cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אדוארד קרטיס ולס
ביוגרפיה
בתקופתו מילא ולס תפקיד חשוב בעיצוב כל המטוסים בואינג מ-B-17 ו-B-29, שהשתתף גם כן כמפציץ במלחמת העולם השנייה, דרך מפציצי הסילון B-47 ו-B-52, עד למטוסי התעופה האזרחית בואינג 707, 727, 737, 747, 757 ו-767.
ולס נפטר ב-1986 בגיל 76 בבלוויו שבמדינת וושינגטון. השאיר אישה, דורותי לבית אוסטלונד, בן - אדווארד ל. ולס, בת - לורי טול, ושני נכדים.
ברינס (מדינה)
המדינה משתרעת על שטח של 35,200 קילומטרים רבועים. במדינה מתגוררים 816,264 תושבים (נכון ל-2011). בירתה והעיר הגדולה ביותר בה היא ברינס.
היסטוריה
האירופאים הראשונים שהגיעו לאזור היו אנשי משלחות בפיקודם של ניקולאוס פדרמן (Nikolaus Federmann) וגאורג פון שפייר (Georg von Speyer) בשנות ה-30 של המאה ה-16 שנשלחו על ידי משפחת ולזר (Welser), משפחת סוחרים גרמנית ששלטה באותו זמן בשטחים בצפון-מערב ונצואלה. המשלחות לא הצליחו לכבוש את האזור מידי הילידים וגם לאחר שהשליטה בשטחי משפחת ולזר הועברה לספרד האזור עדיין לא נכבש. האזור נכבש סופית בשנות ה-70 של המאה ה-16. הספרדים המשיכו לשלוט באזור עד המאה ה-19.
בשנות ה-20 של המאה ה-19 האזור צורף לרפובליקת קולומביה הגדולה ולאחר שזו התפרקה ב-1830 האזור הועבר לוונצואלה. ונצואלה חולקה לפרובינציות והאזור הפך לפרובינציית ברינס.
ב-1864, לאחר המלחמה הפדרלית, ונצואלה הפכה למדינה פדרלית והפרובינציה הפכה למדינת ברינס, אך היא שרדה זמן קצר וכעבור שנים אחדות היא אוחדה עם מדינת אפורה למדינת סמורה, שנקראה על שמו של אסקיאל סמורה, ממנהיגי הפדרליסטים במלחמה הפדרלית. בהמשך צורפו למדינה גם מדינות קוחדס ופורטוגסה. בתחילת המאה ה-20 סמורה החלה להתפרק וכעת ברינס הייתה טריטוריה פדרלית בשם סמורה בתוך מדינת אפורה.
ב-1937 סמורה הפכה למדינה דה פקטו, אבל באופן רשמי היא עדיין הייתה טריטוריה באפורה. ב-1955 המדינה הפכה לנפרדת לחלוטין מאפורה ושמה חזר להיות ברינס.
כלכלה
כלכלת ברינס מתבססת על חקלאות, הכוללת בין היתר גידול אורז, דורה, תירס וקפה, תיירות והפקת נפט וגז טבעי.
יחסי מקסיקו–סינגפור
המדינות המקסיקניות המאוחדות ורפובליקת סינגפור מקיימות יחסים דו-צדדיים מאז שנת 1975. שתי המדינות חברות בפורום לשיתוף פעולה כלכלי אסיה - האוקיינוס השקט (APEC) ובבאו"ם.
היסטוריה
ב־9 באוגוסט 1965 הפכה סינגפור למדינה עצמאית לאחר שקיבלה עצמאות מהממלכה המאוחדת. מקסיקו הכירה וביססה יחסים דיפלומטיים עם סינגפור ב־22 בדצמבר 1975. בשנת 1990 פתחה מקסיקו שגרירות בסינגפור. מאז מחזיקה סינגפור שגריר שאינו תושב שבסיסו בסינגפור, ומנהלת קונסוליית כבוד הממוקמת במקסיקו סיטי.
מאז כינון היחסים הדיפלומטיים היחסים בין שתי המדינות התפתחו ברציפות על בסיס עמדות בינלאומיות משותפות וחברות. בשנת 1990, הנשיא קרלוס סלינס הפך לראש המדינה המקסיקני הראשון שביקר בסינגפור. בשנת 1991 הגיע השר הבכיר לי קואן יו לביקור רשמי במקסיקו. מאז הביקורים הראשוניים נערכו מספר ביקורים בדרג גבוה בין מנהיגי שתי המדינות.
בספטמבר 2012 נשיא מקסיקו פליפה קלדרון ביקר בסינגפור ונפגש עם הנשיא טוני טאן ועם ראש הממשלה לי הסיין לונג. הנשיא קלדרון נשא נאום במלון פולרטון סינגפור שכותרתו "פרספקטיבה מקסיקנית על הכלכלה הגלובלית" עבור המכון הבינלאומי למחקרים אסטרטגיים.
באוקטובר 2013 ביקר שר החוץ המקסיקני חוסה אנטוניו מיד בסינגפור, ונפגש עם שר האוצר ת'רמן שנמוגרטנאם  ושר החוץ ק' שנמוגם. בשנת 2014 ביקר ק' שנמוגם במקסיקו ונפגש עם חוסה אנטוניו מיד. הוא גם השתתף בשולחן העגול של ארוחת הבוקר שארגנה קרן פרומקסיקו, ונאם בנאום שנקרא "לגשר על האוקיינוס השקט: השותפות של סינגפור ומקסיקו" עם דיפלומטים, מנהיגים עסקיים ואנשי המגזר הפרטי שהשתתפו בשולחן העגול.
ביוני 2016 הגיע נשיא סינגפור טוני טאן לביקור רשמי במקסיקו, ונפגש עם נשיא מקסיקו אנריקה פניה נייטו. הגעתו למקסיקו חפפה את יום השנה ה-40 לכינון היחסים הדיפלומטיים בין שני העמים. במהלך ביקורו בן הארבעה ימים של הנשיא טאן במקסיקו, שתי המדינות חתמו על הסכמים בנושא סחר ושיפור שיתוף הפעולה במדע ובחינוך, וכן בקידום השותפות הטראנס-פסיפית (TPP).
בנובמבר 2019 ביקר ראש הממשלה לי הסיין לונג במקסיקו ונפגש עם נשיא מקסיקו אנדרס מנואל לופס אוברדור. במהלך הביקור הודיע הנשיא לופס אוברדור כי סינגפור תשתתף בפיתוח מצר טוואנטפק שבדרום מקסיקו.
ביקורים רמי דרג
ביקורים רמי דרג מסינגפור למקסיקו
קשרי מסחר
בשנת 2018 הסתכם המסחר בין מקסיקו לסינגפור ב-2.8 מיליארד דולר. הייצוא העיקרי של מקסיקו לסינגפור כולל: נפט; יחידות זיכרון; יחידות תהליך; יחידות תהליכים דיגיטליות; יחידות בקרה או מתאמים; וסוכר. הייצוא העיקרי של סינגפור למקסיקו כולל: בנזין; יחידות זיכרון; מעגלים מודולריים; גבישים פיאזואלקטריים רכובים; התקני אחסון שאינם נדיפים, ומוליכים למחצה. בשנת 2013 תאגיד Keppel מסינגפור חתם על הסכם עם Pemex ממקסיקו לפיתוח שדות נפט במפרץ מקסיקו. על ההסכמים העידו שרי החוץ של שתי המדינות.
Red Orchestra: Ostfront 41-45
Red Orchestra: Ostfront 41-45 הוא משחק יריות בגוף ראשון שפותח על ידי Tripwire Interactive והופץ על ידי Bold Games לגרסה הקמעונית והופץ על ידי סטים לגרסה באונליין.
המשחק יצא לפלטפורמות ה-Linux וה-Microsoft Windows בתאריך ה-14 במרץ 2006 ולפלטפורמת ה-OS X בתאריך ה-5 באפריל 2013.
המשחק החל בתור מוד למשחק Unreal Tournament 2004 שפותח עבור תחרות פיתוח מודים למשחק בחסות אפיק ו-NVIDIA, ושמו אז היה Red Orchestra: Combined Arms. עקב זכייתו של המוד בתחרות המודים ניתן למפתחי המשחק רישיון מלא ל-Unreal Engine 2.5 והוחלט לפתח את המשחק כמשחק עצמאי לחלוטין.
מאפיינים
המשחק מתרכז בהיבט מרובה המשתתפים של המשחק, על אף שיש מצב שחקן יחיד ("עיסוק") זמין.
המשחק כולל דימוי של מערכות שריון וירי פגזי טנקים (חדירה וסטייה ביחס לזוויות השיגור). התנועות של הדמויות במשחק מאפשרות להן לרוץ ספרינט, לכרוע, לזחול, לפרוס מקלעים ועוד.
הבחירות בארצות הברית (2020)
350px|ממוזער|שמאל|[[הבחירות לסנאט של ארצות הברית (2020)|הבחירות לסנאט של ארצות הברית, 2020, לפי חלוקה למדינות:
]] 350px|ממוזער|שמאל|הבחירות ל[[בית הנבחרים של ארצות הברית, 2020, לפי חלוקה למדינות ומחוזות בחירה:
]] הבחירות בארצות הברית בשנת 2020 נערכו ב-3 בנובמבר. במהלכן נבחרו נשיא ארצות הברית וסגנו, כל חברי בית הנבחרים של ארצות הברית, 35 מתוך 100 חברי הסנאט של ארצות הברית, 13 מושלי מדינות ומושלי טריטוריות וחברי בתי נבחרים מקומיים ב-44 מתוך 50 מדינות ובשלוש טריטוריות. כמו כן נערכו בחירות למשרות ציבוריות רבות אחרות במדינות ארצות הברית ועריה וכן הצבעות בנושאי חקיקה שונים פנים-מדינתיים.
הבחירות נערכו בצילה של מגפת הקורונה שהתפרצה בארצות הברית במרס 2020. המגפה הביאה לשיבושים ולדחיות בבחירות המקדימות שנערכו במדינות מאותו מועד ואילך. כדי להתמודד עם אילוצי צעדי ההתמודדות עם המגפה הרחיבו מדינות רבות את האפשרות שניתנה לאזרחיהן להצביע בהצבעה מוקדמת או באמצעות הדואר.
הבחירות לנשיאות
ב-2020 נערכו הבחירות ה-59 במספר לנשיא ארצות הברית. חבר האלקטורים מונה 538 חברים, אשר חלוקת מושביו בין המדינות השונות נקבעה על פי תוצאות מפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2010. רוב של 270 אלקטורים לפחות נדרש לשם זכייה בבחירות. הנשיא המכהן, דונלד טראמפ וסגנו מייק פנס מהמפלגה הרפובליקנית התמודדו על תקופת כהונה שנייה. מולם התייצבו מועמד המפלגה הדמוקרטית לנשיאות סגן נשיא ארצות הברית לשעבר, ג'ו ביידן וסגניתו המיועדת הסנאטורית קמלה האריס וכן שמונה מועמדים נוספים לנשיאות.
הבחירות לקונגרס ה-117
בבחירות נעמדו לבחירה 35 בין 100 מושבי הסנאט, שהם כל חברי הקבוצה השנייה (Class II) של חבריו, העומדים בשנת כהונתם השישית. בכל מדינה שיש בה בחירות לסנאט נבחר רק סנאטור אחד מתוך שני הסנאטורים שלה. נערכו גם בחירות למילוי שני מושבים שהתפנו מקרב הסנאטורים חברי קבוצות I ו-III. מבין 33 המושבים של הסנאטורים שכהונתם מסתיימת מוחזקים 21 על ידי רפובליקנים ו-12 על ידי דמוקרטים.
בבחירות נעמדו לבחירה כל 435 המושבים בבית הנבחרים שהם בעלי זכות הצבעה. בנוסף לכך נעמדו לבחירה ששת המושבים של חברי הקונגרס שאינם בעלי זכות הצבעה, המייצגים את וושינגטון די. סי., ארבע טריטוריות ואת פוארטו ריקו. המפלגה הדמוקרטית מחזיקה ב-232 מושבים המפלגה הרפובליקנית מחזיקה ב-198 מושבים והמפלגה הליברטריאנית במושב אחד.
הנבחרים, ביחד עם הסנאטורים שמושביהם אינם עומדים לבחירה השנה, הרכיבו את הקונגרס ה-117, שהתכנס ב-3 בינואר 2021.
בחירות במדינות ארצות הברית
בבחירות נבחרו חברי בתי מחוקקים ב-86 מתוך 99 הבתים שבבתי המחוקקים של מדינות ארצות הברית, כל אחת לפי השיטה הנוהגת בה. הבחירות נערכו על מושביהם של 5,876 (79.5%) מתוך 7,383 חברי בתי מחוקקים בארצות הברית. בשש מדינות בלבד לא נערכו כלל בחירות לבתי המחוקקים המקומיים. בחירות לבתי המחוקקים המקומיים נערכו גם בטריטוריות של גואם, איי מריאנה הצפוניים ואיי הבתולה של ארצות הברית.
ג'ייסון ריילי
'''ג'ייסון ל. ריילי (באנגלית: Jason L. Riley''') הוא עיתונאי אמריקאי, המכהן כעורך בכיר בוול סטריט ג'ורנל. עמית מחקר בכיר במכון גייטסטון.
הבחירות בארצות הברית (2020)
בחירות במדינות ארצות הברית
בבחירות נבחרו גם ממלאי משרות ציבוריות רבים במדינות השונות, וביניהם:
ג'ייסון ריילי
קורות חיים
ריילי נולד בבאפלו שבמדינת ניו יורק. הוא בעל תואר ראשון באנגלית מאוניברסיטת באפלו. את הקריירה העיתונאית שלו החל בעיתון באפלו ניוז וביו.אס. איי טודיי. ב-1994 הצטרף למערכת העיתון וול סטריט ג'ורנל. שימש כעורך משנה בדסק החדשות בניו יורק ב-1996 מונה לעורך המהדורה האינטראקטיבית ושימש במקביל גם כעורך מדור הפנאי והאמנות. במרץ 2000 מונה לעורך בכיר ומ-2005 הוא חבר במועצת העורכים של העיתון.
הבחירות בארצות הברית (2020)
בחירות במדינות ארצות הברית
בבחירות הועמדו להצבעה במדינות שונות שאלות למשאל עם ותיקונים לחוקות המדינות. אלו מקיפים שורה של נושאים, לרבות ביטוח רפואי ציבורי, הגמשת החוקים בנוגע לצריכה של סם הקנאביס ואף צירוף פוארטו ריקו למדינה ה-51 של ארצות הברית.
ג'ייסון ריילי
קורות חיים
ריילי עמית במכון מנהטן, צוות חשיבה קונסרבטיבי.
ב-2008 יצא ספרו "Let Them In: The Case for Open Borders" בו מבטא תמיכה במדיניות ליברלית יותר כלפי הגירה לארצות הברית. ב-2014 יצא לאור ספרו "Please Stop Helping Us: How Liberals Make It Harder for Blacks to Succeed" (בתרגום חופשי: "אנא הפסיקו לעזור לנו: איך הליברלים מזיקים להצלחת השחורים [באמריקה]"). הספר מתאר כיצד מדיניות ליברלית על אף כוונותיה הטובות, פגעה למעשה באפרו-אמריקאים וביכולתם לצמצם את הפער מול הלבנים.
ריילי נשוי לעיתונאית היהודייה נעמי שייפר-ריילי והם הורים לשלושה.
פולק האגר יוהנסן
פולק האגר יוהנסן (בנורווגית: Folke Hauger Johannessen; 2 בדצמבר 1913 – 17 באפריל 1997) היה אדמירל נורווגי ששימש כראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) בין 1964–1972.
ביוגרפיה
יוהנסן נולד בגטבורג שבשוודיה ב-2 בדצמבר 1913. מאוחר יותר עברה המשפחה לפרדריקסטאד שבנורווגיה. לאחר שסיים את לימודיו, הוא התקבל לעבודה כנער מכונות על ידי חברת ספנות וערך מסעות לאירופה ואמריקה באוניות סוחר בין השנים 1931–1933 כדי לעמוד בתנאי הקבלה להכשרה כקצין ימי. לאחר מכן החל הכשרת קצינים בבית הספר הצבאי הימי בהורטן וסיים את לימודיו ב-1938 כלויטננט צור זי. הוא מונה לסגן מפקד הספינה KNM Nordkap, ולאחר מכן שימש כסגן מפקד ספינת הטורפדו KNM Snøgg.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, מונה לסגן מפקד ה-KNM Gyller ויחד עמה לחם כנגד הפלישה הגרמנית לנורווגיה. לאחר סיום הכיבוש הגרמני של נורווגיה, הפליג יוהנסן עם כמה ספינות והסגיר אותן לידי הצי האמריקני. לאחר מכן הוא הצטרף אל הממשלה הנורווגית הגולה בלונדון. במהלך המלחמה הוא השתתף בליווי שיירות מסחר בין בריטניה לארצות הברית ולברית המועצות.
לאחר המלחמה, חזר יוהנסן לנורווגיה ומונה לסגן מפקד בית הספר הימי הצבאי באוסלו. ב-1948 הוא מונה למפקד המשחתת KNM Stavanger. זמן קצר לאחר מכן הוא הועבר להיות סגן נספח הצי הנורווגי בבריטניה. בין 1950–1952 היה ראש מחלקת המבצעים של הצי. לאחר מכן מונה לנציג נורווגיה במטה נאט"ו. ב-1958 הוא חזר להיות מפקד בית הספר הצבאי הימי. ב-1963 הוא מונה לסגן ראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל), ושנה לאחר מכן הפך לראש ההגנה. בתקופת כהונתו בתפקיד, הוא עמל להגדיל את הצי הנורווגי ולחזק את ביצורי צפון נורווגיה כהכנה לקראת פלישה סובייטית אפשרית. הוא סיים את תפקידו בסוף שנת 1971, ומונה למנהל מכללת ההגנה - תפקיד בו החזיק עד 1973.
חברת הספנות והמסחר הרוסית
חברת הספנות והמסחר הרוסית מאודסה (ברוסית: Русское общество пароходства и торговли ובר"ת РОПиТ, "רוֹפִּיט") הייתה אחת מחברות הספנות הגדולות ביותר באימפריה הרוסית. היא נוסדה בשנת 1856 ופסקה להתקיים עם הלאמתה ב-1918 לאחר המהפכה ברוסיה. אניות החברה הפליגו בין נמלי הים השחור והים התיכון.
פעילות החברה
חברת "רופיט" נוסדה ב-1856; שנתיים אחר כך, ב-1858, חתמה על חוזה ל-24 שנים עם ממלכת סרדיניה, שהתיר לה להשתמש לצרכיה בנמל וילפרנקה מריטימה (Villefranche-sur-Mer) שבים התיכון. מניותיה של החברה נסחרו בבורסה של סנקט פטרבורג. היא הפעילה אניות נוסעים ומשא, וב-1901 החזיקה בצי המונה 72 כלי שיט.
אניות החברה שטו אחת לשבוע בקו "קונסטנטינופול-סמירנה-פיראוס-אלכסנדריה-קונסטנטינופול-אודסה" ובקו "קונסטנטינופול-סבסטופול"; מדי שבועיים פקדו אניותיה גם את נמלי בורגס ווארנה בבולגריה. מאז 1914 הפעילה החברה קו ישיר מאודסה דרך קונסטנטינופול אל אלכסנדריה. קווים נוספים של החברה היו "קו מקדוניה", הפלגות שבועיות ב"קו בולגריה-אנטוליה" מאודסה אל בורגס, קונסטנטינופול וטרבזון אל בתומי, ו"קו אנטוליה" מקונסטנטינופול אל בתומי.
מ-1863 עד 1914 הפעילה החברה את כל משרדי הדואר הרוסי באימפריה העות'מאנית. אחת מאניותיה, "צ'יכאצ'וב" (Чихачёв), טבעה מול נמל יפו בפברואר 1891. אירוע האסון והצלת נוסעי האניה סוקרו בהרחבה יתרה על ידי העיתונים העבריים של התקופה.
בשנת 1917 בראש החברה עמד אלכסיי קרילוב והוא פעל להעברת כל האוניות לשליטת רוסיה הסובייטית.
סוזאנה קורבט
סוזאנה ג'יין קורבט (באנגלית: Susannah Jane Corbett; נולדה ב-10 באוגוסט 1968) היא שחקנית וסופרת אנגלייה. קריירת המשחק שלה החלה ב-1999 והיא הופיעה בטלוויזיה, בקולנוע וברדיו. קורברט כותבת ספרי ילדים.
ביוגרפיה
קורבט נולדה בשכונת מרילבון שבלונדון. היא בתם של השחקן הארי ה. קורבט, שהיה ידוע מהופעתו בסיטקום "סטפטו ובנו" של ה-BBC, ושל אשתו השנייה מורין. היא למדה בבית הספר לבנות מוירה האוס באיסטבורן שבמזרח סאסקס. את הכשרתה המקצועית רכשה ב-East 15 Acting School בדבדן שבאסקס.
משחק
ב-1991 שיחקה קורבט בתפקיד קטן בסרט ההרפתקאות "רובין הוד: נסיך הגנבים". בנובמבר 1991 הופיעה לראשונה בטלוויזיה, בתפקיד סיידי מדוז בפרק בסדרת הדרמה הקומית "Minder" של רשת ITV.
את תפקידה הגדול הראשון קיבלה קורבט ב-1993, בעונה השלישית של הסדרה "Peak Practice", בתפקיד ונסה מצ'ין חולת סיסטיק פיברוזיס. היא ידועה בעיקר מהופעתה בתפקיד אלי פסקו, אשתו של אחת הדמויות הראשיות, בסדרת הדרמה "דיאל ופסקו", המבוססת על רומנים מאת רג'ינלד היל. בין השנים 1996 ל-2000 הופיעה קורבט בקביעות בסדרה, וחזרה להופעת אורח בשנת 2005.
בשנת 2000 חזרה להופיע בסדרה "Peak Practice" בתפקיד הפיזיותרפיסטית קרי דייווידסון, למשך שלוש עונות. ב-2015 שיחקה קורבט בסדרה "הולבי סיטי".
כתיבה
קורבט החלה לכתוב ספרים מצוירים עבור ילדיה. הספר הראשון שלה שיצא לאור היה "Dragon's Dinner" פורסם ב-20 באוגוסט 2009. ספר שני "One Cool Cat" פורסם באביב 2011. עוד כתבה ספר על תולדות חייו של אביה "Harry H. Corbett: The Front Legs of the Cow", שיצא לאור במרץ 2012.
חיים אישיים
קורבט חיה עם משפחתה באשבורנהאם שבמזרח סאסקס. יש לה שני ילדים.
קרלוס אקאפו
קרלוס אקאפו מרטינס (בספרדית: Carlos Akapo Martínez; נולד ב-12 במרץ 1993) הוא כדורגלן מגינאה המשוונית המשחק בעמדת הבלם בסן חוזה ארת'קווייקס ונבחרת גינאה המשוונית.
קריירת מועדונים
אקאפו התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של קלמה בה שיחק עד גיל 15. בהמשך שיחק גם במחלקות הנוער של הרקולס, קדיס והורקאן ולנסיה. ב-22 בינואר 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של הורקאן בניצחון 1-2 נגד מאיורקה ב'.
ב-6 באוגוסט 2014 הצטרף לקבוצת המילואים של ולנסיה בה שיחק שנתיים.
ב-14 ביוני 2016 חתם לשלוש שנים בווסקה. בעונת היה שותף לעלייה של המועדון לליגת העל הספרדית לראשונה בתולדותיו. ב-25 בספטמבר 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בלה ליגה בהפסד 3-0 לאתלטיקו מדריד.
ב-20 ביוני 2019 חתם לשלוש שנים בקדיס. ב-21 במאי 2021 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בתיקו 2-2 נגד לבאנטה.
קריירה בינלאומית
אקאפו נולד בספרד להורים מהגרים מגינאה המשוונית ולכן היה זכאי לייצג את שתי המדינות. באוגוסט אקאפו זומן לסגל נבחרת גינאה המשוונית.
ב-5 ביוני 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 1-0 ל. ב-4 בספטמבר 2016 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0-4 נגד. כיום משמש כקפטן הנבחרת.
הנסי
הֶנֵסִי (בצרפתית: Hennessy) היא יצרנית קוניאק בינלאומית מובילה, שבסיסה בקומונה קוניאק שבצרפת. היום מוכרת החברה 50 מיליון בקבוקים בקירוב בשנה ברחבי העולם, המהווים 40% מהצריכה העולמית של קוניאק, נתון שהופך אותה ליצרנית הקוניאק הגדולה בעולם.
היסטוריה
בשנת 1987 התמזגה החברה בשנית עם מותג האופנה לואי ויטון, מה שיצר את התאגיד המוכר היום כ-LVMH (ראשי התיבות ל'לואי ויטון • מואט הנסי'). קיליאן הנסי המשיך לפעול כיועץ לחברה עד למותו בשנת 2010, בהגיעו לגיל 103.
פופולריות
בתחילת המאה ה-21 גברה הפופולריות של המשקה בקרב אוכלוסייה צעירה יותר מזו שנהגה לצרוך אותו עד אז, וזאת בזכות ההתייחסות הנרחבת אליו בשירי היפ הופ וראפ שונים. בין הראפרים שהזכירו את המשקה בשיריהם ניתן למנות את אקזיביט, טופאק, נאז, סנופ דוג, אמינם ורבים אחרים. בשירו המכונה "הנסי" התייחס טופאק למשקה בתור "החרא הכהה הזה". המשקה מוזכר גם בשירו של 50 סנט "high all the time" בכינוי "הני".
מנהיג קוריאה הצפונית לשעבר קים ג'ונג איל היה צרכן נודע של המשקה, ונטען כי הוציא על צריכתו סכום של קרוב ל-800,000 דולר בשנה.
משקה ההנסי מוזכר גם בסרט משנת 1993, רשימת שינדלר, כמשקה מבוקש במיוחד בשוק השחור שאוסקר שינדלר (שגולם על ידי ליאם ניסן) השתמש בו כדי לזכות בחיבתם של הבכירים הנאצים.
שיר אהובת הספן
שיר אהובת הספן הוא פזמון שנכתב על ידי יאיר לפיד, הולחן על ידי רמי קליינשטיין ובוצע על ידי ריטה. השיר יצא לאור בשנת 1986.
רקע
השיר נכתב על ידי יאיר לפיד והולחן על ידי חברו רמי קליינשטיין, והוא אחד מבין מספר שירים שיצרו יחד. הוא בוצע על ידי ריטה, שהייתה אשתו של קליינשטיין. השיר נכלל באלבום הבכורה שלה שנשא את שמה.
השיר נכתב על ידי לפיד בהשראת הספר "ים המוות", שכתב הסופר הברזילאי ז'ורז' אמאדו.
בשנת 2017 ערכה תחנת הרדיו גלגלצ מצעד משיריה של ריטה, והשיר זכה במקום הראשון באותו המצעד.
השיר בוצע גם כחלק ממופע הפסטיבל בצבעים טבעיים 1986.
שי סיאדה
ביוגרפיה
סיאדה עבד ככבאי. ביוני 2003, נשלח לכיבוי השרפה בבית מרכזים בתל אביב. שרפה זו הייתה אירוע הדליקה הקשה ביותר בתל אביב, ומהשריפות הגדולות בשטח בנוי בישראל. במשך שלושה ימים פעלו 22 כבאיות ממחוז גוש דן, ובהן כ-60 כבאים, לכיבוי השרפה. סיאדה שהשתתף בכיבוי וסיכן את חייו, נפצע קשה מנפילת קורה במשקל שני טונות. הוא שותק בפלג גופו התחתון ורגלו הימנית נקטעה. לאחר תקופת שיקום חזר לעבוד בתחנת הכיבוי בתפקיד מנהלה.
סיאדה היה ספורטאי עוד בצעירותו. כבר מגיל 16 שיחק טניס שולחן והיה חבר במועדון "הפועל בת ים". לאחר הפציעה המשיך להתאמן בבית הלוחם תל אביב בהדרכת זאב גליקמן, ומגיל 24 החל לשחק טניס שולחן בכיסא גלגלים. הוא הוכתר במשך מספר שנים משנת 2004 ועד היום ברציפות כאלוף ישראל בטניס שולחן לדרגת הנכות שלו. ארבע שנים לאחר הפציעה דורג 26 בעולם.
בטורניר שנערך ברומניה ב-2011 הוא זכה במדליית זהב זוגותעם לירן גבע. באליפות ארגנטינה הפתוחה שנערכה ב-2011, המהווה קריטריון השתתפות באולימפיאדת הנכים לונדון (2012) הוא זכה במדליית כסף. הוא נכנס לאולימפיאדה מהמקום ה-18 והאחרון זאת בעקבות מספר תחרויות טובות שהשיא הגיע בתחרות בארגנטינה שם זכה במדליה וגם זכה להבטיח את מקומו במשחקים האולימפיים לונדון 2012.
באליפות אירופה שנערכה ב-2013 הוא זכה במדליית ארד.
באליפות ספרד הפתוחה שנערכה ב-2016 הוא זכה במדליית כסף לאחר הפסד במשחק הגמר ליריב מטורקיה המדורג ראשון בעולם. ייצג את ישראל במשחקים הפאראלימפיים ריו דה ז'ניירו (2016).
באליפות איטליה הפתוחה במאי 2017 זכה סיאדה במדליית כסף אחרי שניצח ברבע הגמר יריב מרומניה 1:3 ובחצי הגמר גבר על יריב מצרפת 2:3. במשחק הגמר הוא הפסיד לשחקן מפולין 3:1.
כוכב האושר שובה הלב
כוכב האושר שובה הלב (ברוסית: Звезда сомнительного счастья) היא דרמה היסטורית סובייטית משנת 1975 בבימויו של ולדימיר מוטיל. שם הסרט הוא רמז לשורה מתוך שיר מאת אלכסנדר פושקין. זוהי דרמה המוקדשת "לנשות רוסיה" והוא העיבוד הקולנועי הראשון לאירועי מרד הדקבריסטים.
עלילה
הסיפור מתרחש לאחר מרד הדבריסטים נגד הצאר ניקולאי הראשון בשנת 1825. המרד מדוכא וקצינים צבאיים המעורבים מתוודים בזה אחר זה. הם נידונים לגלות בסיביר ונשותיהם עומדות בפני ההחלטה האם ללכת אחריהם או לא.
הפקה
אחרי שביים את הסרט משנת 1970 "שמש המדבר הלבנה", מוטיל לא קיבל פרויקטים לבימוי במשך חמש שנים. כשמוטיל קיבל את האור הירוק מוועדת הקולנוע הממשלתית כדי לעשות סרט על הדקבריסטים, הוא עדיין סבל מבעיות ונאלץ לעשות שכתובים רבים מכיוון שהרשויות סברו כי לסרט יש יותר מדי הקבלות למשטר הסובייטי ורמיזות על מתנגדים למשטר ודיסידנטים.
עם זאת, התסריט נדחה. אז מוטיל הלך ללנינגרד, אל וועד המפלגה האזורי. הוא העביר את התסריט למזכירת אידאולוגיה; האישה לא הספיקה לקרוא אותו ובמקום זאת העבירה את הטקסט לבתה שבסופו של דבר אהבה אותו. האם התקשרה לפיליפ ארמש, ראש מחלקת הקולנוע של מוסקבה והכריזה כי "הוועדה האזורית של לנינגרד מעוניינת בסרט על הדקבריסטים!" כך הגיע התסריט ללנפילם, אך התקציב קוצץ ל-1.5 מיליון רובל 3.5 מיליון שהוקצו מלכתחילה.
חוסה בורדאלאס
קריירת מועדונים
בורדאלאס נולד באליקנטה, ולנסיה (קהילה אוטונומית). במהלך הקריירה שלו, אף פעם לא שיחק מעבר לליגה הספרדית הרביעית ובליגות האזוריות. הוא היה תחת חוזה בהרקולס במשך שבע שנים, אך מעולם לא הופיע באופן רשמי בקבוצה, כאשר הוא מושאל למספר קבוצות לאורך השנים. לאחר שעבר בעשר קבוצות מעבר להרקולס, פרש ממשחק פעיל בגיל 28 עקב פציעה.
קריירת אימון
תפקידו הראשון של בורדאלאס כמאמן היה בקבוצת המילואים של אליקנטה, עיר הולדתו, את התפקיד קיבל בשנת 1993. בשנה שלאחר מכן מונה למאמן הקבוצה הבכירה של המועדון.
אחרי שלוש שנים בהן אימן מספר קבוצות אחרות בליגות נמוכות גם כן, חזר בורדאלאס לקדנציה שנייה באליקנטה והעלה אותם מהליגות האזוריות לליגה הספרדית השלישית בשלוש עונות בלבד. הוא הגיע לשיא קריירת האימון כשמונה למאמנה של הרקולס מהליגה הספרדית השנייה באמצע עונת 2005/2006 אך פוטר במחזור השביעי של העונה שלאחריה.
בורדאלאס חזר לליגה השלישית כשמונה למאמנה של אלקויאנו, לאחר שנתיים וחצי במועדון חתם באלצ'ה מליגת המשנה.
לאחר שלוש עונות באלצ'ה, ושתי קדנציות באלקורקון, מונה בורדאלאס ב-11 ביוני 2015 למאמנה של דפורטיבו אלאבס. הוא הוביל את הקבוצה בחזרה ללה ליגה אחרי עשר שנים כבר בעונתו הראשונה, כשאר סיים עם הקבוצה במקום הראשון בליגה השנייה, אך אף על פי כן פוטר מתפקידו ב-21 ביוני 2016.
בספטמבר 2016 מונה למאמנה של חטאפה, והחליף את חואן אסניידר המפוטר בעסקה עד סוף העונה. גם בעונה הזו העפיל ללה ליגה, הפעם עם חטאפה, לאחר ניצחון בפלייאוף 2–3 על טנריפה.
בעונתו הראשונה כמאמן בלה ליגה, סיים עם חטאפה במקום השמיני בליגה. בעונה שלאחריה, עונת 2018/2019, הוביל את הקבוצה למיקום הגבוה בתולדותיה, המקום החמישי, כאשר הקבוצה מפספסת מיקום בליגת האלופות רק במשחק האחרון של העונה. בעקבות ההצלחה, זכה במאמן העונה בלה ליגה. הקבוצה גם העפילה לשמינית גמר הליגה האירופית בעונת 2019/2020 שם הודחה על ידי אינטר מילאנו.
במאי 2021 מונה בורדאלאס למאמנה של ולנסיה וחתם על חוזה לשנתיים. בתום עונת 2021/2022 פוטר מתפקידו.
ב-29 באפריל 2023 חזר לאמן את חטאפה ועזר לה להשיאר עונה נוספת בלה ליגה לאחר שהייתה ברוב העונה מתחת לקו האדום.
אמות (כתב עת)
אַמּוֹת: דו-ירחון לענייני חברה וספרות היה כתב עת, שראה אור בישראל בין השנים 1962–1965. את כתב העת ערך שלמה גרודזנסקי, ועם חברי המערכת נמנו אברהם יבין, גרשם שלום, לאה גולדברג, נתן רוטנשטרייך, דב סדן ומאיר יגובסקי. בסך הכל יצאו 20 חוברות הממוספרות באופן רציף מא' ועד כ'.
בפתח החוברת הראשונה כתב גרודזנסקי שכוונת כתב העת להיות, על פי הטרמינולוגיה הרוסית, "כתב עת עבה" ובאנגלית "high brow", כלומר כתב עת רציני המיועד לקורא בן המעמד הבינוני, רחב דעת ואופקים, המתעניין בקביעת עמדה תרבותית ופוליטית ובבירור עיוני של סוגיות בתחומי הפילוסופיה הפוליטית, הסוציולוגיה והתרבות. אחת המגמות של כתב העת הייתה לחבר בין היצירה העברית במדינת ישראל לבין יצירה עברית ויהודית בתפוצות, בעיקר בארצות הברית. בין היתר היווה כתב העת במה להוגים יהודים מחוץ לארץ כהנס מורגנטאו ומילטון הימלפרב. כוונה מוצהרת נוספת הייתה להתנתק מהחיבור, שהיה קיים באותה תקופה, בין כתבי עת לבין מנגנונים מפלגתיים.
כתב העת התחלק לשלושה מדורי-על: עיונים, בעל "תפקיד השכלתי", ובו סיכומים אקטואליים לגבי חזית המחקר במדעי החברה בעיקר באמצעות סקירות מקוריות ומתורגמות מאת אנשי אקדמיה בכירים בתחומם. עדויות, הכולל סיפורים ושירים בעיקר של יוצרים בני הדור וגנזך, המיועד לקריאה מחודשת של חומרים של יוצרים עבריים שספריהם אזלו מן השוק וסקירות מודרניות של חומר ישן (למשל מסה של נתן זך על יוסף חיים ברנר). כמו כן התקיימו המדורים מכתבים, למכתבים למערכת, שוליים למאמרי-תגובה קצרים, וספרים לסקירת ספרים.
למרות העושר התוכני ואנשי השם שכתבו בכתב העת והשתתפו בעריכתו, כתב העת לא היה כלכלי ונתמך על ידי הוועד היהודי-אמריקאי. כיוון שכתב העת לא נמנע מלעסוק בעניינים אקטואליים, הגיעו עד מהרה תלונות על כך שהעורך נוקט עמדה פוליטית מפלגתית בניגוד להצהרותיו, וזאת בתקופת מערכת הבחירות לכנסת השישית סביב הדחתו של דוד בן-גוריון מהנהגת מפא"י על–ידי "דור הביניים" של המפלגה. הקרע בין הגורם המממן, הוועד היהודי-אמריקאי, שדרש להתרחק מפוליטיקה לבין העורכים גרודזנסקי וסדן, שביקשו להתמודד עם האקטואליה, גרם לסגירת כתב העת בסוף 1965.
קרב אומן
קרב אומן היה אחד מסדרה של מערכות כיתור מוצלחות שביצע הצבא הגרמני, בשלבים הראשונים של מבצע ברברוסה (הפלישה הגרמנית לשטח ברית המועצות). במהלך הקרב, שהתנהל בשטח דרום-מערב אוקראינה, כיתרו כוחות של קבוצת ארמיות דרום הגרמנית, שתי ארמיות סובייטיות באזור העיר אומן, ולאחר השלמת חיסולן, לקחו בשבי עשרות אלפי חיילים סובייטים.
רקע
בשבועות הראשונות של מבצע ברברוסה קבוצת ארמיות דרום התקדמה מזרחה תוך כיבוש לבוב (30 ביוני) וז'יטומיר (10 ביולי). במהלך פרק זמן זה הצליחה קבוצת הפאנצר הראשונה להדוף ולהביס מתקפת נגד גדולה, שערכו כוחות שריון סובייטיים, שכללו כ-2500 טנקים, ולגרום להם אבדות כבדות ביותר.
ב-10 ביולי הועבר הפיקוד הכולל על החזית הדרומית והחזית הדרום-מערבית לידי סמיון בודיוני. התפקיד שהוטל עליו היה לתאם את פעולות שתי החזיתות, שכללו ביחד כ-1.5 מיליון חיילים, והגנו על שטח אוקראינה המערבית. אולם זמן קצר לאחר מינויו, תקעה קבוצת הפאנצר הראשונה, בפיקוד אוואלד פון קלייסט, טריז בין הכוחות הסובייטיים במרחב קייב, לבין הכוחות שהחזיקו במרחב ויניצה-אומן וכבשה את העיר ברדיצ'ב ב-15 ביולי. 2 קורפוסי הפאנצר של קלייסט המשיכו לנוע לכיוון דרום-מזרח, ואיימו לאגף מצפון את הארמיות הסובייטיות ה-6 ה-12 וה-18. הארמייה ה-17 הגרמנית בפיקוד קרל-היינריך פון שטילפנגל, חצתה את נהר הבוג הדרומי באזור ויניצה, וכוחותיה התקדמו מזרחה ממערב ומצפון-מערב לאומן. במקביל התקדמו יחידות של הארמייה ה-11 הגרמנית מגבול רומניה לכיוון צפון-מערב, בסיוע יחידות מצבאות רומניה והונגריה. הם חצו את נהר דנייסטר באזור מוהיליב-פודילסקי ודובסרי, ואיימו לאגף מדרום את הכוחות הסובייטיים באזור אומן.
מהלך הקרב
הפיקוד הסובייטי העליון (הסטבקה) ופיקוד החזית הדרום-מערבית העריכו בתחילה, שהמטרה העיקרית של קבוצת ארמיות דרום הגרמנית היא לחצות את נהר הדנייפר באזור שבין קייב לצ'רקסי. לכן הם המעיטו בהערכת הסכנה הנשקפת לארמייה ה-6 וה-12, שהחזיקו באזור אומן. הארמיות ה-6 ה-12 וה-18 קיבלו אמנם אישור להתחיל לבצע נסיגה מוגבלת מזרחה, כדי לייצב קו הגנה חדש שייגן על דרכי הגישה לדנייפר, אך זה היה מעט מדי ומאוחר מדי.
רק ב-20 ביולי, כאשר קורפוס הפאנצר ה-48 של קלייסט, אשר נע דרומה ממזרח לאומן, ניתק כמעט את כל הצירים, שחיברו את הכוחות הסובייטיים באזור אומן לעורפם, הבין לבסוף הפיקוד הסובייטי את חומרת הסכנה הנשקפת לארמייה ה-6 וה-12, והחל לנקוט בצעדי נגד. הארמייה ה-26 קיבלה הוראה לתקוף לכיוון דרום-מערב מאזור צ'רקסי. ההתקפה כוונה נגד האגף השמאלי של "קבוצת הפאנצר הראשונה" (שנחשף כאשר כוחותיה פנו לכיוון דרום-מזרח), במטרה לנתק את ראשי החץ הגרמניים ולחבור לכוחות הסובייטיים במרחב אומן. במקביל נצטווה קורפוס ממוכן מהארמייה ה-9 לנוע צפונה ולתקוף את קורפוס הפאנצר ה-48 ממזרח לאומן.
התקפת הנגד של הארמייה ה-26 נחלה הצלחה מוגבלת בשלביה הראשונים, והארמייה אף כבשה מחדש את העיר בילה צרקווה, אך הגרמנים הספיקו להחיש לאזור קורפוס מהארמייה ה-17, שבלם את המשך ההתקדמות של הארמייה ה-26, שלא קיבלה סיוע של כוחות שריון. לאחר 5 ימי לחימה קשה, במהלכם סבלה הארמייה ה-26 אבדות כבדות, נבלמה מתקפת הנגד והכוחות התוקפים נסוגו לעמדות המוצא שלהם.
ב-21 ביולי החלו הארמייה ה-6 וה-12 לנוע מזרחה במטרה לחבור לארמייה ה-18 ולהיחלץ מהכיתור הגרמני. אולם במקביל החלה גם הארמייה ה-18 לסגת מזרחה ללא תאום עם יחידות הארמייה ה-12, וכתוצאה מכך המרחק בין שתי הארמיות למעשה לא הצטמצם. במטרה לשפר את התאום בין הכוחות הסובייטיים באזור אומן, החליטה הסטבקה להעביר אותם תחת פיקוד החזית הדרומית.
מפקד החזית הדרומית, איוואן טיולנב, נדרש לחלץ את שתי הארמיות שהועברו תחת פיקודו מסכנת הכיתור הגרמני, אך התקשה לסייע להן, משום ששתי הארמיות שלו (הארמיות ה-18 וה-9) נמצאו אף הן תחת לחץ מתמיד מצד הארמייה הגרמנית ה-11 והארמייה הרומנית ה-4 שהתקדמו מערבה מהגבול הרומני. בנוסף לכך, התקדמות הקורפוס ה-30 של הארמייה ה-11 מדרום לאומן, יצרה טריז בין הארמיות ה-9 וה-18, ודחקה חלק מכוחות הארמייה ה-18 לכיס שהחל להיווצר באזור אומן. החזית הדרומית ניסתה לתקן את המצב באמצעות התקפת נגד, שבוצעה על ידי 2 קורפוסים של הארמיות ה-9 וה-18 ב-28 ביולי, אך הקורפוס ה-30 הדף את המתקפה הסובייטית וחידש את התקדמותו מזרחה ב-1 באוגוסט.
מהמסמכים שנחשפו בארכיונים הסובייטיים ניתן ללמוד שמפקדת החזית הדרומית לא הבינה את תמונת המצב, והפקודות שהיא נתנה לכוחות בפיקודה היו במקרים רבים מנותקות מהמציאות בשטח. הארמיות ה-6 וה-12 המשיכו לסגת מזרחה באיטיות תוך כדי לחימה, וכאשר הגיעו לעמדותיהן המתוכננות יחידות הפאנצר גרמניות כבר נמצאו עמוק בעורפם. כאשר הם קיבלו לבסוף את פקודת הנסיגה ב-28 ביולי, הם נצטוו לסגת מזרחה (למרות שדרכי הנסיגה לכיוון זה כבר נותקו על ידי הגרמנים), במקום לכיוון דרום-מזרח, שם עדיין נותרה פרצה בטבעת הכיתור הגרמנית המתהדקת.
ב-2 באוגוסט נסגרה טבעת הכיתור הגרמנית כאשר דיוויזיית הפאנצר ה-11 מקורפוס הפאנצר ה-48 של קלייסט, חברה עם הקורפוס ה-52 של הארמייה ה-17, באזור פרוומייסק, מדרום מזרח לאומן. למחרת התחזקה טבעת הכיתור כאשר דיוויזיית הפאנצר ה-16 מקורפוס הפאנצר ה-14 חברה לקורפוס ממוכן הונגרי ("הקורפוס הקרפטי"), שהיה מסופח לארמייה ה-17. הכוחות הסובייטיים המכותרים נדחקו בהדרגה לשטח מצומצם בגודל כ-20 קמ"ר ממזרח לאומן. בתוך הכיס נלכדו הארמיות ה-6 וה-12 של הצבא האדום וחלק מיחידות הארמייה ה-18. הכוחות הסובייטיים המכותרים ניסו שוב ושוב לפרוץ את טבעת הכיתור של כוחות הציר, אך בדרך כלל ללא הצלחה. רק כ-11 אלף חיילים וכ-1000 משאיות הצליחו לפרוץ את הכיתור ולחבור לכוח העיקרי של הצבא האדום. שטח הכיס הסובייטי הצטמצם במהירות כתוצאה מלחץ כוחות הציר, שתקפו אותו מכל העברים, ועד 8 באוגוסט הושלם חיסול הכוחות המכותרים ב"כיס אומן" ועשרות אלפי חיילים סובייטים נפלו לשבי הגרמני. לפי טענות הגרמנים, במהלך חיסול הכיס הם השמידו או לקחו שלל רק 317 טנקים סובייטיים, עובדה המצביעה על חולשת הכוחות המשוריינים שנותרו לצבא האדום בשלב זה של המערכה, בעקבות האבדות הכבדות שנגרמו להם במהלך החודש הראשון של הפלישה הגרמנית לברית המועצות.
תוצאות הקרב
לפי הערכות גרמניות, ספג הצבא האדום כ-200 אלף אבדות במהלך המערכה סביב "כיס אומן", מתוכם כ-103 אלף שבויים. 24 דיוויזיות סובייטיות הושמדו, או הפסיקו להתקיים ככוח לוחם משמעותי. הארמיות הסובייטיות ה-6 וה-12 הושמדו כמעט לחלוטין, והארמיות ה-18 וה-26 ספגו אבדות כבדות. התבוסה המוחצת במערכה סביב אומן, ביחד עם האבדות הכבדות שספגו כוחות החזית הדרומית והחזית הדרום-מערבית במהלך החודש הראשון של מבצע ברברוסה, אילצו את שרידי שתי החזיתות לסגת לקו נהר הדנייפר, ואיפשרו לכוחות הציר לכבוש כמעט את כל שטח אוקראינה הדרומית עד לסוף אוגוסט 1941.
חלק מהחיילים והמפקדים הסובייטיים שנפלו לשבי בכיס אומן, שוחררו עם תום המלחמה, אך חלק מהמפקדים הבכירים ששרדו את השבי הגרמני, נשפטו והוצאו להורג בעוון בגידה לאחר המלחמה. אחד מהם היה פאבל פונדלין, מפקד הארמייה ה-12. רק לאחר מותו של יוסיף סטלין, ועלייתו לשלטון של ניקיטה חרושצ'וב ב-1956, טוהרו שמותיהם והם זוכו מכל אשמה.
שיתין נשמין
שִׁיתִין נִשְׁמִין או שִׁיתִין נִשְׁמֵי (מארמית - שישים נשימות) הוא שיעור זמן הלכתי למדידת שינה. ישנן דעות שונות בספרות ההלכה לגבי אורכו של השיעור, וההכרעה המקובלת היא שהוא מעט יותר מחצי שעה.
מקור
בתלמוד הבבלי נאמר כי אסור לישון בשנת צהריים יותר משיתין נשמין. התלמוד מכנה את השיעור "שינת הסוס".
דין זה נפסק להלכה בשולחן ערוך: הפוסקים האחרונים סייגו את הדברים וכתבו כי אם ישן לצורך לימוד תורה בלילה וכדומה מותר לו לישון גם יותר מכך.
דינים נוספים
מי שלא ישן שיעור שיתין נשמין אינו חייב בנטילת ידיים כשקם, יש אומרים כי אינו חייב בברכות התורה, ואם היה זה באמצע סעודה אין זה נחשב הסחת דעת המחייבת שוב בברכה.
סאדומאזוכיזם
סאדומאוזוכיזם הוא מתן או קבלת הנאה פעולות הכוללות גרימת או קבלת כאב או השפלה. לעיתים מתרגלי הסאדומאזוכיזם מחפשים לחוות סיפוק מיני ממעשיהם. בעוד שהמונחים 'סאדיסט' ו'מאזוכיסט' מתארים אדם שנהנה ממתן כאב ואדם שנהנה מקבלת כאב, בהתאמה, מזוכיסט יכול ליהנות משתי הפעולות הללו.
המילה 'סאדומאזוכיזם' היא שילוב של המילים 'סאדיזם' ו'מזוכיזם'. הקיצור S&M משמש לרוב לתיאור הסאדומאזוכיזם, אולם ניתן גם להשתמש בקיצורים S-M, SM, S/M. הסאדומאוכיזם אינו נחשב לפאראפיליה קלינית, אלא אם הסאדומאזוכיסט נמצא במצוקה קלינית או שנגרם לו נזק בריאותי. כאשר נערך אקט סאדיסטי בקרב שני מבוגרים מסכימים, הוא לרוב יכלל תחת הכותרת של BDSM, והוא נבדל ממעשי אלימות מיניים שמבוצעים ללא הסכמה הדדית.
לוקומוטיב קובאן
לוקומוטיב קובאן קרסנודאר (ברוסית: «Локомотив Кубань Краснодар») היא קבוצת כדורסל רוסית מהעיר קרסנודאר שבמחוז קרסנודאר, המתמודדת בליגה המאוחדת של VTB וביורוקאפ.
הקבוצה משתתפת באופן קבוע במפעלים האירופאים השונים. בין היתר הגיעה למספר משחקי גמר (יורוקאפ צ'לנג', גביע קוראץ', יורוצ'לנג' והליגה המאוחדת של VTB) ובעונת 2012/13 זכתה בגביע היורוקאפ לאחר ניצחון בגמר מול קבוצת בילבאו באסקט 64-75.
היסטוריה
לוקומוטיב קובאן הוקמה ב-1946 בעיר מינרלני וודי. בשנת 2003 הקבוצה הוקמה מחדש והועברה לעיר רוסטוב על הדון. ב-22 ביולי 2009 במסיבת עיתונאים שערך מנכ"ל הקבוצה, אנדריי ודישצ'ב הוחלט על מעברה של קבוצת לוקומוטיב רוסטוב לקרסנודאר בשל בעיות מימון ותשתית שרשויות חבל קרסנודאר הסכימו לנסות לפתור. ב-3 באוגוסט 2009 המועדון הסיר רשמית את שמו הקודם והפך ללוקומוטיב קובאן.
לקראת סוף עונת 2009/2010, נחשפה פרשת שחיתות ענקית בכדורסל הרוסי, כאשר סרגיי צ'רנוב, יו"ר התאחדות הכדורסל הרוסית הוקלט כשהוא מבקש מהשופטים לסייע ללוקומוטיב קובאן לנצח את דינמו מוסקבה ברבע גמר פלייאוף הליגה הרוסית, בכל מקרה דינמו ניצחה והעפילה לחצי גמר הליגה, אולם הועלו קריאות ממספר מומחי ספורט רוסיים להשעות את הליגה. ביולי 2010 השערורייה הובילה להקמת ליגת הכדורסל המקצוענית.
בעונת זכתה הקבוצה בגביע היורוקאפ בפעם הראשונה בתולדותיה תחת המאמן יבגני פשוטין, דבר שמהווה את הישג השיא שלה בזירה היבשתית. באותה עונה העפילה לראשונה לגמר פלייאוף הליגה המאוחדת של VTB, אך הפסידה לצסק״א וסיימה כסגנית האלופה. בעונת השתתפה הקבוצה ביורוליג.
בעונת 2015/16, תחת הדרכתו של המאמן היווני, יורגוס ברצוקאס, הקבוצה העפילה לראשונה בתולדותיה לשלב הפיינל פור של היורוליג וסיימה במקום השלישי לאחר שגברה בתוצאה 75:85 על קוצ'ה לבוראל.
בעונת 2016/17 השיגה עליונות במסגרת היורוקאפ אך הודחה לבסוף בשלב חצי הגמר על ידי מאלגה הספרדית.
בעונת 2017/2018 הציגה כדורסל משכנע מאוד והתייצבה בראשות טבלת הליגה המאוחדת של VTB בעודה מעפילה לשלבי ההכרעה בטורנירים בהם השתתפה, לרבות זכייה בגביע הרוסי בכדורסל והעפלה לגמר היורוקאפ, עם הישג מרשים של מאזן נטול הפסדים עד למשחק הראשון של הגמר, שבו הקבוצה הפסידה לראשונה לדרושפאקה בתוצאה 81:78.
בעונת 2018/2019 הקבוצה החליפה שלושה מאמנים, אחרי האכזבה בפתיחת העונה פוטר אובראדוביץ' והוחלף על ידי עוזרו ולאדה יובאנוביץ'. לוקומוטיב שהייתה המועדפת לזכייה ביורוקאפ סיימה את העונה הסדירה עם מאזן 1–9. ב הייתה אחת המובילות בה. בטופ 16 של היורוקאפ לוקמוטיב הפסידה את המקום הראשון ואסוול ואף שהעפילה לפלייאוף איבדה את יתרון הבייתיות, כאשר ברבע הגמר היא הפסידה לאוניקס קאזאן. לאחר הכישלון הזה יובאנוביץ' פוטר ובמקומו מונה בוב דונוולד ג'וניור למאמן החדש. תחתיו לוקומוטיב סיימה רביעית והתמודדה נגד זניט, אך חרף יתרון הבייתיות זניט ניצחה אותה ולוקומוטיב סיימה את העונה הסדירה במקום החמישי.
בעונת 2019/2020 לא העפילה לטופ 16 של היורוקאפ, עם זאת ב החזיקה במאזן טוב יותר וסיימה במקום השלישי, אך העונה הופסקה בעקבות התפרצות נגיף הקורונה ברוסיה.
בעונת 2023, עלתה לגמר פלייאוף ליגת VTB אחרי שהדיחה את צסק״א מוסקבה, עם 3-4 בסדרת הטובה מ-7 משחקים. בכך העפילה בפעם השנייה בתולדותיה לגמר הליגה.
הישגים לפי עונה
מקרא:
מגרש
הקבוצה אירחה בהיכל הספורט "אולימפ", המכיל 3,000 מקומות ישיבה עד 2011.
מכון קורצ'טוב
מכון קורצ'טוב (ברוסית: Hациональный исследовательский центр «Курчатовский Институт», רשמית: "מרכז המחקר הלאומי 'מכון קורצ'טוב'") הוא מוסד מחקר ופיתוח מוביל ברוסיה בתחום האנרגיה הגרעינית. נקרא על שם איגור קורצ'טוב ונמצא בכיכר קורצ'טוב 1, במוסקבה.
בברית המועצות המכון היה ידוע בשם מכון איגור קורצ'טוב לאנרגיה אטומית (Институт Атомной Энергии им. И.В. Курчатова, בראשי תיבות: КИАЭ). בין 1991 ל-2010, היה ידוע כמרכז המדע הרוסי "מכון קורצ'טוב" (Роcсийский научный центр «Курчатовский Институт») לפני ששונו שונה למרכז המחקר הלאומי.
היסטוריה
עד שנת 1955, היה המכון ידוע בשם "מעבדה מספר 2 של האקדמיה למדעים של ברית המועצות". המכון נוסד ב-11 בפברואר 1943 במטרה לפתח נשק גרעיני. מרבית הכורים הגרעיניים הסובייטיים תוכננו במכון, כולל F-1, שהיה הכור הגרעיני הראשון מחוץ לצפון אמריקה שקיים ביקורת על תפעולו.
מאז שנת 1955 המכון עסק בביצוע עבודות ניסוי מדעיות מרכזיות בתחומי היתוך תרמו-גרעיני ופיזיקת פלזמה. במיוחד פותחו שם מערכות הטוקאמק הראשונות, שהמוצלחות שבהן היו T-3 והגרסה הגדולה שלה T-4, שנבדקה בשנת 1968 בנובוסיבירסק, בניסוי שבחן את התגובה המיזוגית התרמו-גרענית הקווסטיסטית הראשונה אי פעם. מערכות טוקאמק (Токамáк) הן רכיב המשתמש בשדה מגנטי רב עוצמה כדי להגביל פלזמה חמה בצורת טורוס. מהווה אחד מכמה סוגים של התקני כליאה מגנטיים המפותחים לייצור כוח היתוך תרמו-גרעיני מבוקר והוא המכשיר המוביל לביצוע כור היתוך מעשי.
בשנות השמונים מילאו עובדי מכון קורצ'טוב, מהנדסי מחשבים, תפקיד חשוב מאוד בביסוס תרבות המחשבים באמצעות השתתפות בפיתוח מערכת ההפעלה DEMOS בשנת 1982, שהוביל להפצת האינטרנט ברוסיה וסייע בפירוק ברית המועצות. מערכת DEMOS (ברוסית: Единая Мобильная Операционная Система, ДЕМОС) פותחה כמערכת הפעלה דמוית Unix, על בסיס BSD. בשנת 1991 DEMOS נזנחה ובמקומה פותחה מערכת ההפעלה "רלקום" (РЕЛКОМ)
תעלול או ממתק (סרט, 1986)
תעלול או ממתק (באנגלית: Trick or Treat) הוא סרט אימה על-טבעי אמריקאי, אשר יצא בשנת 1986 על ידי De Laurentiis Entertainment Group. בסרט מככבים מארק פרייס וטוני פילדס בתפקידים ראשיים ואוזי אוסבורן וג'ין סימונס בתפקידי משנה. הסרט מתרכז סביב נער שנרדף על ידי רוח הרפאים של גיבור הרוק שלו. את הסרט ביים צ'ארלס מרטין סמית' וזוהי הייתה עבודתה הבימוי הראשונה שלו אשר גם מופיע בסרט לרגע קצר.
מכון קורצ'טוב
היסטוריה
עד 1991 פיקח משרד האנרגיה האטומית על הנהלת מכון קורצ'טוב. לאחר הפיכתו למרכז המדע הממלכתי בנובמבר 1991, הוכפף המכון ישירות לממשלת רוסיה. על פי אמנת המכון, מנהל המכון ממונה על ידי ראש הממשלה על סמך המלצות רוסאטום.
תעלול או ממתק (סרט, 1986)
עלילה
אדי וויינבאואר הוא תלמיד תיכון מנודה אשר כותב מכתב לגיבורו, זמר המטאל סמי קור. סמי הוא זמר מפורסם אך וולגרי ומושמץ, גיבור עיר הולדתו של אדי, ובוגר בית הספר התיכון שבו אדי בעצמו לומד. הוא מכניס את המכתב למעטפה ומתחיל לעשות את מטלותיו. סמי היה אמור להופיע במסיבת ליל כל הקדושים של התיכון בו למד, אותו תיכון בו אדי לומד אך נאסר עליו להופיע במסיבה מה שגורם לאכזבתו של אדי. אך מה שגרם לזעזוע עבור אדי היא ידיעה שהגיע לאחר מכן בחדשות בו דווח כי סמי נהרג במהלך שרפה בפרצה בבית מלון בו שהה. הוא הולך לחברו "נוק", תקליטן ברדיו שהכיר את סמי קור באופן אישי. כדי להסיר את מוחו של אדי ממות האליל שלו, נוק מעניק לאדי את העותק היחיד של אלבומו האחרון וטרם פורסם של קר, "שירים במפתח המוות", צרוב על גביי דיסק. נוק הקליט את הדיסק על גבי נגן באיכות גבוהה ומתכנן להשמיע אותו בשלמותו בחצות בליל כל הקדושים כמחווה מכיוון שלדברי נוק, זו תמיד הייתה תוכניתו של סמי לבכורה של האלבום.
מכון קורצ'טוב
היסטוריה
בפברואר 2007 זכה מכון קורצ'טוב במכרז להיות הארגון העיקרי המתאם את המאמצים בתחם הננו-טכנולוגיה ברוסיה. המכון מעורב בפרויקטים שונים לרבות פרויקט איטר
תעלול או ממתק (סרט, 1986)
עלילה
כשחזר הביתה, אדי נרדם כשהוא מאזין לתקליט וחולם חלום מוזר על השרפה שהרגה את סמי קור. כשהוא מתעורר הוא מגלה שההקלטה נקטעת ואחרי שהאזין לו כמה שניות הוא מבין שמשהו לא ממש בסדר במילים שההקלטה תקועה עליהן. בעל ניסיון קודם עם מילים נסתרות, אדי מנגן את התקליט לאחור, אך מקבל יותר ממה שדמיין: סמי קור מדבר אליו מעבר לקבר.
מכון קורצ'טוב
היסטוריה
כורים רבים תוכננו על ידי חוקרי המכון, כמו:
תעלול או ממתק (סרט, 1986)
עלילה
סמי מדריך את אדי כיצד לנקום בקבוצת בריונים שהופכים את חיי בית הספר שלו לייסורים, מכיוון שסמי עצמו הוטרד כל הזמן בתיכון והוא מעוניין לנקום כעת בבריונים של אדי מכיוון שמעולם לא נקם בבריונים שהציקו לו. אדי מסביר את המצב לחברו הטוב ביותר רוג'ר, שמפקפק מאוד בכל העניין. בהתחלה הנקמה תמימה מספיק, אך זמן קצר התוכניות מתחילות להיות מרושעות יותר, עם פוטנציאל לגרום נזק פיזי אמיתי ובסופו של דבר להגיע לכדי רצח. בלי שום רצון לקחת דברים עד כה, אדי קובע לנתק את הקשר עם סמי, אך לסמי אין כוונה לתת לזה לקרות. כשאדי נמצא לבד בחדרו, סמי גורם לסודה להישפך על גבי התקליט, מה שגרם לזרם חשמלי שנותן לאדי בדיוק את כמות האנרגיה הדרושה לו כדי לבצע את תוכניותיו הרצחניות ללא עזרה של אדם אחר. לאחר מכן סמי מתגלה בדומות בחדרו של אדי ואדי המבוהל שובר את הדיסק בתקווה שלא יצטרך לראות את סמי יותר.
מכון קורצ'טוב
היסטוריה
ביוני 2020 המכון קיבל מימון מהתקציב הפדרלי ליצירת ותחזוקה של "מאגר המידע הלאומי למידע גנטי" ליצירת פורמטים לאחסון והעברת נתונים גנטיים, כדי לסייע לחברות תרופות בפיתוח חיסונים על בסיס המאגר הגנטי.
תעלול או ממתק (סרט, 1986)
עלילה
לאחר מכן אדי מגלה שעותק של הקלטת הגיע לאחד הבריונים שלו. הוא מבקש מרוג'ר לגנוב את הקלטת מהאוטו שלו ולהשמיד אך כשרוג'ר גונב את הקלטת הוא לוקח אותה לעצמו ומנגן אותה בבית שלו. כתוצאה מכך הרוח של סמי מופיעה גם בבית של רוג'ר ומבקשת ממנו לנגן את האלבום במסיבת ליל כל הקדושים בבית הספר שלהם אחרת הוא ימות.
רוג'ר עושה כדבריי סמי וכשאדי שומע על התוכניות של רוג'ר הוא מסה להגיע במהירות לבית הספר. בינתיים רוג'ר מנגן את האלבום בבית הספר מה שגורם לרוחו של סמי להופיע גם בבית הספר. הרוח של סמי עולה על הבמה בעוד כל תלמידי בית הספר מתלהבים מכיוון שהם חושבים שמדובר באדם שהתחפש לסמי כמחווה אליו. סמי תחילה מחבל במגבר הגיטרה של הלהקה שניגנה במסיבה ולאחר מכן יורה מתוך הגיטרה שלו זמרים חשמלים והורג מספר מתלמידי בית הספר. התלמידים המבוהלים מבינים שהם בסכנה והם מתחילים לברוח מהמסיבה בעוד סמי מנסה להמשיך להרוג אותם.
כשאדי מגיע לבית הספר הוא רואה ניידות אמבולנס ומשטרה בחוץ ומבין מה קרה. הוא נכנס לתוך בית הספר בניסיון להציל את לסלי, אחת מחברותיו לכיתה אך במקום זאת הוא נתקל בטים, אחד הבריונים שלו. הוא מנסה לשכנע את טים לעזוב את המקום אך טים מסרב להקשיב לו וכתוצאה מכך נהרג על ידי סמי. לאחר מכן אדי מוצא את לסלי והשניים מנסים לחפש אחר מקור החשמל של הגיטרה החשמלית של סמי. כשהם מגיעים אליו סמי מתחיל לתקוף ותם אך רוג'ר נחלץ לעזרתם כאשר הוא מנתק את החשמל בכל בית הספר וגורם לעצירתו של סמי באופן זמני. לאחר מכן אדי נזכר שחצות מתקרב ובכך האלבום אמור להתנגן. בעקבות כך אדי מתחיל להשמיד כל רדיו שנקרה בדרכו בזמן שהוא עושה את דרכו לתחנת הרדיו של נוק על מנת למנוע ממנו לנגן את האלבום. אך נוק לא מקשיב לאדי והוא מתכנן לנגן את האלבום בכל זאת. לאחר מכן אדי חוזר לבית הספר שם הוא מתנגב לתוך אחת ממכוניות המשטרה באזור ונוסע במהירות לכיוון גשר. במזן הזה הוא מנגן את הקלטת של רוג'ר בתוך האוטו על מנת לגרום לסמי שוב להופיע. סמי מופיע ומנסה לתקוף את רוג'ר אך רוג'ר מגעי לגשר ומפיל את המכונית לתוך נהר, מה שגורם לקצר בקלטת. הרוח של סמי מתחשמלת מהקצר ובכך סמי נהרג באופן סופי. אדי נשאר בחיים לאחר שבפעם הקודמת שהתחשמל מהקלטת הוא נשאר בחיים.
מרדכי שליין
מרדכי (מוטל'ה) שליין (1930, קרמנובקה, בלרוס – 1943) היה פרטיזן בן 13 בבלרוס הכבושה בידי גרמניה הנאצית, שהצטרף לפרטיזנים יהודים בראשות משה גילדנמן שפעלו נגד הנאצים באוקראינה.
ביוגרפיה
שליין נולד בקרמנובקה (Karmanovka, Кармановка) שבבלרוס, במחוז מוגילב, כ-160 ק"מ ממזרח למינסק. מגיל רך הראה שליין כישרון מוזיקלי. בגיל 8 החל ללמוד נגינה בכינור.
תקופת השואה
כשהיה שליין בן 11, עם הפלישה הגרמנית ב-1941, נכבש כפרו. בני משפחתו נשלחו להשמדה, והוא שרד בקרב בני משפחת גרנשטיין (Gernstein). כשנרצחו גם בני משפחת גרנשטיין, שרד שליין במסתור. ולאחר מכן ברח ליער עם כינורו, שם התקבל ליחידת הפרטיזנים היהודים של משה גילדנמן, במסגרתה פעל כלוחם מן השורה.
לפי זכרונותיו של גילדנמן, הוא בחר את שליין לפעולה בכפר אוברוץ' שבצפון אוקראינה ב-20 באוגוסט 1943 בזהות בדויה, מכיוון שלשליין היה שיער בלונדיני והוא לא נראה כיהודי. שליין התחזה לקבצן נוצרי וניגן בכינורו בסביבת הכנסייה של הכפר. קצינים גרמנים ששמעו אותו ציוו עליו להגיע למסעדה שהייתה פופולרית בקרב הגרמנים ולנגן בה. כשניגן שם, שמע את תוכניות הגרמנים שהתארחו במסעדה ודיווח עליהן לגילדנמן. הוא הביא חומרי נפץ למסעדה במספר מנות ופוצץ אותה כשחיילים גרמנים רבים היו בה. שליין נהרג ב-13 באוקטובר 1943  (לפי סברה אחרת נהרג ב-1944) בהפגזה גרמנית.
הנצחה
כינורו של שליין נשמר בידי גילדנמן ובנו שמחה בהמשך המלחמה, ונתרם על ידי נכדיו של גילדנמן ליד ושם. הכינור מוצג במוזיאון יד ושם לתולדות השואה ומשמש בהופעות רשמיות וממלכתיות להנצחת זכר השואה, בין היתר בקונצרט זיכרון לציון 60 שנה לתום מלחמת העולם השנייה שהתקיים בשנת 2005 ביד ושם וכן ב-2009.
תת-משקל
המונח תת-משקל מתייחס למצב בו משקלו של אדם נחשב מתחת למשקל בריא. הגדרת המונח מסתמכת על מדד מסת גוף (בראשי תיבות מאנגלית: BMI). אדם שה-BMI שלו מתחת ל-18.5 מוגדר כסובל מתת-משקל. הגדרה רפואית זו יכולה להיות שונה משימושים אחרים של המונח, כמו למשל אלו המבוססים על משיכה גופנית.
סיבות
הסיבה הנפוצה ביותר לתת-משקל היא בדרך כלל מתת-תזונה הנובעת ממחסור של מזון זמין, המגיעה עד 50% בחלקים מאפריקה שמדרום לסהרה ובדרום אסיה. ההשפעות הבריאותיות של תת-תזונה מתחזקות בשל מחלות. אפילו מחלות שקל לטפל בהן כמו שלשול יכולות לגרום למוות.
כאשר יש מספיק מקורות מזון, יכול לעיתים להיווצר מצב של תת-משקל כתוצאה ממחלה נפשית או פיזית. ישנם גורמים רבים לאובדן משקל מופרז או לכך שאדם סובל מתת-משקל. כמה מהגורמים הנפוצים יותר הם:
בעיות
הבעיה העיקרית עם תת-משקל היא שהוא סימן משני או סימפטום למחלה נסתרת. אובדן משקל בלתי מוסבר דורש אבחון רפואי מקצועי.
תת-משקל עשוי להיות בעצמו גורם למחלה. מערכת החיסון של אנשים הסובלים מתת-משקל קיצוני עלולה להיות חלשה, והם פגיעים יותר לזיהום. לדברי רוברט א. בלאק (Robert E. Black) מבית הספר לרפואה ציבורית של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס, "מצב של תת-משקל וחסר בוויטמינים ובמינרלים יכול לגרום לירידה ביעילות מערכת החיסון ומערכות אחרות המהוות את מערכת ההגנה של הגוף, ויש לסווגן כסיבות המקוריות למוות אם הן מלוות במחלות מידבקות הגורמות למוות באופן ישיר." אנשים הסובלים מתת-משקל עקב תת-תזונה נמצאים ברמת סיכון גבוה במיוחד משום שלא רק שסך כל כמות הקלוריות שהם צורכים במזון עלולה להיות בלתי מספקת, אלא גם צריכת חומרים מזינים חיוניים, בייחוד חומצות אמינו נחוצות, וחומרים הנדרשים בכמויות זעירות כדוגמת ויטמינים ומינרלים.
אצל נשים עלול תת-משקל קיצוני לגרום להפסקת הווסת (אמנוריאה) וסיבוך אפשרי במהלך ההריון. תת-משקל עלול גם לגרום לאנמיה ולאובדן שיער הראש.
תת-משקל הוא גורם סיכון מוכח לתופעת דלדול העצם (אוסטאופורוזיס), אפילו אצל אנשים צעירים. לעובדה אחרונה זו יש תוצאות חמורות במיוחד, משום שהאנשים הסובלים ממנה אינם מודעים לסכנה, הם יכולים לחוש שהם כשירים ואפילו יכולים להצטיין בספורט אתגרי. לאחר שמתרחש השבר הספונטני הראשון, הנזק הוא לעיתים קרובות בלתי הפיך.
עלייה במשקל
כאשר אדם סובל מתת-משקל קיצוני עד כדי כך שבריאותו נפגעת, קיים לעיתים צורך במאמץ מרוכז לעלות במשקל. הטיפול באדם הסובל מתת-משקל הוא להגדיל את הערך התזונתי של מזונו ובכך להבטיח שסך הקלוריות שאדם אוכל יהיה גדול מסך הקלוריות שהוא שורף לשם ביצוע המטלות היומיות. מקובל גם להוסיף אימון משקולות על מנת להגדיל את מסת השרירים.
הנעדר
הנעדר (באנגלית: The Missing) היא מיני-סדרת מתח-דרמה בריטית מבית היוצר של ה-BBC שנכתבה על ידי האחים הארי וג'אק וילאמס, ובוימה על ידי טום שנקלד. הסדרה מכילה שמונה פרקים ועוקבת אחר טוני יוז, גבר אשר מאבד תקווה לאחר חטיפת בנו אוליבר, במהלך חופשה משפחתית בצרפת. יוז נהפך לגבר אובססיבי אשר לא מסוגל להשלים עם היעלמות בנו, ומעביר שנים בחיפוש אחריו. הסיפור מבוסס, ככל הנראה, על המקרה של הילדה מדלן מקאן הבריטית, שב-2007 נעלמה במהלך חופשה עם הוריה בפורטוגל כאשר הייתה בת שלוש. ב-2014, שבע שנים אחרי שנעלמה, סברו כי הופיע רמז חדש להיעלמותה, והמשטרה בפורטוגל חידשה לפיו את החיפושים אחריה. הסדרה זכתה לשבחים רבים וקיבלה שתי מועמדויות בפרס גלובוס הזהב - למיני סדרה והשחקנית הראשית (א'וקונור) הטובים ביותר.
העונה השנייה של הסדרה נקראה בעברית "הנעדרת". היא מתרחשת בגרמניה, ועוסקת בילדה שנחטפה. הסדרה שודרה בערוץ BBC One החל מ-12 באוקטובר 2016. השחקן צ'קי קריו חוזר ומגלם את ז'וליין באטיסט, ולצדו מככבים דייוויד מוריסי וקילי הוז בתפקידי הורי הילדה, אליס.
עלילה
העלילה מגוללת את סיפורו של טוני יוז (ג'יימס נסביט), שנסע יחד עם משפחתו הבריטית בשנת 2006 לנופש בצפון צרפת. ביום הראשון לחופשתם רכבם מתקלקל והם נאלצים לבלות את הלילה הראשון בעיירה קטנה הנקראת "שאלון דה בואה" במלון קטנטן בשם "עדן". בעודם ממתינים שרכבם יתוקן, אוליבר מבקש מאביו ללכת לבריכה, תחילה טוני מסביר לו שכבר מאוחר ומבטיח שייקח אותו ביום שלמחרת, אך כאשר אוליבר מתעקש, טוני נכנע ושניהם הולכים יחד לבריכה. אמילי (פרנסס או'קונור), אימו של אוליבר, מחליטה שלא להתלוות אליהם וחוזרת למלון. כשירד הערב והגיע הזמן ללכת, טוני לוקח את אוליבר לבר הסמוך, שהיה באותה עת הומה אדם בשל הגמר הגדול של משחקי המונדיאל שהתרחש באותו היום, כאשר בעיצומו של המשחק צרפת מבקיעה גול ניצחון והאנשים מסביב חוגגים בקול גדול. תוך כדי חגיגות הניצחון, טוני מבחין כי אוליבר נעלם בין ההמון הצוהל, הוא יוצא מחוץ לבר לחפש את בנו אך ללא הצלחה. לאחר שהבין כי הוא לא מוצא את אוליבר, הודיע לאשתו אמילי ויחד פנו למשטרה. טוני ואמילי נהפכו לאנשים הידועים ביותר בצרפת באותה תקופה, צוותי החקירה של צרפת יחד עם בלשים מטעם האינטרפול עבדו וחקרו את ההיעלמות של אוליבר אך נתקלו במבוי סתום והתיק נסגר.
העלילה נמשכת באופן לא ליניארי בשנת 2014, כ-8 שנים לאחר היעלמותו של אוליבר. טוני, שחש אחריות מלאה על היעלמות בנו, מחליט לא לוותר ולשוב ולחפש את אוליבר, כאשר בידו רמז שיכול לתת קצה חוט לגבי גורל בנו. טוני חוזר ל"שאלון דה בואה" ומתחיל בחיפושים באופן עצמאי. טוני נראה כאדם שאינו בר דעת, מפחיד את העוברים ושבים ונראה כי יצא מכליו.
במהלך 8 השנים שחלפו, נוצרו משקעים רבים ביחסיהם של טוני ואמילי והשניים התגרשו. אמילי החליטה להמשיך בחייה, בעוד שטוני חש שהוא אינו מסוגל ונשאר אובססיבי לגבי גורל בנו. בהמשך, אמילי נכנסת למערכת יחסים עם מארק וולש (ג'ייסון פלמינג), בלש מטעם האינטרפול שעזר בשנת 2006 בחקירת היעלמותו של אוליבר.
ג'וליאן בפטיסט (צ'קי קריו), המפקח הבכיר שעמד בראש חקירת היעלמותו של אוליבר, שומע כי טוני חזר לחפש את בנו ומחליט לחבור אליו. בזכות קשריו של ג'וליאן, מצליחים טוני וג'וליאן לפתוח מחדש את תיק החקירה ללא עזרה ממשטרת צרפת ובאופן דיסקרטי - לבקשת ראש העיירה.