cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קרב אל-עלמיין השני
היום השני לקרב: המשך המתקפה הבריטית
בליל 24/25 באוקטובר החלו הדיוויזיה המשוריינת ה-10 והבריגדה המשוריינת ה-9 (שפעלה תחת פיקוד הדיוויזיה הניו זילנדית ה-2) במתקפה חדשה, במטרה להיחלץ משדות המוקשים האחרונים של הציר, להגיע לקו דיווח "פירסון" ולהתחבר עם יחידות הדיוויזיה המשוריינת ה-1 באזור "רכס הכליה". המתקפה החלה בשעה 22:00 בסיוע הפגזה כבדה של כ-300 קני ארטילריה. צוותי פלסים נעו לפני כוחות השריון, כדי לפלס להם נתיבים בשדות המוקשים. הבריגדה המשוריינת ה-8 נתקעה בשדות המוקשים, ספגה אבדות כבדות מתקיפת מפציצים גרמניים, ומאש ארטילריה ותותחי נ"ט, ונסוגה בחזרה לרכס מיטרייה עם עלות השחר. אולם שתי הבריגדות המשוריינות האחרות (ה-9 וה-24) הצליחו להגיע לקו "פירסון", להתחבר עם הבריגדה המשוריינת ה-2 מימינם, ולתפוס עמדות בכוננות להדוף את מתקפת הנגד הצפויה של כוחות הציר.
מתקפת הנגד של פון תומא (25 באוקטובר)
בשעות הבוקר של 25 באוקטובר ניסתה הבריגדה המשוריינת ה-2 לחדש את התקדמותה, במטרה להגיע ל"קו פירסון" באזור "רכס הכליה", אך התקדמותה נבלמה על ידי מסך תותחי נ"ט גרמניים מחופרים, שהיוה חלק מקו ההגנה העיקרי של רומל. בשעות הבוקר המאוחרות החלו כוחות הציר, בפיקוד גנרל וילהלם פון תומה, במאמץ גדול להדוף את כוחות הארמייה השמינית חזרה לנקודת המוצא שלהם, ולחסל את הבליטה הבריטית שננעצה בקווי הציר. מתקפת הנגד נפתחה בהפגזה כבדה לאורך כל גזרת הדיוויזיה המשוריינת ה-1. בשעות הצהריים החלו טנקים גרמניים ואיטלקיים משתי דיוויזיות שריון, בסיוע כוחות חי"ר וריכוזי אש ארטילרית, לתקוף את הכוחות הבריטיים. התקפות הנגד נערכו במיומנות הרגילה של הגרמנים, אך הן לא התמקדו בגזרה צרה, אלא נערכו בנקודות שונות ובזמנים שונים לאורך חזית רחבה. כוחות החי"ר והשריון של הארמייה השמינית הדפו את כל ההתקפות, תוך שהם גורמים אבדות כבדות לכוחות הציר. שוב הוכח שמונטגומרי צדק בכך שהסתמך על ההרגל הגרמני להגיב בהתקפת נגד מיידית על כל איום מצד כוחות בעלות הברית. שחיקת כוחות השריון של הציר החלה להיות משמעותית, ובשני ימי הלחימה הראשונים הם איבדו למעלה מ-100 טנקים (77 גרמניים ו-35 איטלקיים). בשלב זה של הקרב, אבדות הארמייה השמינית בטנקים היו כבדות הרבה יותר (יותר מ-300 טנקים נפגעו בשלושת ימי הלחימה הראשונים), אך לרשות מונטגומרי עמדו הרבה יותר טנקים, ועתודות משוריינות חזקות. על אף כישלון התקפת הנגד של פון תומא, הבין מונטגומרי שכל ניסיון נוסף של דיוויזיות השריון של הקורפוס ה-10 להמשיך בהתקדמות מערבה נידון לכישלון, מכיוון שפיקוד האויב היה מוכן לכך, והזרים את עתודותיו לגזרת רכס הכליה. כדי להמשיך להחזיק ביוזמה, החליט מונטגומרי לערוך מתקפה חדשה בחלק הצפוני יותר של קו אל עלמיין. הדיוויזיה האוסטרלית ה-9, שהחזיקה באגף הצפוני, החשוף, של הבליטה הבריטית שננעצה בקווי הציר, נועדה לתקוף צפונה לכיוון חוף הים, במטרה להגיע לכביש החוף, ולאיים ללכוד כוחות גרמניים ואיטלקיים חזקים שהחזיקו באזור זה. מונטגומרי העריך, שמתקפה באזור רגיש זה והאיום של פריצה בריטית לאורך כביש החוף, יאלצו את רומל להעביר את עתודותיו לגזרה זו, לשחוק אותם בשורת התקפות נגד חדשות, ולהחליש את כוחות הציר באזור רכס הכליה, שם תכנן עדיין מונטגומרי להנחית את המהלומה העיקרית שלו.
המתקפה האוסטרלית החדשה נועדה להיערך בשלושה שלבים, כאשר השלב הראשון יבוצע בליל 25/26 באוקטובר. היעד העיקרי של השלב הראשון של המתקפה היה בליטת קרקע, שקיבלה את השם "נקודה 29". היא שימשה כמוצב תצפית ארטילרי גרמני חיוני, והוחזקה על ידי כוחות חזקים מהדיוויזיה ה-164. המתקפה האוסטרלית, שהחלה בחצות הלילה, בסיוע הרעשה ארטילרית כבדה והפצצה אווירית, השיגה את כל יעדיה, ובמהלכה נתפסו 240 שבויים גרמניים. במהלך הימים הבאים התחוללו קרבות קשים סביב "נקודה 29", שהייתה נקודה שולטת חשובה, כאשר כוחות הציר ניסו לחזור ולהשתלט עליה פעם אחר פעם.
מבוי סתום במערכה (26 באוקטובר)
בערב 25 באוקטובר שב רומל לצפון אפריקה, ומיד תפס פיקוד על כוחותיו באל עלמיין. עם חזרתו הוא קיבל דו"ח מצב חמור לפיו שתי הדיווזיות שספגו את עיקר המהלומה הבריטית ספגו אבדות כבדות - דיוויזיית "טרנטו" האיטלקית איבדה כמחצית מכוח החי"ר שלה והדיוויזיה ה-164 איבדה כוח שווה ערך לשני גדודים. בנוסף לכך, הכוחות הניידים של ארמיית הפאנצר אפריקה סבלו ממחסור חמור בדלק, שהיה אמור להספיק להם לשלושה ימי לחימה בלבד. בדו"ח ששלח רומל לגרמניה מיד לאחר שובו, הוא ציין, שמטרתו בימים הקרובים תהיה לעקור בכל מחיר את כוחות הארמייה השמינית מהבליטה, שכבשו במערך ההגנה שלו, ולהחזיר את המצב לקדמותו. החלטתו של רומל לצאת למתקפת נגד מיידית, במקום ליצור חזית הגנתית חדשה ולהניח לבריטים לשחוק עליה את כוחותיהם, שיחקה לידיו של מונטגומרי.
כיבוש "נקודה 29" על ידי האוסטרלים גירה את רומל לתגובה מיידית. הוא הורה לדיוויזיה ה-164, לקורפוס הממונע האיטלקי ה-20 ולדיוויזיית הפאנצר ה-15 (שכוחה הידלדל עקב האבדות שספגה בשני ימי הלחימה הראשונים) לנוע צפונה ולבצע מתקפת נגד, במטרה לקטוע את הבליטה שנכבשה על ידי האוסטרלים בלילה הקודם, ולכבוש מחדש את "נקודה 29". אולם מתקפת הנגד נכשלה לפני שכוחותיו של רומל הצליחו להתקרב לעמדות האוסטרליות. מטוסי סיור בריטיים איתרו את ריכוזי הכוחות שהתכנסו לקראת המתקפה, וכאשר הם נעו קדימה, הם נמחצו על ידי ריכוזי אש ארטילרית והפצצה עזה שהנחיתו עליהם גלי מפציצים של חיל האוויר המדברי. בשל מחסור בדלק לא יכלו כוחותיו הניידים של רומל להתקדם או לסגת, נותרו חשופים בשטח הפתוח, וספגו אבדות כבדות מתקיפות מהאוויר. עד לתום היום נותרו לדיוויזיית הפאנצר ה-15 רק 23 טנקים מבצעיים, ולדיוויזית "ליטוריו" נותרו 44 טנקים כשירים (מתוך 116 טנקים).
מצד שני, לא הצליחו הבריטים לנצל את המצב הקשה אליו נקלעו כוחותיו של רומל, ואת העובדה שלא נותרו כוחות שריון גרמניים בגזרת "רכס הכליה", כדי לפרוץ את חזית הציר באותה גזרה. בכל פעם שניסו הטנקים של הדיוויזיה המשוריינת ה-1 לנוע קדימה, הם נפגעו על ידי תותחי נ"ט גרמניים, שקשה היה לאתרם ולהשמידם. למעשה נוצר מצב של קיפאון בשדה הקרב, כאשר השריון הבריטי לא יכול היה להבקיע דרך מחסום תותחי הנ"ט של הציר, כפי שכוחות השריון של רומל לא יכלו להדוף את כוחות הארמייה השמינית מהשטחים, שנכבשו על ידם. בשלב זה של המערכה, האבדות שספגה הארמייה השמינית בכוח אדם ובשריון, היו כמעט כפולות מאבדות כוחות הציר (6,140 נפגעים מול כ-3,700 אבדות לכוחות הגרמניים-איטלקיים, מהם 2,100 שבויים), והיה חשש אמיתי בקרב הפיקוד הבריטי שהם יאלצו להפסיק את המתקפה, מבלי להשיג הכרעה במערכה.
מונטגומרי, שהבין את חומרת המצב והתרשם מההצלחה הראשונית של האוסטרלים, החליט להעתיק את מוקד המאמץ העיקרי של הארמייה השמינית צפונה, במטרה לפרוץ את חזית הציר לאורך כביש החוף ומשני עבריו. לשם כך הוא הורה לדיוויזיה האוסטרלית ה-9 להתכונן לחדש את המבקע שלה לעבר כביש החוף בליל 28/29 באוקטובר. במקביל הוא הורה להחליף את הדיוויזיה הניו זילנדית ה-2 והבריגדה המשוריינת ה-9, והעביר אותן לעתודה, ביחד עם הדיוויזיה המשוריינת ה-7 (מהקורפוס ה-13), כדי שיהיו מוכנות להנחתת המהלומה הסופית על כוחות הציר לאורך כביש החוף. הדיוויזיה המשוריינת ה-1 (שתוגברה בבריגדה משוריינת מדיוויזיית השריון ה-10) נצטוותה להמשיך להפעיל לחץ מתמיד על כוחות הציר באזור רכס הכליה, כדי לרתק את עתודותיו הניידות של רומל לאזור זה.
המערכה סביב "רכס הכליה" (27-28 באוקטובר)
ביומיים הבאים של הקרב התרכזה עיקר הלחימה סביב "רכס הכליה". למעשה לא היה מדובר ברכס של ממש, אלא בשורה של קפלי קרקע זעירים ושקעים בשטח המדברי השטוח, שקשה היה לזהות אותם ולאתר את מיקומם, עובדה שיצרה בלבול רב אצל הצדדים היריבים במהלך המערכה.
תוכניתו של רומל לקראת 27 באוקטובר הייתה לרכז כמעט את כל כוחותיו הניידים, לצורך הנחתת התקפת נגד רבת עוצמה על הכוחות הבריטיים, ולחסל את הבליטה הבריטית במערך ההגנה שלו. לשם כך הוא הביא מהעתודה את הדיוויזיה הקלה ה-90, ופקד על דיוויזיית הפאנצר ה-21 לנוע צפונה מהגזרה הדרומית, ביחד עם 50 אחוז מהתותחים של הציר באותה גזרה. מתקפת הנגד נועדה להתמקד בשתי נקודות - נגד האוסטרלים ב"נקודה 29", ונגד הדיוויזיה המשוריינת ה-1 בגזרת "רכס הכליה".
במקביל תכננו גם הבריטים לחדש את התקדמותם מערבה בגזרת "רכס הכליה", במטרה להגיע ל"נתיב רחמן". כדי להתגבר על מסך תותחי הנ"ט שחסם את דרכו, הורה גנרל בריגס, מפקד הדיוויזיה המשוריינת ה-1, לבריגדה הממונעת ה-7, לתקוף בליל 26/27 באוקטובר שני מוצבים מבוצרים של האויב, שנמצאו על הרכס, לכבוש אותם, ולהשתמש בהם כבסיסים מוצקים להמשך ההתקדמות של כוחות השריון שלו. שני הגדודים של הבריגדה, שנדרשו לבצע את המשימה, לא הצליחו לאתר את יעדיהם. האחד נסוג לנקודת המוצא שלו לפני עלות השחר, אך מפקד הגדוד ה-2 של "בריגדת הרובאים", ויקטור טרנר, החליט להישאר במקומו ותפס עמדה בשקע רדוד דרומית-מערבית לרכס הכליה.
מתקפת הנגד השנייה של רומל באותו יום, שכוונה נגד החי"ר האוסטרלי ב"נקודה 29", נכשלה אף היא. הדיוויזיה הקלה ה-90, שביצעה את ההתקפה, לא הצליחה כלל להתקרב לעמדות האוסטרליות. כפי שאירע ביום הקודם, ריכוזי הכוחות התוקפים אותרו, נמחצו על ידי אש ארטילרית מרוכזת ומטווחת היטב, וספגו הפצצה הרסנית מ-90 מפציצים בריטיים.
מאוחר יותר באותו יום ערכו דיוויזיות הפאנצר ה-15 וה-21 מספר התקפות נגד נחושות על הכוחות הבריטיים בגזרת רכס הכליה, אך כל ההתקפות נהדפו באבדות כבדות. כאשר הגרמנים ניסו להתארגן מחדש להנחתת מתקפת נגד בשעות אחר הצהריים, הם ספגו הפצצה עזה מהאוויר, שארכה כשעתיים וחצי, ושברה את ההתקפה עוד לפני שהחלה. נדמה היה ששום דבר לא יוכל לפרוץ את המבוי הסתום בגזרת רכס הכליה, אך הניסיונות החוזרים ונשנים של רומל להדוף את הכוחות הבריטיים, שהחזיקו בגזרה זו, גבו מכוחותיו המדולדלים מחיר יקר, שהוא לא יכול היה להרשות לעצמו.
המערכה סביב כביש החוף (29 באוקטובר-1 בנובמבר)
ב-28 באוקטובר הורה מונטגומרי לדיוויזיה המשוריינת ה-1 לעבור למגננה בגזרת רכס הכליה. באותו לילה הוא הורה לדיוויזיה האוסטרלית ה-9 בסיוע הבריגדה המשוריינת ה-23 לחדש את המתקפה צפונה לכיוון כביש החוף. המשימה שהוטלה על הדיוויזיה הייתה לנעוץ טריז בעמדות הציר, לנתק את כביש החוף ואת מסילת הברזל, שמדרום לו, ולתפוס עמדות שישלטו עליהם משני העברים. בשלב שני, נדרשו האוסטרלים לפנות מזרחה לאורך מסילת הברזל, ולנתק מעורפם את הכוחות הגרמניים והאיטלקיים, שהחזיקו במערכת מוצבים מבוצרת, שכונתה על ידי הבריטים בשם "מוצב תומפסון".
בשלב הראשון של המתקפה הצליחו הכוחות האוסטרליים להשתלט על שני מוצבים גרמניים במרחק כ-1500 מטר מצפון-מזרח ל"נקודה 29". אולם השלב השני של המתקפה, במסגרתו נדרשה הבריגדה האוסטרלית ה-26 בסיוע גדוד טנקי רגלים לנתק את כביש החוף, נכשל, לאחר שהכוחות התוקפים ספגו אבדות כבדות. למרות זאת, האוסטרלים הצליחו להגיע עד למרחק קצר ממסילת הברזל ומכביש החוף.
כאשר המודיעין הבריטי הציג בפני מונטגומרי את השינויים בהערכות כוחותיו של רומל ב-29 באוקטובר, הוא הבין שההערכות החדשה של כוחות האויב, פותחת לפניו אפשרות להכריע את המערכה. ריכוז כמעט כל היחידות הגרמניות של ארמיית הפאנצר אפריקה סביב כביש החוף, הותיר את הדיוויזיות האיטלקיות החלשות ללא התמיכה והחיזוק, שסיפקו להן יחידות החי"ר והשריון הגרמניות. קו התפר בין היחידות הגרמניות והאיטלקיות עבר סמוך לתל אל אקאקיר. לכן החליט מונטגומרי לזנוח את כוונתו לערוך את מבקעו העיקרי לאורך כביש החוף, ולהנחית את המהלומה הסופית שלו בתפר בין כוחות הציר, מצפון ל"רכס הכליה", במגמה לפרוץ את קו ההגנה השלישי והאחרון של רומל על "נתיב רחמן" מצפון לתל אל אקאקיר. בינתיים פקד מונטגומרי על הדיוויזיה האוסטרלית ה-9 לחדש את המתקפה צפונה, ולנתק את כביש החוף, במטרה לרכז את תשומת הלב של רומל בגזרה זו, ולרתק את עתודותיו, בעוד הוא מכין ומרכז את כוחותיו לקראת "המהלומה הסופית" דרומה משם.
בליל 30/31 באוקטובר חידשה הדיוויזיה האוסטרלית ה-9 את המבקע שלה צפונה, במטרה להשלים את כיבוש יעדיה המקוריים, ולנתק את הכוח הגרמני, שהחזיק ב"מוצב תומפסון". המתקפה, שהסתייעה בהרעשה ארטילרית רבת עוצמה, השיגה כמעט את כל יעדיה. האוסטרלים נעצו טריז צר, דמוי לשון, בקווי הציר, שקצהו הצפוני הגיע אל מעבר לכביש החוף, והכוח הגרמני-איטלקי ב"מוצב תומפסון" נותק כמעט לגמרי. הדיוויזיה הקלה ה-90 ספגה במהלך הלילה אבדות כבדות, לרבות כ-500 שבויים.
רומל הגיב בדיוק כפי שצפה הפיקוד הבריטי. במקום לחלץ את כוחותיו מ"מוצב תומפסון" ולבנות קו הגנה חדש, שימנע פריצה בריטית לאורך כביש החוף, ממזרח לסידי עבד אל רחמן, הוא הטיל שוב את כוחותיו למתקפת נגד, שנועדה לחסל את הבליטה האוסטרלית (שהייתה חשופה לאש משני עבריה), ולחבור לכוחותיו ב"מוצב תומפסון". במהלך 31 באוקטובר ערכו הדיוויזיה הקלה ה-90 וצוות קרב מדיוויזיית הפאנצר ה-21 ארבע התקפות נגד חזקות על הטריז האוסטרלי. הלחימה הייתה קשה ואינטנסיבית, אך כוחות הציר לא הצליחו לזכות בהישגים קרקעיים. החי"ר האוסטרלי, וטנקי הולנטיין של הבריגדה המשוריינת ה-23, בסיוע אש הארטילריה הבריטית, הצליחו להחזיק מעמד ולהדוף את כל ההתקפות, אף על פי שספגו אבדות כבדות.
רומל, שעדיין לא אמר נואש, הורה לכוחותיו לערוך ניסיון נוסף לחסל את הטריז האוסטרלי ב-1 בנובמבר. התקפות הנגד הגרמניות נמשכו כמעט לאורך על היום, ומספר עמדות עברו כמה פעמים מיד ליד, אך האוסטרלים הצליחו להחזיק בעמדותיהם השולטות על כביש החוף, וההישג היחיד של כוחות הציר היה כיבוש קצה המבלט האוסטרלי, מעברו הצפוני של הכביש. רק לקראת הערב התרכך רומל, והתיר לכוחותיו לפנות את "כיס מוצב תומפסון" בחסות החשיכה, ולחבור לכוחותיו העיקריים. הוא שילם מחיר יקר עבור התעקשותו לחסל את המבלט האוסטרלי, ושחק עוד יותר את כוחותיו המדולדלים.
מבצע "מטען מוגבר" (ליל 1/2 בנובמבר)
המתקפה המתוכננת החדשה של מונטגומרי מצפון ל"רכס הכליה", קיבלה את שם הקוד "מבצע מטען מוגבר". הכוחות שנועדו להשתתף במתקפה כללו את הבריגדה ה-151 מהדיוויזיה ה-50 (שהועברה מגזרת הקורפוס ה-13 בדרום), הבריגדה ה-152 מהדיוויזיה הסקוטית ה-51, הגדוד המאורי מהדיוויזיה הניו זילנדית, הבריגדה הממונעת ה-133 מהדיוויזיה המשוריינת ה-10 והבריגדה המשוריינת ה-9. כל הכוחות הנ"ל נועדו לפעול תחת פיקודו של גנרל ברנרד פרייברג, מפקד הדיוויזיה הניו זילנדית ה-2. המתקפה נועדה לכבוש בליטה מלבנית ברוחב כ-3.6 ק"מ ובעומק כ-5.5 ק"מ במערך ההגנה של הציר, ולהביא את כוחות החי"ר של הארמייה השמינית עד למרחק קצר ממזרח לנתיב רחמן. בשלב השני של המתקפה נועדה הבריגדה המשוריינת ה-9 להתקדם בנתיב שנכבש על ידי כוחות החי"ר, להבקיע דרך מסך תותחי הנ"ט שהיו פרוסים בעוצמה רבה לאורך נתיב רחמן וממערב לו, ולכבוש את תל אל אקאקיר. לאחר שתושלם הבקעת קו ההגנה השלישי והאחרון של רומל, נועדו כוחות השריון של הקורפוס ה-10 לעבור דרך הפרצה בקווי הציר, לפנות לכיוון צפון-מערב במטרה לנתק את כביש החוף, ולתקוף מהעורף את שארית כוחותיו הניידים של רומל באזור סידי עבד אל רחמן. המטרה הסופית של המבצע הייתה למוטט את התנגדות האויב ולהשמיד את כוחותיו.
כרגיל העדיף הפיקוד הבריטי לערוך את המתקפה בשעות הלילה. מבצע "מטען מוגבר" נפתח בשעה 01:00 ב-2 בנובמבר בסיוע הרעשה ארטילרית עזה מ-360 קני ארטילריה. מתקפת כוחות החי"ר בפיקודו של פרייברג נחלה הצלחה מלאה, כבשה את כל יעדיה, ויצרה פרצה רחבה בעומק כ־6 ק"מ בקווי הציר. הכוחות התוקפים נתקלו בדרך כלל בהתנגדות קלה, ותפסו כ-1500 שבויים. אולם השלב השני של המבצע לא התנהל כמתוכנן. בגלל קשיים שונים נדחתה ההסתערות של הבריגדה המשוריינת ה-9, ונפתחה רק זמן קצר לפני עלות השחר. בתחילה נחלה המתקפה הצלחה. הטנקים התוקפים שטפו את כוחות האויב בנתיב התקדמותם, חצו את "נתיב רחמן" והשמידו מספר רב של תותחי נ"ט 50 מ"מ גרמניים, ו-47 מ"מ איטלקיים. אולם משעלה השחר נחשפו הטנקים הבריטיים לאש תותחי הנ"ט הכבדים של הציר (תותחי 88 מ"מ), שהיו ערוכים לעומק, וספגו אבדות נוראות. הבריגדה המשוריינת ה-9 איבדה תוך זמן קצר 75 מתוך 94 הטנקים שלה, ושרידיה נסוגו ותפסו עמדות לאורך נתיב רחמן. בסך הכל נפגעו 103 טנקים בריטיים במהלך המבצעים, שנערכו בליל 1/2 בנובמבר.
מתקפת הנגד של רומל (2 בנובמבר)
הבריגדה המשוריינת ה-2 מהדיוויזיה המשוריינת ה-1, נעה בעקבות הבריגדה המשוריינת ה-9, והייתה אמורה לנצל את הפריצה שלה לתפיסת יעדים ממערב לרכס תל אל אקאקיר. מפקד הבריגדה הבין שמחסום תותחי הנ"ט של הציר עדיין לא נפרץ, ושלא ניתן להבקיע דרכו לאור היום, ולכן הורה לטנקים שלו לתפוס עמדות טובות ממזרח לנתיב רחמן, ולהיערך להגנה לפני כוחות החי"ר, למרות דרישת מפקד הקורפוס ה-10, הרברט לאמסדן, להמשיך בהתקדמות. מפקד הדיוויזיה המשוריינת ה-1, רימונד בריגס, הורה לשאר היחידות שלו - הבריגדה המשוריינת ה-8 ולבריגדה הממונעת ה-7 - לנוע קדימה, לחבור לבריגדה המשוריינת ה-2 ולשרידי הבריגדה המשוריינת ה-9, ולהיערך למגננה.
עמית למרוץ
עמית למרוץ (באנגלית: Running mate) הוא מועמד המתמודד יחד עם אדם נוסף במועמדות משותפת במערכת בחירות.
קרב אל-עלמיין השני
מתקפת הנגד של רומל (2 בנובמבר)
רומל פעל כצפוי, והטיל מיד כמעט את כל כוחות הניידים שנותרו ברשותו למתקפת נגד. בשעות הבוקר המאוחרות הגיעו לזירה דיוויזיות הפאנצר ה-15 וה-21 ודיוויזיית "ליטוריו" האיטלקית, ופתחו במתקפה על שני האגפים של הבליטה הבריטית החדשה. במשך כל שעות היום הדפו כוחות השריון הבריטיים, שהסתייעו בתותחי נ"ט של יחידות הרגלים, ובריכוזי אש ארטילרית, את כל התקפות כוחות הציר, וגרמו אבדות כבדות לכוחות התוקפים. מטוסי חיל האוויר המדברי תקפו שוב ושוב את ריכוזי הכוחות של רומל, ומעל שדה הקרב נערכו קרבות אוויר המוניים, כששני הצדדים נאבקו להשגת עליונות אווירית. עם רדת הערב נסוגו לבסוף כוחותיו של רומל, לאחר שאיבדו 117 טנקים, 77 מהם גרמניים. לקורפוס אפריקה נותרו כ-35 טנקים כשירים בלבד, בעוד שלארמייה השמינית נותרו עוד כ-600 טנקים. כישלון מתקפת הנגד הגרמנית ב-2 בנובמבר חרץ סופית את גורלו של קרב אל עלמיין.
עמית למרוץ
על-פי רוב "עמית למרוץ" מתייחס למועמד לתפקיד סגן נשיא שבו בחר מועמד לנשיאות כאשר הנשיא וסגן הנשיא נבחרים יחדיו. הבחירה של עמית למירוץ יכולה להתבצע משיקולי הרחבת ציבור התומכים: כך לדוגמה, בניגריה נהוג שכשמועמד לנשיאות נבחר מצפון המדינה (בו נפוץ האסלאם), עמיתו למירוץ נבחר מדרומה (הנוצרי בעיקרו), וכשהמועמד לנשיאות הוא מהדרום, עמיתו למירוץ הוא מהצפון.
קרב אל-עלמיין השני
המערכה הסופית (3–4 בנובמבר)
בערב 2 בנובמבר קיבל רומל מפון תומה דו"ח מצב קשה. הוא הבין שמצבו חמור ביותר, ושעליו לסגת מקו אל עלמיין, כדי למנוע השמדה מוחלטת של כוחותיו. הוא היה מודע לקושי לחלץ את דיוויזיות הרגלים האיטלקיות, שלא היו ברשותן מספיק אמצעי תובלה, אך קיווה שיוכל להציל לפחות את שרידי כוחותיו הניידים. רומל פקד לנקוט בצעדים ראשונים לקראת נסיגה כללית לקו הגנה חדש על המתלול סמוך לעיירה פוקה, שעל כביש החוף, כ-100 ק"מ ממערב לאל עלמיין. הנסיגה הייתה אמורה להתחיל בשעה 13:30 ב-3 בנובמבר, כאשר כוחות הציר הרחוקים ביותר מכביש החוף, שהחזיקו בחלק הדרומי של קו אל עלמיין, יהיו הראשונים לפנות את עמדותיהם. רומל הורה לדיוויזיית השריון "אריאטה" לנוע צפונה, כדי לעזור לחפות על הנסיגה, ודאג לעבות את מסך תותחי הנ"ט ממערב ל"נתיב רחמן", כדי לבלום את התקדמות בעלות הברית ולהרוויח זמן. במקביל, הוא שלח שדר לפיקוד העליון של הוורמאכט, בו הסביר את חומרת מצבו, וציין שנתן פקודת נסיגה לצבאו.
עמית למרוץ
בארצות הברית, המתכונת של התמודדות משותפת של שני מועמדים בפתק אחד החלה במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, אז התמודדו יחדיו אברהם לינקולן ואנדרו ג'ונסון לנשיא ולסגן הנשיא בהתאמה.
קרב אל-עלמיין השני
המערכה הסופית (3–4 בנובמבר)
כאשר הבין מונטגומרי שמבצע "מטען מוגבר" לא הצליח לפרוץ לגמרי את קו ההגנה האחרון של רומל, הוא החליט לשנות שוב את כיוון המבקע של כוחותיו. מכיוון שהכוחות העיקריים של רומל היו מרוכזים עתה מצפון לתל אל אקאקיר, החליט מונטגומרי להנחית את המהלומה העיקרית מדרום לתל, וריכז לשם כך את הדיוויזיה המשוריינת ה-7 (שהועברה מהדרום) ביחד עם 5 בריגדות חי"ר מהקורפוס ה-30 ומהקורפוס ה-13. כהכנה לקראת המתקפה החדשה, הוא הורה לדיוויזיה הסקוטית ה-51 להרחיב לכיוון דרום את הבליטה בקווי הציר, שנכבשה בלילה הקודם, ומשימה זו בוצעה בהצלחה בליל 2 בנובמבר.
יום 3 בנובמבר היה מאכזב ומתסכל עבור הארמייה השמינית. כל הניסיונות שערכו כוחותיה להמשיך בהתקדמות מערבה נכשלו, ונראה היה שקו ההגנה החדש של הציר מחזיק מעמד. התקפת לילה שערכה הבריגדת הממונעת ה-7 מהדיוויזיה המשוריינת ה-1 בליל 2/3 בנובמבר על רכס אקאקיר נתקלה בהתנגדות עזה, ושלושת הגדודים של הבריגדה ספגו אבדות כבדות ונאלצו לסגת עם שחר לעמדות המוצא שלהם. ניסיונות של כוחות השריון של הדיוויזיה ה-1 במהלך שעות היום לעקוף את תל אל אקאקיר ולחצות את "נתיב רחמן", נבלמו אף הם על ידי מסך תותחי הנ"ט הגרמניים ודיוויזיית "אריאטה".
רומל, שהתעודד מהצלחת כוחותיו לבלום את המשך ההתקדמות הבריטית, הורה לפתוח בנסיגה בשעות אחר הצהריים. אולם זמן קצר לפני תחילת הנסיגה הוא קיבל שדר מהיטלר, שהורה לו להחזיק מעמד בכל מחיר, והבטיח לשלוח לו תגבורות. רומל נדהם מהפקודה, שמשמעותה הייתה השמדה בטוחה של כוחותיו, אך לא העז לפעול בניגוד להוראת הפיהרר. לאחר לבטים ממושכים הוא החליט לנקוט דרך של פשרה. הוא הורה לדיוויזיה הקלה ה-90 ולשני קורפוסי הרגלים האיטלקיים (ה-10 וה-21) להחזיק בעמדותיהם, אך אישר לקורפוס אפריקה ולקורפוס הממונע האיטלקי ה-20 לסגת 10 ק"מ מערבה לאחר רדת החשיכה, ולתפוס עמדות הגנה חדשות. תוכנית הנסיגה הכללית אל פוקה נגנזה בינתיים, ורומל שלח שדר להיטלר, בו הדגיש שוב את מצבו הנואש. השדר הסתיים במילים : "יימשך מאמץ אחרון להחזיק בשדה הקרב". בליל 3/4 בנובמבר ביצעו 2 גדודים מהדיוויזיה ה-51 ובריגדת חי"ר הודית, 3 התקפות בסיוע צמוד של טנקים, שנועדו לפרוץ את קו ההגנה האחרון של רומל מדרום לנתיב רחמן, ולהכשיר את הקרקע למתקפה הסופית של כוחות השריון של הארמייה השמינית, בהתאם לתוכניתו החדשה של מונטגומרי. שתיים משלוש ההתקפות נחלו הצלחה מלאה, ויצרו פרצה רחבה בקווי הציר. גדוד מהדיוויזיה ה-51 כבש את תל אל אקאקיר כמעט ללא התנגדות, ואילו הבריגדה ההודית ה-5 התקדמה לעומק כ-2.5 ק"מ, בסיוע מסך אש רב עוצמה, תפסה בדרכה תותחי נ"ט איטלקיים רבים, והשתלטה על כל יעדיה. הדיוויזיה המשוריינת ה-7 (2 בריגדות שריון) והדיוויזיה הניו זילנדית ה-2 בסיוע הבריגדה המשוריינת ה-9 החלו לזרום דרך הפרצה בקווי הציר, במטרה לשטוף את אזורי העורף, לנתק את כביש החוף באזור פוקה, ולהשמיד את כוחות הציר.
במרחק כ-15 ק"מ מדרום-מערב לתל אל אקאקיר נתקלו הכוחות הבריטיים באגף הדרומי של מערך ההגנה החדש של רומל, שהוחזק על ידי הקורפוס הממונע האיטלקי ה-20 (דיוויזיות "אריאטה" ו"טריאסטה"). השריון האיטלקי, בטנקים הנחותים שלו, הפגין התנגדות עיקשת ולחם היטב, אך עד לשעות הערב הושמדו רוב הטנקים האיטלקיים, ושרידי הקורפוס ה-20 נשברו ונמלטו מערבה. במקביל תקפו שתי דיוויזיות השריון של הקורפוס ה-10 את שרידי "קורפוס אפריקה" כ-5 ק"מ מצפון-מערב לתל אל אקאקיר. סמוך לשעת הצהריים דיווח פון תומה לרומל שכוחות בריטיים גדולים עוקפים את אגפו הימני, אך האחרון סירב להאמין לדיווח, וטען שמדובר בכוחות סיור קלים, שאין לדאוג בגללם. לאחר שהתייאש ממאמציו לשכנע את רומל בחומרת המצב, החליט פון תומה לצאת לסיור בטנק הפיקוד שלו, כדי להתרשם אישית מהמצב. כשהגיע לזירת הקרב נפגע הטנק שלו והוא נפל בשבי והובל למפקדתו של מונטגומרי. זמן קצר לאחר מכן הוכרעה ההתנגדות הגרמנית, ועוד זרם של שריון בריטי פרץ אל עורפם של כוחות הציר. כוחותיו של רומל נשברו ונמלטו במהירות לכיוון כביש החוף. חלק ניכר מהכוחות הגרמניים-איטלקיים, שהחזיקו בחלק הצפוני של קו אל עלמיין, הצליחו לחמוק מתנועת הכיתור הבריטית, ולסגת בצורה מסודרת למדי. אולם לשלוש הדיוויזיות האיטלקיות של הקורפוס ה-10 ולבריגדת הצנחנים הגרמנית של ראמקה, שנמצאו מדרום למבקע הבריטי, כמעט ללא אמצעי הובלה, לא היה סיכוי להחלץ, והם הופקרו לגורלן. במהלך הימים הבאים הן כותרו על ידי כוחות הקורפוס ה-13, ועשרות אלפי חיילים איטלקיים וגרמניים נפלו בשבי. דיוויזיית הצנחנים האיטלקית "פולגורה" לחמה עד הסוף המר, והושמדה כמעט לחלוטין. בשעה 20:50 בליל 4 בנובמבר קיבל רומל לבסוף שדר מהיטלר המאשר בדיעבד נסיגה כללית של כוחותיו בקו אל עלמיין, אך באותה עת כבר נמצאו כוחותיו בעיצומה של נסיגה מבוהלת.
המרדף הבריטי
במהלך הימים הבאים היו הכוחות הבריטיים קרובים מאוד להשמיד לחלוטין את ארמיית הפאנצר אפריקה, אך בסופו של דבר הצליחו שרידי כוחותיו של רומל לחמוק מידם. רומל כתב ביומנו : "מי שלא הגיע אל הכביש [כביש החוף] ודהר מערבה, אבד". לפי תוכניתו של מונטגומרי נועד הקורפוס המשוריין ה-10 לכתר ולהשמיד את קורפוס אפריקה באמצעות תנועת איגוף קצרה, שתנתק את כביש החוף באזור אל -דאבה, כ-24 ק"מ ממערב ל"נתיב רחמן", בעוד הדיוויזיה הניו זילנדית ה-2 והדיוויזיה המשוריינת ה-7 ינועו לכיוון צפון-מערב ויבצעו תנועת איגוף רחבה יותר, במטרה לנתק את כביש החוף סמוך לפוקה, ולהשמיד שם את שרידי כוחותיו של רומל. אולם הכוחות הרודפים התעכבו בגלל פקק תנועה עצום, שנוצר סמוך לתל אל אקאקיר, כתוצאה מהריכוז העצום של כלי רכב וטנקים שהצטופפו באזור הפרצה בקווי הציר. כוחות שריון מהקורפוס ה-10 חסמו את דרכם של הניו זילנדים, ולא איפשרו להם לפתוח בתנועה לכיוון פוקה לפני בוקר 5 בנובמבר. מחסור בדלק, הקושי של כוחות השריון להמשיך בתנועה בשעות הלילה, והיתקלויות עם כוחות מאסף של קורפוס אפריקה גרמו לעיכובים נוספים במהלך היומיים הבאים.
המרדף הבריטי הנמרץ שכנע את רומל לא לעצור את נסיגת כוחותיו באזור פוקה, בהתאם לתוכניתו הראשונית, אלא להמשיך בנסיגה מערבה לכיוון מרסה מטרוח. גשמים עזים שהחלו לרדת בשעות אחר הצהריים ב-6 בנובמבר, הפכו את חול המדבר לקרקע בוצית, ומנעו מהכוחות הרודפים של הארמייה השמינית לנתק את כביש החוף סמוך למרסה מטרוח, וללכוד שם את שרידי כוחות הציר. כאשר הגיעו לבסוף הטנקים הבריטיים המובילים למתלול של מרסה מטרוח ב-7 בנובמבר, הם מצאו את שרידי הדיוויזיה הקלה ה-90 ממתינים להם, ונאלצו לעצור זמנית את המרדף.
עם זאת, לשרידי כוחותיו של רומל, שנותרו עם מעט מאוד טנקים כשירים, לא היה סיכוי לבלום את התקדמות כוחות הארמייה השמינית, שנהנו עתה מעדיפות בשריון של יותר מ-10:1 על כוחות הציר. ב-8 בנובמבר חודשה ההתקדמות הבריטית מערבה לאחר קרב מאסף קצר במרסה מטרוח, ועד ל-11 בחודש הגיעו כוחות הארמייה השמינית לגבול מצרים-לוב, וכבשו את עמדות הציר במעבר חלפאיה ובסולום. רומל, שחשש מכיתור שרידי כוחותיו על ידי כוחות השריון הבריטיים (שניסו שוב ושוב לאגף ולנתק את כוחות הציר הנסוגים, ללא הצלחה) הורה להמשיך בנסיגה מהירה מערבה, ולפנות כמעט ללא קרב את בליטת קירנאיקה. ב-19 בנובמבר כבר הגיעו כוחות החלוץ של צבאו למיצר היבשה של מרסה ברגה, מרחק של למעלה מ-1300 ק"מ מאל עלמיין, שם עצר רומל לבסוף את הנסיגה והחל בהקמת קו הגנה חדש.
סיכום
הניצחון הבריטי המכריע בקרב אל עלמיין מסמן את נקודת המפנה במערכה הצבאית בזירת המלחמה של צפון אפריקה, ובזירת הים התיכון במלחמת העולם השנייה. צבאו של רומל ספג מפלה קשה, ממנה לא הצליח להתאושש עד סוף המערכה בצפון אפריקה וכניעת שרידי כוחות הציר בתוניסיה, כחצי שנה לאחר מכן (13 במאי 1943). לאחר הקרב עברה היוזמה במערכה בצפון אפריקה לידי בעלות הברית.
קשה להעריך במדויק את האבדות שספגו כוחות הציר במהלך הקרב, מכיוון שבכאוס ששרר בשלבי הסיום של הקרב ובמהלך המרדף הבריטי המהיר שבא בעקבותיו, קשה היה לאסוף נתונים מדויקים. לפי הנתונים הגרמניים, כלל אבדות ארמיית הפאנצר אפריקה בחודשים אוקטובר ונובמבר 1942 היו כ-7800 נפגעים (2300 הרוגים ו-5500 פצועים) וכ-28 אלף שבויים ונעדרים (מתוכם כ-8000 גרמנים). מספר זה מהווה כ-30 אחוז מכוח האדם של ארמיית הפאנצר אפריקה ערב פרוץ הקרב. אולם לפי הערכות בריטיות שונות, כוחות הציר ספגו במהלך הקרב אבדות כבדות בהרבה, 20–25 אלף נפגעים (הרוגים ופצועים), וכ-30 אלף חיילים, שנפלו בשבי עד 11 בנובמבר. בנוסף לכך הושמדו או נלקחו שלל כאלף תותחים מכל הסוגים, כ-500 טנקים ו-84 מטוסים. דיוויזיית הפאנצר ה-15, לדוגמה, דיווחה ב-9 בנובמבר, שנותרו לה רק כ-1200 חיילים וקצינים, 16 תותחים, ואף לא טנק כשיר אחד.
אבדות הארמייה השמינית במהלך הקרב היו קלות יחסית. סך הכל ספגה הארמייה 13,560 אבדות, כ-8 אחוז ממצבתה ערב פרוץ הקרב, אך חלק מדיוויזיות הרגלים של הקורפוס ה-30 (במיוחד הדיוויזיה ה-51 והדיוויזיה האוסטרלית ה-9) ספגו אבדות כבדות. אבדות הארמייה השמינית בציוד היו כ-500 טנקים שנפגעו (מתוכם רק כ-150 הושמדו לחלוטין), 110 תותחים שהושמדו (בעיקר תותחי נ"ט) ו-97 מטוסים שהופלו.
מסקנות ולקחים
בהרבה מובנים קרב אל עלמיין דמה יותר לאחת המערכות של מלחמת העולם הראשונה מאשר לקרבות התנועה שאפיינו את המערכה הצבאית שהתנהלה במדבר המערבי במהלך השנתיים הקודמות. היה זה קרב שחיקה וכתישה (בלשונו של מונטגומרי "Dog fight") שהתנהל במסגרת תא שטח קטן יחסית, כאשר כוחות הרגלים והארטילריה מילאו בו תפקיד המרכזי. תותחי הנ"ט הגבילו מאוד את יכולת הפעולה של כוחות השריון בשני הצדדים היריבים, כפי שעשו זאת המקלעים במלחמת העולם הראשונה. רק לאחר שכוחו של רומל נשחק לחלוטין, הצליחו הבריטים לפרוץ את חזיתו ולפתוח במרדף, והמערכה הפכה שוב להיות מערכת תנועה מהירה.
רומל תרץ את תבוסתו בקרב אל עלמיין בעדיפות העצומה בכוח אדם ובציוד ממנה נהנתה הארמייה השמינית, אולם עובדה זו אינה נותנת הסבר מספק לניצחון המכריע של בעלות הברית בקרב. מקובל לחשוב שלצורך הבקעת מערך הגנה מבוצר, כפי שהיה לרומל בקו אל עלמיין, זקוק הכוח התוקף לעדיפות מספרית של 3:1 על הכוח המגן, עדיפות שלא הייתה לכוחות הארמייה השמינית. בנוסף לכך, ברוב הקרבות, שהתנהלו במדבר המערבי, ובמיוחד בקרב גזאלה ובקרב אל עלמיין הראשון, נהנו כוחות חבר העמים הבריטי מעדיפות ניכרת בכוח אדם ובציוד על כוחות הציר, שניצבו מולם, ולמרות זאת ספגו שורת תבוסות קשות מידיו של רומל.
הגורם העיקרי לניצחון הבריטי הוא הטקטיקה בה השתמש מונטגומרי, מפקדה החדש של הארמייה השמינית, במהלך הקרב, והשיפור הניכר ביכולות הלחימה של הארמייה השמינית בעקבות השינויים הארגוניים והתפיסתיים שהנהיג מונטגומרי בחודשים שקדמו לפרוץ הקרב. הוא הצליח להביא לכך שבקרב אל עלמיין פעלו כוחות הרגלים, השריון, הארטילריה וחיל האוויר שלו בתיאום רב וברמה גבוהה של שיתוף פעולה, בניגוד לדרך פעולתם במערכות הקודמות במדבר המערבי.
מונטגומרי לא הצליח אמנם ליישם את תוכנית המערכה המקורית שלו בגלל העומק הרב של מערכת המגננים שהכין רומל, אולם הוא השכיל להתאים את תוכניותיו להתפתחויות במערכה. כל פעם שהוא חש שכוחותיו נבלמים, הוא שינה את כיוון המבקע שלהם, וכך שמר את היוזמה בידיו, והשאיר את רומל במצב של חוסר ידיעה לגבי כוונותיו, וכיוון המהלומה העיקרית של הארמייה השמינית.
היתרון העיקרי של הארמייה השמינית על כוחותיו של רומל, היו יחידות הרגלים המעולות שעמדו לרשותה. לארמייה השמינית היו 86 גדודי חי"ר מול 70 גדודי חי"ר של רומל, אך מתוכם רק 28 גדודים גרמניים. יחידות הרגלים האיטלקיות, למעט חריגים מועטים (הצנחנים מדיוויזיית "פולגורה" וגדודי ה"בראסליירי") סבלו מאימון ומציוד נחותים, ולא יכלו להתמודד כנגד יחידות הרגלים של הארמייה השמינית. בנוסף לכך, יחידות הרגלים מחבר העמים הבריטי, בניגוד ליריביהם, היו מאומנים היטב בלוחמת לילה. מונטגומרי כרסם בהדרגה את מערכת המיגננים של רומל באמצעות התקפות לילה של יחידות הרגלים שלו, והדרך היחידה של רומל לנסות לעקור אותם מהשטחים שנכבשו על ידם בשעות הלילה, הייתה באמצעות התקפות נגד של כוחותיו הניידים, התקפות שבמהלכן נשחק בהדרגה כוח השריון שלו. שיתוף הפעולה ההדוק בין כוחות החי"ר של הארמייה השמינית לבין השריון, הארטילריה וחיל האוויר המדברי, איפשר להם לשבור את כל התקפות הנגד של כוחות הציר, במקרים רבים לפני שהגיעו לקרבת העמדות הבריטיות.
הארטילריה הבריטית הוכיחה עדיפות בעוצמה, בגמישות ובניהול אש על הארטילריה של כוחות הציר. מפקד הארטילריה של הארמייה השמינית, סידני קירקמן, היה מסוגל לרכז תוך פרק זמן קצר מטח אש ממאות תותחים על תא שטח קטן, ולהסיט את ריכוזי האש הארטילרית מגזרה לגזרה במהירות, בהתאם לצורך. בדרך זו הצליחו הבריטים לפגוע קשה בריכוזי כוחות האויב, לשבור התקפות נגד מתוכננות לפני שהתממשו ולגרום אבדות כבדות לכוחות הציר.
חיל האוויר המדברי ביצע במהלך הקרב 11,586 גיחות, שרובן כוונו נגד מטרות קרקע של האויב, בהשוואה לכ-3,000 גיחות בלבד של חילות האוויר של הציר (הגרמני והאיטלקי), שלא סייעו כמעט לכוחות הקרקע שלהם והתרכזו בעיקר בקרבות אוויר עם מטוסי הצד השני. חיל האוויר המדברי כלל טייסות מפציצים בינוניים וכבדים, שנעשה בהן שימוש יעיל נגד ריכוזי כוחות קרקע וסוללות ארטילריה של האויב, בעוד שלרשות רומל עמדו רק מפציצי צלילה מדגם יונקרס 87, שגרמו נזק מועט לכוחות הקרקע הבריטיים.
בניגוד לכוחות הרגלים של הארמייה השמינית, כוחות השריון הבריטיים לא התבלטו במהלך הקרב ומילאו בו תפקיד משני עד לשלבי הסיום שלו. בדומה לכוחות השריון של רומל, היחידות המשוריינות הבריטיות התגלו כחסרות אונים מול מסכי תותחי הנ"ט של הציר, והתקדמותן נבלמה שוב ושוב על ידי קומץ תותחי נ"ט. הן לא הצליחו לפתח טקטיקה לשיתוק ולהשמדת תותחי הנ"ט של היריב. רק לאחר שכוחותיו הניידים של רומל נותרו כמעט ללא טנקים כשירים, ויחידות הרגלים הבקיעו פרצה במסך תותחי הנ"ט האחרון של רומל, הצליחו יחידות השריון לפרוץ לבסוף אל השטח הפתוח בעורפם של כוחות הציר ולהכריע את המערכה. גם במרדף שהתנהל לאחר שבירת התנגדות כוחות הציר, לא הוכיחו כוחות השריון הבריטיים יכולת גבוהה, וכל נסיונותיהם לנתק ולכתר את כוחותיו הנסוגים של רומל לא עלו יפה.
בדיעבד ניתן לומר, שהאפשרות היחידה של רומל להימנע מתבוסה בקרב אל עלמיין, ולא לשחק לידיו של מונטגומרי, הייתה לפנות את קו אל עלמיין, להסיג לאחור את דיוויזיות החי"ר שלו, ולנהל קרב תנועה נגד כוחות הארמייה השמינית באמצעות היחידות הניידות שבפיקודו (קורפוס אפריקה והקורפוס הממונע האיטלקי ה-20). אולם המשמעות של מהלך כזה הייתה נטישת מערך הגנה חזק, שכוחותיו עמלו במשך חודשים על הכנתו וביצורו. בנוסף לכך, עקב המחסור החריף והמתמיד בדלק, שהגביל את תנועותיו, רומל לא יכול היה לדעת, אם יהיה לכוחותיו הניידים מספיק דלק כדי לנהל קרב תימרון ותנועה בהיקף נרחב. הוא לא הבין שהטקטיקה ששירתה אותו היטב כל כך במערכות הקודמות במדבר המערבי, איננה מתאימה עוד להתמודדות מול הכוחות המאומנים היטב של הארמייה השמינית תחת פיקודו של מונטגומרי.
השפעת הקרב על היישוב היהודי בארץ
מהקרבות שהתחוללו במהלך מלחמת העולם השנייה, קרב אל-עלמיין היה המשמעותי ביותר עבור היישוב היהודי בארץ ישראל. הניצחון הבריטי המכריע בקרב שם קץ לאיום של כיבוש ארץ ישראל על ידי כוחות הציר בפיקודו של רומל, והשמדת היישוב היהודי על ידי הנאצים. איום שהפך מוחשי לאחר הגעת צבאו של רומל לאל עלמיין בקיץ 1942. פיקוד ההגנה הכין אמנם תוכנית חירום נואשת (תוכנית "מצדה על הכרמל") למקרה שהצבא הגרמני יגיע לארץ ישראל לאחר כיבוש מצרים, אולם נוכח תבוסת כוחות הציר בקרב אל-עלמיין, לא נאלץ היישוב להיערך לביצוע התוכנית, שספק אם הייתה ישימה.
מרים אביגל
מרים ("מיקי") אביגל (25 באוקטובר 1936 - 21 באוקטובר 2016) הייתה זמרת ישראלית שהתאפיינה בקולה החם והצלול. הייתה בשיא הצלחתה בשנות ה-50 ותחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 בזכות שני להיטים: "בדרך לתבור" ו"בת הדייג", וכמבצעת הראשונה של השיר "ערב של שושנים".
ביוגרפיה
נולדה בתל אביב בשם מרים לאון, השלישית מארבעת ילדיהם של משה וקרולינה לאון, אשר עלו מסלוניקי שביוון, וגדלה בשכונת פלורנטין. כשהייתה בכיתה ב', ובשל המצב הכלכלי הקשה, הועברה לפנימיית "בית הילד" בתל אביב. כשסיימה את הלימודים בבית הספר העממי, נשלחה לפנימייה בבית הספר לגננות ולטכנאות נוף בפתח תקווה. בתקופה זו הגיע לפנימייה המורה למוזיקה עמנואל זמיר, שקיים מבחני קבלה ללהקה שביקש להקים בפנימייה וגילה את כישרונה של לאון. היא הצטרפה ללהקה ביחד עם ארבע תלמידות נוספות. הלהקה, שנקראה "בני תמין", הופיעה פעמים רבות ברחבי הארץ, בעיקר במעברות. במקביל, הופיעה גם בהרכב קטן שהקים זמיר בשם "נעורים".
באמצע שנות ה-50 של המאה ה-20 הציע זמיר ללאון לשיר דואט עם אחד הזמרים המצליחים באותה תקופה, שמשון בר-נוי, ובשנת 1955 הקליטה עמו שני שירים: "הבו לנו יין", ו"מים מים". כעבור זמן קצר הציג זמיר את אביגל לחברי "חבורת האש" – קבוצת לוחמים מימיה הראשונים של המדינה, שקיימה מפגשים חברתיים בסגנון הישן – שירה לאור המדורה (בין מנהיגיה היה סולימאן הגדול, אביו של יזהר כהן).
מרים אביגל נפטרה באוקטובר 2016 ונטמנה בבית העלמין של גדרה.
רוד אוונס
רוד אוונס (באנגלית: Rod Evans; נולד ב-19 במאי 1947) הוא זמר בריטי. אוונס ידוע בעיקר בהשתתפותו בהרכב הראשון של להקת דיפ פרפל (בשנים 1968 – 1969), וכסולן להקת "Captain Beyond" (בשנים 1971 – 1973). הוא שר בסגנון רוק, רוק בלוז, רוק כבד ופסיכדלי. היה פעיל בעיקר בשנים 1959–1973 ו-1980.
תחילת חייו
אוונס נולד בעיירה איטון, במחוז בקינגהאמשייר שבבריטניה, ב-19 בינואר 1947. כבר בצעירותו חבר למתופף איאן פייס, שמוכר גם בזכות השתתפותו בלהקת דיפ פרפל, בהרכב "מבוך". בהמשך, קשר זה יהפוך להקמת הלהקה דיפ פרפל ביחד עם אמנים נוספים. בנוסף היה חבר בלהקת "The Horizons", באמצע שנות השישים.
אלבומים נוספים עם דיפ פרפל
האלבום השני שהקליט אוונס עם הלהקה היה "The Book of Taliesyn", שהוא אלבום האולפן השני של להקת הרוק Deep Purple. שירתו של אוונס, שהוקלט שלושה חודשים בלבד אחרי "Shades of Deep Purple", שהיה אלבומם הראשון ויצא לאור על ידי חברת התקליטים "Tetragrammaton Records" באוקטובר 1968, מעט לפני סיבוב ההופעות הראשון שלהם בארצות הברית. שמו של האלבום נלקח מתוך "Book of Taliesin" (ספר הטאליסאן), מהמאה ה-14.
האלבום הבא הוא Deep Purple, שיצא בשנת 1969. שנה שהייתה רוויה בעשרות אלבומים ולהקות פורצות דרך. מבקרים רבים, ובהם גם ברוס אדר (Bruce Eder) מאתר Allmusic, הגדירו אותו כאלבום יוצא דופן מבחינות רבות ופורץ דרך בתחום הרוק הפסיכדלי (משמע, באלבום זה הלהקה ניגנו בסגנון פסיכדלי אך השתמשו בכלים ובטכניקות חדישות בתחום, כמו כלי קשת ונשיפה, סולואי אורגן ועוד). גם שמו של האלבום ייחודי מכיוון שרוב הלהקות קוראות לאלבומן הראשון בשם הלהקה (למשל, האלבום "Santana" של להקת סנטנה שיצא לאור באותה שנה, או האלבום "קנד היט" של הלהקה canned heat) ואילו אלבום זה נקרא בשם הלהקה על אף שהוא האלבום השלישי במספר. באלבום זה חברי הלהקה היו צריכים להתעלות על עצמם וגם אוונס נדרש לשיר בצורה יוצאת דופן. בכל שירי האלבום חשיבות שווה לכל אחד מהכלים: שירתו של אוונס היא תפקיד ראשי, אך התופים של פייס גם הם פורצי דרך, מכיוון שעד אז תפקידם של התופים היה רק מקצב, ואילו פייס נהג להכניס מעברים גדושים בטכניקת "רול" (כאשר מקפיצים את מקל התופים פעמיים בכל יד), ובכל שיר היה סולו גיטרה וסולו קלידים. השיר שבו חברי הלהקה באמת היו צריכים להתעלות ולהפגין את מיטב כישוריהם היה בApril, שאורכו 12 דקות ומערב מוזיקה קלאסית, רוק פסיכדלי ורוק כבד. אף על פי שהביקורות שיבחו את האלבום ו'היללו' את אוונס על תפקידו באלבום, הקהל קיבל את האלבום בקרירות והמכירות שלו צנחו.
פירוק ההרכב הראשון
לאחר הפלישה הבריטית, אשר הרכבים ולהקות רבות מפורסמות השתתפו בה, כמו הביטלס, לד זפלין, Tornados ועוד, גם דיפ פרפל החלו להופיע הרבה בארצות הברית ולהשפיע על המוזיקה האמריקאית. כמו הרבה להקות בריטיות בשנות השישים, גם דיפ פרפל, בדומה ללד זפלין, חוו את ההצלחה הגדולה ביותר שלהם באמריקה והוא שקל להגר לארצות הברית, בעוד ששאר חברי הלהקה התכוונו להישאר בבריטניה. ויכוח זה היה אחת משתי הסיבות לפרישתו של אוונס מהלהקה. הסיבה השנייה הייתה שהשירה של אוונס הייתה יותר מדי "מיופה" ומתאימה לסגנונות מוזיקה קלים יותר מהמוזיקה שהלהקה רצתה לעשות. בין חברי הלהקה החל להתפתח רעיון להדיח את אוונס מתפקיד הסולן ולהביא סולן חדש שמתאים יותר לרוק הכבד שאותו תכננה הלהקה לנגן. כך קרה שאוונס עבר לגור בארצות הברית בעוד שהלהקה נשארה לפעול בבריטניה, ובמקומו נכנס הסולן השני של דיפ פרפל, איאן גילן.
התרמית והתביעה
בשנת 1980 החליט אוונס, שהיה סולן הלהקה בשלושת אלבומי האולפן הראשונים, לעשות קצת כסף על חשבון מוניטין הלהקה. ייתכן שאוונס סבר שהעובדה שהלהקה הייתה מפורקת, כמו גם העובדה שהוא היה הסולן המקורי, תעזור לו במהלכו זה. ואכן, בעצת אמרגנו, הוא הקים הרכב והחל להופיע בארצות הברית, קנדה ומקסיקו תחת השם "דיפ פרפל", כשהפוסטרים שפרסמו את ההופעות לא רמזו במאומה כי אין מדובר בלהקה המקורית. התוצאות היו רחוקות מלהשביע רצון: אוונס לא הצליח לשיר טוב את השירים שהושרו במקור על ידי איאן גילן ודייוויד קוברדייל, והקהל, שמלכתחילה היה אמביוולנטי כלפי הרעיון, קלט מהר מאוד מה ניסו למכור לו, והצביע ברגליים. מהבחינה החוקית, השם "דיפ פרפל" שייך לחברי הלהקה המייסדים האחרים, ולפיכך, בתוך זמן קצר מאוד הגישו חברי הלהקה תביעה משפטית כנגד אוונס, ובה אסרו עליו להשתמש בשם ובמוניטין שלהם, שבנו בלעדיו. חברי הלהקה ניצחו במשפט, ובעקבות הניצחון גם נשללו מאוונס כל התמלוגים על מכירות של שלושת אלבומי הלהקה הראשונים, להם היה שותף.
המשך החיים
אוונס לא הופיע בפומבי מאז התיק בבית המשפט ומקום הימצאו הנוכחי הוא בעלי עניין לא מבוטל עבור מעריצי Deep Purple המוקדמים.
דיאן ראדוניץ' (כדורגלן)
דיאן ראדוניץ' (בקרואטית: Dejan Radonjić, נולד ב-23 ביולי 1990) הוא כדורגלן קרואטי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת שיבניק.
קריירה
ראנדוניץ' נולד בטטנאג בדרום גרמניה, הוא החל לשחק בגיל צעיר בקבוצת אולם המקומית, לפני שעבר ב-2008 למחלקת הנוער של באיירן מינכן.
ב-2010 הצטרף לקבוצה הבוגרת של רוונסבורג מהליגה החמישית הגרמנית. לאחר מכן עבר לאריסקריץ' בה שיחק שנתיים. בינואר 2013 עבר לזרינסקי אוזליז' בה הבקיע 33 שערים ב-24 הופעות בליגה.
בקיץ 2014 ראדוניץ' חתם בדינמו זאגרב אלופת קרואטיה עבור 500,000 יורו. ב-18 ביולי 2014 ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בניצחון 4-0. ב-4 באוגוסט 2014 הושאל לעונה אחת לאיסטרה 1961.
ב-26 באוגוסט 2015, יום לאחר שמכבי תל אביב הבטיחה את העפלתה לשלב הבתים של ליגת האלופות 2015/2016, הושאל ראדוניץ' לקבוצה מדינמו זאגרב לעונה אחת עם אופציה להארכה. ב-12 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה במדי מכבי בתיקו 1:1 נגד עירוני קריית שמונה. ב-27 בינואר 2016 הושאל להפועל רעננה עד לסוף העונה. ב-30 בינואר ערך את הופעת הבכורה בניצחון 1:0 על מכבי פתח תקווה בו בישל את שער הניצחון. ב-9 באפריל כבש את שערו הראשון בקבוצה בהפסד 3:2 לבני סכנין. ב-3 במאי 2016 שוחרר ראדוניץ' מרעננה. ב-25 ביולי 2016 הושאל ראדוניץ' ללוקומטיבה לעונה אחת.
בקיץ 2019 עבר לקבוצת קריליה סובייטוב סמרה מליגת העל הרוסית בכדורגל. ב-11 בספטמבר 2020 חתם בקינגדאו הונחאי הסינית.
רבקה אליסון
רבקה אן "בקי" אליסון (נולדה ב-21 בדצמבר 1946) היא קרדיולוגית אמריקאית ופעילה למען טרנסג'נדרים, ששימשה כנשיאת האיגוד הרפואי ההומו-לסבי (GLMA) וכן כיושבת ראש הוועדה המייעצת של האיגוד הרפואי האמריקאי לנושאי הומואים, לסביות, ביסקסואלים, וטרנסג'נדרים.
קריירה
אליסון סיימה בהצטיינות לימודי רפואה במרכז הרפואי של אוניברסיטת מיסיסיפי בשנת 1971. לאחר שעסקה ברפואה כרופאת משפחה וכפנימאית, שבה ללמוד בשנת 1985 והשלימה לימודי קרדיולוגיה, ועסקה ברפואת לב החל משנת 1987. בהמשך עקרה לפיניקס, ושימשה קרדיולוגית ראשית בחברת שירותי בריאות בשם CIGNA מ-1998 עד 2012. באותה שנה שבה לעסוק ברפואה פרטית. כתב עת מקומי בשם Phoenix Magazine נקב בשמה של אליסון בין "הרופאים המעולים ביותר בפיניקס" בשנים 2006, 2007 ו-2008.
אקטיביזם
בשנת 1998, יצרה אליסון אתר בשם drbecky.com, שריכז משאבים סביב הצרכים הרפואיים, המשפטיים, והרוחניים של טרנסג'נדרים. האתר כולל אסופת חקיקה בעניין תיקון מין בתעודות לידה, פרוספקט לגבי טיפולים להפיכת פנים לנקביים מאת דאגלס Ousterhout, ביקורת על הספר השנוי-במחלוקת The Man Who Would Be Queen מאת ג' מייקל ביילי (יצא ב-2003), וכן אגף על רוחניות. האתר של אליסון מצוּטט תדיר בהנחיות לשירותי בריאות ללהט"בים. בשבתה כיו"ר הוועדה המייעצת לענייני להט"ב של איגוד הרפואה האמריקני, סייעה אליסון בהעברת החלטה 22 של האיגוד, שכותרתה "הסרת חסמים כספיים לטיפול בפציינטים טרנסג'נדרים." אליסון פעילה גם בארגון Soulforce, ומארגנת את "יום הזיכרון הטרנסג'נדרי" בפיניקס מדי שנה עם בת זוגה מרגו שייפר.
ארי ל. גולדברגר
ארי לואי גולדברגר (באנגלית: Ary Louis Goldberger; נולד ב-29 במאי 1949) הוא רופא פנימי, קרדיולוג, פיזיולוג ומחנך יהודי-אמריקאי, שנודע במחקריו בממשק בין הביורפואה ומדע המערכות המורכבות (הדינמיקה הנון-ליניארית/ . ארי גולדברגר הוא פרופסור במחלקה לרפואת  השינה באוניברסיטת הרווארד.
קורות חיים
ארי לואי גולדברגר, יליד הברונקס, ניו יורק, סיים תואר ראשון באוניברסיטת הרווארד ואחר כך תואר שני ברפואה MD באוניברסיטת ייל. בהמשך התמחה ברפואה פנימית ובקרדיולוגיה בבית החולים ייל-ניו הייבן ובהתאמה, באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו. בימינו הוא מכהן כפרופסור לרפואה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרוארד. בשנים 2015-2000 לימד כפרופסור במכון ויס להנדסה בהשראה ביולוגית באוניברסיטת הרווארד.
יחד עם ר.ג. מארק מ-MIT, גולדברגר הוא המייסד והחוקר הראשי של המשאב לחקר האותות הפיזיולוגיים המרוכבים, בחסות המכון הלאומי לבריאות של ארצות הברית. המשאב “Big Data” PhysioNet הוא האכסניה הגדולה ביותר למסדי נתונים חופשיים ונגישים ולכלים הממוחשבים עם קוד פתוח המוקדשים לאינפורמטיקה של האותות המרוכבים. בנוסף מכהן גולדברגר כמייסד ומנהל של המכון על שם מרגרט וה.א. ריי לדינמיקה נון-ליניארית בפיזיולוגיה וברפואה במרכז הרפואי בית ישראל דיקונס בבוסטון. ארי גולדברגר ועמיתיו פיתחו את ECG Wave-Maven, המוסד המקיף ביותר ללימוד חינמי להערכה עצמית עצמי בתחום פענוח האלקטרוקרדיוגרם.
המחקרים של ארי גולדברגר מתמקדים במנגנונים הנון-ליניאריים של התפקוד הנורמטיבי ושל שיבושיהם הפתולוגיים. במחקר שנמשך מעל עשרים שנה תרמו ארי ל. גולדברגר ועמיתיו ליישום הפרקטלים בפיוזלוגיה וברפואה. הם פרסמו מאמרים חלוציים על הטבע הפרקטלי של האלקטרופיזיולוגיה של הלב ועל מנגנונים פרקטלים במגוון של מערכות פיזיולוגיות אחרות, כמו כן בניתוח הקידוד ואי הקידוד של רצפי נוקלאוטידים DNA הם תארו שיבושים בדירוג הפרקטלי במחלות מסכנות חיים כמו אי-ספיקת לב ופיתחו תאוריה על אובדן המורכבות בהזדקנות ובחולי.
ספרים
(אלקטרוקרדיוגפיה קלינית:גישה מפושטת) 6th edition 1999 (אוטם שריר הלב:אבחנה מבדלת אלקטרו-קרדיוגרפית) 4th edition 1991 ספר על החשיבה הבקורתית אצל סטודנטים לרפואה ומוריהם
קישורים חיצוניים
Le coeur - d'ou vient sa fonction dynamique? 28.1.2008 Goldberger - Fractals and the birth of Gothic Reflections on the biologic basis of creativity]
אבנר ירקוני
אבנר (נרי) ירקוני (נולד ב-18 בדצמבר 1957) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת אלוף-משנה, שירת כטייס קרב (1977–2013) ועורך דין משנת 1991. בשנים 1995–1998 שימש פרקליט פיקוד המרכז ובשנים 1998–2001 שימש ראש מנהל התעופה האזרחית (רשות התעופה האזרחית).
ביוגרפיה
אבנר (נרי) ירקוני נולד בקריית טבעון למשה (מוסה) ירקוני (1928–2018), יליד ירושלים, שלחם ונפצע כקצין במלחמת העצמאות, בקרבות על ירושלים, וליהודית ירקוני (ילידת 1927), ילידת ירושלים, שעבדה כאחות ב"הדסה הר הצופים" ושכלה אח יחיד ובעל, בקרבות על ירושלים.
ירקוני גדל והתחנך בנווה שאנן שבחיפה, וסיים את לימודיו במגמה הריאלית, במקביל ללימודי העשרה בטכניון. בשנת 1976 התגייס לקורס טיס, אותו סיים כטייס קרב בשנת 1977 וכטייס סקייהוק. שנה לאחר מכן הוסמך כטייס יירוט במטוס 'כפיר'. בשנת 1982 חזר לשרת כטייס סקייהוק ומונה לסגן מפקד טייסת (סמ"ט ב'). במבצע שלום הגליל, בעודו סגן מפקד טייסת, לחם כמוביל רביעייה בתקיפת והשמדת מערך הטילים הסורי בבקעת הלבנון ב-9 ביוני 1982. בשנת 1983 מונה כמוביל רביעייה וסמ"ט ב' בטייסת 16-F.
בשנת 1987 השתחרר משירות קבע, והמשיך לשרת במילואים כמוביל רביעייה בטייסת F-16 עד שנת 2013, בכל המבצעים והפעילות המבצעית השוטפת, וביצע כ-100 גיחות בשטח אויב. בשנים אלה הוא השלים 30 שנות טיסה מבצעית ב-F16, האחרונה שבהן מעל גיל 55 כמוביל.
בשנת 1990 סיים את לימודי התואר הראשון במשפטים באוניברסיטת תל אביב, בשנת 1991 הוסמך כעורך דין ובשנת 1993 סיים את לימודי התואר השני במשפטים, גם הוא באוניברסיטת תל אביב. את ההתמחות ערך בפרקליטות הצבאית וניהל כתובע את התיק על ניסיון הרצח של עופר פעיל, ב"פרשת רמי דותן", בפרשת "רולטת הרשת", בתביעה בעקבות אסון צאלים ב', ב"פרשת יחידת דובדבן", ב"אסון הכבל" ועוד. בשנת 1995 מונה כפרקליט פיקוד המרכז, תפקיד אותו מילא עד שנת 1998. בהמשך כיהן במינוי מיוחד של הרמטכ"ל כפרקליט צבאי בשרות המילואים. בשנת 1998 מונה לראש מינהל התעופה האזרחית. הוא כיהן בתפקיד זה עד שנת 2001. במסגרת תפקידו פעל רבות בהצלחה בהולנד, אל מול ועדת חקירה פרלמנטרית, לניקוי סופי של אל על וממשלת ישראל מכל חשד הנוגע לאסון ביילמר.
ירקוני הוא חוקר תאונות מוסמך (משנת 1987), ובוגר השתלמות במשפט תעופתי בז'נבה (במרכז יאט"א, משנת 2000). בנוסף עבד כטייס בואינג 747 (מטען) בחברת ק.א.ל., והוא פרשן ומרואיין בענייני תעופה ובפרט בענייני תאונות אוויריות.
נשוי לדלית עופר, ולהם שלושה ילדים.
בשנת 2015 אובחן כחולה דיסטוניה נדירה ביותר הממוקדת בשרירי הבטן (בעברית: פֶּרַע מֶתַח שְׁרִירִים, פֶּרַע מֶתַח. הפרעה נוירולוגית-תנועתית), שהתפתחה עקב ריבוי הטיסות שעשה ב-F16 ב-G גבוה לאורך שנים. לאחר שהיה מוגבל ביותר בתנועותיו במשך מספר שנים והוכר כנכה, הוא השתקם בעבודה קשה באורח יוצא דופן וחזר לתפקד באופן מלא למרות המחלה (שאינה בת ריפוי).
אלט (פירושונים)
אלט (Alt) הוא שם משפחה שמקורו בגרמנית ומשמעותו זקן. {{פירושונים| אישים:
ראו גם
}}
לורנס קראוס
לורנס מקסוואל קראוס (באנגלית: Lawrence Maxwell Krauss; נולד ב-27 במאי 1954) הוא פיזיקאי וקוסמולוג תאורטי אמריקאי-קנדי ממוצא יהודי, שלימד בעבר באוניברסיטת המדינה של אריזונה, אוניברסיטת ייל ובאוניברסיטת קייס ווסטרן רזרב. הוא הקים את פרויקט Origins של ASU, המכונה כיום יוזמה בין-פלנטרית של ASU, לחקר שאלות מהותיות אודות היקום ושימש כמנהל הפרויקט. בחקירת טענות בדבר התנהגות מינית בלתי הולמת של קראוס, קבעה ASU כי הפר את מדיניות האוניברסיטה, והדיחה אותו ממנהלת פרויקט האוריגינס ביולי 2018. הוא המשיך לכהן כפרופסור ב-ASU עד שפרש במאי 2019. כיום הוא משמש כנשיא קרן פרויקט Origins וכמנחה הפודקאסט של The Origins עם לורנס קראוס.
ראשית חיים וחינוך
קראוס נולד ב-27 במאי 1954 בעיר ניו יורק, אך שהה בילדותו בטורונטו, אונטריו, קנדה. הוא גדל בבית יהודי. קראוס קיבל תואר ראשון במתמטיקה ופיזיקה בהצטיינות מדרגה ראשונה באוניברסיטת קרלטון ב-1977, וקיבל תואר דוקטור לפיזיקה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס בשנת 1982.
קריירה
לאחר שהיה חבר באגודת העמיתים של אוניברסיטת הרווארד, קראוס מונה לפרופסור עוזר באוניברסיטת ייל בשנת 1985 ולפרופסור חבר בשנת 1988. הוא התמנה להיות פרופסור לפיזיקה, פרופסור לאסטרונומיה, והיה יו"ר המחלקה לפיזיקה באוניברסיטת קייס ווסטרן רזרב משנת 1993 עד 2005. בשנת 2006 הוביל קראוס את היוזמה להצבעת אי אמון נגד מי שכיהן אז כנשיא האוניברסיטה אדוארד הונדרט והרקטור ג'ון ל. אנדרסון. ההצבעות התקיימו ב־2 במרץ 2006, והסתיימו בתוצאות: 131–44 נגד הונדרט ו-97–68 נגד אנדרסון.
באוגוסט 2008 הצטרף קראוס לאוניברסיטת המדינה של אריזונה כפרופסור בבית הספר לחקר כדור הארץ והחלל במחלקה לפיזיקה, במכללה לאמנויות ומדעים ליברלים. הוא גם הפך למנהל פרויקט המקורות, יוזמה אוניברסיטאית "שנועדה לחקור את השאלות הבסיסיות ביותר של המין האנושי בנוגע למוצאו". בשנת 2009 הוא סייע בחנוכת יוזמה זו בסימפוזיון המקור, בו השתתפו שמונים מדענים, מתוך כשלושת אלפים איש.
בין התורמים לפרויקט המקורות נכללה קרן בשם "חינוך משופר", שנוהלה על ידי עבריין המין ג'פרי אפשטיין. בשנת 2011, קראוס הגן על הקשר עם אפשטיין ואמר כי הוא ראה את אפשטיין עם נשים צעירות אך לא עם נשים קטינות בבירור.
קראוס מופיע בתקשורת הן בארצות הברית והן מחוצה לה, לצורך סיוע ליצירת קרבה בין הציבור למדע. הוא כתב גם מאמרי מערכת ל"ניו יורק טיימס ". כחלק מהופעתו בשנת 2002 בפני מועצת בתי הספר הממלכתית באוהיו, התנגדותו לעיצוב תבוני זכתה להבלטה לאומית.
קראוס השתתף והיה נואם בסימפוזיה של Beyond Belief הן בנובמבר 2006, והן באוקטובר 2008. הוא כיהן בוועדת מדיניות המדע לקמפיין הנשיאות הראשון של ברק אובמה (2008), ובנוסף באותה שנה הוא נבחר לתפקיד נשיא שותף של מועצת החסות של עלון המדענים האטומיים. בשנת 2010 הוא נבחר לדירקטוריון התאחדות המדענים האמריקאים, וביוני 2011 הצטרף כפרופסור של המכללה החדשה למדעי הרוח, מכללה פרטית בלונדון. בשנת 2013 קיבל משרה של פרופסור במשרה חלקית בבית הספר למחקר אסטרונומיה ואסטרופיזיקה במחלקה לפיזיקה של האוניברסיטה הלאומית האוסטרלית.
קראוס נמנה עם מבקריה של תורת המיתרים, ביקורת המובעת בספרו מסתתר במראה (2005 Hiding in the Mirror). בספרו "יקום מכלום", אמר על תורת המיתרים כי "עדיין אין לנו מושג אם המתחם התאורטי המדהים הזה באמת קשור לעולם האמיתי." במרץ 2011 יצא ספרו "איש הקוונטים": חייו במדע של ריצ'רד פיינמן. הספר "יקום מכלום" - עם אחרית דבר מאת ריצ'רד דוקינס פורסם בינואר 2012 והפך לרב מכר של ניו יורק טיימס תוך שבוע. במקור, ההקדמה אמורה הייתה להיכתב על ידי כריסטופר היצ'נס, אך היצ'נס היה חולה מכדי להשלים זאת. גרסת הכריכה רכה של הספר הופיעה בינואר 2013 עם קטע חדש בהקדמה, הדן בגילויו של בוזון היגס בשנת 2013. ב־21 במרץ 2017, התפרסם ספרו החדש ביותר, "הסיפור הגדול ביותר שאי פעם אמר - עד כה: מדוע אנחנו כאן?" (?The Greatest Story Ever Told—So Far: Why Are We Here). הוא שוחרר בגרסת כריכה קשה, כריכה רכה ושמע.
מאמר מיולי 2012 ב-Newsweek, שנכתב על ידי קראוס, מציין כיצד חלקיק היגס קשור להבנתנו את המפץ הגדול. הוא גם כתב קטע ארוך יותר בניו יורק טיימס בו הסביר את המדע העומד מאחורי החלקיק וחשיבותו.
בינואר 2019 התמנה קראוס לנשיא קרן פרויקט Origins, תאגיד ללא מטרות רווח שנועד לארח דיונים בפאנל הציבורי בנושאי מדע, תרבות וחברה. ב־21 ביוני אותה שנה הושק פודקאסט וידאו חדש, הפודקאסט Origins עם לורנס קראוס, בו קראוס הוא המנחה. הפרקים הראשונים כללו דיאלוגים עם ריקי גרוויס, נועם חומסקי וג'ני בוילן.