ושלומיק", שהייתה אחת הסדרות העלילתיות הראשונות שהופקו בישראל, ושודרה בערוץ הראשון באביב 1971.
לוין דגמנה למספר חברות אופנה ונודעה כאחת מנערות הזוהר הבולטות של ישראל, יש האומרים המפורסמת ביותר באותה תקופה, שכיכבה על שערי מגזינים ובמדורי הרכילות.
כדוגמנית היא עבדה צמוד לגדולי המעצבים והיוצרים באותה תקופה. השתתפה בקמפיינים וקטלוגים רבים ביניהם, של חברת תדיראן, הייתה הפנים של מוצרי קוסמטיקה של מעצבת האופנה האנגליה הנודעת מרי קוואנט, גוטקס, גרבי סברינה, דוגמנית של מוצרי שיער, תיקים, תכשיטים ועוד.
בשנת 1988 הופיעה בתה בר, בת השנתיים וחצי בפרסומת לסינרים. לוין נענתה בשנת 1993 לבקשת אריק איינשטיין, איתו הייתה בקשרי ידידות, שבתה בר תצטלם בגיל 8 לסרט "כמו גדולים 2". בהמשך היא עודדה את בר מגיל 15 ללכת בעקבותיה בתחום הדוגמנות. כיום היא משמשת כסוכנת וכמנהלת האישית של בתה. היא נודעת במעורבותה הרבה בקריירה שלה וכמי שבנתה את המותג "בר רפאלי". לוין מנהלת גם את קריירת הדוגמנות של בנה און רפאלי.
החל מנובמבר 2017 ועד מאי 2018 השתתפה כאחת מתשע החברות הקבועות בפאנל של תוכנית הטלוויזיה היומית "אקטואליוֹת", ששודרה ברשת 13 בשעות הצהריים, עם שרון כידון, שהתבססה על התוכנית "The View" של רשת ABC. בכל יום שלוש מתוך חברות הפאנל השתתפו בתוכנית. חברות נוספות בפאנל הן אוולין הגואל, מעיין אדם, מוריה קור, מרגלית צנעני ודנה ספקטור. בהמשך זכתה לחיקוי בתוכנית "ארץ נהדרת".
עבירות מס ומאסר
בדצמבר 2015 נחקרו בר רפאלי וציפי לוין ברשות המיסים, בחשד שבר רפאלי קיבלה הנחות סלב ניכרות ולא שילמה מס עליהן, ובחשד שהציגה מצג שווא כאילו מרכז חייה אינו בישראל, מתוך מטרה לחמוק מתשלום מס הכנסה על עבודות בחו"ל. החקירה הובילה להודעה של פרקליטות המדינה שנשקלת העמדה לדין, בכפוף לשימוע, של בר רפאלי והוריה, באשמת עבירות מס. בהסדר טיעון עם הפרקליטות ביוני 2020, הוסכם שציפי לוין תיכנס לכלא ל-16 חודשים ובר רפאלי תרצה תשעה חודשי עבודות שירות, ועל כל אחת מהן יוטל קנס של 2.5 מיליון ש"ח. ב-13 בספטמבר 2020 אישר בית המשפט את הסדר הטיעון ושמונה ימים לאחר מכן החלה לרצות את עונשה בבית הסוהר נווה תרצה. בתקופת מאסרה שימשה כעוזרת הוראה לאסירות שלא השלימו השכלה תיכונית. לאחר קיצור מאסרה השתחררה ב-24 במאי 2021.
בתקופת מאסרה חלתה לוין בנגיף הקורונה, ורופאה האישי טען שבגלל מחלת הלב שלה, נשקפה סכנה לחייה.
חיים אישיים
ב-1973 בגיל 18 נישאה לאיש העסקים שוקי בן פורת. לאחר שלוש שנים נולד בנם הבכור, ניל בן פורת, ועברה להתגורר בלונדון. לאחר גירושיה, חזרה לישראל, והחלה לעבוד בבוטיק ובמסעדה.
ב-1984 נישאה בשנית, לרפי רפאלי, בן מושב עולש ובעל חוות סוסים. להם נולדו שלושה ילדים: הדוגמנית בר רפאלי, דור רפאלי ממפתחי אפליקציית בליינדספוט, והשחקן און רפאלי.
מתגוררת עם משפחתה בהוד השרון.
YHLQMDLG
YHLQMDLG (קיצור של "Yo hago lo que me da la gana", בעברית "אני עושה מה שבא לי") הוא אלבום האולפן השני מאת הזמר והראפר הפוארטו ריקני באד באני. הוא יצא לאור ב-29 בפברואר 2020 על ידי ריימס אנטרטיימנט. האלבום כולל הופעות אורח של אמנים רבים, ביניהם דדי יאנקי ואנואל AA. האלבום הגיע למקום השני במצעד בילבורד 200 האמריקאי, והיה לאלבום בשפה הספרדית המצליח ביותר במצעד אי פעם.
האלבום היה לאלבום המושמע ביותר בספוטיפיי לשנת 2020, עם מעל ל-3.3 מיליארד השמעות. הוא קיבל מועמדות לפרס גראמי לאלבום הפופ הלטיני או האורבני הטוב ביותר בטקס פרסי גראמי ה-63. מגזין Genius דירג את האלבום במקום ה-6 ברשימתם "25 האלבומים הטובים ביותר של 2020 עד כה"
מסעדה רומנית בישראל
בישראל, מסעדה רומנית היא מסעדה שהתפריט שלה מבוסס במידה רבה על המטבח הרומני.
רקע
העלייה ההמונית בשנותיה הראשונות של ישראל כללה יהודים יוצאי רומניה רבים. עולים אלו יצרו הביאו עמם גם ביקוש למסעדות אלו וגם כוח האדם עם הידע הנדרש להפעלתן. עם זאת, לאחר התבססות השוק, נכנסו אליו גם גורמים נוספים, כך שלא כל המסעדות הרומניות בישראל הוקמו ונוהלו על ידי יוצאי רומניה.
מסעדות שהיו לשם דבר
כמה מהמסעדות הרומניות פעלו במשך שנים רבות וזכו לקהל מבקרים ומעריצים נכבד, ושמן יצא להן בכל רחבי ישראל.
מנות ראשונות
המנות הראשונות כללו לרוב איקרה, סלט חצילים רומני ולצידו פלפלים צלויים ומקולפים, שהושרו בחומץ וסוגים שונים של חמוצים. הרומנים אוכלים הרבה לחם, לכן מקובל להגיש לחם חתוך לפרוסות עבות. למעוניינים בכך מגישים ממליגה במקום לחם. ממליגה, בתוספת גבינות ושמנת או ביציה, מהווה מנה בפני עצמה.
מנות עיקריות
אחרי המרק מגיעים למנה העיקרית. מנת הדגל של המסעדות הרומניות הייתה ונשארה המיטיטיי, מין קבב רומני קליל ועמוס שום. כראוי למנת דגל מיטיטיי (קטנטנים) או בשם האחר, מיצ'י או מיטש (קטנים), מככבים גם בשמות של מסעדות רומניות, דוגמת מסעדת "מיטש" בשוק הכרמל, בתל אביב.
מלבד מיטיטיי, המנות הבשריות הנפוצות הן אומצה (לרוב מאנטרקוט), וכן חלקים פנימיים, כמו כבד, כליות, מוח וחוט שדרה. משום כך התפרסמו המסעדות הרומניות בתחילת דרכן כמסעדות בשריות, עם מבחר יחודי של חלקי פנים.
המנה הבשרית יכולה להיות גם ממולאים שונים - פלפלים ממולאים, כרוב ממולא, קישואים ממולאים ועוד, אך המנה הנחשבת לרומנית ביותר היא סרמאלה, עלי גפן ממולאים. ליד הבשר נהוג להציב כלי עם מוז'דיי וחמוצים, בדרך כלל תוצרת בית. סלט הכרוב החמוץ מרכזי ולידו יש גם חמוצים פחות מוכרים בישראל, כעגבניות ירוקות מוחמצות, קליפות אבטיח מוחמצות ועוד.
קינוחים
למסעדות הרומניות שני קינוחים יחודיים, מלאי ופפנש. בנוסף לאוכל מגישים גם משקאות כוהליים, יינות, אותם שותים עם סודה (השפריץ הידוע) וצויקה.
מוזיקה
במסעדות הרומניות הטובות, דוגמת Caru' cu Bere, מנעימים לסועדים את האווירה בעזרת נגנים ואפילו זמרים, בדרך כלל מוזיקה עממית רומנית. בהתאם לכך גם מסעדות רומניות בישראל ניסו לנהוג בהתאם, אך חלקן לא עמדו בהוצאות, לכן במקום נגנים וזמרים מסתפקים בהשמעת מוזיקה עממית רומנית. במסעדת "בוקרשט" התל אביבית ובמסעדת "בסרביה" החיפאית מגישים גם מופעים מפעם לפעם.
בתרבות הפופולרית
במערכון "המוסך" בביצוע הגשש החיוור מופיע המשפט שהפך לקאלט.
שינויים והשפעות
הזמן שחלף נתן את אותותיו, בעלי המסעדות הרומניות הזדקנו ולחלק מהם לא היו ממשיכים. גם קהל הלקוחות הבסיסי, יוצאי רומניה, הזדקן וילדיהם לא תמיד הלכו בעקבותיהם למסעדות הרומניות, כתוצאה מכך נסגרו לא מעט מסעדות רומניות, גם כאלה שהיו למוסדות בעריהן. גם במסעדות הנותרות חלו שינויים, כדי להתאימן לטעם הישראלי, המסעדנים הוסיפו מנות "לא רומניות", חומוס, טחינה ועוד. את האומצות מכרו גם בפיתות, כמובן עם סלט כרוב ותוספות. ויש גם התחדשות, באשקלון נפתחה מסעדה רומנית חדשה בשם "הניצחון של חני" והשם מזכיר שחני, שפתחה את המסעדה עם בת זוגה, היא הבת של בעלי מסעדת הניצחון, מסעדה רומנית שנסגרה לפני כמה שנים.
ויליאם קנדי דיקסון
ראשית חייו
דיקסון נולד ב -3 באוגוסט 1860 ברן, ברטאן, צרפת. אמו, אליזבת קנדי-לאורי (1823?-1879), הייתה מוזיקאית מחוננת. היא ככל הנראה נולדה בווירג'יניה ומוצאה היה מסקוטלנד. אביו, ג'יימס וייט דיקסון, היה אמן סקוטי, אסטרונום ובלשן. ג'יימס טען שהוא צאצא ישיר של הצייר הוגארת, ושל השופט ג'ון וייט, האיש שדן את צ'ארלס הראשון למוות בנוסף לכך שהיה בעל קרבה משפחתית לבית סטיוארט.
קריירה
ב-1879, דיקסון יחד עם אמו ושתי אחיותיו עברו מבריטניה לוירג'יניה. בשנת 1888, הממציא האמריקאי תומאס אלווה אדיסון המציא מכשיר שיעשה "לעין את מה שפטיפון עושה לאוזן". באוקטובר, הגיש אדיסון תביעה ראשונה למשרד הפטנטים האמריקאי ובה תיאור התוכנית עבור המכשיר. במרץ 1889, תביעה שנייה הוגשה, שבה למכשיר המוצע ניתן שם קינטוסקופ. דיקסון, אז הצלם הרשמי של חברת אדיסון, שובץ כדי להפוך את הרעיון למציאות. כי גודלו יהיה 35 מ"מ, גודל שעדיין נמצא בשימוש.
דיקסון וצוותו עבדו במעבדת אדיסון על הפיתוח של הקינטוסקופ במשך מספר שנים. אבטיפוס ראשון נחנך במאי 1891 ועיצוב המערכת הסתיים בסוף 1892. הגרסה השלמה של הקינטוסקופ נחנכה רשמית במכון ברוקלין לאמנויות ולמדעים ב-9 במאי 1893. שלא בדומה למערכת הקרנה, זו הייתה מכונת הצצה המציגה לולאה רציפה של הסרט שדיקסון המציא, מוארת על ידי מקור אור של אדיסון, וכל זה נצפה בנפרד דרך החלון של דיור ארון מרכיביו. הקינטוסקופ הציג את הגישה הבסיסית שהייתה לסטנדרט עבור כל הקרנות קולנועיות לפני הופעתו של הוידאו. זה יוצר אשליה של תנועה על ידי שינוע רצועת סרט מחוררת ועליה תמונות על גבי מקור אור במהירות תריס גבוהה. דיקסון וצוותו גם המציאו את הקינטוגרף, מצלמה חדשנית המעבירה תמונות במהירות לסירוגין, מפסיקה וממשיכה את תנועת הסרט, כדי לצלם סרטים עבור ניסויים ביתיים ובסופו של דבר עבור מצגות מסחריות של הקינטוסקופ. דיקסון היה האדם הראשון שיצר סרט בשביל האפיפיור, והמצלמה שלו בורכה על ידי האפיפיור לאו השלושה-עשר.
בסוף 1894 או בתחילת 1895, הפך דיקסון ליועץ ראינוע של האחים לייתם ואביהם, שניהל את אחת החברות המובילות לקינוטוסקופים. בחיפושים אחר מפתח למערכת של הקרנה, הם שכרו את העובד לשעבר של אדיסון יוג'ין לאוסט, ככל הנראה בעקבות הצעתו של דיקסון. באפריל 1895, דיקסון עזב את אדיסון ומצטרף לצוות של לייתם. לצד לאוסט הוא סייע להמציא את מה שעתיד להיות מוכר כ"לולאת לייתם", המאפשרת צילום רצועות סרט ארוכה מבעבר. צוות של מקורבים לשעבר אדיסון פיתחו את מקרן האיידולוסקופ (Eidoloscope), אשר שימש בהקרנת הקולנוע המסחרי הראשונה בעולם, ב -20 במאי 1895.
פרס נובל לספרות
פרס נובל לספרות מוענק מדי שנה, החל משנת 1901, לסופר, שיצר את "היצירה יוצאת הדופן ביותר בעלת נטייה אידיאליסטית" (the most outstanding work of an idealistic tendency). המונח "יצירה" מתייחס בדרך כלל למכלול ספריו של הסופר, אם כי לעיתים בוחרת ועדת הפרס לציין ספר ספציפי. האקדמיה השוודית היא זו הקובעת את זהות מקבל הפרס.
הפרס הוענק פעם אחת לסופר ישראלי, ש"י עגנון, בשנת 1966.
התפלגות דמוגרפית של הזוכים
את פרס נובל בספרות מקבלים בעיקר סופרים שכותבים דווקא בשפות מסוימות ובמשפחות של שפות מסוימות. נכון לשנת 2021, 93% מהחתנים כתבו בשפות הינדו-אירופיות וחמש השפות השכיחות ביותר בהן כתבו חתני הפרס הן, על פי סדר השכיחות, הן אנגלית (25%), צרפתית (14%), גרמנית (12%), ספרדית (9%) ושוודית (6%), שמתוכם רק אחד כתב בשפה מענף לא אירופי של שפות אלו. כמו כן, 73% מהזוכים נמנים כאזרחי מדינות אירופאיות, ו-12% כאזרחי צפון אמריקה, לא כולל מקסיקו. אזרחי שאר העולם זכו ב-15% מהפרסים בלבד. ראו את הדיאגרמות לפירוט נוסף.
תנאי האידיאליזם
בשנים הראשונות של פרס נובל, הקריטריון של "אידיאליזם", שנקבע על ידי צוואתו של אלפרד נובל היה הגורם העיקרי לכך שסופרים ומחזאים חשובים כמו לב טולסטוי, אנטון צ'כוב, אמיל זולא, אוגוסט סטרינדברג, ג'ק לונדון, הנרי ג'יימס, תומאס הארדי והנריק איבסן, שיצירותיהם נחשבות פסימיות מדי, לא זכו בפרס. על פי היסטוריון הספרות פרנסואה קומבה, האקדמיה השוודית, בהשפעת המזכיר הנצחי קרל דוד אף וירזן, קירבה בתחילה את מושג ה"אידיאליזם" ל"פטריוטיות" וכיבדה את כל הספרות הלאומנית או האזורית האירופית (תיאודור מומסן, הנריק סינקביץ', פרדריק מיסטרל...). במהלך מלחמת העולם הראשונה, שבה שבדיה לא השתתפה, תבעה הוועדה קו של נייטרליות, ותגמלה סופרים ממדינות לא לוחמות, כמו דנמרק או סופרים כמו רומן רולאן, שחזונם האוניברסליסטי והאופטימי היה קונצנזואלי.
אחרי 1920 השתנתה הגישה.
סופרים אירופאים
המספר הרב של הזוכים האירופאים בכלל, והשוודים בפרט היה נושא לביקורת. נכון לשנת 2021, 73% מחתני הפרס היו אזרחי מדינות באירופה.
בשנת 2008 הצהיר הוראס אנגדהל, אז המזכיר הקבוע של האקדמיה, כי "אירופה היא עדיין מרכז העולם הספרותי", וכי "ארצות הברית היא מבודדת וסגורה מדי. הם לא מתרגמים מספיק ולא ממש משתתפים בדיאלוג הגדול של ספרות". בשנת 2009, מחליפו, פיטר אנגלונד, דחה את הטענה באומרו: "ברוב השפות יש סופרים שמגיע להם לקבל פרס נובל, וזה נכון גם לגבי סופרים הן מארצות הברית והן מאמריקה הלטינית". כמו כן, הוא הודה באירופוצנטריות של הפרס, ואמר כי "אני חושב שזו בעיה. אנו נוטים להזדהות בקלות רבה יותר עם הספרות שנכתבה באירופה, במסורת האירופית". מבקרים אמריקאים ציינו את העובדה שסופרים אמריקאים מפורסמים כגון פיליפ רות, קורמאק מקארתי או תומאס פינצ'ון, או סופרים מאמריקה הלטינית, כגון חורחה לואיס בורחס, חוליו קורטאסר או קרלוס פואנטס לא זכו בפרס, ואילו סופרים פחות ידועים כגון הסופרת הגרמנית הרטה מולר, שכמעט ואיננה מוכרת מחוץ לגבולות מדינתה זכו.
באפריל 2018 חברים בוועדת הבחירה של הפרס התפטרו בעקבות חקירה של הטרדות מיניות של ז'אן-קלוד ארנו הנשוי לאחת מחברות הוועדה. בעקבות זאת החליטה האקדמיה השוודית לדחות את ההכרזה על פרס נובל ל-2018 כך שיפורסם יחד עם הזוכה של 2019.
שיר נולד (סרט)
שיר נולד (באנגלית: A Song Is Born) הוא סרט מוזיקלי אמריקאי בצבעי טכניקולור בבימויו של הווארד הוקס, עם דני קיי ווירג'יניה מאיו בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הסיפור "From A to Z" של בילי ויילדר ותומס מונרו.
בסרט מופיעים כמה מאגדות הג'אז של אז - בני גודמן, טומי דורסי, לואי ארמסטרונג, ליונל המפטון, בני קרטר, רביעיית גולדן גייט ועוד.
תקציר העלילה
יום אחד כשהם מנגנים מוזיקה קאמרית נכנסים שני מנקי חלונות אפרו-אמריקאים ומדגימים להם סגנונות שלא שמעו עליהם - ג'אז, סווינג, בוגי ווגי ובי בופ. פריסבי מחליט כי הוא מנותק מהמוזיקה המושמעת בחוץ ומחליט לעשות הפסקה במחקר ולצאת להאזין למוזיקה במועדוני הלילה. הוא שומע את נגינתם של לואי ארמסטרונג, ליונל המפטון והויברפון שלו, טומי דורסי, רביעיית גולדן גייט ועוד. באחד המועדונים הוא שומע את זימרתה של האני סוונסון (וירג'יניה מאיו) ומתרשם מקולה ומיופייה. הוא מציג עצמו בפניה ונותן לה כרטיס ביקור שלו.
להאני יש חבר גנגסטר בשם טוני קרואו (סטיב קוקרן). אנשי התובע המחוזי מחפשים אחריה כדי שתעיד נגדו. היא מצליחה להתחמק מהם ומגיעה בעזרת כרטיס הביקור למעונו של פריסבי ועמיתיו המוזיקאים.
למחרת היא עורכת ג'אם סשן עם כל הנגנים הנ"ל ושרה את השיר "איך שיר נולד". פריסבי מתאהב בה, קונה טבעת ומציע לה נישואים אך גם טוני רוצה להתחתן אתה בעיקר בגלל העובדה שאישה נשואה לא יכולה להעיד נגד בעלה. עם הזמן היא מתאהבת בפריסבי.
טוני כופה עליה נישואים. שני אנשיו מרכזים את כל הנגנים בחדר באיומי אקדח כדי שלא יפריעו. בחדר סמוך הוא מביא שופט שינהל את טקס הנישואים. הנגנים בחדר פותחים בנגינה הולכת ומתעצמת עד שבשלב מסוים גלי הקול מפילים תוף כבד על ראש אחד הגנגסטרים וגנגסטר שני מופל על ידי משיכת שטיח. הם מתגברים על שני הגנגסטרים ומפסיקים את טקס הנישואים. ברגע זה גם מגיעים השוטרים ועוצרים את הגנגסטרים. פריסבי והאני מתחבקים.
משה גת (קצין)
קורות חייו
גת נולד וגדל בפולין. הוריו נהרגו כפרטיזנים בלחימה כנגד הוורמאכט. לאחר שעלה לישראל הצטרף לאצ"ל.
במלחמת העצמאות לחם בשורות חטיבת גבעתי. לאחר המלחמה עבר לחטיבת גולני. בשורות החטיבה לחם במבצע קדש, ובין השנים 1957–1958 פיקד על סיירת גולני. לאחר מכן לקח חלק בפעולת נוקייב כמפקד כוח חסימה. בין השנים 1965–1967 שירת כמפקד גדוד 13. בטרם מלחמת ששת הימים מונה לסגן מפקד החטיבה, ובמהלכה לחם בקרב תל פאחר. במלחמת ההתשה פיקד על חטיבה 275.
לאחר פרישתו מצה"ל שימש סמנכ"ל מינהל מקרקעי ישראל.
סקוי (כפר)
סקוי (בהונגרית: Szakoly) היא עיר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית סקוי קטנה עם השנים. כך, בשנת 1990 היו בכפר 2,870 תושבים ובשנת 2020 רק 2,585 תושבים.
הכפר ואזורו מיושבים לסירוגין מאז המאה ה-13.
יהודי סקוי
יהודים התיישבו בסקוי במחצית השנייה של המאה ה-18. רובם היו סוחרים וחנוונים. בשנת 1890 נבנה במקום בית כנסת והיה קיים במקום בית קברות יהודי.
בזמן הקרע ביהדות הונגריה, בשנת 1876 הצטרפה הקהילה לזרם האורתודוקסי שסירב לקבל עליו את החלטות הקונגרס של יהודי הונגריה.
בעקבות פרסום "החוקים היהודיים" בשנת 1938 הופקעה האחוזה הגדולה בכפר מידי בעליה היהודים. סוחרים יהודים הועמדו לדין באשמת פעילות מסחרית בלתי חוקית ונלקחו לעבודות כפייה.
כמה שבועות לאחר כניסת הצבא הגרמני להונגריה במרץ 1944 רוכזו כל היהודים בבית הכנסת. כעבור יומיים הועברו לגטו נירג'האזה לאחר שרכושם הוחרם. בעקבות הצפיפות הרבה ששררה בגטו, הועברו רוב יושבי הגטו למשקים סמוכים ורבים נספו במגפת הטיפוס שפרצה במקום. ב-22 במאי 1944 הובלו יהודי סקוי בחזרה לנירג'האזה, בתחנת הרכבת הועלו לקרונות והוסעו למחנה ההשמדה אושוויץ.
בדף הקהילה ממפקד קהילות הונגריה כתבו התושבים שבקהילה חיים 107 חברים, מנהיג הקהילה הוא קלמן פיליפ, ורב הקהילה הוא רבה של בלקאן קיסיאל ליכטנשטיין.
דוליוזאוריסקוס
דוליוזאוריסקוס (שם מדעי: Doliosauriscus) הוא סוג של סינאפסיד בן קבוצת הדינוצפאליה, אשר התקיים באמצע הפרם. המאובנים שלו התגלו ברוסיה במחוז אורנבורג והם הוגדרו ב-1961 בידי החוקר הגרמני אוסקר קון. הסוג כלל 2 מינים: Doliosauriscus yanshinovi ו-Doliosauriscus adamanteus. הממצאים של המין השני התגלו סמוך לעיר סמרה שעל נהר הוולגה.
הדוליוזאוריסקוס היה זוחל טורף בעל ניבים גדולות בקדמת הלסת, דומות מעט לניבי שנחרבים, והוא הגיע לאורך של מעל 4 מטרים. אורך הגולגולת שלו הגיעה ל-53 ס"מ בממוצע. במראהו דמה לסוגים אנטאוזאורוס וטיטאנוצפלוס מדרום אפריקה, שגם הם היו טורפים מטילי אימה. היה לו צוואר שרירי וחלל עיניים מוגבה מעל מרבית הלסת. החלק העליון של הראש היה נוקשה ודמה מעט לקסדה כמו של דינוזאור פכיצפלוזאורוס. עם זאת למעשה הוא היה קרוב בהרבה ליונקים מאשר לדינוזאורים.
טורף זה היה טורף-על בעל שרירי רגליים חזקים שניזון ממרבית החיות בתחומי רוסיה של הפרם, לרבות דו-חיים גדולים, דמויי תנינאים ומהסקוטוזאורוס. הוא ניזון כנראה גם מסינאפסידים אחרים, לרבות מדינוצפאלים אחרים כמו Ulemosaurus.
אדני השדה
אַדְנֵי הַשָּׂדֶה הוא יצור הנזכר לראשונה במשנה במסכת כלאיים, כיצור שנחלקו התנאים האם הוא נחשב בהגדרתו ההלכתית כחיה או כאדם, לעניין טומאת מת. לדעת תנא קמא דינו כחיה והוא אינו מטמא טומאת מת (אלא טומאת נבלה כבעלי חיים) ולדעת רבי יוסי דינו כאדם וגופתו מטמאת בטומאת מת.
דעות רבות ושונות נאמרו בשאלה מהו אותו יצור.
אטימולוגיה
מרדכי כסלו סבור כי יש לראות את המילה "אדני" כזהה למילה "אַדְמֵי" (בחילופי מ-נ), כלומר צורת סמיכות בלשון רבים של המילה אדם. לדעתו, "אדני השדה" שקול למעשה ל"אנשי השדה". את המילה "שדה" בצירוף הוא מפרש כמו בצירוף "עולשי שדה" או "חית השדה", במובן של בר, פרא. אם כן, "אדני השדה" הוא למעשה "אנשי הפרא" או אדם-בר.
זיהוי אדני השדה
לדעת ספר החינוך בשם "ספר מן הגאונים", החיה ששמה 'ידוע', הכוונה ל'אדני השדה', שממנה לוקח ה'ידעוני' עצם, "ואותו העצם מדבר על ידי כשפיו".
בעל ספר החינוך, וכן הרב שמשון משאנץ בפירושו למשנה בשם "הר' מאיר ברבי קלונימוס מאשפירא", הסבירו יצור זה כיצור מיתולוגי, הנראה כאדם, אך מחובר לקרקע בחבל טבור היוצא מטבורו. לפי פרשנות זו, חיתוך חבל הטבור של אדני השדה גורם מיידית למותו. פירוש זה מסתמך על פרשנות התלמוד הירושלמי למשנה זו: "אדני השדה [...]: בר נש דטור הוא והוא חיי מן טיבורייה איפסק טיבורייה לא חיי" (אדם השדה הוא, וניזון מטבורו, אם ייחתך טבורו, ימות). לעומת פירוש זה יש פרשנים המפרשים יצור זה בצורה רציונלית.
המחלוקת ההלכתית בהגדרתם של אדני השדה
המחלוקת ההלכתית האם אדני השדה הם אדם או חיה נוגעת לארבעה נושאים הלכתיים:
בספרות
הסופר יהודה לייב קצנלסון פרסם סיפור לילדים בשם "בין אדני השדה", תחת שם העט בוקי בן יגלי. וכך תיאר את מפגשו עם יצורים אלו:
ג'סיקה כהן
ג'סיקה כהן (נולדה ב-1973) היא מתרגמת אמריקאית-ישראלית ילידת בריטניה. עיקר עבודתה עוסק בתרגום ספרים מעברית לאנגלית. זוכת פרס מאן בוקר הבינלאומי לשנת 2017 על תרגום הספר "סוס אחד נכנס לבר" של דויד גרוסמן לאנגלית.
ביוגרפיה
תרגומיה כוללים ספרים של חלק מהבולטים בסופרים הישראליים, ביניהם דויד גרוסמן, אתגר קרת, אמיר גוטפרוינד, רותו מודן ודורית רביניאן.
כהן הייתה מועמדת פעמיים לפרס הסיפורת הזרה של האינדיפנדנט (פרס שאוחד בהמשך לתוך פרס מאן בוקר הבינלאומי) על תרגומיה לספרים של דויד גרוסמן. היא הופיעה פעמיים ברשימה הארוכה לפרס - ב-2006 על תרגומה ל"בגוף אני מבינה" שמכיל שתי נובלות של גרוסמן וב-2011 על תרגומה ל"אשה בורחת מבשורה".
בנאום הזכייה שלה בפרס מאן בוקר, הודיעה כהן שתתרום מחצית מכספי הפרס לארגון בצלם.
פרוצות
פרוצות (באנגלית: Harlots) היא סדרת דרמה תקופתית בריטית-אמריקאית, שנוצרה על ידי אליסון ניומן ומוירה בופיני, בהשראת הרומן The Covent Garden Ladies מאת הולי רובנהולד. הסדרה מתמקדת במרגרט ולס, שמנהלת בית זונות באנגליה במאה ה-18.