cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
איימי טיגרדן
קריירה
בשנת 2016 שיחקה בסדרת הדרמה המשפטית "ידוע לשמצה" ברשת ABC, בכיכובה של פייפר פראבו, ובסרט הקולנוע "ברוקלין בייקרי".
בשנת 2017 שיחקה בסרט האימה "הצלצול 3", שהוא הסרט השלישי בסדרת הצלצול.
בשנת 2021 התארחה בפרק מתוך סדרת הטלוויזיה "הטירון" מבית רשת ABC בדמותה של ריטה קיסיין.
היא הופיעה במספר קליפים ובין היתר בקליפ של להקת הרוק הינדר לשיר "Without You", בקליפ לשיר "Kelsey" של להקת הפופ מטרו סטיישן, והתארחה בקליפ של דמי לובאטו לשיר "Made in the USA".
דן פוגלברג
דן פוגלברג (באנגלית: Dan Fogelberg; 13 באוגוסט 1951, פאוריה, אילינוי, ארצות הברית – 16 בדצמבר 2007, אי האיילים, מיין ארצות הברית), היה פזמונאי, מלחין, זמר ורב נגן אמריקאי שפעל במגוון סוגות מוזיקליות, נחשב לאחד מאבות הרוק הקל בארצות הברית ומכר למעלה מ-15 מיליוני עותקים מאלבומיו השונים.
נישואים
פוגלברג נישא 3 פעמים. בין 1982–1985 לרקדנית מגי סלימייקר, בין 1991–1996 לאמנית אנסטסיה סאבאג' ובין 2002 ועד יום מותו למוזיקאית ג'ין מארי מאייר. לפוגלברג לא נולדו ילדים מנישואיו השונים.
שיא הקריירה
האלבום "Souvenirs" הזניק את הקריירה של פוגלברג והוא הוציא סדרה של אלבומי זהב. ב-1975 התפרסם האלבום "Captured Angel" שהגיע למקום ה-23 ברשימת רבי המכר של הבילבורד האמריקני. ב-1978 חבר פוגלברג למוזיקאי והחלילן טים וייסברג ויחדיו הוציאו את האלבום "Twin Sons of Different Mothers" שהגיע למקום ה-8 בבילבורד האמריקני. האלבום נחשב פורץ דרך בתחום הרוק הרך והציג בנוסף מגוון סגנונות מוזיקליים. מהאלבום התפרסם במיוחד השיר "Tell It To My Face" (במקור של ההוליס) ששילב קטעי סולו מורכבים בגיטרה חשמלית וחליל אשר חלקם שאבו השראה מלהקת ג'תרו טאל. ב-1979 הוציא פוגלברג את אלבומו "Longer" שהגיע למקום ה-2 ברשימת רבי המכר וממנו התפרסם שיר הנושא.
ב-1981 פרסם פוגלברג את אלבומו המצליח ביותר שנקרא "The Innocent Age", במסגרתו ביצעה הזמרת ג'וני מיטשל קולות רקע ומתוכו התפרסם השיר המזוהה ביותר עמו שנקרא "Leader of the Band". בשנותיו האחרונות נהג פוגלברג לציין, שלו ניתנה לו הזכות לכתוב רק שיר אחד בימי חייו, היה בוחר בשיר זה. ב-1984 הוציא את האלבום "Windows and Walls" וב-1985 את אלבום הבלוגראס "High Country Snows". בסוף שנות ה-80 נטה סגנונו של פוגלברג לכיוון הבלוז ובמקביל הפך לפעיל חברתי במיוחד בתחום איכות הסביבה. ב-2003 פרסם את אלבומו האחרון " Full Circle".
אחריתו
ב-2004 אובחן פוגלברג כחולה בסרטן הערמונית ועבר סדרת טיפולים שהביאה לעצירת התפשטות המחלה. ב-13 באוגוסט 2005 הודיע הזמר על החלמתו מהמחלה, אך היא שבה והתפרצה ופוגלברג הלך לעולמו ב-16 בדצמבר 2007. מעריציו הרבים הקימו אנדרטה לזכרו בעיר הולדתו פאוריה.
אטרופין
אטרופין הוא אלקלואיד טרופאני, המוגדר כתרכובת אורגאנית. אטרופין ניתן לזיקוק מצמחים המפיקים באופן טבעי חומר זה.
אטרופין ניתן לזיקוק מצמח האטרופה הרפואית (Atropa belladonna), ומכאן שמו. אטרופין ניתן לזיקוק גם מצמחים נוספים כגון צמח הדודא ושאר בני משפחת הסולניים. בצמחים אלו, אטרופין הוא מטבוליט משני.
אטרופין הוא גם סם בעל השפעות שונות ומגוונות. אטרופין הוא אנטגוניסט תחרותי לקולטן האצטילכולין המוסקריני (מהמילה מוסקרין) במערכת העצבים ההיקפית. אטרופין מסווג כסם אנטי-כוליני.
ברפואה, אטרופין הוא אחת התרופות הבסיסיות ביותר בעולם הרפואה המודרני, והוא מפורט ברשימת התרופות החיוניות של ארגון הבריאות העולמי.
השפעות פיזיולוגיות ושימושים
באופן כללי, אטרופין מצמצם את פעילות מערכת העצבים הפאראסימפתטית. פעילות מעין זו מצמצמת את פעילותם של כל השרירים ושל כל הבלוטות, המווסתים על ידי מערכת זו. זאת, הודות לכך שאטרופין הוא אנטגוניסט תחרותי לקולטני אצטילכולין.
השפעה על הלב- אטרופין מגביר את קצב הפולסים החשמליים של קשר הסינוס-פרוזדור (SA-Node), מגביר את ההולכה החשמלית של הצרור פרוזדור-חדר (AV-Node) של הלב, ומתנגד לפעולת העצב התועה בלב (Vagus Nerve). בנוסף לאלו, אטרופין חוסם קולטני אצטילכולין וכן מצמצם את פעילות הריריות של דרכי הנשימה ושל הפה.
שימוש ברפואת עיניים וכטיפול לעין עצלה
שימוש מקומי בטיפות של אטרופין, משמש כציקלופלג (חומר מרחיב אישון) הפועל על העין באופן זמני, כך שהוא משתק את שרירי צמצום האישון ומותיר את האישון מורחב. אטרופין מתפרק לאט, רק לאחר 7 עד 14 ימים, מכאן שהוא מתאים לטיפול רפואי באישונים מצומצמים (מיוסיס), כאשר נדרש בהם טיפול כזה למשך מספר ימים.
שימוש נוסף של אטרופין הוא לטיפול בעין עצלה. כדי לטפל בילד הסובל ממחלה זו, יש לגרום לו להשתמש רק בעין העצלה, דבר הנעשה לרוב על ידי השמת רטייה על העין הטובה. במקום השימוש ברטייה, ניתן לטשטש את ראיית העין הטובה בעזרת אטרופין אשר משתק את השרירים הריסניים שאחראים על יכולת המיקוד, ובכך לאלץ את הילד להשתמש בעין העצלה כשהוא מסתכל למרחקים קצרים. לאטרופין ולרטייה יש יעילות וסיכויי הצלחה זהים.
הפרעות קצב
אטרופין יעיל גם בהפרעות הולכה אחרות, כמו (Second-Degree Heart Block Mobitz Type 1 (Wenckebach Block, וכן במצבים של קצב גבוה בסיבי הפורקיניה או במצבים של קצב בריחה ב (AV-Node-(AV-Nodal Escape Rhythm.
טיפול בפעולת יתר של ריריות ובתעוקה נשימתית
פעולתו של האטרופין על מערכת העצבים הפאראסימפתטית מפחיתה ריור, הפרשות לחה וזיעה. עובדה זו מקנה לאטרופין יעילות בטיפול בהזעת יתר ובחרחורי גסיסה הנובעים אצל החולה מעודף ריר בחלל הפה ובגרון.
טיפול בהרעלת זרחן אורגני
אטרופין אינו סם נגד (אנטידוט) להרעלת זרחן אורגני. עם זאת, הואיל ואטרופין חוסם את קולטני אצטילכולין המוסקרניים, אטרופין משמש גם לטיפול במקרים של הרעלת זרחן אורגני חקלאי והרעלת גז עצבים, כגון (Tabun (GA, סארין, (Soman (GD, וגז VX. כוחות צבא הנערכים לתקיפתם בנשק כימי נושאים איתם מזרקים אוטומטיים של אטרופין ושל Obidoxime. באמצעות המזרקים הללו, ניתן להחדיר את האטרופין אל מחזור הדם במהירות, תוך הזרקתו אל שריר הירך. מזרק אטרופין נכלל בערכות המגן שחולקו לתושבי ישראל לקראת מלחמת המפרץ.
אטרופין ניתן כחלק מטיפול בתסמינים הנגרמים בהרעלת זרחן אורגאני, כהפרשת ריר, דמעת, הזעת יתר, הקאה ואי שליטה בסוגרים.
חלק מהרעלים מסוג זרחן אורגאני מיועדים לעכב את פעילות האנזים אצטילכולין-אסטראז Acetylcholinesterase, המפרק את האצטילכולין. אז, פעולת האצטילכולין הופכת להיות ממושכת, דבר הבא לידי ביטוי בכיווץ בלתי רצוני ממושך של כלל השרירים בגוף. האטרופין נקשר לחלק מקולטני האצטילכולין המוסקריניים במקום האצטילכולין הטבעי וכך ההפרעה העצבית מצטמצמת.
תופעות לוואי ומנת יתר של אטרופין
סם הנגד (אנטידוט) לאטרופין הוא, Physostigmine או Pilocarpine.
כימיה ופרמקולוגיה
אטרופין הוא תערובת של D-Hyoscyamine ושל L-Hyoscyamine. אטרופין הוא חומר אלקלואיד טרופאני. האטרופין הנפוץ ביותר בעולם הרפואה, הוא אטרופין סולפט. זמן מחצית החיים של האטרופין הוא שעתיים. אטרופין אינו חוסם קולטנים ניקוטיניים. אטרופין הוא אחד התרופות הבסיסיות ביותר בעולם הרפואה המודרני, והוא מפורט ב"רשימת התרופות החיוניות" של ארגון הבריאות העולמי.
מקורות טבעיים
אטרופין נמצא בצמחים רבים ממשפחת הסולניים. הצמח הנפוץ ביותר המכיל אטרופין הוא צמח ה-אטרופה (Atropa Belladonna), צמחי הדטורה (Datura Inoxia, Datura Metel, Datura Stramonium). ישנם גם צמחים מסדרת הברוגמנסיה Brugmansia ומסדרת צמחי השיכרון Hyoscyamus המכילים אטרופין.
ציפור הנפש (ספר)
ציפור הנפש הוא ספר ילדים מאת מיכל סנונית שהפך לרב-מכר בינלאומי. את הספר איירה נעמה גולומב.
רקע
סנונית כתבה את הספר באחד הלילות של שנת 1985, עת שהתה בבית מלון באיטליה.
בתחילה, הספר לא התקבל להדפסה על ידי הוצאת הספרים "מסדה", כמו גם הוצאות ספרים נוספות, בטענה, שילדים לא יבינו את משמעותו, ושמבוגרים לא יתעניינו בו. שנתיים מאוחר יותר, הוחלט בהוצאת מסדה להדפיסו, והספר נמכר בכ-100 אלף עותקים תוך פחות משנתיים. בשנות האלפיים המוקדמות, ציינו בלונדון את מהדורת המיליון ו-750 אלף בגרמניה.
רב-מכר בינלאומי
הספר הפך עד מהרה לרב-מכר בינלאומי, תורגם עם השנים ל-48 שפות ויותר, ונכון ל-2021, נשקלת גם הוצאה בשפת היידיש. במהלך השנים, היה ניסיון פרסום הספר בארצות הברית, והוא הוחמץ.
הוצאת עברית לילדים הוציאה גרסה אינטראקטיבית לספר.
הספר משווק בחו"ל כספר רוחני פילוסופי ולאו דווקא כספר ילדים.
פרסים
הספר זכה בפרסים רבים, ובשנת 1993, זכה במקום הראשון בעולם בתחרות לספרי ילדים, שנערכה בז'נבה.
עלילה
מקור שמו של הספר בביטוי "ציפור הנפש", אך הספר מעניק לביטוי משמעות מילולית, שונה מזו המקובלת. מסופר בו על "ציפור הנפש", ציפור שנמצאת בתוך נפשם של בני אדם ומרגישה את מה שהם מרגישים. הציפור מייצגת את הנפש, שעל פי הסיפור גם אם אף אחד לא ראה אותה, אין לאיש ספק שהיא קיימת. או על פי הניסוח בסיפור:
ציפור הנפש בנויה מגירות מגירות, אשר רק היא יכולה לפתוח אותן. כל מגירה מייצגת רגש, שברגע שהמגירה שלו נפתחת הוא מתפרץ. על פי הסיפור "לפעמים יכול האדם לבחור לעצמו ולסמן לציפור אילו מפתחות לסובב ואילו מגרות לפתוח. ולפעמים זוהי הציפור שמחליטה בשבילו." ציפורי הנפש שונות, ולכן אופיים של בני האדם שונה. הספר מסתיים בהמלצה להקשיב לציפור הנפש שבתוכנו.
מגרסאות הספר ברחבי העולם
הספר תורגם לשפות רבות ובכל מדינה האיורים שונים, בהתאם להווי המקומי ולאקלים: לציפור יש עיניים מלוכסנות ב-מזרח הרחוק, פתיתי שלג מרכיבים את הציפור מפינלנד, בשוודיה - הציפור והספר צבועים באפור, במקסיקו הספר מודפס באלבום צבעוני המזכיר את סגנונה של פרידה קאלו, באסטוניה, יש פס סביב ראש הציפור ועוד.
מאז ומקדם
מאז ומקדם (באנגלית: From Time Immemorial) הוא ספר שנכתב על ידי ג'ואן פיטרס אודות הדמוגרפיה של ישראל לפני ואחרי הקמת מדינת ישראל, וציון מגמות גידול באוכלוסייה הערבית ובאוכלוסייה היהודית בארץ ישראל. הספר יצא לאור בשנת 1984 בהוצאת הארפר ורו. הספר היה רב-מכר ועורר מחלוקת בקרב היסטוריונים, שטענו שניתוח הנתונים של פיטרס אינו מדויק, ולכן גם מסקנותיה אינן נכונות. הספר תורגם לעברית על ידי אהרן אמיר ויצא לאור בישראל ב-1988 בהוצאת הקיבוץ המאוחד, תחת השם "מאז ומקדם". ב-2008 יצאה מהדורה חדשה של הספר.
תמציתו של הספר
פיטרס טוענת בספרה, באמצעות ניתוח נתונים דמוגרפיים, שבמאה ה-19, מישור החוף והשפלה המרכזית של ארץ ישראל, היו מיושבים בעיקר ביהודים ורק מעט מאוד בערבים. האוכלוסייה הערבית נדדה בארץ ישראל ובמרחבי המזרח התיכון, מהאזורים הערביים אל האזורים היהודיים, בתור "מהגרי עבודה", שלא היו תושבי אזורים אלה "מאז ומקדם". טענה זו משנה מן היסוד את תפיסת הסכסוך הערבי-ישראלי ושומטת את הקרקע תחת טענותיהם של הפלסטינים.
טענה נוספת שמעלה פיטרס בספרה - מספר הפליטים שעזבו את ארץ ישראל עם הקמת המדינה ב-1948 אינו יכול להיות גדול מכ-430,000, כאשר מספר דומה של פליטים יהודים נאלצו לעזוב את מדינות ערב לישראל, עקב הרדיפות האנטישמיות שם. לפיכך, גם זו סיבה לכך שאין לראות את בעיית הפליטים הפלסטינים כאירוע העומד בפני עצמו, אלא זהו חלק ממכלול האירועים שקרו עם הקמת מדינת ישראל והמלחמה שנכפתה עליה. לפיכך, מדובר בחילופי אוכלוסין בלבד, של פליטים יהודים וערבים.
ביקורת
פרופ' יהושע פורת מהאוניברסיטה העברית סבור כי פיטרס אמנם העמיקה כנראה במחקרה, אך היא מנסה לקעקע את המיתוסים הפלסטינים, אך ורק על ידי החלפתם במיתוסים הציונים. הוא מודה שאכן, כטענת פיטרס, היהודים לא קיבלו בארצות האסלאם יחס של אזרחים שווים. האסלאם, לדבריו, הגן על חייהם ועל מרבית זכויותיהם הדתיות, אף כי שמר בדבקות על מעמדם הנחות לעומת המוסלמים. "אמנת עומר" (מהמאה השביעית לספירה) אכן הטילה עליהם הגבלות שונות ומשונות לרבות מיסים ייחודיים להם. אולם לדבריו, פיטרס טעתה כשהתייחסה רק לאמנת עומר וציטטה מקרים בהם האמנה נשמרה בקפדנות ובחומרה יתרה והתעלמה מכך שבאימפריה העות'מאנית למשל, היחס ליהודים היה בדרך כלל דווקא הוגן ויהודים אף הגיעו בה לעיתים לעמדות שלטוניות בכירות.
פורת דוחה את עיקר טיעוניה של פיטרס לגבי משקלה של ההגירה בגידול האוכלוסייה הערבית בשטחי המנדט, אולם מאידך, הוא מקבל את אחד מטיעוניה המרכזיים כי האו"ם והערבים כאחד הפריזו במספרי הפליטים. הוא תומך במידה רבה בטיעון שלה כנגד טענות הערבים שכל הפליטים הפלסטינים גורשו, באשר לדעתו מעט מאוד היסטוריונים רציניים טוענים כיום שכל הפליטים, או אפילו רובם, גורשו, אך מאידך הוא שב וחולק על טענת ה'סימטריה' בין הפליטים הפלסטיניים לפליטים היהודים ממדינות ערב.
תמיכה
הספר זכה בשנת 1985 בפרס הלאומי לספרים יהודיים (National Jewish Book Award) בארצות הברית.
מספר היסטוריונים וחוקרים הביעו ביקורת חיובית על הספר. ברברה טוכמן, מחברת "מצעד האיוולת" כינתה את הספר "אירוע היסטורי כשלעצמו, בחשפו עובדות שנדחקו עד כה לאפלה". את הביקורת נגדו היא כינתה "קמפיין נאצה", וטענה כי קמפיין זה נובע מאנטישמיות ואפולוגטיקה כלפי אש"ף. הסופר אלי ויזל כתב על הספר: "מרשים, אינפורמטיבי, מעניין. כל אחד המתעניין בשאלות הערביות-ישראליות יפיק תועלת מעומק ההבנה ומן הניתוח של ג'ואן פיטרס". הסופר רוברט סנט ג'ון כתב: "ספר זה מומלץ לכל מי שמעדיף עובדות על פני תעמולה והיגיון על פני חוסר הגיון".
בפברואר 2017 הוקם אתר אינטרנט המכיל את עיקרי הטיעונים המוצגים בספר.
ויכוח פייפס - פורת
פורת ענה בעקבות זאת לפייפס וטען כי על פי מפקד שערך השלטון העות'מאני, בשנת 1893 היו בארץ ישראל 425,802 תושבים, מתוכם 9,817 יהודים, וכ-371,959 מוסלמים, בעוד שפיטרס מתייחסת רק לחלק מהנפות בארץ ישראל וטוענת שהיו בהן באותה תקופה 54,431 יהודים וכ-92,300 תושבים לא יהודים. לדעתו, את מספר היהודים פיטרס שאלה מהנתונים של התייר הצרפתי ויטל קונט שטען כי היו אז 59,431 יהודים, אך לעומת פיטרס הוא מגיע למספר של 186,263 תושבים לא יהודים. פיטרס אינה מסבירה כיצד היא הגיעה בספרה למספר של 92,000 תושבים לא יהודים. יהושע פורת מסביר זאת בכך שהיא חילקה את שבעת המחוזות של פלשתינה לאזורים מצומצמים יותר כפי שעולה מנספחים 5 ו-6 של ספרה. כיוון שמעולם לא פורסמו נתונים מספריים לגבי אזורים אלה, ניתן להסיק, לטענתו של יהושע פורת, כי ההערכה הדמוגרפית של פיטרס היא כנראה תוצאה של ניחוש גס.
כאשר נשאלה פיטרס כיצד הגיעה לחלוקה שכזאת, היא הסבירה שהניחה את מפת החלוקה של 1947 על מפת הנפות (קאזות) של 1893, מה שאיפשר לה לזהות את האזורים ה"יהודיים", ה"ערביים" ואזורים ריקים שהפכו לאזורים בשליטה ישראלית ואזורים עם יישובים יהודים שעברו לשליטת ירדן. לאחר שבחרה אזור שנשלט על ידי יהודים בעיקר, עשתה ניתוח והערכת מספרים משל עצמה על פי הגדלים הטריטוריאליים שאותם יישובים קיבלו.
בעקבות הביקורת הודה פייפס, כי יש בספר ציטוטים שגויים, נעשה בו שימוש רשלני בסטטיסטיקות, והוא מתעלם מעובדות בלתי נוחות, אולם "גם אם נקבל את כל אלה, נותרת ועומדת בעינה העובדה, שהספר מציג תיזה, אשר לא פרופסור פורת ואף לא כל המבקרים האחרים עד כה הצליחו להפריך אותה, שאכן התרחשה הגירה ערבית משמעותית לתוך פלשתינה במחצית הראשונה של המאה העשרים". "(פיטרס) תומכת בטיעון הזה באמצעות מערך של נתונים דמוגרפיים סטטיסטיים ועדויות מאותה תקופה, שעל רובו לא מערערים המבקרים, כולל פרופסור פורת."
סולרס-ילבוגה
פיאט
המפעל נבנה לייצור רכב מסחרי מדגם פיאט דוקאטו בשותפות עם פיאט אוטו האיטלקית. המכונית הראשונה יצאה מפס הייצור שלה ב-27 במאי 2008. מנכ"ל סולרס ואדים שווצוב פיאט, סגן נשיא פיאט אציו בארה וראש ממשלת רוסיה ולדימיר פוטין השתתפו בהשקה החגיגית של המפעל. מערך המפעל הוא רכב מסחרי פיאט דוקאטו. המפעל ייצר יותר מ-20 רכיבים שונים למכוניות, כולל אוטובוס בית ספר, אמבולנס, מיניבוס, כלי רכב מיוחדים לשירותי התנועה ואחרים.
הוועדה הכלכלית האירו-אסייתית (EEC) דנה בפנייה נגד החברה וביצעה חקירה בנושא אספקת מכוניות ממספר מדינות לאיחוד המכס במחירי רצפה.
פורד
בשנת 2011 פורד חתמה על הסכם מיזמים משותפים עם סולרס. פורד יזמה את הקמת מפעל פורד בעיר וסוולוז'סק שבמחוז לנינגרד ורשת ההפצה למיזם המשותף. סולרס הוסיפה למיזם המשותף שניים מהמפעלים שלה: סולרס-ילבוגה וסולרס-נברז'ניה צ'לני בטטרסטן. בהמשך השיק המיזם המשותף את מפעל המנועים שלו.
ייצור רכבי פורד במפעל פורד-סולרס בילבוגה החל בשנת 2012. עד 2019 ייצרה החברה את הקרוסאובר פורד קוגה ואת רכב השטח פורד אקספלורר. בשנת 2018 התפוקה הסתכמה ב-18 אלף מכוניות עם מפעל בעל יכולת ייצור של 65 אלף מכוניות. לאחר ארגון מחדש של קו הייצור המפעל התמקד בייצור רכבים מסחריים מדגם פורד טרנזיט באמצעות טכנולוגיית מחזור מלאה. החברה גם מפתחת ומייצרת, במתקניה, גרסאות מיוחדות של רכבים מסחריים המבוססים על פורד טרנזיט החדשה, המותאמים לצורכי לקוחות רוסים, בעיקר חברות וארגונים ממשלתיים. בשנת 2021, המפעל המשיך בייצור פורד טרנזיט.
בשנת 2015 השיקה פורד סולרס מפעל מנועים בילבוגה SEZ. היא ייצרה שלוש גרסאות של מנוע הבנזין 1.6 דוראטק עם הזרקה מבוזרת בהספק של 85, 105 ו-125 כ"ס. עד אמצע 2017 ייצר המפעל 30 אלף מנועים והגיע לרמת לוקליזציה של 78%.
שנות העשרים הסוערות
שנות העשרים הסוערות או שנות העשרים הרועמות (באנגלית: Roaring Twenties) הם כינויים לתמורות שחלו בחברה המערבית ובצפון אמריקה במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20, ומתמקדים בייחוד בדינמיות החברתית, האמנותית והתרבותית של התקופה.
המאפיינים הבולטים של התקופה כוללים את הרגיעה הפוליטית שלאחר מלחמת העולם הראשונה, הפריחה של מוזיקת הג'אז וריקוד הצ'ארלסטון, סגנון אומנות האר דקו (Art déco) אשר היה בשיאו במהלך עשור זה, ולבסוף קריסת בורסת המניות של ניו יורק בשנת 1929 אשר ציינה את סוף התקופה, ותחילת עידן השפל הגדול. התקופה התאפיינה בהמשך במספר המצאות ותגליות בעלי חשיבות גדולה אשר הובילו לשינויים משמעותיים בסגנון החיים המודרני.
השינויים החברתיים המאפיינים תקופה זו חלו בתחילה בצפון אמריקה והתפשטו בהמשך לאירופה בעקבות תוצאות מלחמת העולם הראשונה. במהלך אותן השנים אירופה התמקדה בעיקר בשיקום שלאחר המלחמה, והתמודדה עם המחיר האנושי הכבד שהמלחמה גבתה. סנאט ארצות הברית בחר לדבוק במדיניות של חד-צדדיות, ואפילו בדלנות ועשה מעט כדי לעזור לאירופה להשתקם. הבסיס למדיניות זו נבע ממדיניות הממשלים הרפובליקנים של וורן הרדינג, קלווין קולידג' והרברט הובר, שייצגו במידה רבה את רוח המפלגה הרפובליקנית של לפני העידן הפרוגרסיבי. אף על פי שהצמיחה הכלכלית הייתה בעיקר בתעשייה, בעוד שהמגזר החקלאי סבל ממיתון, היא גררה אווירה של אופטימיות בציבור האמריקני ואמונה שהצמיחה תימשך לנצח.
כחלק מהפריחה הכלכלית התרחשה התעצמות של הצריכה. הקולנוע התבסס וכוכבים כצ'ארלי צ'פלין ורודולף ולנטינו גרמו להצפת בתי הקולנוע בצופים רבים. בתחום המוזיקה דיוק אלינגטון ולואי ארמסטרונג הובילו את עולם הג'אז והיו פופולריים בכל העולם. גם הרדיו החל לשדר לראשונה באופן המוני ומסחרי והביא איתו התפתחות של המוזיקה הפופולרית והג'אז ושל הפרסום. משחקי ספורט הועברו בשידורים חיים ברדיו, שנמצא בכל בית, ופרסומות התחילו להישמע. מכוניות, דיינרים, בחורות בשמלות מנוקדות ומוזיקת צ'רלטון - מסמלים את שנות העשרים העליזות והנהנתניות. צ'ארלס לינדברג טס בטיסה ישירה מלונג איילנד לפריז, וקווי הטיסות הפרטיות והמסחריות התרחבו.
הכל החל להיראות אפשרי באמצעות הטכנולוגיה המודרנית. טכנולוגיות חדשות, במיוחד מכוניות, סרטים, ורדיו סימלו בעיני רבים את שגשוג ה"מודרניות".
העשור שבין מלחמות העולם בעיקר בעולם המערבי הובא לידי ביטוי במספר יצירות, בהן הרומן "גטסבי הגדול" מאת פרנסיס סקוט פיצג'רלד ומאוחר יותר בסרט "חצות בפריס" בבימויו של וודי אלן.
כלכלה
שנות העשרים הרועמות היו עשור של צמיחה כלכלית ושגשוג נרחב, שהונע על ידי התאוששות הרס המלחמה וההשקעות הממשלתיות שנדחו בעקבותיה, פריחה מחודשת בבנייה, והצמיחה המהירה של מוצרי צריכה כמו מכוניות וחשמל בצפון אמריקה ובאירופה ומדינות מפותחות נוספות כמו אוסטרליה. כלכלת ארצות הברית, שעברה בהצלחה מכלכלת מלחמה לכלכלת שלום, פרחה וסיפקה הלוואות גם לפריחה אירופאית. עם זאת, חלק מהמגזרים קפאו על שמריהם, במיוחד החקלאות וכריית הפחם. ארצות הברית הפכה למדינה העשירה בעולם לנפש ומאז סוף המאה ה-19 הייתה הגדולה ביותר בתוצר הכולל. התעשייה שלה התבססה על ייצור המוני, והחברה הטמיעה לתוכה את תרבות הצריכה. לעומת זאת, לכלכלות אירופה הייתה הסתגלות קשה יותר לאחר המלחמה, והן החלו לפרוח רק מ-1924 לערך.
טכנולוגיות ומוצרים חדשים
ייצור המוני הפך את הטכנולוגיה לזמינה למעמד הביניים. תעשיית הרכב, תעשיית הקולנוע, תעשיית הרדיו והתעשייה הכימית התפתחו לאין ערוך במהלך שנות ה-20.
מכוניות וכלי רכב
לפני מלחמת העולם הראשונה, מכוניות היו מוצר מותרות. בשנות העשרים של המאה ה-20, כלי רכב שיוצרו בפסי ייצור המונים הפכו לנפוצים בארצות הברית ובקנדה. במהלך שנת 1927, חברת פורד מוטור הפסיקה את ייצור ה-פורד מודל T לאחר שמכרה 15 מיליון יחידות מדגם זה. דגם זה היה בייצור רציף מאוקטובר 1908 עד מאי 1927. החברה תכננה להחליף את הדגם הישן באחד חדש יותר, פורד מודל A. ההחלטה הייתה כתגובה לתחרות בשוק הרכבים. בשל ההצלחה המסחרית של דגם T, פורד שלטה בשוק הרכב מאמצע שנות העשרה ועד תחילת שנות ה-20. באמצע שנות ה-20, הדומיננטיות של פורד נשחקה כאשר מתחרותיה הדביקו את הפער של מערכת הייצור ההמוני של פורד. הם החלו לעלות על פורד בתחומים מסוימים, והציעו דגמים עם מנועים חזקים יותר, תכונות נוחות חדשות ועיצוב.
רק כ-300,000 כלי רכב נרשמו בשנת 1918 בכל קנדה, אך עד 1929 היו שם כבר כ-1.9 מיליון כלי רכב. עד 1929, היו רשומים בארצות הברית מעט פחות מ-27 מיליון כלי רכב. חלקי רכב יוצרו באונטריו, ליד דטרויט, מישיגן. השפעתה של תעשיית הרכב על מגזרים אחרים בכלכלה הייתה נרחבת, והחלה בתעשיות כמו ייצור פלדה, בניית כבישים מהירים, מוטלים, תחנות שירות, סוכנויות רכב ודיור חדש מחוץ למרכזי הערים.
פורד פתחה מפעלים ברחבי העולם והוכיחה שהיא מתחרה חזקה ברוב השווקים בזכות כלי הרכב הזולים שלה והקלות בתחזוקה של רכביה. ג'נרל מוטורס, במידה פחותה, בעקבותיה. מתחרים אירופאים נמנעו משוק הרכבים הזולים והתרכזו ברכבים יקרים יותר לצרכנים אמידים.
רדיו
הרדיו הפך למדיום השידור ההמוני הראשון. מכשירי רדיו היו יקרים, אבל צורת הבידור שלהם הוכיחה את עצמה כמהפכנית. הפרסום ברדיו הפך לפלטפורמה לשיווק המוני. חשיבותו הכלכלית הביאה לתרבות תקשורת ששלטה בחברה החל מתקופה זו. בתקופת "תור הזהב של הרדיו", תוכניות הרדיו היו מגוונות כמו תוכניות הטלוויזיה של המאה ה-21. הקמת ועדת הרדיו הפדרלית ב-1927 הציגה עידן חדש של רגולציה.
בשנת 1925, הקלטה חשמלית, אחת ההתקדמויות הגדולות בהקלטה והשמעה של קול, הפכה לזמינה עם תקליטי גרמופון שהונפקו באופן מסחרי.
קולנוע
פריחת תעשיית הקולנוע יצרה צורת בידור חדשה, שסיימה, למעשה, את מופעי הוודוויל התיאטרליים המוכרים. הצפייה בסרטים נהייתה זולה ונגישה להמונים, שצבאו את אולמות הקולנוע החדשים במרכז העיר והתיאטראות השכונתיים. מאז העשור הראשון של המאה ה-20, קולנוע מוזל התחרה בהצלחה בוודוויל. מופעי וודוויל רבים ואישים תיאטרליים אחרים גויסו על ידי תעשיית הקולנוע, כשהם פותו על ידי משכורות גבוהות יותר ותנאי עבודה נוחים יותר. תעשיית סרטי הקול, הידועים גם בשם "השיחות", אשר שמרה על גודלה הקטן עד סוף העשור של שנות ה-20, זינקה וביטלה את היתרון הגדול האחרון של וודוויל והכניסה אותו לצניחה פיננסית מהירה וחדה. ה-Orpheum Circuit היוקרתי, רשת של וודוויל ואולמות קולנוע, נרכש בידי אולפן קולנוע חדש.
סרטי קול
בשנת 1923 הוציא הממציא לי דה פורסט ב-Phonofilm מספר סרטים קצרים עם סאונד. במקביל, הפיזיקאי הממציא תאודור קייס פיתח את מערכת הקול Movietone ומכר את הזכויות לאולפן הקולנוע, Fox Film. בשנת 1926 הוצגה מערכת הקול Vitaphone. הסרט העלילתי דון ז'ואן (1926) היה הסרט העלילתי באורך מלא הראשון שהשתמש במערכת הקול של Vitaphone עם תווים מוזיקליים ואפקטים קוליים מסונכרנים, אף על פי שלא היה בו דיאלוג מדובר. הסרט שוחרר על ידי אולפן הסרטים של האחים וורנר. באוקטובר 1927, נוצר סרט הקול "זמר הג'אז" שהיה לשובר קופות. הוא נחשב לחדשני בזכות השימוש שלו בסאונד. הוא הופק עם השימוש במערכת Vitaphone, רוב הסרט אינו מכיל אודיו מוקלט בשידור חי, בהסתמך על מוזיקה שנכתבה במיוחד לסרט ואפקטים. עם זאת, כאשר כוכב הסרט, אל ג'ולסון, שר, הסרט עובר לצליל שהוקלט על הסט, כולל גם ביצועיו המוזיקליים ושתי סצנות עם קטע דיבור מפורסם - אחד מדמויותיו של ג'ולסון, ג'קי רבינוביץ' (ג'ק רובין), פונה לקברט קהל; השני חילופי דברים בינו לבין אמו. בסרט נשמעו גם הצלילים ה"טבעיים" ברקע. הרווחים מהסרט היוו את ההוכחה המספקת לתעשיית הקולנוע ששווה להשקיע בטכנולוגיית הכנסת והסנכרון הקול לסרטים.
במשך רוב שנת 1928, האחים וורנר היה האולפן היחיד שהוציא סרטים מדברים באורך מלא. הוא הרוויח מהסרטים החדשניים שלו בקופות. אולפנים אחרים הגבירו את קצב ההמרה שלהם לטכנולוגיה החדשה והחלו להפיק סרטי קול וסרטים מדברים משלהם. בפברואר 1929, שישה עשר חודשים לאחר הוצאת הסרט זמר הג'אז, הפכו אולפני סרטי קולומביה לאולפן השמיני הגדול והאחרון שהוציא סרט מדבר באורך מלא. במאי 1929, האחים וורנר הוציאו את הסרט On with the Show!, הסרט העלילתי הראשון שכולו בצבע ובעל פסקול מלא לכל אורכו. עד מהרה פסקה הפקת הסרט האילם. הסרט האילם באורך מלא שהופק בארצות הברית להפצה כללית היה The Poor Millionaire, שיצא על ידי Biltmore Pictures באפריל 1930. בתחילת 1930, יצאו 4 סרטים אילמים באורך מלא, כולם מערבונים בעלי תקציב נמוך.
תעופה
בשנות ה-20 הושגו אבני דרך בתעופה, שמשכו את תשומת הלב של העולם. בשנת 1927, צ'ארלס לינדברג זכה לתהילה עם טיסת הסולו הטרנס-אטלנטית הישירה הראשונה. הוא המריא משדה התעופה רוזוולט בניו יורק ונחת בנמל התעופה לה בורז'ה בפריז. לקח ללינדברג 33.5 שעות לחצות את האוקיינוס האטלנטי. המטוס שלו, "ספיריט אוף סנט לואיס", נבנה במיוחד למשימה הזו והיה חד-מושבי ובעל מנוע יחיד. הוא תוכנן על ידי מהנדס אווירונאוטיקה דונלד א. הול. בבריטניה, איימי ג'ונסון (1903–1941) הפכה לאישה הראשונה שטסה לבדה מבריטניה לאוסטרליה. היא קבעה שיאים רבים למרחקים ארוכים במהלך שנות ה-30, בטיסת סולו או עם בעלה, ג'ים מוליסון.
טלוויזיה
בשנות ה-20 של המאה ה-20 פעלו מספר ממציאים בקידום המצאת הטלוויזיה, אך תוכניות לא הגיעו לציבור עד ערב מלחמת העולם השנייה, ומעטים האנשים שראו טלוויזיה לפני סוף שנות ה-40. ביולי 1928, הדגים ג'ון לוגי ביירד את שידור הצבע הראשון בעולם, תוך שימוש בדסקיות סריקה בקצוות השידור והקליטה עם 3 ספירלות, כל ספירלה עם פילטר בצבע בסיס אחר; ו-3 מקורות אור בקצה המקבל, עם מחליף תאורה. באותה שנה הוא גם הדגים טלוויזיה סטריאוסקופית.
בשנת 1927, ביירד שידר אות טלוויזיה למרחק גדול של 705 ק"מ דרך קו טלפון בין לונדון לגלאזגו. הוא שידר למרחק גדול את תמונות הטלוויזיה הראשונות בעולם, מלונדון למלון סנטרל בתחנה המרכזית של גלאזגו. לאחר מכן הקים ביירד את חברת Baird Television Development Ltd, שביצעה ב-1928 את שידור הטלוויזיה הטרנס-אטלנטי הראשון, מלונדון להארטסדייל, ניו יורק ואת תוכנית הטלוויזיה הראשונה עבור ה-BBC.
רפואה
במשך עשרות שנים ביולוגים עבדו על התרופה שהפכה לפניצילין. בשנת 1928, הביולוג הסקוטי, אלכסנדר פלמינג, גילה חומר ההורג מספר חיידקים גורמי מחלות. בשנת 1929, הוא קרא לחומר החדש פניצילין. תחילה, פרסומיו זכו להתעלמות במידה רבה מצד הקהילה הרפואית, אולם, היא הפכה לאנטיביוטיקה משמעותית בשנות ה-30. בשנת 1930, ססיל ג'ורג' פיין, פתולוג במרפאה המלכותית של שפילד, השתמש בפניצילין לטיפול בהתפרצויות של דלקת כרונית של זקיקי שיער הזקן, אך כשל בפיתוח טיפול. לאחר שעבר לפיתוח טיפול בדלקת הלחמית של יילודים, זיהום גונוקוקלי אצל תינוקות, הוא השיג את התרופה המתועדת הראשונה עם פניצילין, ב-25 בנובמבר 1930. לאחר מכן, הוא ריפא 4 חולים נוספים (מבוגר אחד ושלושה תינוקות) מדלקות עיניים, אך כשל בריפוי החולה החמישי.
תשתיות חדשות
הדומיננטיות של הרכב הובילה להתפתחות תפיסת חיים חדשה הבנויה על ניידות. זינוק ברכישת מכוניות ומשאיות הובילו לצורך בבנייה והשקעה אדירה בכבישים, גשרים חדשים ותחזוקה שוטפת של כבישים מהירים, הממומנים בעיקר על ידי הממשל המקומי והמדינה באמצעות מיסים על בנזין. חקלאים היו המאמצים המוקדמים כשהשתמשו בטנדרים שלהם כדי להוביל אנשים, אספקה ובעלי חיים. תעשיות חדשות נוצרו - ייצור צמיגים, זכוכיות, זיקוק דלקים, ונותני שירות ותיקון למיליוני מכוניות ומשאיות. סוחרי רכב חדשים זכו בזיכיון על ידי יצרניות הרכב והפכו למובילים בקהילה העסקית המקומית. התיירות זכתה לדחיפה כבירה, עם בניית מלונות, מסעדות וחנויות לממכר דברי ערך (curio shops).
תהליך החשמול, לאחר שהואט במהלך המלחמה, התקדם מאוד ככל שנוספו יותר בתי-אב בארצות הברית וקנדה לרשת החשמל. תעשיות עברו מכוח פחם לחשמל. במקביל, הוקמו תחנות כוח חדשות. באמריקה, ייצור החשמל זינק כמעט פי ארבעה.
גם קווי טלפון נמתחו ברחבי היבשת. צנרות מים וביוב פנימיות הותקנו לראשונה בבתים רבים, שהתאפשרו הודות לבניית מערכות מים וביוב עירוניות מודרניות.
זכות בחירה
בשנים 1917–1921, מרבית המדינות הדמוקרטיות הייצוגיות והישירות ברחבי העולם (למעט מספר חריגים), הרחיבו את זכויות ההצבעה לנשים כמו ארצות הברית, קנדה, הממלכה המאוחדת ומרבית המדינות הדמוקרטיות באירופה, כמו גם הודו. זה השפיע על ממשלות ומערכות בחירות רבות בזכות הגדלת מספר המצביעים. פוליטיקאים הגיבו בכך שהתמקדו יותר בנושאים המעסיקים נשים, במיוחד שלום, בריאות הציבור, חינוך ומעמדם של ילדים. בסך הכל, נשים הצביעו בשיעור דומה לגברים, אלא שהן התעניינו יותר בשלום.
הדור האבוד
הדור האבוד הורכב מצעירים שיצאו ציניים ממלחמת העולם הראשונה ומאוכזבים מהעולם. המונח מתייחס בדרך כלל לאישים אמריקאים בולטים, שחיו בפריז באותה תקופה. נמנים ביניהם ארנסט המינגוויי, פרנסיס סקוט פיצג'רלד וגרטרוד שטיין. מחברים אלה, חלקם גולים, כתבו רומנים וסיפורים קצרים המביעים את טינתם כלפי החומרנות והאינדיבידואליזם שהשתוללו בעידן זה.
בממלכה המאוחדת, הצעירים יפים ומבריקים היו אריסטוקרטים צעירים ואנשי חברה שערכו מסיבות שמלות מפוארות, יצאו לחיפושי אוצרות מתוכננים, נראו בכל המקומות האופנתיים והיו מסוקרים היטב במדורי הרכילות של הצהובונים הלונדוניים.
ביקורת חברתית
ככל שהאמריקאי הממוצע בשנות ה-20 התלהב יותר מעושר וממותרות יומיומיות, חלקם של האמריקאים החל לבקר באמצעות סאטירה את הצביעות ותאוות הבצע שהם הבחינו בהם. מבין מבקרי החברה הללו, סינקלר לואיס היה הפופולרי ביותר. הרומן הפופולרי שלו מ-1920, Main Street, קידם את הסאטירה על חייהם המשעממים והבורים של תושבי עיירה במערב התיכון. הרומן הושפע מהרומן "באביט" (Babbitt), בו מסופר על איש עסקים בגיל העמידה שמורד בחייו המשעממים ובמשפחתו, רק כדי להבין שהדור הצעיר צבוע כמו שלו. לואיס קידם סאטירה על הדת עם הרומן "אלמר גנטרי" (Elmer Gantry), שעקב אחר רמאי שהתחבר עם אוונגליסט כדי למכור דת לעיירה קטנה.
מבקרים חברתיים אחרים כללו את שרווד אנדרסון, אדית וורטון וה. ל. מנקן. אנדרסון פרסם אוסף של סיפורים קצרים בשם "Winesburg, Ohio", אשר חקר את הדינמיקה של עיירה קטנה. וורטון לעג לאופנות של העידן החדש באמצעות הרומנים שלו, כמו שנת דמדומים (1927). מנקן מתח ביקורת על טעמים ותרבות אמריקאים צרים במסות ומאמרים.
אר דקו
אר דקו היה סגנון העיצוב והאדריכלות שסימן את התקופה. מקורו באירופה, והוא התפשט במערב אירופה וצפון אמריקה לקראת אמצע שנות ה-20. בארצות הברית, אחד הבניינים הבולטים ביותר, שתוכנן בסגנון זה ונבנה כבניין הגבוה ביותר בעולם באותה תקופה הוא בניין קרייזלר. בסגנון האר דקו שלטו הצורות הגאומטריות הטהורות, אם כי האמנים שאבו לעיתים קרובות השראה מהטבע. בהתחלה, הקווים היו מעוקלים ומעוגלים, אם כי עיצובים וקווים ישרים הפכו בהמשך ליותר ויותר פופולריים.
אקספרסיוניזם וסוריאליזם
אומנות הציור בצפון אמריקה במהלך שנות ה-20 התפתחה בכיוון שונה מזה של אירופה. באירופה, שנות ה-20 היו עידן האקספרסיוניזם ואחר כך הסוריאליזם. ב-1920 הצהיר מאן ריי עם פרסום גיליון ייחודי של ניו יורק דאדא: "דאדא לא יכול לחיות בניו יורק".
קולנוע
בתחילת העשור, הסרטים היו אילמים וחסרי צבע. בשנת 1922, שוחרר סרט הצבע הראשון, The Toll of the Sea. בשנת 1926, הוציאו האחים וורנר את דון ז'ואן, הסרט הראשון באורך מלא עם אפקטים קוליים ומוזיקה. בשנת 1927, הוציאו האחים וורנר את זמר הג'אז, סרט בעל פסקול סינכרוני משולב עם תמונה, הכולל רצפי דיבור מוגבלים.
הציבור השתוקק לסרטי קול, ואולפני קולנוע הוסבו להפקת סרטי קול כמעט בן לילה. בשנת 1928, וורנר הוציאה את "אורות ניו יורק", הסרט העלילתי הראשון שיש בו דיבורים לכל אורכו. באותה שנה יצא Dinner Time, הסרט המצויר הקולי הראשון. ב-1929, האחים וורנר חתמו את העשור בהפקת הסרט, On with the Show, הסרט העלילתי המדבר הראשון שכולו בצבע.
סרטים קצרים מצוירים היו פופולריים בבתי קולנוע בתקופה זו. בסוף שנות ה-20, הגיח לעולם וולט דיסני. ב-18 בנובמבר 1928, מיקי מאוס הופיע לראשונה בסרט ספינת הקיטור וילי, שהוצג בתיאטרון המושבה בניו יורק. מאז הופיע מיקי מאוס ביותר מ-120 סרטים מצוירים, דוגמת מועדון מיקי מאוס וסרטים מיוחדים אחרים. זו נחשבת לנקודת הפריצה של דיסני שהובילה ליצירת דמויות פופולריות אחרות בשנות ה-30. אוסוולד הארנב, דמות מצוירת שנוצרה ב-1927 על ידי דיסני, לפני מיקי מאוס, התקשרה עם סרטי יוניברסל למטרות הפצה, וכיכבה בסדרה של סרטים מצוירים קצרים בין השנים 1927 ל-1928. דיסני איבדה את הזכויות על הדמות, אך ב-2006 החזירה את הזכויות לאוסוולד. הוא היה הדמות הראשונה של דיסני ששוחררה.
בתקופה זו הופיעו באקרנים שחקנים רבים כמו מיי מורי, רמון נובארו, רודולף ולנטינו, צ'ארלי צ'פלין, באסטר קיטון, הרולד לויד, וורנר בקסטר, קלרה בואו, לואיז ברוקס, בייבי פגי, בבי דניאלס, בילי דאב, דורותי מקאייל, מרי אסטור, ננסי קרול, ג'נט גיינור, צ'ארלס פארל, וויליאם היינס, קונרד נגל, ג'ון גילברט, גרטה גרבו, דולורס דל ריו, נורמה טלמדג', קולין מור, ניטה נאלדי, לאטריס ג'וי, ג'ון ברימור, נורמה שירר, ג'ואן קרופורד, מרי פיקפורד, דאגלס פיירבנקס, אנה מיי וונג ואל ג'ולסון.
הארלם
התרבות הספרותית והאמנותית האפרו-אמריקאית התפתחה במהירות במהלך שנות העשרים תחת דגל "הרנסאנס של הארלם". בשנת 1921 נוסד ה-Black Swan Records. בשיאו הוא הוציא 10 הקלטות בחודש. גם מחזות זמר כל-אפריקאי-אמריקאי התחילו ב-1921. בשנת 1923, מועדון הכדורסל הארלם רנסאנס נוסד על ידי רוברט "בוב" דאגלס. במהלך שנות ה-20 המאוחרות, ובמיוחד בשנות ה-30, נודעה קבוצת הכדורסל בתור הטובה בעולם.
הגיליון הראשון של "Opportunity: A Journal of Negro Life" יצא לאור. המחזאי האפרו-אמריקאי, וויליס ריצ'רדסון, העלה את מחזה הבכורה של "המזל של אשת הצ'יפ" (The Chip Woman's Fortune) בתיאטרון פרייזי (Frazee Theatre) - הידוע גם בשם תיאטרון וולאקס (Wallack's Theatre). סופרים אפרו-אמריקאים בולטים כמו לנגסטון יוז וזורה ניל הרסטון החלו לקבל הכרה ציבורית לאומית במהלך שנות ה-20.
עידן הג'אז
שנות ה-20 הביאו סגנונות מוזיקה חדשים לזרם המרכזי של התרבות בערים האוונגרדיות. הג'אז הפך לצורת המוזיקה הפופולרית ביותר בקרב הנוער. ההיסטוריונית קטי אוגרן (Kathy J. Ogren) כתבה שבמהלך שנות ה-20 של המאה ה-20, הג'אז הפך ל"השפעה הדומיננטית על המוזיקה הפופולרית של אמריקה בכלל". סקוט דוו טען כי נוצרה היסטוריה סטנדרטית של הג'אז כך ש: "לאחר קריצה מחייבת למוצא האפריקאי ולרֶגְטַיְם התקדימי, נראה שהמוזיקה עוברת רצף של סגנונות או תקופות: ג'אז ניו אורלינס עד שנות ה-20, סווינג בשנות ה-30, ביבופ בשנות ה-40, קול-ג'אז והארד בופ בשנות ה-50, ג'אז חופשי ופיוז'ן בשנות ה-60... ישנה הסכמה מהותית על המאפיינים המגדירים של כל סגנון, הפנתיאון של חדשנים גדולים, והקאנון של יצירות מופת מוקלטות."
ריקוד
מועדוני ריקוד ברחבי ארצות הברית היו נותני חסות לתחרויות ריקוד, שבהן רקדנים המציאו, ניסו והתחרו במהלכים חדשים. אנשי מקצוע החלו לחדד את כישוריהם בריקודי סטפס ובריקודים אחרים של התקופה בבמות ברחבי ארצות הברית. עם כניסתן של סרטי הקול, מחזות זמר הפכו לתשוקת הציבור ואולפני הקולנוע הציפו את האקרנים בסרטים מוזיקליים ראוותניים ומפוארים. הבולט ביותר היה המחזמר Gold Diggers of Broadway, שהפך לסרט הרווחי ביותר של העשור. הארלם מילאה תפקיד מפתח בפיתוח סגנונות ריקוד. כמה מקומות בילוי משכו אנשים מכל הגזעים. מועדון הכותנה הציג אמנים שחורים ודאג לקהל לקוחות לבן, בעוד שאולם נשפים של סאבוי סיפק קהל לקוחות שחור ברובו. מספר אנשי דת ומוסר הטיפו נגד "שטן באולם הריקודים" אך הייתה להם השפעה מועטה.
הריקודים הפופולריים ביותר לאורך העשור היו הפוקסטרוט, הואלס והטנגו האמריקאי. עם זאת, מתחילת שנות ה-20 פותחו מגוון ריקודי חידוש אקסצנטריים. הראשונים שבהם היו ה-Breakaway והצ'ארלסטון. שניהם התבססו על סגנונות וביטים מוזיקליים אפרו-אמריקאים, כולל הבלוז הפופולרי ביותר בתקופה זו. הפופולריות של הצ'ארלסטון נסקה לאחר הנוכחות שלו בשתי הופעות בברודוויי משנת 1922. שיגעון קצר של ריקוד ה-Black Bottom, שמקורו בתיאטרון אפולו, סחף את אולמות הריקודים מ-1926 עד 1927, והחליף את הצ'ארלסטון בפופולריות. ב-1927, הפך ריקוד הלינדי הופ, ריקוד המבוסס על ברייקאווי וצ'ארלסטון ומשלב אלמנטים של סטפס, לריקוד החברתי הנפוץ והדומיננטי. פותח באולם הנשפים של סאבוי, והוא יורש לסטרייד פיאנו רגטיים ג'אז. מאוחר יותר הלינדי הופ התפתח לריקודי סווינג אחרים. אולם, הריקודים הללו מעולם לא הפכו לזרם המרכזי, ורובם המכריע של האנשים במערב אירופה ובארצות הברית המשיך לרקוד פוקסטרוט, ואלס וטנגו לאורך העשור.
שיגעון הריקוד השפיע רבות על המוזיקה הפופולרית. מספר רב של הקלטות שסומנו כפוקסטרוט, טנגו ואלס הופקו והולידו דור של מבצעים שהתפרסמו כאמני הקלטות או אמני רדיו. הסולנים המובילים כללו את ניק לוקאס, אדליידי האל, סקרפי למברט, פרנק מון, לואיס ג'יימס, צ׳סטר גיילורד, ג׳ין אוסטין, ג'יימס מלטון, פרנקלין באור, ג'וני מרווין, אנט הנשו, הלן קאן, ווהן דה לית' ורות אטינג. נגנים ומנצחים מובילים שיצרו תזמורות מחול כללו את בוב הרינג, הארי הורליק, לואיס כצמן, ליאו רייזמן, ויקטור ארדן, פיל אוהמן, ג'ורג' אולסן, טד לואיס, אייב ליימן, בן סלווין, נתניאל שילקרט, פרד וורינג ופול וייטמן.
לבוש
פריז קבעה את מגמות האופנה לאירופה וצפון אמריקה. האופנה לנשים שידרה כולה את ההשתחררות. נשים לבשו שמלות כל היום, כל יום. לשמלות יום היו קו מותניים נמוך, שעליו אבנט או חגורה סביב המותן או הירך הנמוכים וחצאית תלויה שכיסתה את האזור שמהקרסול ועד הברך, לעולם לא מעל. לבגדי יום היו שרוולים ארוכים עד אמצע הזרוע וחצאית ישרה או בעלת קפלים או עם מכפלת. תכשיטים היו פחות בולטים. השיער היה מסופר לעיתים קרובות, ונתן מראה נערי.
עבור גברים בעבודות צווארון לבן, חליפות עסקים היו לתלבושת היומיומית. חליפות פסים או משובצות שהיו בצבעי אפור כהה, כחול וחום בחורף ושנהב, לבן, שזוף ופסטלים בקיץ. החולצות היו לבנות ועניבות היו מהותיות ללבוש זה.
אופנת הנשים הצעירות של שנות ה-20, שהונצחה בשערי סרטים ושערי מגזינים, קבעה מגמה והצהרה חברתית כאחד, ניתוק מדרך החיים הוויקטוריאנית הנוקשה. הנשים הצעירות, המרדניות, מהמעמד הבינוני, שתויגו כפלאפריות על ידי הדורות המבוגרים יותר, ביטלו את המחוך ולבשו שמלות דקיקות עד הברכיים, שחשפו את רגליהן וזרועותיהן. התסרוקת של העשור הייתה תספורת השיער עד גובה הסנטר, והיו לה כמה וריאציות פופולריות. מוצרי קוסמטיקה, שעד שנות ה-20 לא היו מקובלים בדרך כלל בחברה האמריקאית בגלל הקשר שלהם לזנות, הפכו לפופולריים ביותר.
בשנות ה-20, מגזינים חדשים פנו לנשים גרמניות צעירות עם תדמית חושנית ופרסומות לבגדים ואביזרים המתאימים שירצו לרכוש. העמודים המבריקים של מגזיני Die Dame ו-Das Blatt der Hausfrau הציגו את "הנערה החדשה" - מה שהאמריקאים כינו הפלאפר. היא הייתה צעירה ואופנתית, עצמאית כלכלית והייתה צרכנית נלהבת של האופנות העדכניות ביותר. המגזינים עדכנו אותה על סגנונות, בגדים, מעצבים, אומנויות, ספורט וטכנולוגיה מודרנית כמו מכוניות וטלפונים.
מיניות האישה
שנות ה-20 היו תקופה של מהפכה חברתית. החברה, שיצאה ממלחמת העולם הראשונה, השתנתה ככל שהעכבות דעכו והנוער החל בהתנסויות חדשות ודרש השתחררות וחופשיות רבה יותר מנורמות מיושנות ושמרניות. "הכל הולך" הפכה לסיסמה עבור בני נוער, שהחלו לקבע את שליטתם על תת-התרבות שיצרו. אישה חדשה נולדה - "פלאפר" שרקדה, שתתה, עישנה והצביעה בבחירות לנשיאות. האישה החדשה הזו גזרה את שיערה, התאפרה וחגגה. היא הייתה ידועה בכך שהיא מסוחררת ולוקחת סיכונים. נשים קיבלו את זכות הבחירה ברוב המדינות. קריירות חדשות נפתחו לנשים רווקות במשרדים ובבתי ספר, עם משכורות שעזרו להן להיות עצמאיות יותר. עם הרצון שלהם לחופש ולעצמאות הגיע גם השינוי באופנה. אחד השינויים הדרמטיים יותר שלאחר המלחמה באופנה היה הצללית של האישה; אורך השמלה עבר מאורך הרצפה לאורך הקרסול והברך, ונעשה נועז ומפתה יותר. קוד הלבוש החדש הדגיש את הנעורים: מחוכים נותרו מאחור והלבוש היה משוחרר יותר, עם קווים טבעיים יותר. דמות "שעון החול" כבר לא הייתה פופולרית, ומבנה גוף רזה ונערי נחשב למושך. הפלאפריות היו ידועות בכך ובמצב הרוח הגבוה, הפלירטוט והפזיזות שלהם בכל הנוגע לחיפוש אחר כיף וריגושים.
קוקו שאנל הייתה אחת מדמויות האופנה האניגמטיות ביותר של שנות ה-20. היא זכתה להכרה בזכות עיצוביה האוונגרדיים; הלבוש שלה היה תערובת של לבישה, נוחה ואלגנטית. היא הייתה זו שהכניסה אסתטיקה אחרת לאופנה, במיוחד טעם שונה למה שנחשב נשי, וביססה את העיצוב שלה על אתיקה חדשה; היא עיצבה לאישה פעילה, כזו שיכולה להרגיש בנוח בשמלתה. המטרה העיקרית של שאנל הייתה להעצים את החופש. היא הייתה החלוצה ביצירת מכנסי נשים ושמלה שחורה קטנה, שהיו הסימנים לאורח חיים עצמאי יותר.
ליברליזם באירופה
נראה שניצחון בעלות הברית במלחמת העולם הראשונה סימן את ניצחון הליברליזם, לא רק במדינות בעלות הברית עצמן, אלא גם בגרמניה ובמדינות החדשות של מזרח אירופה, כמו גם ביפן. המיליטריזם האוטוריטרי, כפי שאופיין בגרמניה, הובס. ההיסטוריון מרטין בלינקהורן טען שהנושאים הליברליים עלו במונחים של "פלורליזם תרבותי, סובלנות דתית ואתנית, הגדרה עצמית לאומית, כלכלת שוק חופשי, ממשלה ייצוגית ואחראית, סחר חופשי, איגודנות ויישוב שלום של מחלוקות בינלאומיות באמצעות גוף חדש, חבר הלאומים". עם זאת, כבר בשנת 1917, הסדר הליברלי המתהווה אותגר על ידי התנועה הקומוניסטית החדשה שלקחה השראה מהמהפכה הרוסית. מרידות קומוניסטיות דוכאו בכל מקום אחר, אבל הצליחו ברוסיה.
הומוסקסואליות
הומוסקסואליות נעשתה הרבה יותר גלויה וקצת יותר מקובלת. לונדון, ניו יורק, פריז, רומא וברלין היו מרכזים חשובים של האתיקה החדשה. ההיסטוריון ג'ייסון קרוטאמל טוען שבגרמניה, מלחמת העולם הראשונה קידמה את נושא שוויון הזכויות ההומוסקסואליות מכיוון שהיא סיפקה אידיאל של חברות שהגדיר מחדש הומוסקסואליות וגבריות. קבוצות לזכויות ההומואים הרבות ברפובליקת ויימאר העדיפו רטוריקה צבאית עם חזון של הומוסקסואל היפר-גברי משוחרר מבחינה רוחנית ופוליטית, שנלחם כדי לתת לגיטימציה ל"ידידות" ולהבטיח זכויות אזרח. רמזי חקר כמה גרסאות. הוועדה המדעית-הומניטרית (Wissenschaftlich-humanitäres Komitee) חזרה והדגישה את התפיסה המסורתית לפיה הומוסקסואלים הם "מגדר שלישי" נשי, שהעמימות המינית והאי-התאמה שלו נקבעו ביולוגית. הקבוצה הלאומנית הרדיקלית Gemeinschaft der Eigenen (קהילת הבעלים העצמיים) הכריזה בגאווה על הומוסקסואליות כיורשת המסורת הגרמנית והיוונית הקלאסית הגברית של קשר גברי הומו-אירוטי, אשר שיפרה את האמנויות והאדירה את היחסים עם גברים צעירים. הליגה לזכויות אדם (Bund für Menschenrecht), המרכז הפוליטי, עסקה במאבק למען זכויות אדם, ויעצה להומוסקסואלים לחיות על פי כללי הכבוד הגרמני של המעמד הבינוני.
הומור שימש כדי לסייע בקבלתם של ההומוסקסואליים. שיר אמריקאי פופולרי אחד, "נשים גבריות, גברים נשיים", שוחרר בשנת 1926 והוקלט על ידי אמנים רבים של התקופה. הוא כלל את המילים האלה: נשים גבריות, גברים נשיים מיהו התרנגול, מיהי התרנגולת? קשה להבדיל ביניהם היום! ואומרים! אחות עסוקה בלמידת גילוח, אח פשוט אוהב את הגל הקבוע שלו, קשה להבדיל ביניהם היום! היי, היי! בנות היו בנות ובנים היו בנים כשהייתי ילדה, עכשיו אנחנו לא יודעים מי זה מי, או אפילו מה זה מה! תחתונים ומכנסיים, תלויים כשק ורחבים, אף אחד לא יודע מי הולך בפנים, אותן נשים גבריות וגברים נשיים!
הליברליזם היחסי של העשור הופגן על ידי העובדה שהשחקן וויליאם היינס, שהופיע בקביעות בעיתונים ובמגזינים, חי בגלוי במערכת יחסים הומוסקסואלית עם בן זוגו, ג'ימי שילדס. שחקנים הומוסקסואליים פופולריים אחרים שפעלו בעשור הזה כללו את אלה נזימובה ורמון נוברו. בשנת 1927, מיי וסט כתבה מחזה על הומוסקסואליות בשם "The Drag", ורמזה ליצירתו של קרל היינריך אולריכס. היה זה לשובר קופות. ווסט התייחס לשיח על מין כסוגיית זכויות אדם בסיסית, והיה גם חסיד מוקדם של קידום זכויות להומוסקסואליים.
עוינות עמוקה לא שככה באזורים מרוחקים יותר כמו מערב קנדה. עם חזרתו של מצב הרוח השמרני בשנות ה-30, הציבור הפך לחסר סובלנות כלפי הומוסקסואליות, ושחקנים הומוסקסואלים נאלצו לבחור בין פרישה או הסכמה להסתיר את המיניות שלהם, אפילו בהוליווד.
פסיכואנליזה
הפסיכיאטר הווינאי, זיגמונד פרויד (1856–1939), שיחק תפקיד מרכזי בפסיכואנליזה, שהשפיעה על החשיבה האוונגרדית, במיוחד בתחומי מדעי הרוח והאמנות. ההיסטוריון רוי פורטר כתב:
"הוא קידם מושגים תאורטיים מאתגרים כמו מצבים נפשיים לא מודעים והדחקה שלהם, מיניות אינפנטילית והמשמעות הסמלית של חלומות ותסמינים היסטריים, והוא העריך את טכניקות החקירה של אסוציאציה חופשית ופירוש חלומות, לשיטות להתגברות על התנגדות ולחשיפת משאלות לא מודעות נסתרות."
תומכים משפיעים אחרים בפסיכואנליזה כללו את אלפרד אדלר (1870–1937), קארן הורני (1885–1952) והלן דויטש (1884–1982). אדלר טען שאדם נוירוטי יפצה יתר על המידה על ידי גילוי תוקפנות. פורטר מציין שדעותיו של אדלר הפכו לחלק מ"מחויבות אמריקאית ליציבות חברתית המבוססת על התאמה אישית והתאמה לצורות בריאות וחברתיות".
הגבלות הגירה
מדיניות ארצות הברית הפכה ליותר נוקשה מבחינת הגירה אליה. חוק מכסות החירום משנת 1921, שנועד להיות אמצעי זמני, קבע מגבלות מספריות על הגירה ממדינות שמחוץ לחצי הכדור המערבי, עד ל-357,000 בסך הכל בשנה. חוק ההגירה של 1924 קבע מגבלה ברורה יותר של כ-150,000 בשנה, בהתבסס על שיטת ה-National Origins Formula המגדירה מכסות שמגבילות את ההגירה לשבריר אחוז פרופורציונלי לחלק הקיים של קבוצה אתנית מסוימת באוכלוסיית ארצות הברית ב-1920. המטרה הייתה לייבש את דפוס ההרכב האתני שבא מאירופה, ולהדיר כמעט את כל האסיאתים. ההיספנים לא הוגבלו.
גם אוסטרליה, ניו זילנד וקנדה הגבילו באופן חד את ההגירה האסייתית או ביטלו אותה לחלוטין. בקנדה, חוק ההגירה הסינית משנת 1923 מנע כמעט את כל ההגירה מאסיה. חוקים אחרים ריסנו את ההגירה מדרום ומזרח אירופה.
תקופת היובש
במהלך סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, התנועה הפרוגרסיבית גרמה בהדרגה לקהילות מקומיות באזורים רבים של מערב אירופה וצפון אמריקה להחמיר את ההגבלות על פעילויות הפקר, במיוחד הימורים, אלכוהול וסמים (אם כי רסיסי אותה תנועה היו מעורבים גם בגזע. הפרדה בארצות הברית). כוחה של תנועה זו גדל בקצב מהיר בארצות הברית, ובשיאה העבירה את התיקון ה-18 לחוקת ארצות הברית וחוק וולסטד הנספח לו, שהפך את הייצור, היבוא והמכירה של בירה, יין ומשקאות חריפים לבלתי חוקיים (אם כי באופן טכני פעולת השתייה לא הוגדרה כבלתי חוקית). החוקים קודמו במיוחד על ידי כנסיות פרוטסטנטיות אוונגליסטיות והליגה האנטי-סלונית כדי להפחית שכרות, פשע קטן, אלימות כלפי נשים, פוליטיקה מושחתת של ברים והשפעות גרמניות. הקו קלוקס קלאן תמכה ופעלה באזורים כפריים, אך בערים האכיפה בוצעה בדרך כלל על-ידי מספר קטן של פקידים פדרליים. ההגבלות השונות על אלכוהול והימורים לא היו פופולריות באופן נרחב, והובילו להפרות סדר אלימות ובוטות של החוק, וכתוצאה מכך לעלייה מהירה של פשע מאורגן ברחבי המדינה (כפי שמאופיין ב"אל קפונה" בשיקגו). בקנדה, האיסור הסתיים הרבה יותר מוקדם מאשר בארצות הברית, ובקושי נכנס לתוקף במחוז קוויבק, מה שהוביל להפיכתה של מונטריאול ליעד תיירותי לצריכת אלכוהול חוקית. המשך ייצור האלכוהול החוקי בקנדה הוביל במהרה לתעשייה חדשה של הברחת משקאות חריפים לארצות הברית.
עליית הספיק איזי
ספיק איזי היו ברים לא חוקיים שמכרו בירה ומשקאות חריפים לאחר ששילמו שוחד למשטרה המקומית ולפקידי הממשל. הם הפכו פופולריים בערים הגדולות ועזרו לממן פעולות גנגסטרים בקנה מידה גדול כמו אלה של לאקי לוצ'יאנו, אל קפונה, מאיר לנסקי, באגס מורן, מו דאליץ (Moe Dalitz), ג׳וסף ארדיזונה וסאם מסיאו. הם פעלו עם קשרים לפשע מאורגן ולהברחת משקאות חריפים. בעוד שסוכני הממשל הפדרלי של ארצות הברית פשטו על מפעלים כאלה ועצרו רבים מאנשי השטח הזוטרים בארגוני הפשיעה והמבריחים, רק לעיתים נדירות הצליחו להשיג את הבוסים הגדולים; העסק של הפעלת ספיק איזי היה כל כך רווחי שמפעלים כאלה המשיכו לפרוח ברחבי המדינה. בערים הגדולות, לעיתים קרובות, הספיק איזי הציעו גם אוכל, הופעות חיות של להקות ומופעי במה ופעלו במסווה משוכלל. ידוע לשמצה, שהמשטרה שוחדה על ידי מפעילי הספיק איזי כדי להשתיקה או לפחות לתת לבעלי הספיק איזי הודעה מוקדמת על כל פשיטה מתוכננת.
ספרות
שנות העשרים הרועמות היו תקופה של יצירתיות ספרותית, ויצירות של כמה מחברים בולטים הופיעו במהלך התקופה. הרומן של דייוויד הרברט לורנס, מאהבה של ליידי צ'טרלי, היה סקנדל באותה תקופה בגלל תיאוריו המפורשים של מין. ספרים ששנות ה-20 הוא הנושא המרכזי והעיקרי שלהם כוללים:
ספורט
שנות העשרים הרועמות היו עשור הפריצה של הספורט ברחבי העולם המודרני. אזרחים מכל חלקי הארץ נהרו לראות את הספורטאים המובילים של התקופה מתחרים בזירות ובאצטדיונים. ביצועיהם זכו לשבחים בקול תרועה רמה ולשבחים בסגנון החדש של עיתונאות הספורט ה"גוי וויז" שהתפתח. מובילי סגנון כתיבה זה כללו את הסופרים הבולטים גרנטלנד רייס ודיימון ראניון וספרות הספורט האמריקאית הציגה צורה חדשה של גבורה היוצאת מהמודלים המסורתיים של גבריות. לתלמידי תיכון וחטיבות ביניים הוצע לעסוק בספורט שלא יכלו לעסוק בו בעבר. כמה ענפי ספורט, כמו גולף, שבעבר לא היו זמינים למעמד הבינוני, הפכו סוף סוף לזמינים.
המשחקים האולימפיים
לאחר המשחקים האולימפיים של 1922 באמריקה הלטינית בריו דה ז'ניירו, סיירו פקידי הוועד האולימפי הבינלאומי באזור, וסייעו למדינות להקים ועדות אולימפיות לאומיות ולהתכונן לתחרויות עתידיות. במדינות מסוימות, כמו ברזיל, יריבויות ספורטיביות ופוליטיות הפריעו להתקדמות כאשר פלגים מנוגדים נאבקו על השליטה בספורט הבינלאומי. המשחקים האולימפיים 1924 בפריז והמשחקים 1928 באמסטרדם היו עם השתתפות מוגברת מאוד של ספורטאים מאמריקה הלטינית.
עיתונאות ספורט, מודרניות ולאומיות הלהיבו את מצרים. מצרים מכל המעמדות היו מרותקים לחדשות על תפקוד נבחרת מצרים בכדורגל בתחרויות בינלאומיות. הצלחה או כישלון במשחקים האולימפיים של 1924 ו-1928 היוו יותר מהזדמנות הימורים והפכו למדד של עצמאות מצרית ורצון להיראות כמודרנית על ידי אירופה. גם המצרים ראו בתחרויות אלו דרך להבדיל את עצמם מהמסורתיות של שאר אפריקה.
הבלקן
ממשלת יוון של אלפתריוס וניזלוס יזמה מספר תוכניות הקשורות לחינוך גופני בבתי הספר הציבוריים והעלתה את הפרופיל של תחרות ספורט. גם מדינות בלקניות אחרות הפכו מעורבות יותר בספורט והשתתפו במשחקי הבלקן, ולעיתים התחרו עם נבחרות מערב אירופה. משחקי הבלקן, שנערכו לראשונה באתונה ב-1929 כניסוי, הוכיחו הצלחה ספורטיבית ודיפלומטית. המשחקים, שנערכו ביוון עד 1933, נוסדו על מנת לשאוף ולשפר את היחסים בין יוון, טורקיה, בולגריה, יוגוסלביה, רומניה ואלבניה. כאירוע פוליטי ודיפלומטי, המשחקים פעלו בשילוב עם ועידת בלקן שנתית, אשר פתרה סוגיות בין מדינות אלו שהסתכסכו לעיתים קרובות. התוצאות היו מוצלחות למדי; גורמים רשמיים מכל המדינות שיבחו באופן שגרתי את הספורטאים ומארגני המשחקים. במהלך תקופה של מאמצים מתמשכים ושיטתיים ליצור התקרבות ואחדות באזור, לסדרת מפגשים ספורטיביים זו היה תפקיד מפתח.
ארצות הברית
הספורטאי האמריקאי הפופולרי ביותר של שנות ה-20 היה שחקן הבייסבול בייב רות'. חבטת ה"הום-ראן "האופיינית שלו בישרה על עידן חדש בתולדות הספורט ("עידן ה-Live-ball"), וסגנון החיים הגבוה שלו ריתק את האומה והפך אותו לאחד הדמויות הבולטות ביותר של העשור. האוהדים היו מרותקים ב-1927 כאשר רות קבע 60 חבטות הום-ראן, וקבע שיא חדש לעונה אחת, שלא נשבר עד 1961. יחד עם עוד כוכב עולה בשם לו גריג, רות הניח את היסודות לשושלות ניו יורק יאנקיז העתידיות.
המתאגרף ג'ק דמפסי, הידוע גם בשם "מנאסה מולר", זכה בתואר אגרוף במשקל כבד העולמי והפך למתאגרף המהולל ביותר בתקופתו. אנריקה צ'אפרדט, אלוף העולם במשקל נוצה של ונצואלה היה המתאגרף הנצפה ביותר בברוקלין, ניו יורק של שנות ה-20. פוטבול מכללות כבש את האוהדים, עם שחקנים בולטים כמו הרץ אחורי רד גראנז׳, מאוניברסיטת אילינוי, ונוט רוקני שהגה את תוכנית הפוטבול של נוטרדאם וביצע אותה בהצלחה רבה על המגרש אך היה לגנאי בארצו. גראנז' גם מילא תפקיד בפיתוח הפוטבול המקצועני באמצע שנות ה-20 עם חתימתו בקבוצת שיקגו ברס בליגת ה-NFL. ביל טילדן שלט ביד רמה בתחרויות הטניס, וחיזק את המוניטין שלו כאחד הטניסאים הגדולים בכל הזמנים. ושחקן הגולף בובי ג'ונס הביא את הענף לפופולריות עם הצלחותיו המרהיבות. רות', דמפסי, גריינז', טילדן וג'ונס מכונים ביחד "חמשת הגדולים" בספורט של שנות העשרים הרועמות.