cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מאה שערים
הקמת השכונה והתפתחותה
כרבני השכונה כיהנו, בין השאר, הרב שאול חיים הלוי הורוויץ שייסד את ישיבת מאה שערים יחד עם הרב זרח ברוורמן וכיהן כרב השכונה וראש הישיבה בשנים (ה'תרמ"ה-ה'תרס"ה), וכן בן אחותו הרב יוסף גרשון הורביץ שכיהן בתפקידים אלו כ-46 שנים (ה'תרס"ה-ה'תשי"א).
בשנים האחרונות מתרבות החנויות בשכונה ורחוב מאה שערים הפך לשדרת מסחר. ישנם המנסים להיאבק בתופעה ולמנוע מכירת דירות לבתי עסק.
מבנה השכונה
בתי השכונה נבנו במקור כחומה רציפה, מטעמי ביטחון, וקירותיהם החיצוניים מקיפים חצר פנימית גדולה. כמו בעיר העתיקה באותם ימים, השערים נסגרו עם רדת הלילה ונפתחו שוב עם בוקר. בחצר מוקמו בורות המים המרכזיים של השכונה. עם גידול אוכלוסיית השכונה נבנו בתים נוספים בתוך אותה חצר, כך שאיבדה במידה רבה את אופייה המקורי.
כחלק מגידולה של השכונה נבנו סביבה "שכונות לוויין", ובהן בתי ורשה, בתי אונגרין, בתי נייטין, בית ישראל. סביב השכונה נבנו גם קריות ושיכונים חרדיים נוספים. הכיכר המרכזית באזור היא כיכר השבת, המחברת את מאה שערים עם שכונת גאולה הסמוכה. לאחרונה מסתמנת מגמה של שיפוץ והרחבה של בתים בשכונה תחת פיקוח עיריית ירושלים והמועצה לשימור אתרים.
אוכלוסיית השכונה
השכונה מהווה מעוז למספר רב של קהילות המשתייכות לעדה החרדית: תולדות אהרן, תולדות אברהם יצחק, קהילת סאטמר בירושלים ועוד, וכן נטורי קרתא. המוכרות בהתנגדותם החריפה למדינת ישראל ולציונות. הן בחרו בדרך חיים של הסתגרות והתבדלות, כמעין "גטו" מרצון. אנשי העדה החרדית מארגנים לעיתים הפגנות נגד "השלטון הציוני" על רקע נושאים כמו חפירות קברים עתיקים על ידי ארכאולוגים, גיוס בני ישיבות לצה"ל ואי שמירת השבת בעיר.
לצד קהילות אלה מתגוררות בשכונה גם קהילות המשתייכות לאגודת ישראל כדוגמת חסידות קרלין וסלונים.
מתיחות דתית
אופייה המיוחד של השכונה מושך קבוצות תיירים הבאים להתרשם ממנה או לקנות ספרי קודש, תשמישי קדושה ויודאיקה בחנויות ברחובה הראשי. ביקורים אלה גורמים לעיתים לחיכוכים בין המבקרים לבין חלק מהתושבים, המתנגדים בעיקר לכניסת נשים בלבוש שנתפס על ידם כבלתי צנוע. בשבתות וחגים סגורה השכונה לכניסת כלי רכב. חברת אגד אינה נכנסת לשכונה עקב הפגנות של מיעוט קיצוני הטוען שהחברה מחללת שבת.
באוקטובר 2011 פסק בג"ץ כי בשכונה לא תתאפשר עוד הקמת גדרות, מתיחת בדי יוטה או הצבת סדרנים פרטיים, כדי לאכוף הפרדה בין גברים לנשים, וכי ימונה איש קשר בין המשטרה לתושבים, שירכז תלונות שיופנו בעניין.
רגש קבוצתי
מהו רגש קבוצתי
ניתן להסתכל על רגש קבוצתי בגישה מלמעלה-למטה (top down) או "הקבוצה כמכלול", כלומר, ישות רגשית כוללת משפיע על גורמים רגשיים של הפרטים בקבוצה. אולם, ישנה גישה אחרת המסתכלת על הנושא מלמטה-למעלה (bottom up) או "הקבוצה כסכום הפרטים שבה", כלומר, סכמה של המצב הרגשי של הפרטים השונים תביא ליצירת אפקט רגשי קבוצתי כולל.
גישת "הקבוצה כמכלול"
גישה זו רואה בתהליכים דינמיים כאחראים ליצירת הרגש הקבוצתי הכוללני אשר משפיע על ההתנהגויות ועל הרגשות של חברי הקבוצה. יש לגישה זו מספר זוויות הסתכלות על השפעת הרגש הכוללני על הפרטים:
אפיון הרגש הקבוצתי בצורה אמפירית
מחקרים ערכו השוואות בין דיווחים עצמיים של חברי קבוצה לאלו של צופים חיצוניים. הם הראו כי ניתן לזהות מצבי רוח ורגשות בקבוצה (הן מי ששותף לקבוצה והן מי שמתבונן מהצד) וכי יש הסכמה על איזה רגשות שולטים בקבוצה בין החברים בה ובין הצופים מהצד. אם כך, ניתן לקבוע את הרגשות של קבוצה הן על ידי איסוף וסכמה של דיווחים עצמיים של חברי הקבוצה, והן על ידי התבוננות בביטויים רגשיים מהצד. ביטויים אלה הם מילוליים וכן בלתי-מילוליים.
עיצוב הרגש הקבוצתי
מחקרים מראים כי למנהיג הקבוצה, בין אם פורמלי ובין אם לא, יש תפקיד מכריע בעיצוב הרגש של חברי הקבוצה שלו. ההשפעה היא כך שאם המנהיג במצב רגשי שלילי, חברי הקבוצה שלו יהיו במצב רגשי שלילי יותר, יחסית לקבוצה עם מנהיג במצב רגשי חיובי, ולהפך. יחד עם זאת, כל חבר בקבוצה יכול לשנות את המצב הרגשי של חבריה, הוא יכול לעשות זאת בדרך של הדבקה רגשית אוטומטית ולא-מודעת, או בדרך מודעת, מכוונת ואינטרסנטית, לצורך קידום עניין אישי שלו.
גורמים נוספים המשפיעים על עיצוב הרגש הקבוצתי הם ההיסטוריה הרגשית של הקבוצה, נורמות ההבעה הרגשיות שלה והנורמות הרחבות יותר של הארגון בו הקבוצה נמצאת לגבי רגשות.
רגש קבוצתי והשפעתו על ביצועי הקבוצה
המצב הרגשי של קבוצה משפיע על תהליכים בה ועל התפוקה שלה. לדוגמה, קבוצה במצב רוח חיובי מפגינה יותר שיתוף פעולה בין חבריה, אולם לעיתים היא נוטה להתאמץ פחות מאשר קבוצות במצב רוח שלילי. עוד תפקיד שיש לרגשות בקבוצה הוא בקשר שבין קונפליקטים בין-אישיים לקונפליקטים בנוגע למטלה. נהוג לחשוב כי קונפליקטים בנוגע למטלה יכולים להועיל בטווח הארוך, אלא אם כן הם מובילים לקונפליקטים בין-אישיים בתוך הקבוצה, אז הביצועים נפגעים. הגורמים שמפרידים בין קונפליקטים אודות המטלה לקונפליקטים בין-אישיים הם תכונות רגשיות כגון אינטליגנציה רגשית, קשרים רגשיים תוך-קבוצתיים ונורמות לצמצום ומניעת רגשות שליליים. לכן, ממדים של רגשות בקבוצה משפיעים על הביצוע שלה.
רגש קבוצתי מפרספקטיבה פסיכו-אבולוציונית
לפי גישת הפסיכולוגיה האבולוציונית, לרגש הקבוצתי יש תפקיד בתקשורת בין חברי הקבוצה לבין עצמם. המצב הרגשי של הקבוצה מידע את החברים בה אודות גורמים בסביבה. לדוגמה, אם כולם במצב רגשי שלילי, הכרחי לשנות את התנאים, או אולי לעבוד קשה יותר להשגת המטרות ושיפור המצב. בנוסף, רגש משותף בקבוצות מעלה את התיאום בפעילויות בעזרת חיזוק הקשרים והמחויבות בין הפרטים ולקבוצה.
הערות שוליים
</DIV>
יוסף אבו ראשיד
יוסף (פפו) אבו ראשיד (26 באוגוסט 1926 - 24 בספטמבר 2011) היה שחקן ומאמן כדורסל ישראלי. אימן קבוצות כדורסל מהליגה הלאומית משנות ה-50 ועד שנות ה-70.
סיפור עלייתו לישראל
אבו ראשיד עלה לישראל פעמיים. לראשונה עלה לישראל בשנת 1946 - עת שיחק בקבוצת הכדורסל היהודית-מצרית, "הכח" קהיר. בעת סבב המשחקים, בו שיחקה הקבוצה בין השאר בלבנון, בסוריה ובישראל, ירד אבו ראשיד מהרכבת בה נסעה הקבוצה באחת מן התחנות, וכך הפך לבלתי לגאלי בישראל.
ב-22 בפברואר 1950 עלה אבו ראשיד רשמית וקבע את מקום מגוריו בחיפה.
משפחתו
אבו ראשיד נישא למרגלית לבית לוקר בשנת 1958 ולהם שתי בנות.
כספורטאי
ב-1950 שיחק בנבחרת ישראל למכביה בכדורסל. שיחק ככדורסלן בשנות החמישים במסגרת מועדון הפועל חיפה.
כמאמן
לצד עבודתו כמנהל בנק בחיפה, אימן פפו קבוצות כדורסל באזור הצפון במשך 18 שנה, במסגרת הליגה הראשונה בכדורסל. כמו כן אימן את נבחרת צה"ל בעת שירותו הצבאי. הוא אימן את הפועל חיפה במשך שבע שנים רצופות, במהלכן גילה וחינך את השחקנים אלברט חמו, חיים קסטן, יצחק מזרחי ויואב כץ (שהפך עשרות שנים אחר כך לבעלים של המועדון). כמו כן אימן את קבוצת הנשים של הפועל חיפה.
בנוסף אימן את מכבי חיפה, הפועל בית אלפא, הפועל משמר העמק, מכבי קריית מוצקין והפועל קריית חיים.
מיקרו היסטוריה
מיקרו היסטוריה היא מתודה בחקר ההיסטוריה.
המיקרו היסטוריה התפתחה בעשורים האחרונים של המאה העשרים. זוהי סוגה חדשה בהיסטוריוגרפיה. ניתן להשוותה להצצה דרך חור המנעול אל חברה מסוימת בנקודת זמן מסוימת בעבר. באמצעות בדיקה מדוקדקת של חומר ארכיוני (משפטי, בדרך כלל) אודות פרשה אחת, שבמרכזה עמדו "גיבור" או "גיבורה" אשר לא נמנו עם השכבות המעצבות את מהלך ההיסטוריה, מציעים החוקרים הסבר למציאות ולתמורות בחיי התקופה – בייחוד בפינות שאליהן אין על-פי רוב גישה בכלי מחקר אחרים.
ייחודה של המיקרו היסטוריה היא בכתיבת ההיסטוריה דרך ראייה "מלמטה", דרך ראיית הפרטים הקטנים של חיי היום יום. בחקר ההיסטוריה האנושית, עד שנות השבעים של המאה העשרים, היה מקובל לתאר מגמות ותהליכים. על חייו של האדם הפרטי היה ניתן ללמוד רק מתיאור חייהם של האליטות העשירות והמכובדות. לפני עליית זרם המיקרו היסטוריה לא נסקרו לפרטיהם פשוטי העם, האנשים קשיי היום שעבדו לרוב מבוקר עד ערב ודאגו למחייתם. במהלך רוב שנות ההיסטוריה האנושית לא ידעו רובם קרוא וכתוב, וחייהם הספציפיים לרוב לא הותירו חותם בספרי ההיסטוריה.
דיגום והפקה של DNA מאפשרים להתחקות אחר מאפיינים גנטיים, ומהם להשליך על פנוטיפים (מראה, מחלות וכו') שהיו לשרידי אדם שנמצאו. עם השנים הטכניקות השתכללו, וניתן להפיק יותר DNA משרידים יותר עתיקים. מחקר שפורסם ב-nature ב-2023 הראה הצלחה של מיצוי DNA משרידי אישה בסיביר שנאספו מתליון שלבשה.
דוגמאות למחקרים
חלק מהמחקר המיקורי היסטורי מתמקד בהזדמנויות בהן מתגלה גופת או שלד אדם יחידי באתר, ו/אןו מסמכים רבים שנמצאו ליד גופה. הסביבה בה הוא נמצא, החפצים שעליו ותיארוכם, עוזרים לשפוך אור על מאפיינים שונים, לא רק של אותו אדם, אלא על התקופה בכלל בה חי.
חוקרים בתחום
קרלו גינצבורג נחשב לאחד מראשוני זרם ה"מיקרו היסטוריה", עם פרסום ספריו "היסטוריה, רטוריקה, הוכחה", והגבינה והתולעים: עולמו של טוחן בן המאה השש-עשרה (הוצאת כרמל 2005).
היסטוריונים נוספים שעסקו בתחום הם נטלי זימון דייוויס, בספרה שובו של מרטין גר (הוצאת חרגול, תל אביב, 2001), עמנואל לה רואה לדורי בספרו "מונטיו" Montaillou, village occitan (1975) וג'ודית ק. בראון בספרה מעשים מגונים: חייה של נזירה לסבית בימי הרנסאנס מאיטליה (הוצאת חרגול, תל אביב, 2002).
בין החוקרים בישראל שהתמחו במיקרו היסטוריה נמצאת פרופסור יעל עצמון, מהאוניברסיטה העברית, שעסקה במחקריה בהיסטוריה של ההתיישבות הציונית בארץ ישראל מנקודת מבט מתודולוגית של מיקרו היסטוריה.
גם את ספרה של פרופסור חוה טורניאנסקי, כלת פרס ביאליק, שתרגמה מיידיש בעיבוד מחודש את זיכרונותיה של גליקל מהמלין, ניתן לראות כשייך לסוגה המיקרו היסטורית, וכן ספרה של יעל בוכמן "פאשות, פלחים ופיראטים" העוסק באורחות החיים בא"י במאות ה-16-18.
סיגר
סיגר הוא צרור עלי טבק מיובשים ומגולגלים המשמש לעישון. מבנהו עגול וארוך, וצבעו חום. אופן עישונו של הסיגר שונה מאמצעי עישון אחרים כגון סיגריה ונרגילה, שכן המעשן מוצץ את הסיגר לתוך פיו, ולרוב לא שואף את העשן לריאותיו. קיימת נטייה להאמין כי עישון הסיגר פחות מזיק מעישון הסיגריות, משום שרוב מעשני הסיגר אינם שואפים את העשן לריאות. עם זאת גדלים הסיכויים לחלות בסרטן הגרון וחלל הפה.
הסיגרים הנחשבים לאיכותיים ביותר מיוצרים בקובה, אך קיימים סוגים איכותיים נוספים המיוצרים בניקרגואה, הונדורס, הרפובליקה הדומיניקנית ועוד.
היסטוריה
ב-12 באוקטובר 1492 עגנו שלוש ספינותיו של מגלה הארצות האיטלקי כריסטופר קולומבוס, ניניה, פינטה וסנטה מריה, על חוף האי סן סלבדור שבאיי הבהאמה של ימינו. ב-28 באוקטובר 1492 רשם קולומבוס ביומן המסע שלו כי התושבים המקומיים נוהגים לשרוף ולעשן את עליו של צמח מקומי. רודריגו דה חרס (Rodrigo de Xeres), קצין בדרגת סרן בספינתו של קולומבוס, ולואיס דה טורס (Luis de Torres), מתורגמן ממוצא יהודי שהתלווה לקולומבוס במסעותיו, נחשבים לאירופים הראשונים שעישנו סיגר בצורתו המקורית. הם קיבלו את עלי הטבק כמתנה מהילידים באי. דה חרס עישן סיגרים באופן קבוע עד שובה של המשלחת לספרד.
תושביה האינדיאנים של יבשת אמריקה נהגו לייבש את עלי צמח הטבק ולעטוף אותם בעליו של צמח מקומי אחר, לרוב תירס או דקל. הספרדים הם שהחלו בייצור תעשייתי של סיגרים בצורה המוכרת לנו כיום.
במאה ה-19 עישון סיגרים היה נפוץ בהרבה מעישון סיגריות. תעשיית הסיגרים הייתה חשובה מאוד, והייתה מקור פרנסתם של עובדים רבים בטרם הפכו חלקים נכבדים מתהליך הייצור של סיגרים לממוכנים. קובה הובילה את תעשיית הסיגרים, כאשר איכרים קובניים רבים החלו לגדל טבק בשדותיהם למען תעשיית הסיגרים המתפתחת. עלייתו של פידל קסטרו לשלטון בקובה ב-1959, וכתוצאה מכך האמברגו שהטילה על המדינה ארצות הברית - צרכנית הסיגרים הגדולה בעולם - הבריחה יצרני סיגרים רבים מקובה לרפובליקה הדומיניקנית, להונדורס, למקסיקו ולמדינות נוספות באזור מפרץ מקסיקו. הם הביאו עמם את מיומנויותיהם ואת זרעיהם, והמשיכו את מסורת ייצור הסיגרים, תוך שהם מצליחים לספק את הביקוש הגדול של השוק האמריקני לסיגרים משובחים.
הרכב הסיגר
שלושה סוגים של עלי טבק מרכיבים את הסיגר: עלים לעטיפה, עלים למילוי ועלים להדבקה.
עלי העטיף
העלים המיועדים לעטיפת הסיגר הם עלים גדולים יחסית ונלקחים בדרך כלל מחלקו החיצוני של הצמח. הם חשובים במיוחד לקביעת צבעו וטעמו של הסיגר. צבע העלה מצביע על אחוז השמן שהוא מכיל ועל תהליכי הייבוש שעבר. הסיגרים מסווגים לפי צבעי העלים העוטפים אותם, בגוונים שונים של חום. הגוון הבהיר ביותר (Claro) עוטף סיגרים חלשים יותר, בעלי טעם עדין ואחוז שמן נמוך. הגוון הכהה ביותר (Oscuro) אופייני לעלים בעלי אחוז שמן גבוה ועוטף סיגרים כבדים בעל טעם חזק ודומיננטי. להלן רשימת הגוונים מהבהיר ביותר לכהה ביותר:
העדפות השווקים העיקריים:
עלי מילוי
העלים המיועדים למילוי הסיגר הם עלים דקים וקטנים יותר ונלקחים מחלקו הפנימי של צמח הטבק. יצרני הסיגרים משתמשים בתערובות שונות של עלים כדי ליצור טעם ייחודי - כל אחד בהתאם לחוזק הסיגר שהוא מבקש ליצור. חלק מהיצרנים משתמשים רק בחלקים ספציפיים של העלה, ולא בכולו. הדבר מאפשר בידוד של הארומה מטעמי לוואי והדגשת הטעם הדומיננטי.
עלי הדבקה
העלים המשמשים להדבקה הם עלים גמישים יותר מעלים אחרים ומשתלבים לכל אורכו של הסיגר כדי להדביק את העלים הממלאים לעלים העוטפים ולעצמם.
חלוקת הסיגר
ניתן לחלק את הסיגר לארבעה חלקים.
1. ראש או כיפה: ראש הסיגר נמצא בקצה הסיגר וברב הסיגרים האיכותיים הראש אטום עם עלי ההדבקה כדי לשמור על איכות הסיגר. יש לקטום את ראש הסיגר לפני העישון כדי לאפשר החדרת עשן לחלל הפה.
2. פילטר או בעברית מסנן: הפילטר נמצא מעל ראש הסיגר ותפקידו הוא לסנן את העשן הנשאף מרעלים שונים ולעדן את העשן כדי שלא יהיה מחניק. ברב הסיגרים אין פילטר, בדרך כלל רק סיגרים זולים מכילים פילטר. לעומת זאת ברב רובם של הסיגרים שאינם מכילים פילטר ישנו טבק דחוס שתפקידו להחליף את הפילטר. הסיבה להיעדרות הפילטר בסיגרים יקרים היא החשש לסינון הארומה והטעם של הטבק הנשרף.
3. גוף: גוף הסיגר הוא ריכוז של עלי הטבק השונים והוא מתחלק לשלושה חלקים.
4. בסיס או רגל: בסיס הסיגר הוא החלק האחרון בסיגר (מנגד לראש הסיגר) ואותו מבעירים.
חוזק הסיגר
חוזק הסיגר נקבע בעיקר לפי עלי המילוי אשר הסיגר מכיל, ככל שיכיל יותר עלי 'ליגרו' לעומת עלי 'סקו' יהיה הסיגר חזק יותר בטעמו ולהפך. גם עלי העטיף קובעים את חוזקו של הסיגר. ככל שעלי העטיף יהיו יותר שמנוניים כך גם חוזקם יהיה גבוה יותר ולהפך. אולם, החוזק של עלה העטיף אינו משמעותי כמו חוזק המילוי. סיגר שחוזקו יהיה חזק יותר יכיל כמות גדולה יותר של ניקוטין מכיוון שבסיגר זה תהיה כמות גדולה יותר של עלי ליגרו המכילים את אחוז הניקוטין הגבוה ביותר בצמח הטבק.
הערה: גודל הסיגר אינו קובע בהכרח את חוזקו.
דרגות החוזק:
צורות וגודלי סיגרים
את צורות הסיגרים ניתן לחלק ל-2 קבוצות שונות.
פארחוס (Parejo)
כמו כן לכל סיגר בצורת פארחוס גודל שונה ובשל הפופולריות המכריעה של סיגרים בעלי צורת פארחוס, עם השנים הומצאו שמות סיגרים שונים בשפה המקצועית כדי להבדיל בגודלי הסיגרים המגוונים. לכל סיגר ששמו קרוי על ידי השמות המיוצגים בטבלה הבאה אסור לחרוג ממידות המינימום המיוצגות להלן.
הנוסחא לחישוב הקוטר במילימטר:
הקוטר במילימטר =.
פיגוראדו (Figurado)
כפי שנאמר סיגרים מסוג פיגוראדו הם סיגרים שאינם גליליים ושווי שוקיים. במהלך המאה ה-19 סיגרים מצורת פיגוראדו היו הפופולריים ביותר בשוק, עד לשנת 1930 כאשר שוק הסיגרים החל להפסיק לייצר צורות מסוג פיגוראדו והחל לשווק ולמכור סיגרים מסוג פראחו. כנראה הסיבה לתפנית השיווקית הזאת נבעה מהקושי ביצור סיגרים מסוג פיגוראדו. אומנם לאחרונה החלה תחייה קטנה בשוק הסיגרים וחברות מסחריות החלו לייצר צורות סיגרים שהיו מקובלות במהלך המאה ה-19.
דוגמה יוצאת דופן לכך היא חברת הסיגרים קואבה (Cuaba) שמייצרת אך ורק סיגרים בצורת פרפקטו (צורה שהחלה לעורר עניין בקרב מעשני הסיגרים המנוסים).
אם המעשן קטם חלק קטן מדי, הוא יכול לקטום שנית חתך גדול יותר וכך לאפשר לעשן רב יותר להיכנס לפי בחירתו.
בנוסף לכך הקוטר בסיגרים שצורתם פיגוראדו משתנה להבדיל מצורת פארחו לכן כאשר מציינים קוטר לסיגר שצורתו פיגוראדו הכוונה היא לחלק העבה ביותר שבסיגר שנמצא בהתאם לצורה.
הערה: כיום בשוק המודרני ישנו בלבול גדול בין צורת טורפדו, פירמידה וצ'ורט בשל המגוון הרחב.
לדוגמה - הסיגר Cohiba Piramides LE 2006 של חברת קוהיבה נקרא פירמידה אך למעשה הוא טורפדו. דוגמה נוספת הוא סיגר של חברת דוידוף אשר נקרא Special T כשלמעשה ה- T הוא קיצור לטורפדו (Torpedo), אך בניגוד לשמו צורתו האמיתית היא למעשה צורת צ'רוט. מכיוון שבסיס וכיפת הסיגר דקים ניתן להסיק שבתחילת העישון כמות העשן תהיה פחותה, באמצע כמות העשן תהיה הגדולה ביותר ולקראת סוף העישון תהיה כמות העשן שוב פחותה.
סיגרלה היא סיגר בעל מידות קטנות. גודלה הוא כשל סיגריה לרוב, אך לעיתים ישנן סיגרלות ארוכות יותר. אופן עישון הסיגרלה זהה לאופן של עישון הסיגר: נהוג לשאוף את העשן אל חלל הפה ולא לריאות. מבנה הסיגרלה שונה ממבנהו של סיגר: סיגרלה בנויה מגליל העשוי מעלי טבק טבעיים, או מטבק מעובד והוא ממולא בטבק קצוץ, בניגוד לסיגר רגיל שבנוי כולו מעלי טבק שלמים. לעיתים כוללות הסיגרלות פיה או פילטר בקצה. ברוב המקרים, הסיגרלות מיוצרות באופן תעשייתי במפעל ומחירן זול משמעותית בהשוואה לסיגרים, שנחשבים למוצר יוקרה והם מיוצרים בעבודת יד. לרוב ניתן למצוא סיגרלות כמעט בכל חנות לצד סיגריות והן נפוצות במגוון ארומות וטעמים שונים, כגון וניל, דובדבן ועוד. זמן עישון הסיגרלה נע לרוב בין 10 ל-20 דקות.
איכות הסיגר
איכות הסיגר נקבעת לפי קריטריונים רבים המוצגים להלן.
ציוד נלווה
להבדיל מסיגריות רגילות, טבק לגילגול סיגריות וטבק נרגילה, סיגר הוא מוצר טבק שיש לשמור על איכותו וטריותו, ועל כן קיים הציוד הנלווה כדלקמן:
אחסון
יומידור: יומידור הוא קופסה מיוחדת המיועדת לשמירת הסיגרים בתנאים מתאימים, בדרך-כלל כדי לשמור על איכותו של סיגר לאורך זמן יש לאחסן אותו במקום מוצל עם לחות מתאימה אוורור וטמפרטורה נמוכה יחסית. כמעט כל יומידור מכיל 25 סיגרים או 50. לסיגרים הנקנים ביחידות יש בדרך-כלל קופסה האוטמת אותם (קופסת מתכת (לרוב מאלומיניום) או זכוכית) השומרת על איכותם. הסיגרים היקרים יותר מכילים מסביב לקופסה פיסת עץ ארז דקיקה הנקראת "טיוב" העוטפת את הסיגר ושומרת על איכותו בצורה יעילה יותר, מונעת לחות גבוהה או נמוכה מידי ואת נדידת הטעם של המתכת אל הסיגר.
נרתיקי סיגרים: תפקיד נרתיקי הסיגרים הוא לשמור על איכות הסיגר בעת יציאתו מהיומידור אל החלל הפתוח. נרתיק סיגרים אינו שומר על איכות הסיגר כמו היומידור אך הוא שומר על איכות הסיגר בעת יציאתו אל הרחוב. נרתיק סיגרים רגיל מכיל מקום ל-2 עד 4 סיגרים.
מקררי סיגרים: מקרר סיגרים הוא מעין יומידור המסוגל להכיל קיבולת גדולה יותר של סיגרים. בנוסף לכך הוא משוכלל יותר ועובד על חשמל. כל סיגר דורש תנאי שמירה מסוימים המשתנים בהתאם לסוג הטבק, לעלה העטיף וכו'. מקרר הסיגרים הוא המצאה חדשה יחסית שנועדה להתאים את הלחות הנדרשת, הטמפרטורה, רמת האוורור ותנאי הצל הנדרשים לכל סיגר בהתאם לסוגו על ידי מערכות חשמליות מתוחכמת יותר שניתנות לשינוי בהתאם לסוג הסיגר. באופן כללי התנאים האידיאלים לאחסון סיגר הם בטמפרטורה של כ־20 מעלות צלזיוס ו- 70% לחות.
קוצצי סיגרים
מכיוון שאטימות המוצר שומרת על איכותו, בדרך-כלל סיגרים (להבדיל ממוצרי טבק אחרים) אטומים היטב. כדי להתחיל לעשן יש להשתמש בקוצץ/מחורר הסיגרים ולקטום/לחורר את כיפת הסיגר שלמעשה היא החלק שממנו שואפים את העשן.
בנוסף לכך ישנו קוצץ גיליוטינה שולחני אשר קוצץ את הסיגר כמו קוצץ גיליוטינה ידני רגיל אך ההבדל היחיד הוא שבדרך-כלל להב קוצץ הגיליוטינה השולחני חד וישר יותר, מה שיוצר חיתוך נקי וישר ללא תלילות. בנוסף לכך אופן ביצוע החתך של הסיגר נוח וטוב יותר בשל העובדה שהחתך נעשה על ידי קוצץ שולחני יציב שלא יכול לזוז ממקומו.
ביצוע החיתוך מתבצע על ידי הורדת ידית הלהב ביד אחת בלבד להבדיל מקוצץ הגיליוטינה הידני שביצוע החתך מתבצע ב-2 ידיים (יד אחת מחזיקה את הסיגר והיד השנייה קוצצת אותו) באופן פחות יציב שיכול לגרום לטעויות בחיתוך.
לעומת זאת ישנם קוצצי גיליוטינה שולחניים שאינם כוללים משטח המיועד להנחת או להחזקת הסיגר והחיתוך צריך להתבצע ב-2 ידיים. אך עדיין החדות והצורה הישרה של הלהב הופכות את החיתוך לטוב יותר.
החיתוך בקוצץ גיליוטינה שולחני מיועד בדרך-כלל לסיגרים יקרים אך גם חיתוכם של סיגרים סבירים וזולים יטיב עימם.
קוצץ V: קוצץ V הוא למעשה מעין חור שיוצא ממנו להב חיצוני (מה שיוצר למעשה את הצורה של האות V) שמכוסה בידית המונעת פציעות. הקטימה נעשית על ידי הכנסת זנב הסיגר לחור והזזת הידית.
קוצץ מספריים: קוצץ מספריים הוא למעשה מעיין מספריים קטנות המיועדות לקיטום סיגרים. קוצץ זה מיועד לחובבי סיגרים והחיתוך שלו אינו כל כך ישר וחלק. בדרך-כלל הקוצץ מיועד לחיתוך סיגרים שאיכותם סבירה ומטה.
מחורר סיגרים (פאנץ'): למעשה פאנץ' הוא מחורר את הסיגר באופן נקודתי במקום לקצוץ אותו, הוא מיועד לאנשים שאוהבים לרכז את העשן הנפלט לפיהם בנקודה מסוימת ולא לפזר את העשן לכל עברי הפה כמו אפקט השאיפה שהקוצץ הרגיל עושה. המחורר גם מיועד לסיגרים שקוטרם גדול והחתך על ידי קוצץ V עלול לפגום בעלה העטיף.
דלקה ומאפרות
אמצעי הדלקה: בדרך-כלל נהוג להדליק סיגרים עם מצתים שאינם מופעלים על ידי דלק נוזלי מכיוון שטעם הדלק הנוזלי נוטה לעבור באש וההדלקה עלולה לפגום בשאיפה הראשונה של הסיגר עם הדלקתו. לכן נהוג להדליק סיגרים עם מצתים שמופעלים על ידי דלק גזי או עם גפרורים.
מאפרות סיגרים: ההבדל היחיד בין מאפרת סיגריות לבין מאפרת סיגרים הוא הגודל. כמו כן הסיגר גדול יותר בגודלו ולכן דרוש להלן מאפרה גדולה יותר עם שקעים עבים, ארוכים, ועמוקים יותר שמאפשרים לסיגר להיות מונח בצורה יציבה.
סיגר בתרבות
הסיגר נתפש בתרבות המערבית ככלי עישון לבני המעמד הגבוה. במדינות מסוימות נהוג לעשן סיגרים לרגל מאורעות משמחים, כגון הולדת בן או בת, סיום לימודים אקדמיים, חתימת עסקה מוצלחת וכיוצא בזאת. בתרבויות אחרות הסיגר מסמל מזל טוב. יש הנוהגים לשאת עמם סיגר לכל מקום.
נשיאהּ ה-18 של ארצות הברית, יוליסס ס. גרנט, נהג לעשן סיגרים במהלך חייו. בזמן מלחמת האזרחים האמריקנית התפרסמה תמונתו של גרנט, שאז כיהן כגנרל, כאשר סיגר בידו. מספרים כי גרנט עישן למעלה מ-10,000 סיגרים במהלך כחמש שנים. כמות הסיגרים הגדולה שנהג לעשן גרמה בסופו של דבר להתפתחות של סרטן בגרונו. הוא נפטר ב-1885 מסרטן הלוע, בגיל 63.
גם אבי הפסיכואנליזה, זיגמונד פרויד, נהג לעשן סיגרים במשך רוב חייו הבוגרים. בשנת 1923 התגלה בפיו סרטן. הוא עבר טיפולים רבים, אך המשיך לעשן למעלה מ-10 סיגרים מדי יום ביומו. ב-1939 ביקש מרופאו האישי לבצע בו המתת חסד, והוא מת בספטמבר אותה שנה ממנת יתר של מורפיום. אחת מאימרותיו הידועות היו "לפעמים, סיגר הוא רק סיגר", במובן שסיגר אינו חייב להיות בהכרח סמל פאלי.
מדינאים רבים נוספים נצפים לעיתים מעשנים סיגרים. המפורסם מכולם היה ראש ממשלת בריטניה לשעבר, סר וינסטון צ'רצ'יל. אומרים שרק לעיתים רחוקות נצפה ללא סיגר בוער בידו או בין שפתיו. אף על פי שהעישון הזיק לבריאותו, צ'רצ'יל זכה להאריך ימים עד גיל 91. אחת מהמידות בהן נהוג למדוד גודל של סיגר נקראת על שמו של צ'רצ'יל. בין המדינאים הנוספים שנוהגים או נהגו לעשן סיגרים נמנים ארנסטו צ'ה גווארה, בנימין נתניהו, ביל קלינטון, סדאם חוסיין ושליט קובה לשעבר, פידל קסטרו.
סכנות בריאותיות
כמו כל כלי אחר המשמש לעישון הסיגר מזיק לבריאות. הסיגר חושף את המעשן לסכנות בריאותיות שונות, בדרך כלל, מאשר אלה הנלוות לסיגריה, לנרגילה, למקטרת ולדומיהם, בגלל אופן עישונו - המעשן אינו שואף את העשן ישירות לריאות, אלא משאירו בחלל הפה ופולט אותו מיד. לפי מחקר שערך מכון הבריאות האמריקני בשיתוף עם המכון הלאומי לסרטן בארצות הברית, מתברר כי מעשנים קבועים ("לפחות סיגר אחד ביום") חשופים לסכנות הבריאותיות הכרוכות בעישון סיגרים, בעוד שהסכנות הבריאותיות אליהם חשופים מעשנים מזדמנים אינן ידועות. אף על פי שמרבית המעשנים אינם שואפים את האוויר לריאותיהם, ישנם מעשנים שכן עושים זאת. לרוב מדובר במעשני סיגריות לשעבר שעברו לעישון סיגרים.
הסכנות הבריאותיות העיקריות להן חשופים מעשני הסיגרים הם סוגי סרטן שונים הקשורים בפה, בהם סרטן לוע הפה, סרטן הגרון וסרטן בלוטת הרוק. גם דלקות שונות אופייניות לאוכלוסיית מעשני הסיגרים. אותם מעשנים שבכל זאת שואפים את האוויר לריאותיהם, חשופים לסכנות בריאותיות דומות להם חשופים מעשני סיגריות.
מעשנים פאסיביים החשופים לעשן שמקורו בסיגר, נמצאים בקבוצת סיכון גדולה. העשן שמפיק טבק שמקורו בסיגר הוא רב וסמיך יותר, ועל כן מסכן את בריאותם של הנחשפים לו. באירועים שמתארגנים במטרה להפגיש בין מעשני סיגרים, עשויה רמת העשן להגיע לרמה שתהווה סיכון בריאותי חמור במיוחד - הרבה יותר מסביבות רוויות עשן טבק אליהן חשופים מעשנים פאסיביים ביום-יום.
עיסמת שאהג'האן
ביוגרפיה
עיסמאת שאהג'האן נולדה בכפר קטן במחוז קאראק, שבח'ייבר פח'טונח'ווה, בפקיסטן. משפחתה הייתה מעורבת בתנועת הח'ודאי ח'ידמתגאר, תנועה בלתי-אלימה במאבק נגד הראג' הבריטי, אשר גם התנגדה לחלוקת הודו. בהמשך למסורת המשפחתית, שאהג'אן מעורבת כבר מגיל צעיר במאבקים פוליטיים פרוגרסיביים. היא הצטרפה לפוליטיקה מהפכנית-סוציאליסטית כמנהיגת סטודנטים ב-1983, בעת לימודיה.
ב-1986 הצטרפה לארגון השמאל, פדרציית הסטודנטים הדמוקרטית. אחר כך היא הייתה לחברה במפלגה הקומוניסטית של פקיסטן. היא עבדה יחד עם פדרציית העבודה של מוטהידה, והקימה את האגודה הדמוקרטית לנשים (DeWA), התא הפמיניסטי של המפלגה הקומוניסטית.
ב-1992, היא הקימה את העיתון הפשטו הפרוגרסיבי, "ליקוואל". בכל אחד מהמרחבים בהם פעלה, הייתה מחויבת למאבק המעמדי, הלאומי, הפמיניסטי, האנטי-דיקטטורי/מיליטריסטי, נגד פשיזם דתי, ונגד אימפריאליזם.
היא הייתה פעילה מרכזית בהקמת המפלגה הסוציאליסטית, מפלגת הפועלים עוואמי, אשר מטרתה לבנות מחדש את השמאל הפקיסטני, ונוסד כקואליציה בין שלוש מפלגות שמאל – מפלגת העבודה הפקיסטנית, מפלגת עוואמי פקיסטן ומפלגת הפועלים של פקיסטן. נכון לשנת 2018 היא משמשת כסגנית יו"ר המפלגה.
בעשור השני של המאה ה-21, התמקדה שאהג'האן בייסוד תנועה פמיניסטית-סוציאליסטית, חזית הנשים הדמוקרטית, לה תאים בכל רחבי פקיסטן. היא גם פעילה למען ה"קאצ'י עבאדי" - יישובים לא מוכרים הקיימים - למען הכרתם, ובאמצעות כך גם לשיפור תנאיהם. בשל פעילות זו מפלגת עוואמי זכתה בשלוש מתוך שמונה המושבים באספה הלאומית השמורים לאוכלוסייה זו. בין הסוגיות ששאהג'האן עוסקת בהן במסגרת זו הן אספקת מים, אשר לא ניתנת כל עוד היישובים לא מוכרים, אלימות מינית כלפי הנשים והילדות העניות מהאזור, בעיקר במסגרות עבודתן בבתי העשירים שגם בעלי כוח והשפעה בחברה, וחינוך..
באפריל 2018, נעצרה שאהג'האן יחד עם נשיא מפלגת עוואמי, פאנוס גוג'אר, על ידי משטרת פנג'אב, בעקבות מחאה בלתי אלימה בלאהור למען זכויות בני הפשטו.
שאהג'האן היא מומחית פיננסית בדימוס. היא למדה מנהל ציבורי באוניברסיטת פשאוור, ולאחר סיום התואר זכתה במלגה ללמוד לימודי פיתוח במכון למדעי החברה בהאג. היא סופרת וציירת אוטודידקטית.
המועדפת
המועדפת הוא סרט דרמה היסטורית, קומדיה שחורה להט"בית מ-2018, שבוים על ידי יורגוס לנתימוס ונכתב על ידי דבורה דייוויס וטוני מקנמרה. הסרט הוא הפקה משותפת למפיקים באירלנד, הממלכה המאוחדת וארצות הברית.
הסרט עוקב אחר מערכות היחסים האינטימיות, בין שתי בנות דודה, שרה צ'רצ'יל ואביגייל מאשם לבין אן, מלכת בריטניה, הנאבקות לזכות בחסדיה ובתפקיד החשוב והקרוב ביותר למלכה, הגבירה אשר על הגלימות ונערת הגלימה, בתחילת המאה ה-18, על רקע מלחמה נמשכת בין אנגליה לצרפת. בסרט מככבים אוליביה קולמן, אמה סטון, רייצ'ל וייס, ניקולס הולט, ג'ו אלווין ומארק גאטיס. הצילומים נערכו בבית האטפילד בהארטפורדשייר ובהמפטון קורט במחוז סארי, בין מרץ למאי 2017.
הסרט היה מועמד ל-10 פרסי אוסקר, הכי הרבה מועמדויות לסרט יחד עם הסרט רומא. אוליביה קולמן זכתה בפרסים לשחקנית הטובה ביותר באוסקר, בגלובוס הזהב ובבאפט"א. נוסף לכך, הסרט זכה ב-7 פרסי באפט"א, מתוך 12 מועמדויות.
עלילה
הסרט מתרחש ב-1708. בריטניה וצרפת מצויות במלחמה, והמלכה אן (אוליביה קולמן) יושבת על כס המלכות. המלכה לא מראה עניין בענייני המלוכה, ובעיקר מבלה את זמנה בעיסוקים אקצנטריים וקפריזיים כגון מרוץ ברווזים וגידול 17 ארנבים, התעסקות במראה החיצוני שלה והתמודדות עם מחלות שונות, בעיקר שיגדון. בת הלוויה הנאמנה שלה, שרה צ'רציל הדוכסית ממרלבורו (רייצ'ל וייס), היא היועצת והמאהבת שלה, ומתוארת כמי ששולטת בפועל בענייני המדינה בשמה של המלכה, או דרך דחיקה של המלכה לתמוך פומבית ברעיונותיה. מאמציה של שרה לשלוט באן מאותגרים על ידי רוברט הארלי (ניקולס הולט), חבר במפלגת הטורים בפרלמנט, אשר מתנגד לתוכניות של צ'רצ'יל להעלות את המיסים כדי לממן את המשך המלחמה.
הארלי פונה במהרה לאביגיל, בתקווה להפוך אותה למרגלת שלו בחצר של אן. תחילה, אביגיל מסרבת להצעתו. במקביל, היא מגלה במקרה את האופי של מערכת היחסים הלסבית בין שרה לאן, אף על פי שתחילה היא נראית מופתעת מטיב היחסים ביניהן, במהרה היא מתחילה לנסות לחזר אחר המלכה ולזכות באהדתה. בזמן ששרה ממוקדת במאמצי המלחמה והמאבק הפוליטי בהארלי ואנשי הפרלמנט מצד המפלגה הטורית, אביגיל מפתחת מערכת יחסים אינטימית עם המלכה אן שלבסוף הופכת למערכת יחסים מינית. שרה מגלה את הקשר שנרקם בין אביגיל ואן, ומנסה לשלוח את אביגיל מחוץ לאחוזה. אביגיל מחדירה סם חזק לתה שהיא מכינה לשרה, מה שגורם לשרה לאבד את הכרתה באמצע רכיבה על סוס, ולהיעלם למשך כמה ימים ארוכים. אן, שמשוכנעת ששרה נעלמה כדי להעניש אותה על קרבתה לאביגיל וההסתייגויות של אן מתוכנית המלחמה של שרה, מקרבת את אביגיל יותר אליה, ומסייעת לה לקבל מעמד של ברונית, באמצעות הקצאה של שכר שנתי גבוה, וארגון של נישואין בין אביגיל לסמואל משאם (ג'ו אלווין), ברון בחצרה של אן.
קישורים חיצוניים
ביקורות
קאנגשי, קיסר סין
הקיסר קָאנְגשִׂי (במנדרינית תקנית: 帝康熙, בפין-יין: Kāngxīdì, במונגולית אנך אמגאלן חאן; 4 במאי 1654 – 20 בדצמבר 1722) היה הקיסר השלישי בשושלת צ'ינג של בני המאנצ'ו שמקורם במנצ'וריה, השושלת הקיסרית האחרונה בסין. הוא היה הקיסר השני מהשושלת ששלט על כל סין, תוך כדי השלמת כיבוש כל השטחים שהיו בשליטת השושלת הקודמת, שושלת מינג, ואף מעבר לכך.
שמו האמיתי היה שׂוֵאנְיֵה (במנדרינית תקנית: 玄烨, בפין-יין: Xuányè), אבל, כמו קיסרים אחרים משושלתו, הוא מוכר בשם של תקופת שלטונו, קאנגשי. מנהג זה נבע מהטאבו שהוטל על השימוש בשמות מסוימים בתרבות הסינית, על פיו: הזכרת שמו הפרטי של הקיסר היא פגיעה בכבודו, ותוצאתה היא עונש מוות.
הקיסר קאנגשי מקובל כאחד הקיסרים החשובים בתולדות סין. תקופת שלטונו בת 61 השנים (מ-1661 ועד 1722) הייתה תקופת השלטון הארוכה ביותר בהיסטוריה הכתובה של קיסרי סין, והיא בין תקופות השלטון הארוכות ביותר של מלכים בהיסטוריה העולמית. עם זאת, כיוון שעלה לכס השלטון בגיל שבע, הייתה השליטה האמיתית באימפריה בשנים הראשונות לשלטונו נתונה בידי ארבעת האפוטרופוסים שמינה אביו ובידי סבתו, הקיסרית האלמנה שְׂיָאוֹגְ'וָאנְג (Xiàozhuāng). במהלך שלטונו הביס את שלושת הווסאלים, את המלך ג'נג גִ'ינְג מממלכת טונגנינג שבטאיוואן ואת האימפריה הרוסית, והרחיב את האימפריה של שושלת צ'ינג בצפון מערב. תקופת שלטונו של קאנגשי התאפיינה ביציבות מדינית לאורך זמן וביציבות כלכלית יחסית לאחר שנים של מלחמות וכאוס. למרות מוצאה הזר של שושלת צ'ינג, נחשבת תקופת שלטונו של קאנגשי כתקופה זוהרת בתרבות סין, בעיקר הודות לחסות שפרש הקיסר על התרבות והאמנות בסין. אחד משיאיה התרבותיים של תקופת שלטונו היה יצירת המילון לשפה הסינית הקרוי על שמו - מילון קאנגשי.
תחילת תקופת השלטון
הקיסר קאנגשי, ששמו הפרטי היה איסין גיורו שׂוֵ'אנְיֵה (בסינית: 愛新覺羅.玄燁) נולד ב-4 במאי 1654. הוריו היו הקיסר שׁוּנְגְ'ה ואשתו השלישית, הקיסרית שְׂיָאוֹ קָאנְג. קאנגשי הוכתר לקיסר ב-7 בפברואר 1661, בגיל שבע, יומיים אחרי מות אביו, אם כי רשמית החלה תקופת שלטונו ב-18 בפברואר 1662 (היום הראשון של שנת הירח הבאה). קאנגשי שלט עד מותו ב-20 בדצמבר 1722, מעל ל-61 שנים, תקופת השלטון הארוכה ביותר בתולדות סין. שם המקדש שלו היה שֶׁנְגְדְזוּ ("אב קדמון קדוש"), צאצאיו נהגו לכן לכנותו צ'ינג שאנגדזו.
אביו מת בגיל 22 ממחלת האבעבועות השחורות, ואמו מתה זמן קצר אחר כך ב-1663. מכיוון שקאנגשי לא היה מסוגל לשלוט כשהוא עדיין ילד, מינה הקיסר שׁוּנְגְ'ה בטרם מותו ארבעה עוצרים. באביב 1662, כשנה לאחר עלייתו של קאנגשי לכס השלטון, הורו העוצרים על מבצע לטיהור דרום סין ממתנגדי שושלת צ'ינג, מבצע שנשא את השם "הטיהור הגדול". במסגרת מבצע הטיהור פונתה כל האוכלוסייה של אזורי החוף של דרום סין פנימה לתוך היבשת. המבצע השיג חלקית את מטרותיו. ג'וּ יוּאוּלָאנְג (朱由榔, Zhu Youlang), נסיך גְווֵי, הטוען האחרון לכתר סין כנצר לשושלת מינג, נמלט לבורמה, הוסגר על ידי מלך בורמה (לאחר שצבא צ'ינג פלש לארצו בדרישה לקבל לידיו את הטוען לכתר), והוצא להורג בחניקה. לאחר מותו נותר גֶ'נְג צֶ'נְגְגונְג (המוכר יותר במערב כקוקסינגה), שעמד בראש התנועה שתמכה בהשבת שושלת מינג לשלטון, כאויב הפנימי המסוכן ביותר. קוקסינגה, בנו של פיראט, התבסס על יכולת צבאית ימית והצליח להביס בעבר מפקדים של צבא צ'ינג. שנה קודם למבצע נמלט קוקסינגה עם צבאו לטאיוואן, כבש אותה מידי ההולנדים, והקים באי ממלכה בשם ממלכת טונגנינג שהמשיכה שנים אחר כך להוות איום על שושלת צ'ינג.
עם קבלת השלטון בפועל נקט קאנגשי במדיניות שונה מזו של אובוי. שלא כמו אביו, ואבותיו, הקיסר קאנגשי, שנולד וגדל בחצר בבייג'ינג, דיבר סינית בנוסף למנצ'ורית. הוא עודד את התפתחות התרבות הסינית בחצר הקיסרות בבייג'ינג, קידם יצירה של עבודות אמנות, ודרש שלימוד הקאנון הסיני של "ארבעת הספרים" (四書 – שי שוּ), המשמשים כבסיס לקונפוציאניזם, ישמש כבסיס למבחני הקבלה עבור אלו השואפים לקבלת משרות ציבוריות. בכך קידם קאנגשי את המגמה בה החל אביו הקיסר שׁוּנְגְ'ה, להטמיע את התרבות הסינית בחצר הקיסרות.
ב-1673 השיגה ממשלת קאנגשי הישג דיפלומטי כשהצליחה לתווך במלחמת טרין-נגויאן והשיגה הפסקת אש. המלחמה בין שני השבטים בווייטנאם נמשכה ברציפות כ-45 שנים מבלי שאף צד הכריע את יריבו. הסכם השלום שנחתם החזיק מעמד 101 שנים.
גיבוש הכוח
התפוררות השושלת הקודמת, שושלת מינג, פתחה בפני צבאות המאנצ'ו את הדרך לכיבוש סין. עם זאת, הכיבוש התאפשר בעיקר הודות לשיתוף הפעולה של מפקדים צבאיים סינים מהשלטון הקודם, שראו בשושלת החדשה מקור ליציבות שהייתה הכרחית על מנת לסיים את התוהו ובוהו, שהיה מנת חלקה של סין לאחר התמוטטות קיסרות מינג. התלות של חצר צ'ינג באנשים אלו הייתה חשובה במיוחד בדרום סין, אזור שאקלימו ונופו היו שונים מאוד מאלו שהמאנצ'ו, שמוצאם ממנצ'וריה, הכירו. בעוד שצפון סין נשלטה ישירות על ידי צבא מאנצ'ו, המנהל בדרום היה בעיקר תחת הנהגתם של שלושה וסאלים: ווּ סָאנְגְווֵי (吳三桂 Wú Sānguì), גֶנְג גִ'ימָה ושָׁאנְג קֶשִׂי. בתמורה להכרה בסמכות של החצר בבייג'ינג וסיוע בחיסול כיסי התנגדות של מורדים שדגלו בהשבת שושלת מינג, ניהלו השלושה את המחוזות שקיבלו כפייפים פיאודלים והיו אחראים לגביית המיסים.
הקיסר קאנגשי חש דאגה הולכת וגוברת לנוכח העצמאות המתגברת של שלושת הפייפים בדרום. ב-1671 החליפו בניהם של גֶנְג גִ'ימָה ושָׁאנְג קֶשִׂי, גֶנְג גִ'ינְגְג'ונְג ושָׁאנְג גְ'אשִׂין את אבותיהם בשלטון, פעולה שהוכיחה שפייפים אלו הפכו למונרכיות העוברות בירושה. הקיסר ניסה להכפיף מחדש את סמכותו על שלושת הווסאלים, וב-1673 הורה להם לעבור לאחוזות חדשות במנצ'וריה. בתגובה התמרדו השלושה והחלה מלחמת שלושת הווסאלים. שלושת הווסאלים ניסו לגייס את העם הסיני לצדם, והבטיחו כי יגרשו את הפולשים הזרים ויבטלו את סגנון הבגדים והשיער שנכפה על הסינים על ידי המאנצ'ו כסמל להכנעתם של נתיניהם החדשים.
עם חיסול כל כיסי ההתנגדות למשטר ב-1683, הצליח קאנגשי לייצב ולגבש את כוחו. תוך כדי התהליך הצליח קאנגשי לגייס תמיכת מגזרים שונים בחברה הסינית. למרות חששות הסינים מהכפייה של סגנון הביגוד והשיער (הסינים חויבו לגלח את ראשיהם ולסדר שערם בצמה), ומההשפלה של שלטון על ידי עם זר, שוכנעו סינים רבים לתמוך במשטר החדש. תרמו לכך עוצמתה הצבאית של שושלת צ'ינג, והאמונה במנדט השמים, אבל גם משום שהקיסר קאנגשי קידם את תרבות סין, ומשום שבפעולותיה הצטיירה השושלת החדשה, שושלת צ'ינג, כשושלת סינית אמיתית.
התרחבות טריטוריאלית
לאחר שבא הקץ למרידות של תומכי שושלת מינג בדרום המדינה, עברו העימותים המזוינים של אימפריית צ'ינג לגבולות הצפוניים של המדינה. הסכנה לגבולות האימפריה באה משני מקורות שונים. האחד היה האימפריה הרוסית שהלכה והתרחבה. בתקופה זו הגיעו כוחותיה עד לחופי האוקיינוס השקט, והחלו לרדת דרומה, לאדמת המולדת של המאנצ'ו בצפון מזרח, באזור הנהר אמור. האיום השני הגיע מצפון מערב, מהמונגולים המערביים, המכונים דְזוּנְגַרִים או כיום קלמיקים. תחת מנהיגם, גאלדן, הקימו הדְזוּנְגַרִים, שהיו קרובים אתנית למאנצ'ו ודיברו שפה דומה, אימפריה מתחרה לאימפריית צ'ינג במזרח טורקסטן (כיום המחוז האוטונומי שׂינְגְ'יָאנְג).
שושלת צ'ינג נאבקה ברוסים עוד בשנות ה-50 של המאה ה-17 כאשר התפשטו מערבה. המאבק הפך להתנגשות צבאית גלויה בעמק הנהר אמור (כיום במחוז הֵייְלוֹנְגְגְ'יָאנְג), והצבא הסיני הביס את חיל המשלוח הרוסי. משלחת רוסית הגיעה לבייג'ינג ב-1656 בניסיון לקשור קשרים דיפלומטיים, אלא שהשליחות נכשלה עקב סירובו של השליח הרוסי לקוד בפני הקיסר את הקידה קרויה בסינית קוֹאוּטוֹאוּ (叩頭), שבה צריך להשתחוות עד שהראש נוגע ברצפה. ניסיון דומה שנעשה ב-1676 נכשל מאותה סיבה. הרוסים חזרו ופלשו שוב לשטחים שהסינים ראו כחלק מאזור ההשפעה שלהם בשנות ה-80 של המאה ה-18. הצבא הסיני סילק את הכוחות הרוסיים ממוצביהם שעל נהר האמור והטיל מצור על מבצר אַלבֵּזִין (Албазин) שנכנע ב-22 ביוני 1685. הרוסים בנו את המבצר מחדש באוגוסט 1685, והפעם לא הצליחו הסינים לכבוש אותו. האיום המונגולי מצפון מערב, בצירוף החשש שהרוסים והמונגולים יגיעו לברית ביניהם, הביא את הקיסר קאנגשי להציע לרוסים, שיוצגו על ידי פיודור גולובין (Фёдор Алексеевич Головин), השליח של הצאר פיוטר הגדול, חוזה אי-התקפה. במשא ומתן שניהל סונגגוטו, שליחו של הקיסר בסיוע הישועים, ז'אן-פרנסואה ז'רביון (Jean-François Gerbillon) ותומאש פריירה (Thomas Pereira), שפעלו כיועצים וכמתורגמנים, הושגה הסכמה. ב-27 באוגוסט 1689 נחתם בעיר נרצ'ינסק הסכם נרצ'ינסק בין רוסיה לבין סין. בתמורה להסכמת המאנצ'ו להקלה בתנאי המסחר בסין, הסכימה רוסיה לסגת לחלק הצפוני של האמור. החלטה שפירושה, בין השאר, אובדן הגישה לים יפן ולמצודות בנהר האמור. היה זה ההסכם הראשון בהיסטוריה בין סין למעצמה מערבית.
הסכם השלום עם הרוסים אפשר לסין לרכז את המאמצים הצבאיים במלחמה בדְזוּנְגַרִים. בהנהגת גאלדן הצליחו הללו בסדרת מסעות צבאיים, שהחלו ב-1679, להשתלט בהדרגה גם על מזרח מונגוליה. ב-1688 הביס גאלדן את החאלחה, קבוצת העמים המונגולים שישבה באזור מזרח מונגוליה. מנהיגי החאלחה פנו בבקשת עזרה לקאנגשי. הסינים יצרו קשר עם גאלדן, וב-1690, בתואנה של רצון לקשירת ברית, שכנעו אותו לרדת דרומה. צבאו נכנס למארב באלאן בודן (Ulaan Budan) והובס. גאלדן נסוג בחזרה למונגוליה. ב-1696 החליט קאנגשי לחסל את האיום שעדיין היווה גאלדן. הוא יצא בראש צבא בן 80,000 חיילים, חצה את מדבר גובי, וסמוך לעיר המונגולית זואונמוד (Зуунмод) הביס את צבא גאלדן. גאלדן הצליח להימלט משדה הקרב, אך מת שנה אחר כך. אימפריית צ'ינג השתלטה על נתיבי הסחר של מונגוליה החיצונית. שנים אחר כך ישלים נכדו של קאנגשי, הקיסר צ'יינלונג, את כיבוש מזרח טורקסטן.
עם זאת, עם הניצחון הצבאי על גאלדן לא בא הקץ ליריבות עם המונגולים המערביים ששמרו על עצמאותם באזורים שמצפון מערב לאימפריה הסינית. עימות חדש פרץ בטיבט, ערש הבודהיזם הטיבטי, הזרם בבודהיזם שהיה גם דתם של הדְזוּנְגַרִים. סיבת העימות הייתה על רקע מינוי הדלאי למה. ב-1705 בעידודו של קאנגשי פלש לאזבנג חאן (ལྷ་པཟང་) ראש שבט החושוט (Хошут), שבט מונגולי מתחרה לדְזוּנְגַרִים לטיבט, וכבש את להסה, בירת טיבט. לאזבנג חאן הגלה את הדלאי למה השישי, טסנגיאנג גייאסטו (Tsangyang Gyatso), לסין בטענה (הנכונה כשלעצמה) שהדלאי למה מבזה את מעמדו ברדיפת נשים ובשתייה, ובמקומו מינה דלאי למה אחר. הטיבטים שלא הסכימו למועמד שכפה עליהם לאזבנג חאן פנו לעזרה לדְזוּנְגַרִים. ב-1717 הם פלשו לטיבט, הביסו את לאזבנג חאן והוציאו אותו להורג כמו גם את הדלאי למה שמינה. הקיסר קאנגשי ארגן במהירות מסע צבאי כנגד הדְזוּנְגַרִים בטיבט ב-1718, אלא שצבאו הושמד סמוך ללהסה. ב-1720 ארגן קאנגשי מסע צבאי נוסף שהתפצל לשני ראשים. טור אחד נע מצפון באזור ימת קוֹקוֹ נוֹר (כיום ימת צ'ינגהאי), והטור השני נכנס לטיבט מדרום מרמת סצ'ואן. כוחות המאנצ'ו כבשו את להסה בסתיו 1720. הם הביאו איתם את קלסנג גיאסטו (Kelsang Gyatso), שהיה מוסכם גם על הטיבטים כמתאים לתפקיד הדלאי למה, והוא הוכתר כדלאי למה השביעי. טיבט הוכרזה על ידי קאנגשי כמדינת חסות של סין, והיא נותרה במצב זה עד 1912.
הפעילות המלחמתית האחרונה שאירעה בתקופתו של קאנגשי התרחשה זמן קצר אחר כך, ב-1721, בשנה ה-60 למלכותו של קאנגשי, ולקראת סופו ימיו כקיסר. פקיד ממשל בטאיוואן בשם ג'וּ יִיגְווֵי הוביל התקוממות עממית והכריז על עצמו כ"מלך טאיוואן". צבא המאנצ'ו דיכא מרידה זו בתוך חודשיים.
הודות לניצחונות הצבאיים המכריעים על המונגולים ועל המורדים בדרום מדינתו, והסכמי הגבול עם רוסיה, הצליח הקיסר קאנגשי לגבש את שלטונו ולהרחיב את גבולות האימפריה, התרחבות שנמשכה בתקופת שלטון בנו, הקיסר יוּנְגגֶ'נְג, ונכדו, הקיסר צ'יינלונג, והגדירה פחות או יותר את גבולותיה של סין כפי שאנו מכירים כיום.
בעיית הירושה
הקיסר קאנגשי הכיר מקרוב את התופעות השליליות שמקורן באי קיום מנגנונים רשמיים להעברת הקיסרות בירושה, ואת הכוח המוגזם שניתן עקב כך בידיהם של העוצרים בזמן ילדותם ונעוריהם של הקיסרים החדשים. נראה כי ניסיונו זה היה הסיבה שהקיסר נקב בשמו של בנו הבכור, יִינְזֶ'נְג (בסינית: 胤礽, בפין-יין Yìnréng), כיורש, זמן קצר לאחר הולדתו. באופן זה הסיר הקיסר כל ספק לגבי הירושה.
כיורש ניתן ליִינְזֶ'נְג חינוך מדוקדק, שנועד להקנות לו את הכישורים לקראת עתידו כקיסר. מטרת החינוך שנעשה תחת ההשגחה הישירה של אביו, ותחת עינם הפקוחה של כמה אפוטרופוסים, הייתה להשריש בצעיר ערכי מוסר קונפוציאניים וערכים מסורתיים של המאנצ'ו, שנחשבו כחיוניים עבור מושל מוצלח. המורים דאגו להשלים את חינוכו של יִינְזֶ'נְג בתחום הספרות והאמנות. בשנים 1696 ו-1697, כאשר אביו הוביל את המסעות הצבאיים כנגד גאלדן, מנהיג המונגולים, הוא מונה זמנית לעוצר הממלכה.
עם זאת, יועציו של הקיסר קאנגשי הזהירו אותו בפי אופיו האלים והקפריזי של היורש הצעיר, שהואשם בהתעמרות ואף ברצח של הכפופים לו, בקיום יחסי מין עם אחת מפילגשי הקיסר (עבירה שעונשה הרשמי היה מוות), ובתמיכה שבשתיקה בתומכיו שארגנו תנועה להעמידו לשלטון עוד בטרם מת אביו. הקיסר, שלא אבה לקבל את הכישלון של האמון שנתן בבנו, היסס זמן רב להודות שיִינְזֶ'נְג אינו יורש מתאים. לבסוף, ב-1708, הורה הקיסר לאסור את בנו, ולבטל את מעמדו כיורש. החלטה זו הייתה קשה במיוחד לקיסר, וב-1709, הוחזר ליִינְזֶ'נְג מעמדו כנסיך הכתר. ההחלטה להחזיר לו את מעמדו הייתה זמנית. ב-1712 הואשם יִינְזֶ'נְג בתכנון קשר להפיל את אביו, ומעמדו נשלל סופית.
בשל הייאוש מכישלונו בחינוך בנו, לא היה הקיסר קאנגשי מסוגל למנות יורש בשנים שבאו אחר כך. שאלת הירושה הפכה לסוג של טאבו בחצר המלכות, והקיסר העניש את היועצים שהעזו להזהיר אותו בדבר החשיבות שבמינוי יורש.
בשנותיו האחרונות של קאנגשי הלכה והתגברה הדאגה בשל היעדר יורש. האפשרות למלחמת אזרחים בשל הירושה, כפי שקרה פעמים רבות בהיסטוריה הסינית, הלכה והתקרבה.
קאנגשי מת ב-1722 בגיל 68 ונקבר בקבר גִ'ינְגְלִינְג שבמתחם קברי צ'ינג המזרחיים.
קידום התרבות בתקופת קאנגשי
במאמץ לחזק את הלגיטימיות שלו כמונרך אבסולוטי ניסה הקיסר קאנגשי לחבר בין הכבוד שרחש עמו למסורות המנצ'וריות עם אימוץ שיטות הממשל הסיניות על מנת להשיג את שיתוף הפעולה של נתיניו החדשים. הכבוד למורשת המנצ'ורית ניכרה בנוהג להתלבש בבגדים מסורתיים ושימור השפה המנצ'ורית, שהכתב עבורה הומצא רק כמה עשרות שנים קודם לכן, כשפה רשמית של חצר המלכות יחד עם הסינית. אף שהקפיד לשמר את מורשת המאנצ'ו, הדמות שהוא ניסה להקרין לעם הסיני הייתה של שליט נאור על פי המודל הקונפוציאני. כאדם בעל משמעת אישית רבה, החל סדר יומו בקימה לפני עלות השחר על מנת לשמוע הקראה של קטע מתוך כתביו הקלאסיים של קונפוציוס על ידי מלומד. הקיסר עצמו התאמן בקליגרפיה ובציור, והראה עניין רב במידע על חידושי המדע והטכנולוגיה, רבים מהם הובאו לסין על ידי המיסיונרים הישועים מאירופה, שהודות להם החלו חילופי מידע ישירים בין סין למערב.
אחת הבעיות בהן נתקל הקיסר קאנגשי במאמץ שהפעיל להשיג את שיתוף הפעולה של חוג המשכילים הסיני הייתה דווקא הכלל הקונפוציאני של נאמנות לשליט. בייחוד משום כך, חשו רבים מבין המשכילים חובה לשמור על נאמנותם לכל חייהם לשושלת הקודמת, שושלת מינג, ודחו כל צורה של שיתוף פעולה עם השושלת החדשה, שנתפשה בעיניהם כבלתי חוקית. על מנת לנסות לבטל את חששותיהם של המשכילים הקפיד הממשל ליישם את הקאנון הנאו-קונפוציאני כפי שנקבע על ידי ג'וּ שִׂי כבסיס לבחינות הקיסריות. ב-1678 דרש הקיסר שהמשכילים המוכשרים ביותר יובאו לאולם הבחינות על מנת לקבוע מתוכם את חמישים הטובים ביותר. הייתה לכך התנגדות גדולה מבין המשכילים וחלקם איים בהתאבדות, עד שהתברר כי העבודה שנדרשו לעשות הייתה לחבר את ההיסטוריה של שושלת מינג (明史, בפין-יין Ming Shǐ). מכיוון שההתנגדות שלהם למשטר החדש הייתה מתוך חובת נאמנות למשטר הקודם הם לא יכלו לסרב. בדרך זו קידם הקיסר קאנגשי את הרעיון שהשושלת החדשה היא היורשת החוקית של שושלת מינג, תוך קשירת כתרים למעלותיה של השושלת הקודמת. בסופו של דבר, הזכיר הקיסר, השתלטה שושלת צ'ינג על סין אחרי ששושלת מינג כבר נפלה, כשבסין כבר שלט כאוס, ושושלת צ'ינג לא הייתה אחראית ישירות להפלתו של קיסר מינג האחרון. העבודה על ההיסטוריה של שושלת מינג הביאה קבוצה גדולה של משכילים לקשר ישיר עם חצר הקיסר ובהדרגה נמוגו ההתנגדויות שלהם לשושלת החדשה ורבים מהם עברו אחר כך לתפקידים אחרים בממשל צ'ינג.
לצד כתיבת ההיסטוריה של המינג החל בתקופתו של קאנגשי חיבור האנציקלופדיה הגדולה ביותר בתולדות סין, שכללה כתבים ואיורים מהעבר ומהווה. יצירה זו, שכללה 5,020 כרכים ב-800,000 דפים, הסתיימה רק בתקופת כהונתו של הקיסר הבא. קאנגשי גם הטיל את חסותו על עבודה חשובה נוספת מילון הקרוי כיום על שמו. המילון שיצא לאור ב-1716, מכיל כ-50,000 סימנים של הכתב הסיני לפי 214 שורשים, שיטה שנהוג לעשות בה שימוש עם שינויים קלים גם כיום. עבודה ספרותית חשובה נוספת הייתה אסופת השירים מתקופת שושלת טאנג (全唐诗 בפין-יין Quan Tang Shi), הנחשבת כתור הזהב בשירה הסינית.
בנוסף ליצירות הכתובות קידם קאנגשי גם את האומניות האחרות. ב-1661 הוקמו בבייג'ינג בתי המלאכה הקיסריים, בהם עבדו קבוצה גדולה של אמנים ואומנים בייצור עבודות אמנות עבור החצר, כדוגמת ציורים, וחפצי קרמיקה, שנועדו לקישוט או לפולחן. בנוסף לבתי המלאכה בבייג'ינג, שמוקמו בין העיר האסורה לחומות העיר, פעלו בתי מלאכה לייצור משי בערים הדרומיות, סוג'ואו והאנגג'ואו.
אירופאים בחצר הקיסר
העניין שהביע הקיסר במדע ובטכנולוגיה סייעה למיסיונרים הישועים ששהו בחצר המלכות בבייג'ינג. האירופאים זכו במוניטין של מומחים בנושאים טכניים מסובכים, דבר שפתח בפניהם את השערים עוד בתקופת שלטון השושלת הקודמת. המיסיונר הראשון שהתיישב בחצר המלכות היה מטאו ריצ'י, שהחדיר את הקתוליות לסין, ושכישוריו כמתמטיקאי וככרטוגרף משכו את תשומת לבו של הקיסר ואן-לי בתחילת המאה ה-17. לאחר שקמה שושלת צ'ינג הפגינו הישועים נאמנות כלפיה, אף על פי שבתקופה בה שלטו ארבעת העוצרים הם נרדפו. הקיסר קאנגשי לעומת זאת, העריץ את היכולת הטכנית של האירופאים והטיל עליהם משימות. במהלך שלטונו תרמו הישועים לפיתוחה הטכנולוגי של סין, כשהם משתתפים בייצור מפות ומכשירים כדוגמת שעונים ואף תותחים, ואפילו כלים מוזיקליים כדוגמת הצ'מבלו. הם גם פעלו כמתורגמנים. המשא המתן עם הרוסים שהסתיים עם חתימת הסכם נרצ'ינסק התנהל בעזרתם של הישועים, שתרגמו את הסינית ללטינית, שפה שהפקידים הבכירים הרוסים הבינו.
אחד מחשובי הישועים בבייג'ינג היה פרדיננד פרביסט (Ferdinand Verbiest, 1688-1623). פרביסט נולד באזור שכיום הוא בלגיה ולמד תאולוגיה באוניברסיטת סביליה. פרביסט לימד את הקיסר מתמטיקה ואסטרונומיה. ב-1674, שרטט פרביסט את מפת העולם בפירוט שעלה על כל מפה שנוצרה קודם לכן בסין. מעמדו של פרביסט בחצר התחזק בשנת 1669. באותה שנה החליט הקיסר לבחון האם טכניקת החיזוי של האירופאים עולה על זו של האסטרונומים המוסלמים של חצר המלכות. הוא הציב בפני שני הצדדים אתגרים ששיאם היה חיזוי תאריך ליקוי הלבנה. התרחשות הליקוי בתאריך אותו ניבא פרביסט שכנע את הקיסר בעליונות השיטות האסטרונומיות של האירופאיים, ופרביסט מונה לראש מחלקת האסטרונומיה של החצר.
דמות אירופאית חשובה נוספת מתקופה זו הייתה של האב הישועי ג'וזפה קסטיליונה (Giuseppe Castiglione 1766-1688) שהתמחה בציור והיה צייר החצר תחת שלטונם של שלושה קיסרים. קסטיליונה צייר דיוקנאות של הקיסרים והדריך ציירים אחרים בשיטות ציור אירופאיות כדוגמת קיאראסקורו (Chiaroscuro – באיטלקית בהיר אפל), נקודת ההיעלמות ותורת הצבע.
המחלוקת על הטקסים הסיניים
מאז בואו של מטאו ריצ'י לסין עשו הישועים שימוש בהתמחותם במדעים על מנת להשתלב היטב במרקם של המעמדות השליטים בסין, לתפוס עמדות בחצר המלכות, ולתרום להתפתחויות חשובות במדע הסיני. עם זאת, מטרתו של המיסיון הישועי בסין, מלבד התרומות הטכנולוגיות, הייתה לקדם את האמונה הקתולית בסין, ובהשגת מטרה זו נתקלו במכשולים רבים. מכשול אחד היה הקושי הגדול בתרגום טקסטים מהתנך ומהברית החדשה לסינית, מכשול אחר היה הקיום של תורות מוסר ודת שהיו מושרשות היטב בחברה הסינית, שגרם לקושי רציני בניסיון להחדיר דתות חדשות ואקזוטיות לעולם שהיו בו חוקים משלו. למרות קשיים אלו הצליחו הישועים למשוך סינים רבים לנצרות בייחוד בערים דרומיות כמו נאנג'ינג והאנגג'ואו. הסיבה העיקרית בהצלחה זו הייתה הדרך בה ידעו כיצד לשלב את הנצרות במסורות המקומיות. ריצ'י עצמו העריך שהטקסים הקונפוציאניים ופולחן הסגידה לאבות הקדמונים היו בעל אופי חברתי ולא דתי, ולכן אינם מתנגשים עם האמונה הנוצרית. אחד מההחלטות המרכזיות של המיסיונרים הייתה התרגום לסינית של המושג אלוהים. ריצ'י עצמו בחר במונח "טְייֵנְג'וּ" (tianzhu – "שליט השמים") והקטכיזם שכתב היה קרוי "טְייֵנְג'וּ שְׁהיִי" (天主實錄) – "המשמעות האמיתית של שליט השמים", כלומר המשמעות האמיתית של אלוהים. מיסיונרים אחרים בחרו במונח "שאנגדי" (上帝 Shàngdì השולט מלמעלה, הקיסר העליון), מונח שהסינים הנוצרים עשו בו שימוש רב, ובעבר נעשה בו שימוש על מנת לתאר את האלוהות הגבוהה ביותר של שושלת שאנג. הטמעת התרבות הסינית בנצרות, והשימוש בשמות הסיניים על ידי המיסיונרים האירופאים סללה את הדרך לכניסת הנצרות לסין. בתחילת תקופת השלטון של קאנגשי הייתה כבר קיימת קהילה נוצרית פעילה בסין, ורבים מבין אלו שסייעו למיסיונרים כדוגמת פרביסט וקסטיליונה היו מתנצרים סינים.
בתחילת שלטונו בירך הקיסר קאנגשי על נוכחותם של האירופאים ועל דתם. ב-1692 פרסם הקיסר צו שבו שיבח את האופי השלו של הנוצרים, ובניגוד למדיניות של ארבעת העוצרים שהיו קסנופובים, אסר על פגיעה בכנסיות:
עם זאת, עוררה הפופולריות של הנצרות בסין ספקות בקרב מסדרי נזירים אחרים שהחלו לפעול בסין כדוגמת הדומיניקנים, הפרנציסקנים והאוגוסטינים, כשבסיסם היה בדרך כלל המושבה הספרדית בפיליפינים. חברי מסדרים אלו הופתעו מהתערובת בין המסורות הנוצריות למנהגים המקומיים של הנוצרים הסיניים. רבות מההחלטות של הישועים, כדוגמת ההסכמה שאת התנגשות בין טקסים נוצרים לסגידה לאבות הקדמונים, נראו בעיניהם כמקרים אפשריים של סגידה לאלילים, אחד החטאים הגדולים ביותר בנצרות. המחלוקת על נושא "הטקסים הסיניים" הגיעה לרומא, שם שימשה מקור לוויכוח סוער במהלך כהונתו של האפיפיור קלמנס האחד עשר.
על אף שבתקופתו של האפיפיור קלמנס האחד עשר המשיכה להישמע הטענה כי הקונפוציוניזם בסין הוא פילוסופיה ולא דת משום שהיא איננה תואמת למודל של האמונות המערביות, החליט קלמנס האחד עשר כי הפולחנים הקונפוציאניים מנוגדים לאמונה הנוצרית, וב-1704 הוציא קלמנס צו (decrees) בנושא בו אסר על קיום הפולחן הקונפוציאני. ב-1705 שלח האפיפיור משלחת לקיסר סין קאנגשי על מנת לבשר לו על האיסור על קיום הטקסים הסיניים אצל הנוצרים. המשלחת בראשות שארל-תומא מאיירד דה טורנון (Charles-Thomas Maillard De Tournon) מילאה את משימתה ודיווחה לקיסר על האיסור בינואר 1707, ובתגובה גורשה בחזרה למקאו.
תוצאות החקירה שערכה המשלחת של דה טורנון, כפי שהגיעה לרומא, היו בניגוד לתזה עליה הגנו הישועים. חברי המשלחת הגיעו למסקנה שרבים מהטקסים הקונפוציאניים הם חברתיים באופיים ולא דתיים, אבל הקונפוציוניזם היא בעיקרון דת שאינה תואמת את הנצרות. ב-19 במרץ 1715 פרסם האפיפיור קלמנס האחד עשר את הבולה "אקס אילה דיא" (Ex Illa Die – "החל מיום זה") שבו גינה רשמית את הטקסים הסיניים, ואסר על הנוצרים הסיניים, להשתתף בטקסים בהם סוגדים לפולחן האבות ובטקסים קונפוציאניים רבים אחרים ולהשתמש במונחים "טְייֵנְג'וּ" או "שאנגדי" בהתייחס לאלוהים. העונש על אי ציות לבולה היה נידוי מהקהילה.
המסמך האפיפיורי, אף על פי שכלל ויתורים למסורת הסינית, עורר משבר בסין, ומנע מהקתוליות בסין את ההיבטים הבסיסיים ביותר שאפשרו לה להתפשט. הקיסר קאנגשי היה מזועזע מהמסמך, שאת השפה בה נכתב החשיב כשחצנית ופוגעת בכבודו ובסמכותו כקיסר. המשבר איים על המשך קיומה של הקתוליות בסין ושליח אפיפיורי חדש הקרדינל מסאברבה (Mezzabarba) ביקר בבייג'ינג ב-1720, בניסיון לקרב את עמדות הצדדים.
העמדות המנוגדות בין הכס הקדוש, שהייתה לו הסמכות העליונה בענייני דוקטרינה על הנוצרים הסינים, לבין חצרו של הקיסר קאנגשי, שראה את ההוראות של האפיפיור כערעור על סמכותו כשליט העליון מטעם שושלת צ'ינג על כל הנתינים בסין, לא היו ניתנות לגישור. ב-1721 הוציא הקיסר את הצו שאסר על קיום המיסיונים הנוצרים בסין.