cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ולנטין גאפט
ביוגרפיה
ולנטין גאפט נחשב לאחד משחקני התיאטרון הטובים ביותר ברוסיה וגם לשחקן קולנוע מוצלח. גאפט היה ידוע בתור כותב אפיגרמות עם ביקורות קשות כלפי דמויות תיאטרון וקולנוע.
מ־1996 עד מותו גאפט היה נשוי לאולגה אוסטרואומובה, בעבר שחקנית קולנוע פופולרית. בהשפעתה התנצר. לזוג לא היו ילדים, אולם אוסטרואומובה היא אם לשניים מנישואים קודמים.
גאפט היה חתן פרס הידידות של רוסיה לשנת 1995, וחתן פרס שירות המולדת מדרגה שלישית לשנת 2005 ומדרגה שלישית לשנת 2010.
ב-12 בדצמבר 2020 הלך לעולמו.
מגתריום
מגתריום (שם מדעי: Megatherium) הוא סוג שנכחד של עצלן קרקע בגודל של פיל קטן. הוא היה נפוץ במרכז ודרום אמריקה בין תחילת הפליוקן, דרך הפליסטוקן וייתכן שגם בתחילת ההולוקן.
מאפיינים
טווח זמן משוער: 2 מיליון שנים-10,000 שנה לפני זמננו. זמן ההכחדה המדויק נתון בוויכוח. יש עדויות משכנעות לנוכחות המגתריום באמריקה הדרומית לפני כ-10,500 שנים, ותאריכי פחמן-14 מאתר אחד בארגנטינה הנעים בין 10,600–7,800 שנים לפני זמננו. בשל כך ניתן להעריך שהיצור חי גם בהולוקן הקדום.
המגתריום היה יונק יבשה ענק, שהשתייך למגה-פאונה של אמריקה הדרומית. הוא הגיע למשקל של עד 4 טונות, וגובהו היה עד 6 מטרים (מהראש לזנב). הוא העצלן הגדול ביותר הידוע כיום, גדול כפיל אסייתי וגדול אף מכמה מיני ממותות.
למגתריום היה שלד חזק, עם חגורת אגן ירכיים גדולה וזנב שרירי ורחב.
הגודל העצום שלו אפשר לו לאכול מגבהים לעומת אוכלי עשב אחרים בני זמננו. כדי לאכול הוא היה נעמד על רגליו האחוריות החזקות והשתמש בזנבו כחצובה בצורה זו. המגתריום היה יכול לתמוך במשקלו המאסיבי.
המגתריום היה כנראה אומניבור (אוכל כל) והיה מסוגל לאכול לטאות קטנות וחרקים, אך עיקר תזונתו מתבססת על עלים וקליפות עצים אותן הוא תולש בעזרת ציפורניו. כדי להשיג מזון נעזר המגתריום בשימוש בטפרים מעוקלים על הרגליים הקדמיות הארוכות שלו כדי להשיג את הענף עם העלים הבשרניים יותר.
עצלן זה, כמו דוב הנמלים המודרני, היה הולך על צידי רגליו כי טפריו מנעו ממנו להניח את כפות רגליו על הקרקע בצורה שטוחה. אף על פי שהתחיל את דרכו כהולך על ארבע רגליים צורת שלדו והניתוח הביוכימי שלו מעידים כי הוא היה יכול ללכת על 2 רגליים.
חלק מהמומחים מאמינים שבלסת של המגתריום שכנה לשון עצומה שהוא השתמש בה כדי לאסוף את העליים הבשרניים, בדומה לעצלן המודרני. מומחים אחרים מציעים שחלק ממאפייניו של המגתריום התמזגו ביחד - מה שאומר שקיבולת הלשון שלו מוגבלת ולא ארוכה.
בתרבות
עצלן קדום זה הופיע בסדרות פלאווורלד וללכת עם חיות ובמשחק עולם היורה: המשחק.
כריסטוף פריק
כריסטוף פריק (בגרמנית: Christof Prick; נולד ב-1946) הוא מנצח גרמני.
ביוגרפיה
עבודתו במוזיקה עכשווית כוללת ניצוח על ביצוע הבכורה של האופרה "אדיפוס" מאת וולפגנג ריהם באוקטובר 1987.
בשנת 2001 התמנה למנהל מוזיקלי של התזמורת הסימפונית של שרלוט וכיהן בתפקיד זה עד 2010. מאז 2006, פריק מכהן כמנהל מוזיקלי של התיאטרון הממלכתי הבווארי בנירנברג, במקביל לתפקידו כמנצח ראשי של הפילהרמונית של נירנברג. נוסף למשרות הניצוח שלו, מטז 1999 הוא מכהן גם כפרופסור לניצוח בבית הספר הגבוה למוזיקה בהמבורג.
פריק ואשתו אולריקה, שחקנית במקצועה, מתגוררים דרך קבע בגרמניה.
המדרשה למנהיגות ציונית תבור
המדרשה למנהיגות ציונית תבור היא מדרשה הממוקמת בנוף הגליל ובקיבוץ רמת השופט אשר הוקמה בשנת 2010.
המדרשה מפעילה מספר מיזמים, ביניהם המכינה הקדם־צבאית "תבור", תוכנית קשת - תוכנית מנהיגות ייחודית לנוער, תוכנית חץ - המשלבת כושר קרבי והכנה לצה"ל עם תכנים עיוניים נוספים, מגוון תוכניות המשך לחיילים משוחררים ("המיניבוס" ו-"כביש 90") ומכון תבור המקיים פעילויות חינוך לאנשי צבא והוראה.
המכינה הקדם-צבאית תבור
נכון לשנת 2018, יצאו מבית המכינה למעלה מ-300 בוגרים, מתוכם, קרוב ל-40% בחרו לצאת אל תפקידי קצונה.
בשנת 2019 נפתח במכינה גם מסלול של שנת שירות, ״שנת שירות תבור״. תפקידם של חברי שנת השירות הוא בעיקר ההתנדבות עם האוכלוסייה המתקשה בנוף הגליל ולהדריך את תוכנית קשת.
פועלה של המכינה
בנוסף על אלו, מתקיימות במכינה סדרות מיוחדות במהלך השנה. מלבד הלימודים, חניכי המכינה מתנדבים באזור העיר נוף הגליל ועוברים סדנאות הכנה פיזית ומנטלית לקראת השירות הצבאי. ערכי המכינה המוכרזים הם ציונות, מצוינות ורעות.
המכינה שמה דגש על עשייה חברתית. במסגרתה מקיימים החניכים פעילויות מעצימות עבור נוער בסיכון, ילדים בעלי צרכים מיוחדים, ועולים חדשים, וגם מעבר לכך מפעילים חניכי המכינה למעלה מעשרה מיזמי התנדבות שונים בנוף הגליל בהם משולבים 300 ילדים ובני נוער מן העיר מדי שבוע. בנוסף, מעודדת המכינה את החניכים לעסוק גם בפרויקטים אישיים משניים, לדוגמה, חניכה אישית של ילדים, סיוע בבתי ספר מיוחדים ועוד.
בשנת 2013 למדו במכינה כ-37 חניכים.
בשנת 2015 סוקרה המכינה בתקשורת, כאשר מתוך 20 בוגרי המחזור האחרון שלה באותה עת, התקבלו 13 ליחידות מובחרות (4 לקורס טיס, 2 לשייטת, 3 לשלדג, 2 לסיירת מטכ"ל, 1 לפרויקט "שחקים" של מודיעין, ו-1 לקורס חובלים).
ביוני 2018, עם ההודעה על השעיית הפעילות של מכינת בני ציון בעקבות אסון נחל צפית ובשיתוף עם הנהלת בני ציון, מועצת המכינות ומשרד החינוך, הוחלט על הקמת שלוחת מכינת תבור עבור הצעירים שיועדו למכינת בני ציון. שלוחה זו פועלת בקיבוץ רמת השופט.
מחלף ציפורית
מחלף ציפורית הוא מחלף בגליל התחתון, בסמוך לפארק תעשייה ציפורית וליישוב רומת אל הייב הוא מאפשר גישה מכביש 77 אל אזור התעשייה. המחלף מאפשר נסיעה רצופה ללא רמזורים או צמתים בכביש 77. המחלף בנוי מגשר ושני מעגלי תנועה והוא מאפשר המחלף את כל כיווני המעבר האפשריים בין הדרכים.
המחלף נבנה כחלק מפרויקט למחלוף של 4 צמתים בכביש 77 בהשקעה של 360 מיליון שקלים. הפרויקט החל ברבעון השלישי של שנת 2016.
המחלף מקשר את דרום הארץ ומרכזה לכנרת, הגליל העליון והגולן, וכמו כן משרת את תושבי עמק יזרעאל ונצרת.
Fever (מיקסטייפ)
Fever (בעברית: חום) הוא המיקסטייפ הראשון של הראפרית האמריקאית מייגן די סטליון. המיקסטייפ יצא לאור ב-17 במאי 2019, על ידי חברות התקליטים 1501 סירטיפייד ו-300 אנטרטיינמנט. מתוך המיקסטייפ יצאו לאור שני סינגלים: "Sex Talk" ו-"Realer".
המיקסטייפ הגיע למקום העשירי במצעד הבילבורד 200.
רקע והפקה
המיקסטייפ הופק על ידי קרייזי מייק, דיג'יי צ'וז, דיג'יי וויל-איי, ג'וסי ג'יי, דיג'יי סופרם, קונספט פי, ליל-ג'ו-מייד-דה-ביט, פרוג'קט פאט, פרוליוויק ביטס, סויד, סופה מריו ודיג'יי זירק.
סינגלים
הסינגל המוביל מתוך המיקסטייפ, "Sex Talk", הועלה לכל שירותי הזרמות המוזיקה והפלטפורמות הדיגיטליות הגדולות ב-22 במרץ 2019.
מילה יחידאית
מילה יחידאית (ביוונית הָאפָּאקְס לֶגוֹמֶנוֹן: ἅπαξ λεγόμενον, כלומר "נאמר פעם אחת"; ברבים: הָאפָּאקְס לֶגוֹמֶנָה: ἅπαξ λεγόμενα) היא מילה בעלת מופע חד-פעמי בטקסט נתון, בין אם בקורפוס או בכתביו של יוצר. מילה המופיעה פעמיים מכנים dis legomenon, שלוש פעמים - tris legomenon, ואילו מילה המופיעה ארבע פעמים, tetrakis legomenon, אינה נחשבת נדירה דיה על מנת לציינה.
Fever (מיקסטייפ)
סינגלים
הרצועה הפותחת, "Realer", הופצה כסינגל שיווקי ב-16 במאי 2019. השיר הושמע לראשונה בתוכנית הרדיו של זיין לואי מ-Beats 1. הווידאו קליפ הרשמי של השיר יצא לאור בשידור חי ב-21 במאי 2019. הקליפ הצליח לצבור למעלה ממיליון צפיות ב-48 שעות בלבד.
מילה יחידאית
מילים יחידאיות אינן בהכרח מוזרות או יוצאות דופן. דוגמה לכך היא המילה "גבינה", שהיא מילה יחידאית בתנ"ך המופיעה בספר איוב.
Fever (מיקסטייפ)
סינגלים
השיר "Cash Shit", בו מתארח הראפר דה-בייבי לא יצא כסינגל, אך הצליח להגיע למקום ה-36 במצעד הבילבורד הוט 100. זהו השיר השני שלה שמגיע אל הטופ 40 במצעד, כאשר הראשון שלה שעשה זאת היה "Hot Girl Summer", בו מתארחים טיי דולה סיין וניקי מינאז'.
מילה יחידאית
שורש יחידאי
בשפות השמיות, רוב אוצר המילים נגזר משורשים, שרובם תלת עיצוריים. בתנ"ך כ-2100 מילים המופיעות בו פעם אחת ויחידה, כאשר סופרים בספירה זו גם הופעות של אותו שורש, בבנייני פועל נפרדים או במשקלים נפרדים, כשמות עצם. אולם, ישנם גם שורשים יחידאיים - שורשים שכל אחד מהם מופיע פעם בודדת בכול המקרא. למשל, השורש ב־ל־ס הוא שורש יחידאי. הוא מופיע בספר עמוס: . בערבית ובשפות אתיופיה יש מילים משורש דומה, המתארות את פרי התאנה. לכן, כיום יש המפרשים את השורש, כעיסוק במלאכה הקשורה לתאנים.
Fever (מיקסטייפ)
הצלחה מסחרית
בשבוע צאתו, נמכר המיקסטייפ בארצות הברית בלמעלה מ-27,956 עותקים, מתוכם 3,725 עותקים נקיים. בעקבות כך, הגיע אל המקום העשירי במצעד הבילבורד 200, ובכך הפך לראשון של די סטליון אשר הצליח להיכנס לעשירייה הפותחת במצעד.
מילה יחידאית
שורש יחידאי
גם השורש ט-א-ט-א יחידאי בתנ"ך. . אולם בניגוד לשורש היחידאי ב-ל-ס, לא נמצא שום שורש דומה לו בשום שפה אחרת.
Fever (מיקסטייפ)
הצלחה מסחרית
המיקסטייפ היה לפרויקט הראפ השביעי של אישה אשר הצליח להיכנס אל העשירייה הפותחת במצעד במשך 10 השנים האחרונות מצאתו.
ביקורות
המיקסטייפ לביקורות חיוביות ממבקרי המוזיקה כאשר יצא. ב-Metacritic, קיבל ציון של 81 מתוך 100 על בסיס שמונה ביקורות; מה שמעיד על "שבחים אוניברסליים".
בין הביקורות החיוביות ניתן למצוא את הביקורת של פרד תומאס מ-AllMusic, שטען כי "הביטחון של די סטליון במיקסטייפ גבוה מאוד. הליריקה מאוד נועזת ויש לציין כי די סטליון בהחלט חלק מעולם הראפ". פיצ'פורק העניקו למיקסטייפ ציון של 8.0 מתוך 10 וציינו כי: "הוא ספוג בעוצמה ומסמל את העתיד".
בשנת 2022 האלבום דורג במקום ה-75 ברשימת 200 אלבומי ההיפ-הופ הטובים ביותר בכל הזמנים של מגזין רולינג סטון.
ססיל לה גרנאד
דיים ססיל אלן פלורט לה גרנאד (Cécile Ellen Fleurette La Grenade; נולדה ב-30 בדצמבר 1952) היא מדענית גרנדינית, המכהנת מאז 2013 כמושלת הכללית השישית של גרנדה.
ביוגרפיה
ססיל לה גרנאד נולדה למשפחה ובה חמש בנות. אביה הוא עובד ציבור ואמה היא אחות. סבתה מצד אמה, מארי לואיז אוליבייה-סילבסטר (Mary Louise Ollivierre-Sylvester) הייתה האשה הראשונה שנבחרה לכהן בבית המחוקקים של מושבת איי וינדוורד הבריטיים.
לה גרנאד היא מדענית מזון. היא סיימה לימודים לתואר ראשון בכימיה באוניברסיטת איי הודו המערבית. לאחר מכן סיימה לימודים לתואר שני ודוקטורט במדעי המזון באוניברסיטת מרילנד שבארצות הברית.
לה גרנאד החלה את כהונתה כמושלת הכללית של ארצה ב-7 במאי 2013, לאחר תום כהונתו של קרלייל גלין.
לימפדנופתיה
לימפדנופתיה (אנגלית: lymphadenopathy) היא מחלה של מערכת הלימפה, שעיקרה אבנורמליות במספרן, בגודלן ו/או במרקמן של קשריות הלימפה. על-פי-רוב אבנורמליות כאלה הן על רקע דלקתי, ובמקרה כזה הלימפאדנופתיה תכונה לימפאדניטיס. האבחנה המבדלת של לימפאדנופתיה היא מהרחבות ברפואה, וכוללת פתולוגיות מקומיות ופתולוגיות סיסטמיות.
רקע
קשריות הלימפה בגוף האדם הן מעין מבצרים של המערכת החיסונית והמשמשות כטיפול קו-ראשון של מערכת החיסון כנגד פולשים ומזהמים החודרים לגוף. כשקשריות הלימפה מעורבות במצב מחלה הן גדלות וניתנות למישוש. גודלן, מיקומן, מרקמן, והרגישות הנלווית למישושן הם רמזים חשובים לאבחון מקור המחלה, וגם בהבדלת האבחון בין הגדלה שפירה או ממאירה.
סיווג
צברי קשריות הלימפה החשובים מבחינה קלינית הם:
גורמים אפשריים ללימפדנופתיה
הסיבות הנפוצות ביותר להגדלת קשריות הלימפה הן:
הבדיקה הפיזיקאלית של המטופל חשובה ביותר ליצירת אנמנזה והתחלת האבחון
קשרי לימפה בריאים הם בדרך כלל קטנים, בודדים, מוביליים (כלומר, ניתן להניע אותם במישוש), לא רגישים ודו-צדדיים. בדרך כלל אין דלקת בעור מעליהם. לעומת זאת, כשקשר הלימפה עצמו מזוהם (לימפדניטיס) הוא מתנפח וגדל לעיתים עד פי שלושה מגודלו המקורי, ונעשה רגיש וחם. זהו בדרך כלל מצב המעיד על זיהום חיידקי והמחוללים השכיחים ביותר לכך הם החיידיקים המכונים סטאפילוקוקים או סטרפטוקוקיים. לעיתים מופיעה גם דלקת בעור שמעל קשר הלימפה. חוסר תנועתיות או פיקסציה של קשר לימפה עלול לרמז על היותו נגוע בתאים ממאירים אשר בהתפשטותם אליו ואל סביבתו מקבעים אותו. יש להבדיל בין לימפדנופתיה מפושטת לבין לימפדנופתיה מקומית. לימפדנופתיה מפושטת מרמזת יותר למצב של מחלה סיסטמית (זיהום שחדר לכלל הגוף) כבמחלת הנשיקה, או מחלה המטולוגית. כשהלימפדנופתיה היא מקומית, המיקום יכול לרמז על הסיבה:
הרובע הגותי
הרובע הגותי (קטלנית: barri Gòtic או el Gòtic) הוא הרובע המרכזי בעיר העתיקה של ברצלונה. הרובע משתרע בין שדרת לה רמבלה ורחוב ויה לייטאנה, ומהים התיכון לרחוב רונדה דה סנט פרה. הרובע הגותי הוא הרובע העתיק ביותר בברצלונה אשר נבנה עוד בימי הביניים, על אף מספר שינויים שעברו ברובע במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20. ההיסטוריה של הרובע הגותי ארוכה: הרומים בנו באזור הרובע את העיירה ברסינו, שהייתה למעשה ראשיתה של ברצלונה כפי שהיא היום ואף העניקה לה את שמה. לכן ניתן לראות שרידים רבים מהתקופה הרומית ברובע (למשל במקדש אוגוסטוס, וחומת העיר על יד פלאסה דל ריי. גם לאחר הרומיים, שימש הרובע כמרכז העיר עד ימי "היציאה מהחומות" של ברצלונה כאשר בנו עשירי העיר את רובע אישמפלה. לשיא פריחתו הגיע הרובע בתקופת ימי הביניים (שבה נבנו רוב המבנים שאנו רואים היום). הרובע הגותי מלא בסמטאות קצרות ואפלות, הכוללות ריכוז של מבנים גותיים, ארמונות פאר וכנסיות. עד לגירוש ספרד ב-1492 היה הרובע מרכז החיים של היהודים שהיו דאז מדינאים, רופאים ואנשי מדע. שרידים מהתקופה היהודית של העיר ברצלונה אפשר לראות עד היום בבית הכנסת מאיור (כנראה שהוא בית הכנסת העתיק באירופה) שנמצא ברובע. שריד מפורסם נוסף לקהילה היהודית בעיר היא שמה של אחת הסמטאות - Carrer del Call - שנגזר מהמילה העברית "קהל" ומרמז על כך שהוא היה רחוב "הקהילה", הרחוב שבו היו מגוון מבני הציבור של הקהילה היהודית באותם ימים. לכל רוחבו של הרובע ניתן למצוא כיכרות עתיקות ושווקים קטנים בסגנון בנייה גותי ייחודי עתיק לצד חנויות בגדים וגלריות אומנות לתיירים.
הרובע הרביעי של פריז
הרובע הרביעי של פריז (בצרפתית: 4e arrondissement) הוא אחד מעשרים הרבעים של פריז, בירת צרפת. הרובע נמצא על הגדה הימנית של נהר הסן, וגובל במערב עם הרובע הראשון; בצפון הוא גובל ברובע השלישי, במזרח גובל ברובע האחד עשר וברובע השנים עשר, ובדרום גובל בנהר הסן וברובע החמישי.
הרובע הרביעי כולל את אזור כיכר העירייה של פריז, שנבנה בסגנון הרנסאנס. נמצאים בו גם כיכר פלאס דה ווז', גם היא מימי הרנסאנס בצרפת, מרכז ז'ורז' פומפידו בעל המבנה הייחודי וחלקו הדרומי של אזור המארה הימי-ביניימי, שהוא כיום מרכזה של הקהילה ההומוסקסואלית של פריז (החלק הצפוני של המארה נכלל ברובע השלישי). חלקו המזרחי של האיל דה לה סיטה (בכללו קתדרלת נוטרדאם) וכן איל סן לואי אף הם נמצאים ברובע הרביעי של העיר.
עם שטח קרקע של 1.601 קמ"ר תופס הרובע הרביעי את המקום השלישי מבין הרבעים הקטנים של פריז.
דמוגרפיה
שיא צפיפות האוכלוסין ברובע היה לפני 1861, על אף שהוא קיים בצורתו הנוכחית רק מאז תוכנית השיפוצים הגדולה של פריז בשנות השישים של המאה ה-19. במפקד האוכלוסין האחרון (משנת 1999), מנתה האוכלוסייה 30,675 איש, בעוד שברובע היו 41,424 משרות.
מפגשים ברכס - הנוער הלאומי
במאי 2013 התפרק איחוד הלהקות, וכל להקה חזרה לפעול לחוד.
המנהל המוזיקלי של הלהקה ה"מאוחדת" הוא הלל שטרית.
להקת מפגשים ברכס
להקת מפגשים ברכס הוא שמן של שלוש להקות הנוער הייצוגיות של העיר חיפה. היא הוקמה בשנת 1986. הלהקה הבוגרת הופיעה במשך מספר עונות בתוכנית "זהו זה!" בטלוויזיה החינוכית. הלהקה מורכבת משלוש קבוצות - הלהקה הבוגרת, כיתות י' עד יב'; הלהקה הצעירה, כיתות ז' עד ט'; ולהקת קטנטנים, כיתות ד' עד ו'. מנהלה המוזיקלי הוא הלל שטרית.
להקת הנוער הלאומי
להקת הנוער הלאומי היא הלהקה הייצוגית של תנועת הנוער הלאומי, העוסקת בשירה ומשחק. הלהקה הוקמה בשנת 1989 על ידי שלמה (מומי הרצוג), ומאז פועלת בחיפה ובבאר שבע. הלהקה נחשבת מהקמתה ועד היום לאחת מהלהקות המובילות והטובות בארץ, ומופיעה בכל רחבי הארץ באירועים וטקסים של תנועות הנוער. ידוענים שפעלו בעבר הלהקה: שירי מימון, אילנית לוי, הדס מורנו וגיל ססובר.
מארסיאס (פסל)
מארסיאס (באנגלית: Marsyas) היא שמה של יצירה פיסולית מעשה ידי הפסל אניש קאפור שהוצגה באולם הטורבינה של מוזיאון טייט מודרן בלונדון כיצירה השלישית ב"סדרת יוניליוור", במימון חברת יוניליוור.
תיאור היצירה
היצירה הותאמה לממדיו הנרחבים של אולם הטורבינה, וכיצירות אחרות של קאפור גם יצירה זו מנסה לבחון את הקשר בין הקיום להיעדרות, ובין המוצק לבלתי מוחשי. היצירה מורכבת משלושה מעגלי פלדה המקושרים זה לזה בממברנה של PVC. שנים מהמעגלים ממוקמים בשני קצותיו של האולם, והשלישי מבין המעגלים תלוי מעל הגשר שבמרכז האולם.
קאפור החל לעבוד על הפרויקט בינואר 2002. מטרתו של קאפור הייתה למלא את החלל הרחב של האולם ולכן היצירה משתרעת לכל אורכו. קאפור התייחס אל האולם כאל תיבה אותה יש למלא, תוך שעליו לעקוף את המכשול (הגשר) המצוי במרכזה. המהנדס ססיל בלמונד סייע לקאפור כיועץ הנדסי של הפרויקט.
צבעה של הממברנה נותן הרגשה שמדובר ב"עור שקולף מאדם" כדברי קאפור.
שמה של היצירה - "מארסיאס" מתייחס לשמו של סאטיר במיתולוגיה היוונית שהכעיס את האל אפולו עד שאפולו קילף את עורו מעליו בעודו בחיים.
בעוד שהצבע של היצירה "שייך לארצי, לגופני" כדברי קאפור, המיקום שלה - מרחף בחלל האולם שייך ל"רוחני". קאפור אמר כי היצירה נועדה "להפוך את הגופני לשמיימי".
אדוארדו פוקריני
אדוארדו פוקריני (באיטלקית: Odoardo Focherini; נולד ב-6 ביוני 1907 – נספה ב-27 בדצמבר 1944) היה חסיד אומות העולם ועיתונאי איטלקי קתולי מהעיירה קארפי בפרובינציית מודנה שבצפון איטליה, אשר הציל 105 יהודים באיטליה במהלך מלחמת העולם השנייה ושואת יהודי איטליה. בשנת 1969 הכיר יד ושם בפוקריני כחסיד אומות העולם. בשנת 2013 הוכר כמרטיר וכמבורך על ידי הכנסייה הקתולית.
ביוגרפיה
פוקריני נפגש לראשונה עם מריה מרצ'סי בחופשה בעיר טרנטו שבמחוז טרנטינו שבצפון איטליה. בשנת 1925 הם התארסו, וב-9 ביולי 1930 הם נישאו. לבני הזוג נולדו שבעה ילדים בין השנים 1931 ל-1943: אולגה, מדאלנה, אטיליו, רודולפו (נפטר ב-15 ביולי 2018), ג'יאנה, קלרה ופאולה. הוא רצה שהילד השמיני ייקרא סנדרה או סנדרו (תלוי במין), אך לבני הזוג לא נולד ילד נוסף.
הוא עבד מספר שנים בחנות של אביו, ובשנים 1930–1942 עסק בארגון אירועים חשובים, לרבות קונגרסים קתוליים. במהלך השנים החל לכתוב בעיתונים מקומיים ולאומיים באיטליה, עד שהוצע לו להצטרף למועצת המנהלים של העיתון "העתיד של איטליה" (L’Avvenire d’Italia) בשנת 1933. ב-1 בינואר 1934 החל לעבוד בתאגיד הביטוח הכנסייתי האגודה הקתולית הסוציאלית של ורונה (Società Assicurazione Cattolica di Verona) כסוכן בסניף מודנה. הוא הפך בהמשך למפקח וביצע את עבודתו באזורים מודנה, בולוניה, ורונה, ופורדנונה. בשנת 1936 מונה לנשיא הפעולה הקתולית Azione Cattolica, ארגון קתולי איטלקי נפוץ ולא פוליטי שנשלט באופן ישיר על ידי בישופים. ראה את הערך המקורי. האפיפיור, פיוס האחד עשר, שיבח אותו על תרומתו והעניק לו את תואר מסדר סילבסטר הקדוש. בשנת 1938 מינה פוקריני את העיתונאי ג'יאקומו למפרונטי לעיתון, לאחר שהאחרון פוטר מעבודתו הקודמת כתוצאה מחוקי הגזע.
פעולותיו במהלך מלחמת העולם השנייה
פוקריני ידע על פעולותיה של גרמניה הנאצית ברחבי העולם בכלל ובאיטליה בפרט. ב-1942 החלה פעילותו למען היהודים: הראשונים שהציל הגיעו מפולין ברכבת לאיטליה והגיעו לג'נובה. הקרדינל פייטרו בואטה, ביקש מהעורך הראשי של העיתון שבו עבד, ריימונדו מנזיני, לעזור בסיוע ליהודים פולנים לברוח מגנואה. מנזיני פנה אל פוקריני והפקיד בידיו את המשימה העדינה והמסוכנת הזו והשמועה על גאולה אפשרית התפשטה בקרב הפליטים היהודים. פוקריני הבין כי יהודים, אשר ברחו לאיטליה ממדינות שנכבשו על ידי הנאצים, חשופים לסכנת גירוש והשמדה, וכך גם היהודים המקומיים, הסובלים מחוקי הגזע ומדיכוי של המשטר מעצם היותם יהודים.
לאחר פלישת בעלות הברית לדרום איטליה ונפילת ממשלת מוסוליני הפשיסטית, בספטמבר 1943 הוקמה רפובליקת סאלו, אשר פעלה לצד הנאצים ברדיפת יהודים והשמדתם.
פעילותו המסיבית של פוקריני לטובת היהודים הנרדפים החלה לאחר ה-8 בספטמבר 1943, לאחר שביקש וגם קיבל את תמיכתה של רעייתו.
פוקריני הקים רשת הברחה שארגנה מסמכים מזויפים, אשר אפשרו ליהודים נמלטים לברוח לשווייץ הנייטרלית. מספר שבועות טרם עליית ממשלת מוסוליני החדשה לשלטון הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית, פוקריני יצר קשר עם מזייפי מסמכים, אשר נתנו לו כרטיסי זיהוי ריקים עם מידע כוזב לגבי זהות בעל הכרטיס עבור אלו שביקשו להימלט מאיטליה. היהודים הנמלטים הגיעו לאיטליה ברכבת של הצלב האדום ופוקריני יחד עם חברו הנאמן דון דנטה סאלה, כומר הקהילה של סן מרטינו ספינו וטרסיו אוליבלי, נתן את המסמכים הראשונים באופן אישי לחברו היהודי, ג'יאקומו לאמפרונטי, אשר עבד עימו בעיתון, ולמשפחתו. סאלה היה נוסע הלוך וחזור מכנסייתו וקהילתו ב-San Martino in Spino למודנה ומשם ל-Cernobbio, מקום בו היה מעביר את הפליטים לידי מבריחי הגבול, ומשם לשווייץ. סאלה הוכר גם הוא בשנת 1969 כחסיד אומות העולם.
פוקריני המציא להם שמות בעלי אופי ארי. תעודות הזהות המזויפות נשאו מספרים רבים וחותמת של עיריית קארפי. פוקריני דאג לכך שהפליטים ימצאו מקלט במוסדות קתוליים ובמנזרים. הוא נסע הלוך וחזור בין רוב ערי איטליה, על מנת לתמוך בפליטים וללוותם עד אשר הגיעו לחוף מבטחים.
מהעדויות עולה, שפוקריני הציל 105 יהודים. זו הייתה עבודה מורכבת שחייבה את פוקריני וסאלה למצוא פתרונות שונים לנסיבות המשתנות. רעייתו של פוקריני עודדה אותו ותמכה בו. הגברים והנשים שפגשו והכירו את פוקריני בתקופה ההיא זוכרים אותו כאדם רגוע וחייכן, אפילו כשאנשים חיכו לו בבית או בעבודה או במשרד הראשי של העיתון "העתיד של איטליה".
בסוף 1943, לאחר שאיטליה חתמה על שביתת נשק עם בעלות הברית, רצו הגרמנים שהעיתון שבו עבד יהיה תחת חסותם. פוקריני הסתכן בכך שמצא כל מיני תחבולות על מנת שהעיתון לא ייכנע לדרישות אלו. הוא "התלונן" לגרמנים שלא ניתן למצוא נייר דפוס, גם כאשר הגרמנים סיפקו לו מסמכים והרשאות, שאפשרו לו לחפש ולהחרים נייר דפוס בכל מקום אליו יפנה.
בעיר מודנה יצא לאור עיתון יומי, אשר מנהלו היה אחד הפעילים של רפובליקת סאלו. העיתון התמחה בהלשנות והאנשים ששמם הופיע בו היו בסכנת חיים של ממש. פוקריני עזר לקהילה היהודית לשחד את עורך העיתון על מנת שלא יפרסם שמות של יהודים ולא ילשין על אלה שנמצאים במחבוא. פוקריני לא נקט באמצעי הזהירות הנדרשים, והלך בעצמו לבקר את היהודים הנרדפים.
לאחר השואה, כתב לאמפרונטי ספר על פוקריני ומעשי ההצלה שלו, שנקרא "אחי אדוארדו" (Mio Fratello Odoardo). בספר כתב לאמפרונטי כי בערב אחד בתחנת הרכבת בעיר פרארה, חזה פוקריני ברכבת שהובילה יהודים למחנות השמדה, ופרץ בבכי בגלל אי יכולתו להצילם. בין היתר ניסה לנחם את הוריו של לאמפרונטי, אשר נספו לאחר מכן במחנות המוות. במקרה אחד הצליח גם להציל את הרופא היהודי, ד"ר דונטי, אחיו של לאמפרונטי. ד"ר דונטי ביים מחלה מדומה אשר הצריכה כביכול ניתוח והוא הועבר לבית החולים בקארפי. שם נותח, כמובן ללא צורך, ומבית החולים הצליח להימלט למילאנו ולאחר מכן לשווייץ. פוקריני ניסה גם לעזור ליהודים שהיו עצורים במחנה הריכוז בפוסולי, משם נשלחו לגרמניה.
נפילתו בשבי הנאצים
הנאצים גילו את רשת ההברחה של פוקריני, וב-11 במרץ 1944, לאחר שהצליח להבריח את ד"ר דונטי, ארבו הנאצים לפוקריני בבית החולים בקארפי והצליחו לעצור אותו. הכומר דנטה סאלה נעצר גם הוא, ושוחרר לאחר מכן. פוקריני לא הורשה לראות את משפחתו שוב, ויומיים לאחר מעצרו בבולוניה הוא נלקח לכלא מונטה בסאן ג'ובאני שבבולוניה. שם הוא נכלא ללא משפט עד 5 ביולי. לאחר מכן, הועבר למחנה הריכוז פוסולי, נשלח למחנה הריכוז בולצאנו. שם הוא נכלא עד שהועבר ב-4 באוגוסט לאדמת גרמניה והגיע למחנה הריכוז פלוסנבירג בגרמניה, ב-7 בספטמבר 1944. לאחר מכן, הועבר לידי הנאצים למחנה הרסברוק, חלק מרשת המחנות של מחנה הריכוז פלוסנבורג.
פוקריני נספה במחנה זה ב-27 בדצמבר 1944, בערב חג המולד, עקב זיהום ברגלו שלא טופל.
משפחתו לא ידעה מה עלה בגורלו עד שנמסרה להם הודעה רשמית ב-4 ביוני 1945, לאחר תבוסת הנאצים והפשיסטים.
המילים האחרונות שלו תועדו בידי הנאצים והן היו:
גופתו של אדוארדו לא נמצאה מעולם, אך טבעת הנישואין שלו, שאותה הצליח לשמור מהנאצים, נותרה והוברחה בדרך נס מן הכלא בחזרה אל אשתו.
הכרה בפועלו
פוקריני הצליח לשלוח 166 מכתבים למשפחתו במהלך שהותו במחנות הריכוז שפורסמו בספר: "Odoardo Focherini - Martire della Libertà: Il Camino di un Giusto" בשנת 1994.
במכתבים שאדוארדו הצליח לשלוח, הן בחשאי והן בגלוי אל אשתו, הוריו וחבריו, הוא מעיד על החודשים הקשים שעבר במחנות הריכוז. הוא השתמש במספר רב מאוד של תחבולות על מנת לשמור על קשר עם יקיריו, כתב מכתבי אהבה לאשתו ושקע במחשבות על ילדיו, אותם השאיר במצב קשה ולא בטוח. לאדוארדו נולדו 7 ילדים, 15 נכדים ו-21 נינים.
המוטיבציה למחויבותו להצלת יהודים באה לידי ביטוי במשפט שמופיע בקיר הזיכרון במוזיאון ההיסטורי בקארפי (Memorial Museum and Monument for Racial and Political Deportees), ואשר נאמר על ידי פוקריני בפגישתו האחרונה עם גיסו, ברונו מרצ'סי:
הכרה כחסיד אומות העולם
על הצלתם של יהודים בזמן השואה, הוכר פוקריני כחסיד אומות העולם על ידי יד ושם בשנת 1969, יחד עם דון דנטה סאלה. באלבום חסידי אומות העולם ביד ושם נרשם בשנת 1969 שהאב דנטה סאלה, כומר הקהילה בסן מרטינו שפינו ליד מירנדולה, המשיך את פעילותו יוצאת הדופן של פוקריני בסיוע ליהודים לעבור לשווייץ, גם לאחר שפוקריני נתפס.
הכרה כקדוש מעונה (מרטיר) והבירוך לקראת קדושה
תהליך הקדשתו של פוקריני כקדוש נוצרי החלה בשנת 1996, כאשר הבישוף המחוזי של קארפי הכין מסמך רשמי לשם כך. האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר חתם בשנת 2012 על צו המעיד על מות הקדושים של פוקריני והוא הוקדש ב-15 ביוני 2013 בטקס ביום שבת במקום הולדתו, קארפי כמרטיר. בנדיקטוס השישה עשר אמר כי היה:
יותר מ-5,000 בני אדם נכחו בעת שהכנסייה הקתולית הכריזה עליו כמבורך בזכות מאמציו להצלת חיי אדם. הכנסייה הכירה בו כמרטיר.
פוקריני מכונה גם "אוסקר שינדלר" האיטלקי, וגם חסיד אומות העולם הראשון, שמת למען הצלת יהודים במהלך השואה ואשר בורך גם על ידי הכנסייה.
הפוסטלטור הנוכחי לתהליך הקדשה זו הוא הכומר הפרנציסקני ג'ובאן ג'וזפה קליפנו.
פעולות הכרה נוספות
מעשיו יוצאי הדופן של פוקריני הוזכרו לאורך השנים בדרכים רבות באיטליה.
בין העיטורים שהוענקו לפוקריני הייתה "מדליית הזהב" של איגוד הקהילות היהודיות של איטליה, במילאנו ב-1955, שניתנה לאשתו תוך ציון כי פוקריני פעל ללא לאות, במשך תקופה ארוכה, לסייע ליהודים ובמיוחד להציל את אלה שנרדפו".
ראנצו גטנייה, נשיא האיגוד אמר בהצהרה כי:
בשנת 2007, ממשלת איטליה העניקה לו את מדליית הזהב על הצטיינות אזרחית (medaglia d'oro al merito civile) על מסירותו ועל הקרבתו של פוקריני.
בשנת 2012 זיהתה הרשות האזורית של אמיליה-רומניה (la Soprintendenza Regionale dell'Emilia-Romagna) את הערך ההיסטורי של ארכיון הזיכרון של אדוארדו פוקריני, קרן שנולדה, והלכה וגברה עם הזמן, הודות למשפחת פוקריני (ובמיוחד הבת הבכורה אולגה), שאוספת את מכתביו של פוקריני ואת התצלומים עם יהודים ניצולים ומגורשים לשעבר, מוסדות וגופים ציבוריים ופרטיים העוסקים בזיכרון, מקורות ביבליוגרפיים, הקלטות שמע, קטעי וידאו, תמונות וספרים.
ארבעה רחובות נקראים על שמו בעיריות של מחוז מודנה של קארפי (Carpi), מיראנודלה (Mirandola), סן פוסידיניו (San Possidonio) ופורמג'ין (Formigine). בית הספר היסודי ברומו (Val di Non, TN) ובית ספר תיכון בקארפי.
אלון אונגר
אלון אונגר (נולד ב-4 ביולי 1970, ל' בסיוון ה'תש"ל) הוא טייס כטב"ם/כטמ"ם, ספורטאי ושיאן אתלטיקה ישראלי ואיש עסקים ישראלי המשמש כיו"ר ומייסד של כנס וקהילת הכלים הבלתי מאוישים בישראל - UVID, מוביל קידום תחום "הכטב"ם בראיה לאומית" ומייסד קהילת הכטב"ם בישראל.
ביוגרפיה
נולד ב-1970 בחיפה לאביו, מנהל עבודה בנמל ואימו, גננת ומייסדת גן מילו"א בחיפה. החל את לימודיו בבית הספר אילנות בעיר, ממנו עבר בכיתה ד' לבית הספר הריאלי בחיפה במגמת הריאלית-כימית, עד לסיום חוק לימודיו במחזור ס"ט בבית בירם (1988).
קריירה ספורטיבית
אונגר החל להתאמן מגיל צעיר בהתעמלות מכשירים, ולקח חלק פעיל בנבחרת ישראל לנוער. במהלך התקופה, השתתף במסגרת המחוננים (1976–1982) החזיק בתואר אלוף ישראל לגילאים בשנים 1976–1988 במקביל ללימודיו בבית הספר והשתתפותו במפעל מרט.
בשנת 1983, החל להשתתף בתחריות אתלטיקה בקפיצה לגובה ובקפיצה לרוחק. הוא מחזיק בשיא ישראל בקפיצה לגובה לבתי ספר ז'-ח' (1.92 מטר) ובקרב רב שלא נשברו, נכון ל-2023 (40 שנים). בשנת 1987, החל להשתתף בתחרויות בקפיצה במוט בקנדה והיה לקופץ במוט היחיד בישראל באותה העת ובעל התוצאה השלישית בטיבה בכל הזמנים של אתלט ישראלי.
כיום, אונגר משתתף במרתונים ותחרויות רכיבה שונות בארץ ובעולם.
קריירה צבאית
במהלך השירות, למד לתואר ראשון בכלכלה וראיית חשבון באוניברסיטת חיפה ולתואר שני (מצטיין דיקן) במנהל עסקים (התמחות בייעוץ ארגוני ומשאבי אנוש) במסלול האקדמי של המכללה למנהל. כיום, סא"ל במילואים ופעיל כמדריך בכיר בבית הספר לכטמ"ם של חיל האוויר.
קריירה אזרחית
לאחר שחרורו מצה"ל, הקים את קו הטסת כטב"ם בחברת רפאל. בשנת 2006, זכה לעיטור עם צוות SkyliteB על ביצוע משימה למופת במהלך מלחמת לבנון השנייה.
LINQ
LINQ (ראשי תיבות של: Language Integrated Query) היא שפה הצהרתית דמוית SQL לביצוע שאילתות, שמיקרוסופט שילבה והיבנתה בשפות האימפרטיביות של הדוט נט כ-#C ו-VB.NET. שפה זו מיועדת לעשות הפשטה על פעולות שגרתיות ופעולות על מקור נתונים, ולתווך בין המשתמש בה לבין ביצוע הפעולה הנדרשת. לשפה יש גם מימוש פונקציונלי, ניתן להשתמש בה גם באופן הצהרתי וגם באופן פונקציונלי ואף לערבב בין שתי הדרכים.
אלון אונגר
קריירה אזרחית
בשנת 2010, הקים את חברת אופטימום ייעוץ למערכות בלתי מאוישות (Op-Team-UM) והחל לייעץ למפקד חיל האוויר הגרמני בנושא הטמעת מערכות כטב"ם. לאחר כשנה, חזר לישראל וייסד בשנת 2012, ביחד עם עמיר רפפורט, את כנס UVID, הנחשב לכנס הגדול בישראל ולאחד הכנסים הגדולים בעולם בכל הנוגע לכלים בלתי מאוישים. הכנס, אשר מתקיים מדי שנה החל מייסודו, מארח מומחים, יזמים ואישים רלוונטיים מהארץ ומהעולם (בשנת 2022 חגג הכנס עשור, התקיים באקספו תל אביב ונכחו בו -4,000 משתתפים).
אונגר פרסם מאמרים רבים בנושאי אסטרטגיה וכטב"ם. בשנת 2012, טבע אונגר את המונח כטמ"ם (כלי טיס מאויש/מוטס מרחוק) ואת הביטוי "בזכות האדם שבכטב"ם" במסגרת כתבה בנושא עבור מגזין Israel Defense - שם שאומץ על ידי חיל האוויר בשנת 2016. בשנים האחרונות, פועל עם האקדמיה הישראלית ללשון ועומד בראש ועדת מינוח שהוקמה לבניית מילון המונחים של תחום הכטב"ם. הוועדה עוסקת בין היתר בהגדרת מינוח למקצוע ההטסה (שינוי המונח מפעיל/מטיס ל"טייס") ולפירוש המילה הלועזית Drone. אונגר גם נודע בזכות מאמריו בנושא משימות עליונות אווירית ויירוט באמצעות מערכות כטב"ם, ראייה אסטרטגית לתחום הכטב"ם ועוד.
LINQ
מהות השפה
שפה זו, מוטמעת בשורות הקוד עצמו, לביצוע שאילתות על מבני נתונים כמערך (array), אוסף (collection), רשימה (list), וכל המשתנים המוגדרים בדוט נט כטיפוסי IEnumerable. יעודה של השפה לאפשר למתכנת להתמקד במהות הפעולה המבוקשת ולא בטכניקה התכנותית ליצירת הפעולה. יתרונה בדומה לשפת SQL שהיא מאפשרת לתמצת קוד לשורות בודדות, לזרז את מהירות הפיתוח, להביא את הקוד לקריאות גבוהה, ולהפחית את רמת השגיאות בו.
לפני ההטמעה של שפה זו בדוט נט, אמנם התאפשרה כתיבת שאילתת SQL בדוט נט, אבל לא כחלק מובנה מהשפה, אלא כפקודה שנשלחה אל בסיסי נתונים, ופוענחה על ידיהם, והתייחסה אך ורק לטבלאות בבסיסי הנתונים גופם, ולא אל נתונים בזיכרון כמו מערכים או DataSet.
אלון אונגר
קריירה אזרחית
החל משנת 2015, הוביל אונגר את רעיון השילוב והיתרון היחסי שקיים למדינת ישראל בשילוב שבין הנושא הביטחוני והאזרחי של תחום הכטב"ם.
בשנת 2019, ייסד ביחד עם תא"ל במילואים עדן אטיאס, את ארגון "הדרונס" הישראלי (IDA) שמטרותיו היו אסדרה, הסדרה וחיזוק הפוטנציאל והכדאיות של הענף. באותה השנה, השתתף כמומחה תוכן לאומי בהקמת פרויקט נעמ"ה על ידי חברת נתיבי איילון.
LINQ
מהות השפה
שפה זו בנוסף מאפשרת לעבוד גם עם בסיסי נתונים וקובצי XML.
אלון אונגר
קריירה אזרחית
נכון לאוקטובר 2022, אונגר מקדם את החזון ומדיניות "הכטב"ם כמנוע צמיחה לאומי - מקהילה לאקוסיסטם", אשר משלבת את משרדי החינוך, הכלכלה, התחבורה, ביטחון הפנים וכן הרשות לחדשנות וגופים נוספים. במסגרת יישום המדיניות, נוסדו תוכניות להקמת תשתיות לאומיות בעולמות החינוך, האקדמיה, מו"פ, תעופה, כלכלה, חקלאות, תחבורה ועוד - לרבות תוכניות לימוד בבתי הספר שמטרתן היא הכשרת דור העתיד. במסגרת זו כתב הצעה להחלטת ממשלה בנושא כטב"ם בראיה לאומית.
LINQ
מהות השפה
הרחבה זו קיימת בדוט נט החל מגרסת 3.5. בגרסה 4 של הדוט נט שפה זו שודרגה והוספה בה אפשרות לבצע שאילתות מקביליות בריבוי תהליכונים (PLINQ).
אלון אונגר
קריירה אזרחית
נדבכים נוספים בתוכנית מתייחסים לכינון התחום באקדמיה, עידוד חדשנות, יזמות והפוטנציאל העסקי הגלובאלי, יצירת מקומות תעסוקה והסדרה מקצועית.
LINQ
אופרטורי שאילתה סטנדרטיים
תיאורי האופרטורים מבוססים על היישום של עבודה עם אוספים. רבים מהאופרטורים לוקחים פונקציות אחרות כארגומנטים. פונקציות אלה עשויות להיות מסופקות בצורה של שיטה בעלת שם או פונקציה אנונימית.
קבוצת אופרטורי השאילתה שהוגדרה על ידי LINQ חשופה למשתמש כממשק תכנות היישומים של אופרטורי השאילתה הסטנדרטיים (אנ' Standard Query Operator API). אופרטורי השאילתה הנתמכים על ידי ה-API הם:
אלון אונגר
קריירה אזרחית
בשנת 2021, ייסד אונגר את הועידה השנתית לחינוך ואקדמיה לכטב"ם המתקיימת בעיירה ירוחם והוא פועל יחד עם המנהל לחינוך טכנולוגי של משרד החינוך לקידום חזון הטמעת התחום באמצעות מערכת החינוך.
LINQ
אופרטורי שאילתה סטנדרטיים
Select
אלון אונגר
קריירה אזרחית
אונגר מרצה בתחומי פעילותו במסגרות שונות בארץ ובעולם, משתתף ומארגן פעילויות, כנסים ופאנלים בנושאים אלו. הוא גם משמש כפרשן בנושא כטב"ם, בדגש על ראיה לאומית של התחום, עבור ערוצי מדיה לרבות כאן 11, מעריב, ידיעות אחרונות, גלי צה"ל, מגזין IsraelDefense ואחרים.
חיים אישיים
מתגורר בחיפה, גרוש ואב ל-3.
הצבא הפרוסי
הצבא המלכותי הפרוסי (בגרמנית:  Königlich Preußische Armee) היה צבאה של ממלכת פרוסיה, הכוח המניע בהפיכת פרוסיה למעצמה אזורית ולאיחוד גרמניה. באופן יחסי לגודל אוכלוסייתה, היה צבאה של פרוסיה בין הגדולים בעולם. הצבא הפרוסי היה דגם מוביל לצבא קבע ממושמע, מתורגל ומתוכנן לפיו הוקמו צבאות ברחבי העולם במאה ה-18 וה-19. הצבא הפרוסי, לפחות מאז 1807, היה צבא-העם שיצר זהות בין הלאום לבין צבאו, שעה שהזיקה בין צבאותיהן של אומות אחרות לבין עמן היה קלוש. הוגה הדעות היינריך פון טרייצ'קה קבע כי "הצבא הוא המכונן את "האחדות החברתית האמיתית אשר יש ביכולתה להתגבר על הקונפליקטים המעמדיים".
הצבא נוצר על ידי פרידריך וילהלם הראשון, הנסיך הבוחר מברנדנבורג. במהלך מלחמת שלושים השנים, קיבל חיזוק משמעותי בימיו של פרידריך וילהלם הראשון, מלך בפרוסיה ופרידריך הגדול הפך אותו למרכז ממלכתו, ולכוח הצבאי החזק, הממושמע והחדשני ביותר ביבשת אירופה. אל המלחמות הנפוליאוניות נכנס הצבא הפרוסי במצב קשה ומיושן, אך הפקת לקחים מהירה וצעדי רפורמה עמוקים שבוצעו בהובלת צוות החשיבה של הגנרל גרהרד פון שרנהורסט הובילו לתפנית בה נוצח נפוליאון בונפרטה על ידי הקואליציה האנטי-צרפתית השישית. עם זאת, במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-19, שקע הצבא והתאבן בשמרנות. צוות מוכשר בראשותו של ראש המטה הכללי הלמוט פון מולטקה הזקן הצליח לשקם את הצבא, להכניס בו מודרניזציה ולהפכו לחזק ביבשת. ב-1871 היה הצבא הפרוסי לציר המרכזי סביבו התגבש צבא הקיסרות הגרמנית, שהחליף אותו כצבאה של הקיסרות הגרמנית המאוחדת.
LINQ
אופרטורי שאילתה סטנדרטיים
Where
הצבא הפרוסי
הקמת הצבא
במהלך מלחמת שלושים השנה, בדומה לשאר השליטים, העסיק פרידריך וילהלם הראשון, הנסיך הבוחר מברנדנבורג, שכירי חרב שנקראו לנדסקנכט. לאחר שצבאות שוודיה והאימפריה הרומית הקדושה פלשו לברנדנבורג החליט הנסיך הבוחר ב-1644 להקים צבא קבע על מנת להגן על מדינתו. הצבא, שהיה משמר המלך, כלל 5,000 חיילי רגלים ו-500 מוסקטרים. ב-1646 גויסו בחבל הריין עוד 3,000 חיילים, שלא היו נתינים ברנדנבורגים. הצבא אורגן בהתאם לתוכניתו של פרנסואה מישל לה טלייה, מרקיז לוואה (François-Michel le Tellier, Marquis de Louvois), שר הצבא של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת. צבאו החזק של הנסיך איפשר לו להשיג הישגים טריטוריאליים משמעותיים בחוזה שלום וסטפליה.
LINQ
אופרטורי שאילתה סטנדרטיים
האופרטור Where מאפשר הגדרה של קבוצה של כללי מיפוי המוערכים עבור כל אובייקט באוסף, בעוד שאובייקטים שאינם תואמים לכלל מסוננים החוצה. במילים אחרות, where יציין קריטריוני שדה שכל רשומה שעומדת בהם תוצג בתוצאות. המיפוי מסופק לאופרטור כנציג.
הצבא הפרוסי
הקמת הצבא
בניגוד לצבאות אחרים, לא פורק הצבא עם השלום. בעוד שהאצולה הגבוהה לא ששה לממן צבא בעת שלום, נעתרו בני האצולה הנמוכה (היונקרים) ברצון לממן את הצבא בתמורה למשרות, כך נהנה מעמד זה מעליית כוחו. פרידריך וילהלם השקיע באימון הצבא והחדיר משמעת נוקשה שנאכפה ללא משוא פנים. העונש על ביזה, למשל, היה תלייה. הוקמה אקדמיה צבאית להכשרת בני אצולה לקצונה ומסלול הקידום של האצולה דרך מסלול הקצונה הפך למקובל. היחידות חולקו לפי מפתח מחוזי וחיילים בני מחוזות שונים שירתו בנפרד, אך הקצונה הייתה כללית וכך מפקדי היחידות לא הגיעו מאותו מחוז של חייליהם. בראש הצבא עמד מאז 1651 ועד 1668 אוטו כריסטוף פול שפאר (Otto Christoph von Sparr), שהוביל את הצבא לניצחונו הראשון בקרב ורשה. בקרב זה הובחנו חיילי הצבא הברנדנבורגי החדש במקצועיותם, במשמעת שלהם וביחסם ההומני לאוכלוסייה האזרחית, בפרט על רקע צבא בעלי בריתם השוודים. ב-1657 השתלטה ברנדנבורג על דוכסות פרוסיה.
LINQ
סכימת ערכי מערך
באמצעות שפה זו ניתן לסכום ערכי מערך בפקודה אחת. באמצעות הפעלת פונקציית Sum על מערך מתבצע סיכום של כל איברי המערך. פונקציה זו חוסכת את יצירת הלולאה שצריך ליצור בתכנות מסורתי.
הצבא הפרוסי
הקמת הצבא
במהלך שנות ה-70 של המאה ה-17 הגן צבא ברנדנבורג על הנסיכות מפני פלישות שוודיות וזיכה את פרידריך וילהלם בכינוי "הגדול" (Der Große Kurfürst) ובשלטון אבסולוטי. בסוף ימיו של פרידריך וילהלם (1688) מנה הצבא בין 15,000 ל-30,000 חיילים במצב מלחמה ו-15,000 בשגרה. בנו, פרידריך הראשון, מלך בפרוסיה הכתיר את עצמו למלך.
פרידריך וילהלם הראשון, "המלך החייל"
עיסוקו הרב בפיתוח הצבא זיכה את בנו של פרידריך הראשון, פרידריך וילהלם בכינוי "המלך-החייל" (der Soldatenkönig). קציני הצבא הפכו לאנשי החצר, מדים קרביים ותספורות קצרות הפכו לתלבושת מקובלת בחצר, בניגוד לתלבושות ותסרוקות הבארוק שנפוצו בחצרות מלכים באירופה. קריירה צבאית הפכה למסלול קידום מקובל ומועדף עבור צעירים מוכשרים במקום לימודים אקדמאים או מסחר.
השירות בצבא היה תובעני מבחינה פיזית ונפשית. המשמעת הייתה נוקשה ביותר וכל חריגה נענשה בעונש גופני. עונש מקובל היה הרצת חייל דרך שני טורים של חיילי מחלקתו, המכים אותו במקלות או בשוטים. המשמעת כללה גם את ההופעה החיצונית התקנית ואת הציוד הצבאי שהיה, לראשונה, תקני ולא רכש פרטי של החייל. המעטפת המנהלתית הוכפפה לצורך הצבאי הקרבי וכללה את המינימום ההכרחי (לעומת הצבא הצרפתי, למשל, שהיה עתיר כוח סיוע נלווה של משרתים אישיים, נגנים, טבחים וכיוצא בזה). גם המדים היו הפשוטים והנוחים ביותר, ללא עיטורים נוצצים ונוצות, כנהוג בצבאות התקופה).
ארגון הצבא
חיל הפרשים התחלק ל-55 אסקדרונים בני 150 סוסים כל אחד. חיל הפרשים היה החיל המצטיין ביותר של הצבא.
חיל הרגלים כלל 50 גדודים ב-25 רגימנטים ושני גדודי ארטילריה.
רגימנט אחד יוחד למשמר המלך, ברגימנט זה שירתו החיילים הגבוהים ביותר ולפיכך זכה לכינוי "ענקי פוטסדאם".
בני האצולה, בעיקר יונקרים, שהיו מחויבים בשירות, נכנסו לשירות הצבאי כקצינים דרך האקדמיה הצבאית. הממלכה חולקה לקנטונים-רגימנטליים, ובני העם הפשוט נדרשו להתגייס לרגימנט האזורי ולאחר הכשרתם שירתו במשך שלושה חודשים בכל שנה. עקב תנאי השירות הקשים וחובת הגיוס נודעה תופעה של בריחת איכרים מפרוסיה למדינות שכנות על מנת להימנע מהשירות. אולם, השירות בקרב בני-משפחה ושכנים יצר מסורת גדודית ארוכת-שנים של שירות ולחץ חברתי ובין-דורי לשרת ב"גדוד המשפחתי". למשרות ציבוריות באזורים הכפריים התמנו חיילים ותיקים שנודעו בזכות שירותם הטוב, כך הפך השירות הצבאי ורקורד השירות ל"כרטיס כניסה" לשירות הציבורי ולמשרות רבות. החברים לשירות הצבאי שימשו גם כרשת ביטחון סוציאלית. מחנות הצבא מוקמו לצד הערים ועל הבורגנים הוטל מימון מחנות הצבא. מסע מלחמה (בו ניזון הצבא מתוצרת השטח הנכבש) הקל את העול מעל בני מעמד הביניים וכך נוצרה אווירה מיליטריסטית גם בקרב מעמד זה.
בראשית ימי שלטונו של פרידריך וילהלם (1713) מנה הצבא 45,000 חיילים, ובסוף שלטונו (1740) הוכפל כוחו והיה לצבא הרביעי בגדלו באירופה, כאשר גודל האוכלוסייה היה ה-13 בגודלו ביבשת (2.5 מיליון נפש). תקציב הצבא היה 5 מיליון טאלר מתוך תקציב מדינה בן 7 מיליון טאלר.
פרידריך השני "הגדול"
צעדו הראשון של פרידריך השני, מלך פרוסיה בארגון הצבא היה פירוקו של רגימנט משמר המלך ושימוש בתקציבו על מנת לממן שבעה רגימנטים חדשים עבור 10,000 חיילים נוספים. כן נוספו לצבא 16 גדודים וחמישה אסקדרונים של הוסארים. כן הכשיר דרגונים, פרשים שהוכשרו גם ללחימת רגלים. ב-1740 החלה הענקתו של העיטור הצבאי לשירות מצוין, פור לה מריט.
בספטמבר 1743 יזם פרידריך תרגיל צבאי גדול, "תמרון הסתיו הראשון" (Herbstübung), בו תרגל הצבא כולו טקטיקות חדשות וקציניו השתלמו בתורת המלחמה. התמרון הפך למסורת שנתית בצבא הפרוסי.
מלחמת שבע השנים
ב-1756 התאחדה קואליציה שכללה את אוסטריה, רוסיה וצרפת נגד פרוסיה ובכך החלה מלחמת שבע השנים. הצבא הפרוסי הותש מלחימה ממושכת במספר חזיתות במקביל מול כוח אדם כפול בגדלו. אולם, ב-12 באוגוסט 1759 התחולל מפנה. על אף שהצבא המשותף הרוסי-אוסטרי הכה את הצבא הפרוסי בקרב קונרסדורף (Kunersdorf) והותיר לפרידריך רק 18,000 חיילים שהפרידו בין האויב לבין בירת פרוסיה, ברלין, לא מיצו הרוסים והאוסטרים את המאמץ, עקב מתיחת קווי התקשורת והאספקה שלהם לקצה גבול יכולתם, ובתחילת ספטמבר החלו לסגת. למפנה זה קרא פרידריך "הנס של בית ברנדנבורג". בדצמבר 1761 התחולל "הנס השני", יציאתה של רוסיה מן המלחמה עקב מותה של יליזבטה, קיסרית רוסיה. פרוסיה יצאה מן המלחמה כמנצחת והשיגה שליטה על כל שלזיה. עקב הכמות הגדולה של נפגעים, בכללם קצינים רבים, התיר פרידריך לכלול בחוגי הקצונה, לזמן קצר, קצינים בני המעמד הבינוני.
הרכב הצבא
בניגוד לאביו, שביקש לבסס את הצבא על נתינים פרוסים, העדיף פרידריך השני צבא מבוסס על זרים, על מנת לפנות את כוח האדם הפרוסי לייצור ולמימון הצבא באמצעות תשלום מיסים. ב-1776 היו בצבא הפרוסי 187,000 חיילים, 90,000 מתוכם נתינים פרוסים (שגויסו לפי שיטת הקנטונים). אולם בעוד שבקרב החיילים הזרים התגלו מקרי חוסר נאמנות, גילו החיילים הפרוסים גאווה מקומית. במהלך מלחמת שבע השנים, היחידות המעולות ביותר של הצבא אוישו על ידי חיילים פרוסים.
עת התבוסות
בנו של פרידריך הגדול, פרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה, לא גילה עניין בצבא. הצבא נוהל על ידי וטרנים, ותיקי המלחמות השלזיות, שביקשו לשמר את הקיים. כתוצאה מכך נפל הצבא הפרוסי ברמתו מצבא צרפת שלאחר המהפכה הצרפתית וצבא נפוליאון שהלך והתגבש. מותו של פרידריך וילהלם השני ב-1797 הותיר את פרוסיה במצב של פשיטת רגל ואת צבאה בלתי-כשיר ללחימה. בנו, פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה, שלא היה מודע למצבו המחפיר של צבאו, הצטרף לקואליציה האנטי-צרפתית הרביעית והכריז מלחמה על נפוליאון. ב-14 באוקטובר 1806 הובס הצבא הפרוסי בקרב ינה-אאורשטדט, דבר שאיפשר את כיבוש ברלין על ידי כוחותיו של נפוליאון והשפלתה בחוזה טילזיט.
רפורמות 1807
המפלה ותקופת השלום שבאו בעקבותיה הובילו לרפורמה מעמיקה בצבא. על מנת לחקור את הבעיות ולהציע תוכנית שיקום, הוקם צוות חשיבה בראשות הגנרלים גרהרד פון שרנהורסט ואוגוסט ניידהרדט פון גנייזנאו, מזכיר הוועדה היה קצין תותחנים צעיר ולימים התאורטיקן הצבאי קארל פון קלאוזביץ. המלצות הצוות היו מרחיקות לכת ויצאו אל הפועל רק בשל המצב הקשה של הצבא. כל קציני הצבא הזקנים, פרט לגבהרד לברכט פון בליכר, פוטרו. שורות הקצונה נפתחו בפני מעמד הביניים (לפרק זמן שארך רק עד תום המלחמות הנפוליאוניות, בשל התנגדות האצולה), עונשי גוף חמורים ומשפילים בוטלו, הונהג העיקרון לפיו קידום לדרגות פיקוד עליונות יתבסס על שירות והכשרה מקצועית (ולא על תואר אצולה ומעמד חברתי) וקצינים עברו תחילה הכשרה פיזית כשל חיילים פשוטים. פרידריך וילהלם השלישי יצר משרד מלחמה על מנת לדאוג לבניית הכוח הצבאי ולפיקוח על התקציב וההצטיידות. בשנת 1810 נוסדה בברלין האקדמיה הצבאית הפרוסית (Preußische Kriegsakademie) כבית ספר צבאי מקצועי וכן נוסדו אקדמיות מקצועיות לארטילריה ולהנדסה צבאית. בשנת 1813 הוצב במפקדתו של כל מפקד שדה, ראש מטה שהוכשר באקדמיה. ב-1814 הוסדר מבנה המטה הכללי של הצבא. בנוסף, הוחלט שהצבא יהיה מבוסס אך ורק על חיילים פרוסים ולא על זרים.
הארגון מחדש של צבא-הקבע וה-Landwehr
כיוון ששלטונות הכיבוש הצרפתיים אסרו על ארגון הצבא בדיוויזיות גדולות, אורגן צבא-הקבע בשש בריגדות (פרוסיה המזרחית, פרוסיה המערבית, שלזיה עילית, שלזיה תחתית, ברנדנבורג ופומרניה) כאשר כל בריגדה כללה 7–8 גדודי חי"ר ו-12 אסקדרוני פרשים. כוח ארטילרי בהיקף של שלוש בריגדות סייע לכל המסגרות. הבריגדות המשולבות היו דוגמה ראשונה להפעלת לוחמה משולבת, בניגוד לאופן הפעולה העצמאי שהיה נהוג עד אז.
מריו פוזו
מריו פוזו (Mario Puzo; 15 באוקטובר 1920 – 2 ביולי 1999) היה סופר ותסריטאי אמריקאי שנודע בעיקר בזכות ספריו אודות המאפיה האיטלקית בארצות הברית. זכה בפרס גלובוס הזהב לתסריט הטוב ביותר עבור הסרט "הסנדק".
קורות חיים
פוזו נולד למשפחה של מהגרים סיציליאניים במנהטן, בשכונה הלס קיצ'ן. רבים מספריו הושפעו מסביבה זו. פוזו הצטרף לחיל האוויר האמריקני במלחמת העולם השנייה, והוצב באסיה ובגרמניה. ספרו הראשון, "הזירה האפלה", פורסם ב-1955.
ספרו המפורסם ביותר, "הסנדק", פורסם ב-1969. כרקע לכתיבתו שימשו אנקדוטות אודות המאפיה בהן נתקל פוזו בעבודתו כעיתונאי. הספר עובד לטרילוגיה קולנועית מצליחה ומוערכת שבוימה על ידי פרנסיס פורד קופולה; פוזו כתב את התסריטים יחד עם קופולה.
ספר אחר שכתב פוזו, "הדון האחרון", שימש בסיס לסדרת טלוויזיה. פוזו כתב גם את התסריטים לסרט האסונות "רעידת אדמה" ולסרט סופרמן.
פוזו נפטר ב-2 ביולי 1999 בביתו שבלונג איילנד.
הצבא הפרוסי
תורת הלחימה
הדוקטרינה שהחיל שרנהורסט, בעקבות נפוליאון הייתה "צעדו בנפרד, הלחמו במאוחד". הבריגדות היו בעלות כושר לחימה ולוגיסטיקה עצמאי לצורך תנועה לשדה הקרב וכן אומנו לנצל באופן מיטבי את כוחן ככוח אחיד ומאוחד בשעה שהצטרפו למסגרות גדולות. ספרו של קלאוזביץ "על המלחמה" (Vom Kriege) היה לספר תורת הלחימה העיקרי. החיילים, והחברה הפרוסית ככלל התחנכו ברוחם של הגל ופיכטה על נאמנות ומסירות מוחלטת לעם (Volk), שנאה איתנה לאויב והעלאה על נס של ערכי גבורה אישית.
עת הניצחונות
לפי הסכם משנת 1812 נמסרו 20,840 חיילים מכל שש הבריגדות של הצבא הפרוסי לפיקוד ה"גרנד ארמה", צבאו של נפוליאון. אולם עם תבוסתו של נפוליאון ברוסיה הפרו הפרוסים את ההסכם והחלו להילחם, יחד עם רוסיה ואוסטריה במסגרת הקואליציה האנטי-צרפתית השישית, נגד נפוליאון.
אל הכוחות הסדירים הצטרפו גדודי מתנדבים אידיאליסטים ולאומנים, חלקם בשלל מסגרות (למשל כל גדודי הגרנדירים הורכבו ממתנדבים) וחלקם במסגרת ה"ליצו פרייקור", שבה השתתפו בעיקר סטודנטים ואינטלקטואלים. ייחוד הליצו פרייקור היה שהתנדבו אליו צעירים ומובילי דעת-קהל ממדינות גרמניות אחרות פרט לפרוסיה. הייתה זאת היחידה היחידה בצבא הפרוסי שהורכבה מחיילים מכל רחבי גרמניה.
ביוני 1813 עמדה מצבת הצבא על 113,300 רגלים (כולל כ-4,000 מתנדבים), 19,240 פרשים וכ-17,000 אנשי הנדסה וארטילריה. באוגוסט אותה שנה הצבא כמעט הכפיל את גודלו ל-224,230 רגלים (כולל 109,120 חיילי Landwehr ו-11,150 מתנדבים וזרים), 30,775 פרשים (כולל 10,950 חיילי Landwehr ו-3,060 מתנדבים וזרים), מצבת הארטילריה וההנדסה נותרה בעינה.
אחד הניצחונות הגדולים של צבא פרוסיה החדש, ששינה את מגמת הניצחונות של נפוליאון, התחולל בקרב לייפציג (בין ה-16 ל-19 באוקטובר 1813) שבו לחם הצבא הפרוסי בפיקודם של בליכר וגנייזנאו. הצבא הפרוסי הכריע את נפוליאון בקרב ווטרלו (18 ביוני 1815) כאשר 38,000 חיילי חי"ר ב-62 גדודים ו-7,000 פרשים ב-61 אסקדרונים, בסיוע 134 תותחים, נעו לשדה הקרב בנפרד ולחמו במאוחד, תוך יישום הטקטיקה של שרנהורסט (שמת ב-1813).
ב-1813 החל מלך פרוסיה להעניק לחייליו המצטיינים את עיטור "צלב הברזל".
מתום המלחמות הנפולאוניות ועד 1871
ב-1829 מנה הצבא, כולל ה-Landwehr, 165,000 חיילים סדירים, מתוכם 17,908 בתפקיד חיל מצב, 19,132 פרשים, 15,718 בארטילריה ו-104,712 רגלים. צבא המילואים כלל 359,248 איש, 179,624 בדרג ראשון ו-179,624 בדרג שני. סך כל ממה הכוח 524,248 איש.
במהלך שנות ה-30 וה-40 של המאה ה-19 השתמשה הממשלה השמרנית בצבא על מנת לדכא נטיות דמוקרטיות וליברליות, תוך הסתייגות הליברלים משימוש בצבא, שנועד להגן על המולדת מפני אויבים, כבמשטרה לפיזור הפגנות מבית. במהלך מהפכת 1848 נאלץ פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה להסכים להקמת כוח שיטור עירוני בברלין (כעין ז'נדרמריה, ה-Bürgerwehr), אולם בשאר ערי צפון-גרמניה נשלחו חיילי הצבא לדכא את המהומות.
בסוף 1848 נקבעה, לראשונה, חוקה לממלכת פרוסיה. הצבא הוגדר כ"משמר פרטוריאני", הכפוך אך ורק למלך ולא לפרלמנט. איש הצבא היחיד שנשבע אמונים לחוקה היה שר המלחמה. שיטת חישוב תקציב הצבא הייתה פשוטה והוגדרה כ-1% מן האוכלוסייה כפול 225 טאלר בשנה. במקרה של גרעון, היה יכול שר המלחמה לפנות לפרלמנט בבקשה לממן מבצעים מיוחדים, או לשלוט בכוח האדם על ידי שחרור מוקדם מהצבא הסדיר או גיוס פחות מגויסים בשנה מסוימת.
מטרת הצבא, לפי הגדרתו של מולטקה, היא להתכונן לכל מצב ולהיות מסוגל לפעול באופן המהיר ביותר. לשם כך הרחיב את המטה הכללי, הגדיר אותו כגוף התכנון הבכיר של הצבא והקים מחלקות קבועות לגיוס ותובלה בשעת-חירום. הוא אף זיהה את הקושי שבהנעת צבא גדול ופירק את צבאו לארמיות בעלות יכולת לחימה עצמאית. מבחינה אסטרטגית הנחיל מולטקה לצבא תרבות של תכנון מדויק ורציונלי, חקירת חלופות והכנת מקרים ותגובות לכל התפתחות על מנת שלא להותיר דבר ליד המקרה. כדי שיוכל להסתמך על בסיס ידע גדול ככל האפשר כדי להיות מוכן לכל תרחיש, הקים מחלקה להיסטוריה צבאית ומחלקות לרישום וסטטיסטיקה. כמו כן הנהיג תרגילי משחק מלחמה, על מנת לתרגל את מטהו וקציניו לא רק בתרחישי קרב אלא גם בתרחישי שינוע מהיר ויעיל של צבא המילואים הפרוסי, על ציודו, אל החזית בזמן קצר. מולטקה השתמש בחידושי זמנו לצרכים צבאיים, הוא זיהה את השימוש הצבאי ברכבת לתובלת כוחות ולוגיסטיקה, וכן שימוש בטלגרף וטלפון להעברת פקודות. הדבר האיץ הנחת תשתיות אלה ברחבי גרמניה. בשנת 1870, על אף שנפוליאון השלישי הצרפתי הוא שהכריז מלחמה, הצליח הצבא הפרוסי להגיע לעדיפות מספרית בגבול כאשר הצרפתים עוד היו עסוקים בגיוס. יתרה מזו, קווי הלוגיסטיקה שתכנן מולטקה איפשרו אספקה טובה יותר לצבא הפרוסי בשטחי האויב מאשר תפקודם של קווי אספקה הצרפתיים בארצם-שלהם. מולטקה היה כה בטוח בתכנונו ובתרגול הצבא, שלפי האגדה, בעת הגיוס של 1870, ישב וקרא ספר. אחת ממטרות המטה הכללי הייתה איתור כישרונות צבאיים בקרב בעלי הדרגות הנמוכות והשקעה בפיתוחם באקדמיות הצבאיות ובצבירת ניסיון מעשי כאחראים על תכנון בדיוויזיות, בקורפוסים וביחידות גדולות יותר.
ב-1864 השתלטה פרוסיה על שלזוויג-הולשטיין שהייתה בשליטת דנמרק. במסגרת מלחמת שבעת השבועות (1866) השתלטה פרוסיה על רוב שטחי גרמניה. במסגרת מלחמת צרפת–פרוסיה ב-1870, הביסה פרוסיה, יחד עם יתר המדינות הגרמניות, את צרפת, המעצמה הצבאית הגדולה ביותר דאז. תהליכים אלה הביאו לאיחוד גרמניה ולהקמת הקיסרות הגרמנית בינואר 1871. עם הקמת הקיסרות הפך הצבא הפרוסי לציר המרכזי סביבו נוצר צבא הקיסרות הגרמנית.
מארי דה פרנס
זהותה
מארי דה פראנס היא המשוררת הראשונה שכתבה בשפה הצרפתית המוכרת לנו כיום. באפילוג שלה לקובץ המשלים "איזופט", כתבה: "Marie ai nun, se sui de France" ("מארי הוא שמי, אני מצרפת"). הדגשתה את ארץ מוצאה תרמה להנחה הרווחת שחיה באנגליה, בחצרו של המלך הנרי השני, ואף כתבה עבורו את העלילות הברטוניות. כינויה מארי דה פראנס ("מארי בת צרפת") נטבע על ידי קלוד פושה, שסבר ב-1581 שמארי היא "ילידת צרפת".