cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ישיבת נווה שמואל
דרכה החינוכית
בישיבה תוכנית מנהיגות שבה שומעים שיחות ממרצים במגוון תחומים. כל שנה נערכים בישיבה פאנלים בנושאים כמו כלכלה, פריפריה וביטחון. בשנת 2009 הגיעה הישיבה למקום הרביעי בטבלת הגיוס הקרבי לצה"ל וב-2014, הגיעה לעשירון העליון של בתי הספר הערכיים ביותר.
מרבית התלמידים לומדים בשתיים מן המגמות המוצעות: פיזיקה, ביולוגיה, מחשבים, מדעי הסביבה, לימודי ארץ ישראל, ספרות, קולנוע והיסטוריה. מגמת הקולנוע בישיבה זוכה לפרסים על עבודת הגמר וחצי הגמר. מגמת הספרות הגיעה למקום הראשון בישראל בממוצע הבגרות.
לכל מחזור יש שניים - שלושה מדריכי פנימייה, לפי מספר הכיתות.
בכל שנה יוצאים תלמידי הישיבה יחד לטיול או לשבת יער, לסירוגין, בארגון השמינית, כחלק משבוע חקלאות ישיבתי. באחד מערבי הטיול מתקיים כל שנה מופע ה"חידונו"ש" הכולל חידון תחרותי בין השכבות, סרטונים מבדרים ושיר עם קליפ שהכינו השמינית.
העיתון הישיבתי, "עיתונו"ש", מתפרסם בערך אחת לחודש, בכל שבת ישיבה, וכותבים בו אנשי צוות ותלמידים. העורכים הם תלמידים בכיתה י"א-י"ב.
פעם בשנתיים מתווסף למחזור כיתה מקדמת, שמטרתה לעזור לתלמידים המתקשים בלימודים להשלים תעודת בגרות ולהשתלב בהווי החברתי של הישיבה.
טורניר ה-TBT
פורמט
קבוצות ה-TBT מאורגנות ומנהלות על ידי הג'נרל מנג'רים. מספר הקבוצות בטורניר נע בין 24 בטורניר 2020 ועד 97 בטורניר 2015. בפורמט הנוכחי משתתפות 64 קבוצות מחולקות לארבעה אזורים, כאשר שתי הקבוצות שנשארו אחרי שלושה משחקים בכל אזור עולות לטורניר הסופי.
סכום הזכייה המקורי בטורניר 2014 היה חצי מיליון דולר, עלה למיליון ב-2015 ומ-2016 עד 2019 עמד הפרס על 2 מיליון דולר. כספי הפרס עוברים לאנשי הקבוצה הזוכה, ועוד 10% מסכום זה מגיעים לאוהדיה המובילים. בטורניר 2019 חולקו גם פרסים מלבד פרס הזכייה למנצח: כל זוכה אזורי קיבל 25% מהכנסות הכרטיסים באזור שלו.
חוקים
ב-TBT חוקים שונים מהחוקים של ליגת ה-NBA, אלו השינויים הבולטים:
שחקנים
קבוצות רבות מציגות שחקנים מקצועיים המתאחדים תחת קולג' או אוניברסיטה לשעבר, כאשר קבוצות מייצגות את גונזאגה, איווה סטייט, אוהיו סטייט, טקסס טק, נוטרדאם, UCLA ועוד. כמה קבוצות אף קיבלו תמיכת אוהדים משחקני NBA פעילים כמו קייל לאורי.
בשנת 2016 שיחקו שחקני NBA כמו ג'ון וול, קריסטפס פורזינגיס, רודי גיי ושון ליווינגסטון בקבוצות שונות בטורניר. בשנת 2019 נרשמה מעורבות רבה יותר מה-NBA, כאשר כריס פול (טים CP3) ודמרקוס קאזינס (לויאלטי איז לאב) שיחקו שניהם בקבוצות, בעוד בובי פורטיס ואנדרה דראמונד אימנו קבוצות TBT.
ג'יליאן שוורץ
ביוגרפיה
שוורץ נולדה באוונסטון אילינוי וגדלה בלייק פורסט, אילינוי שבארצות הברית. כבר בהיותה תלמידת תיכון, היא רצתה להתאמן בקפיצה במוט, אך מאחר שנערות לא הורשו לקפוץ במוט באילינוי עד שנת 1997 היא עברה לארקנסו על מנת להתאמן בענף זה. היא למדה באוניברסיטת דיוק. בשנת 2000 היא זכתה במדליית ארד באליפות המכללות (NCAA) בקפיצה במוט ובשנת 2001 קבעה את שיא האוניברסיטאות בקפיצה במוט, 4.32 מטר באצטדיון ו-4.10 באולם וזכתה במדליית כסף ב-NCAA. משנת 2010 היא קיבלה אזרחות ישראלית ומאז החלה לייצג את ישראל בתחרויות בינלאומיות באתלטיקה.
נציגת ארצות הברית
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בפריז, צרפת בשנת 2003 סיימה שוורץ במקום 20 בקפיצה במוט בתוצאה של 4.15 מטר. באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בבודפשט, הונגריה במרץ 2004 היא הגיעה להישג הגדול ביותר בקריירה שלה עד כה (2012) כשסיימה במקום רביעי בתוצאה של 4.60 מטר.
באולימפיאדת אתונה (2004) סיימה שוורץ במקום 17 בקפיצה במוט בתוצאה של 4.30 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 2005 סיימה שוורץ במקום 11 בקפיצה במוט בתוצאה של 4.20 מטר, בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 4.45 מטר ועלתה לשלב הגמר מהמקום השני. באליפות העולם באתלטיקה שנערכה באוסקה, יפן בשנת 2007 היא סיימה במקום 15 בתוצאה של 4.50 מטר. במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת בייג'ינג (2008) היא סיימה במקום הרביעי ולא הצליחה להיכלל בנבחרת האמריקאית, מאחר שרק שלוש האתלטיות הראשונות יכולות להשתתף במשחקים האולימפיים מטעם הנבחרת. היא השתתפה באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בברלין, גרמניה בשנת 2009 למרות שדורגה שוב במקום רביעי במבחנים האמריקאים מאחר שג'ן סטוצ'ינסקי, אלופת ארצות הברית פרשה בעקבות פציעה. באליפות עצמה היא סיימה במקום 14 בתוצאה של 4.50 מטר.
נציגת ישראל
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בטגו, קוריאה הדרומית בשנת 2011 כספורטאית ישראלית סיימה שוורץ במקום ה-25 בקפיצה במוט, בתוצאה של 4.25 מטרים.
בסוף ינואר 2012 קבעה שוורץ באליפות ארצות הברית הפתוחה שנערכה במדיסון סקוור גרדן, ניו יורק תוצאה של 4.52 מטרים ובכך השיגה את המינימום האולימפי, לאולימפיאדת לונדון (2012).
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה באיסטנבול, טורקיה בשנת 2012 סיימה שוורץ במקום ה-11 בקפיצה במוט בתוצאה של 4.45 מטרים.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בסוף יוני 2012 היא סיימה במקום ה-11 בקפיצה במוט לאחר שעברה 4.10 מטרים תחת גשם שוטף. בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 4.40 מטרים.
באולימפיאדת לונדון (2012) סיימה במקום 18 במוקדמות קפיצה במוט, לאחר שעברה גובה של 4.40 מטר, בקפיצה הראשונה, ולא העפילה לגמר.
הפרס הגדול (סרט)
הפרס הגדול (Grand Prix) הוא סרט ספורט אמריקאי משנת 1966, בבימויו של ג'ון פרנקנהיימר, עם איב מונטאן, ג'יימס גארנר, בריאן בדפורד טושירו מיפונה, אווה מארי סיינט וג'סיקה וולטר בתפקידים הראשיים.
עלילה הסרט מתארת גורלם של ארבעה משתתפי מרוץ המכוניות בפורמולה 1 עונת 1966. פרט לארבעת אלה המגולמים על ידי שחקנים, משתתפים בסרט בתפקידי קמע, נהגי פורמולה 1 מפורסמים כמו: פיל היל, גרהאם היל, חואן מנואל פנג'יו, ג'ים קלארק, יוכן רינדט, ג'ק ברבהאם, ברוס מקלארן ועוד.
הסרט צולם ב-Super Panavision 70 בשיטת הסינרמה והוקרן על מסך רחב. המצלמות הוצבו על מכוניות המרוץ והצופה מקבל הרגשה כאילו הוא נוהג במרוץ. צילומי המרוצים נערכו במונקו, בהולנד, בספא (בלגיה) בבריטניה ולבסוף בפארק המרוצים הגדול במונצה, איטליה.
הדמות הפיקיטיבת אותה מגלם טושירו מיפונה היא בהשראת סויצ'ירו הונדה שהקים את חברה המכוניות הונדה.
הסרט צולם בהתאם לתחרויות - במונקו, בריטניה, הולנד, בלגיה, צרפת ואיטליה.
תקציר העלילה
נהגים מחממים את המנועים לקראת מרוץ הגרנד פרי במונקו בעונת 1966 באליפות הפורמולה 1. העלילה מתרכזת בארבעה נהגים: על שניהם אחראי אגוסטינו מאנטי (אדולפו צ'לי) מטעם חברת פרארי.
במרוץ יש לפיט תקלה התיבת ההילוכים. הוא נאלץ לעצור ומסמן לסקוט מאחוריו אבל זה לא מבחין והמכוניות מתנגשות. פיט נזרק עם מכוניתו לים ומצליח להיחלץ ואילו סקוט נפצע קשה ומפונה לבית חולים. ג'ורדן מאשים את פיט ומפטר אותו.
פיט המובטל מתקבל לעבודה בחברת תקשורת המסקרת את התחרות. במסגרת תפקידו הוא נפגש עם איזו יאמורה (טושירו מיפונה), יצרן מכוניות "יאמורה מוטורס (שם פיקטיבי)" שמחליט לקבלו כנהג במכונית המרוץ שלו למרות עברו המפוקפק.
במרוץ הבא בספא ניתק גלגל ממכוניתו של סארטי והמכונית סוטה לעבר הקהל. שני אנשים נהרגים וסארטי נפצע קשות. פיט מנצח לשמחתו של יאמורה.
לבסוף מגיעים המתחרים למרוץ הגרנד פרי האחרון במונצה באיטליה שהמנצח בו יוכתר לאלוף העולם במרוצי פורמולה 1. אשתו של סארטי, מוניק (ז'נבייב פייג') מגיעה למונצה ונפגשת עם סרטי ולואיז ומבהירה לסארטי כי לעולם לא תתגרש ממנו. גם סקוט שעבר שיקום, משתתף בתחרות ואשתו חוזרת אליו.
סארטי מתלונן לפני מאנטה על בעיות במכונית הפרארי אך נענה שהכל בסדר. בעת התחרות נופל צינור מפלט של מכונית לפניו ומסוניתו של סאריט סוטה, נתקלת בגדר ועולה בראש. הוא נתלה פצוע קשה על עץ, מפונה לבית חולים ומת שם.
מאנטי המדוכא מאותת לברליני להפסיק את המרוץ. רק פיט וסקוט נשארים. פיט מגיע ראשון וזוכה ומוכתר כאלוף העולם ומזמין את סקוט להיות לצידו.. השמחה נמהלת במותו של סארי. לאחר התחרות הוא פוסע על המסלול ומהרהר לעצמו.
פרסים
הסרט זכה בשלושה פרסי אוסקר: ג'ון פרנקנהיימר היה מועמד לפרס במאי מצטיין מטעם גילדת הבמאים של אמריקה.
ירושלם (שיר)
"ירושלם" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית אילנה אביטל. את השיר הוציאה לאור בשנת 1983 חברת התקליטים הד ארצי, והוא נכלל כרצועה השנייה באלבום האולפן הרביעי של הזמרת, רגעים. הוא נכתב והולחן על ידי שמרית אור והנרי בראטר. ב-12 במאי 1983 הוצג כמועמד לכניסה למצעד הפזמונים העבריים השבועי של רשת ג'. בשבוע לאחר מכן נכנס אל המצעד במקום ה-13. ב-7 ביולי עלה למקום השני – המיקום הגבוה ביותר אליו הגיע. לבסוף, ב-11 באוגוסט יצא מהדירוג לאחר שנים-עשר שבועות צעידה רצופה. זהו שיר הלל לירושלים, בירת מדינת ישראל.
ג'ון בויד דאנלופ
ג'ון בויד דאנלופ (באנגלית: John Boyd Dunlop, 5 בפברואר 1840 - 23 באוקטובר 1921) היה ממציא סקוטי, אשר פעל באירלנד. דאנלופ המציא את הצמיג המתנפח השימושי. זאת עשה לאחר שכבר הייתה בנמצא המצאה דומה, שלא נוצלה, עליה כבר נרשם פטנט באמצע המאה ה-19, כ-40 שנה קודם לכן.
שנותיו המוקדמות
ג'ון בויד דאנלופ נולד ב-1840 בדרגהורן (Dreghorn), במחוז צפון איירשייר (North Ayrshire) שבסקוטלנד. הוא למד בצעירותו וטרינריה בבית הספר המלכותי ללימודי וטרינריה (Royal (Dick) School of Veterinary Studies, כיום חלק מאוניברסיטת אדינבורו), אותו סיים בגיל 19. במשך קרוב לעשר שנים הוא עסק במקצוע זה במחוז הולדתו, וב-1867 העתיק את מקום מגוריו לדאונפטריק (Downpatrick) שבצפון אירלנד, שם הקים, יחד עם אחיו ג'יימס, מרפאה וטרינרית. בשנת 1871 הוא נישא למרגרט סטיבנסון (Stevenson) וברבות השנים נולדו להם בת ובן. לאחר מכן דאנלופ פתח מרפאה וטרינרית בבלפסט, אשר באמצע שנות השמונים הייתה אחת הגדולות ביותר באירלנד (אז חלק מבריטניה).
רקע
עד אמצע המאה ה-19 היו כלי הרכב בעלי גלגלים קשיחים, לרוב היו אלה גלגלי עץ בעלי חישוקי מתכת. הסקוטי רוברט ויליאם תומסון (Thomson) היה הראשון שניסה להקיף את הגלגל בעור ובין החישוק לגלגל קבע צינור גומי מנופח שיבלום ברכות את זעזועי הדרך. רעיונו של תומסון נזנח בשל טכניקת עיבוד הגומי שלא הייתה מפותחת דיה. בכל זאת, נרשם פטנט על המצאתו בבריטניה ב-1845, בצרפת ב-1846 ובארצות הברית ב-1847.
המצאתו מחדש של הצמיג
דאנלופ רכש ידע-מה בכל הנוגע לגומי עוד בעת היותו וטרינר. באוקטובר 1887, בעת היותו בבלפסט, דאנלופ התקין את הצמיג המתנפח (על פי גרסה אחת, תחילה כאלתור, על בסיס צינור השקיה) על גלגל עץ. בהמשך השווה את התוצאה לגלגל מתכת אשר פירק מן התלת אופן של בנו. בעוד גלגל המתכת נעצר לאחר זמן קצר, גלגל העץ המרופד בגומי המשיך להתגלגל עד שנחבט בשער שבקצה החצר. כיוון שכך, הרכיב צמיגים מתנפחים בשני הגלגלים האחוריים של התלת אופן. כאשר אלה שיפרו משמעותית את ביצועי התלת אופן, עבר דאנלופ לניסויים באופניים בתוצאות מעודדות. לאחר בחינות מעודדות נוספות, כולל במגרשי ספורט, פנה דאנלופ, שלא ידע על המצאתו של תומסון, לרישום פטנט, וזאת נעשה בסוף 1888. ההמצאה קיבלה דחיפה אדירה לאחר שב-1889 רוכב האופניים האירי ווילי יום (Hume) ניצח במרוצים, תוך שימוש בצמיגי גומי, תחילה בבלפסט, עת ניצח ב-18 במאי את כל ארבעת המקצים בהם השתתף. אחר כך, בליברפול, הוא ניצח בכל המקצים פרט לאחד.
נשיא מועדון רוכבי האופניים של אירלנד, הארווי דו קרוס (Du Cros), אשר בניו היו בין המפסידים באותם מרוצים, בא בדברים עם דאנלופ, ויחדיו ייסדו חברה אשר ברשותה היו הזכויות לניצול הפטנט שרשם דאנלופ. ב-1890 נודע לדאנלופ על הפטנט שרשם תומסון, וב-1891 הוא אף קיבל הודעה רשמית על כך שהפטנט מ-1888 אינו תקף. בכל זאת, אם כי החברה נתקלה בקשיים עקב כך, היא הצליחה להמשיך לפעול, אך באותו שלב פנתה לשוק האופניים וכלי הרכב הקלים, אשר שגשג באותה תקופה. דאנלופ עזב את המרפאה הווטרינרית ב-1892 ועבר לדבלין. הוא פרש מחברת הצמיגים, אשר נקראת עד היום על שמו, בשנים 1895–1896, ובעת פרישתו קיבל כמות מסוימת של מניות.
לאחר הפרישה
דאנלופ פרש מעסקי הצמיגים ממש לפני שנפתח לתעשיית הצמיגים שוק הרכב המנועי. כך, הצלחתו הכספית האישית הייתה מתונה יחסית. לאחר עיסוקו בגומי ובצמיגים, ממנו פרש, המשך פעילותו היה בעסקי הבדים. דאנלופ הלך לעולמו בדבלין ב-1921.
אמריקן סקולר
אמריקן סקולר (באנגלית: The American Scholar) הוא רבעון ספרותי אמריקאי.
אמריקן סקולר מוצא לאור בידי אגודת פי בטא קפא (Phi Beta Kappa Society), החל מ-1933. כתב העת זכה בארבעה פרסי כתבי עת לאומיים National Magazine Awards מידי האגודה האמריקאית לעורכי כתבי עת American Society of Magazine Editors. בנושאי מסות ב-1999 ו-2003, פרס מצוינות כללי (בקטגוריית תפוצת קוראים מתחת ל-100,000) בשנת 2000 ועבור טורים קבועים בשנת 2006.
בנוסף לכך זכה אמריקן סקולר בארבעה פרסי עיתונות עצמאית מידי Utne Reader.
כתב העת נקרא על שם נאום שנשא ראלף וולדו אמרסון לפני אגודת פי בטא קפא בשנת 1837.
אלברו מוראטה
אלברו בורחה מוראטה מרטין (בספרדית: Álvaro Borja Morata Martín; נולד ב-23 באוקטובר 1992) הוא כדורגלן ספרדי, המשחק בעמדת החלוץ והקיצוני באתלטיקו מדריד ובנבחרת ספרד.
ריאל מדריד
מוראטה החל את הקריירה שלו כילד וכנער בקבוצת אתלטיקו מדריד טרם עבר ליריבה העירונית, ריאל מדריד ב-2008. הוא סיים את החוזה שלו אך המשיך לשחק בקבוצת הנוער של המועדון. לאחר עונה מוצלחת עם קבוצת הנוער, עמה זכה ב-2 אליפויות והבקיע 34 שערים, קודם החלוץ לריאל מדריד קסטיליה. בקיץ 2008, מאמן הקבוצה הראשונה של המועדון, ז'וזה מוריניו, לקח את השחקן לצד 4 חבריו לקבוצה למשחקי הקדם עונה של הקבוצה בארצות הברית.
ב-15 באוגוסט 2010 ערך מוראטה את הופעת הבכורה שלו במדי ריאל מדריד קסטיליה במשחק ידידות נגד אלקורקון, הוא הבקיע את השער היחיד במשחק.
ב-12 בדצמבר 2010 מוראטה ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה כשעלה כמחליף במקומו של אנחל די מריה בדקה ה-88 של המשחק נגד ריאל סאראגוסה במסגרת ליגת העל הספרדית בו ניצחה ריאל מדריד 3:1. עשרה ימים לאחר מכן ערך מוראטה את הופעת הבכורה שלו במסגרת גביע המלך הספרדי כאשר עלה מהספסל בדקות האחרונות של המשחק.
בינואר 2011 לאחר פציעתו של גונסאלו היגוואין התקשורת הספרדית ציפתה שמוראטה יהיה המחליף של הארגנטינאי בסגל, אולם המאמן מוריניו דחה את האפשרות ואמר: "הוא לא מוכן לפתוח בהרכב הרשמי של ריאל מדריד הוא צריך להתבגר ולסיים את ההתפתחות שלו בריאל מדריד קסטיליה". ואכן, לאחר זמן קצר הוחתם עמנואל אדבאיור במועדון על מנת לאייש את עמדת החלוץ.
ב-13 בפברואר 2011 מוראטה הבקיע את השלושער הראשון בקריירה שלו, בניצחון 7:1 על דפרטיבו לה קורוניה ב'. הוא סיים את העונה הראשונה שלו כבוגר עם 14 שערי ליגה אבל ריאל מדריד קסטיליה לא הצליחה להעפיל לפלייאוף. ב-11 בנובמבר 2012, מוראטה הבקיע את השער הרשמי הראשון שלו בהרכב הראשון של ריאל מדריד הוא נכנס לשחק בדקה ה-83 של המשחק נגד לבאנטה והבקיע את שער הניצחון, 2:1, לאחר 60 שניות בלבד. הפעם הראשונה שפתח בהרכב הקבוצה הבכירה הייתה נגד ראיו ואיקאנו ב-17 בפברואר 2013, הספרדי הבקיע שער לאחר שלוש דקות, אך לאחר 30 דקות הוא הוחלף בראול אלביול בעקבות הרחקתו של סרחיו ראמוס.
יובנטוס
ב-19 ביולי 2014 חתם מוראטה בשורותיה של יובנטוס האיטלקית, לחמש שנים, תמורת 20 מיליון אירו. ריאל מדריד הבטיחה לעצמה את האפשרות להחזיר אותו אליה בעתיד חזרה כשהוסיפה לעסקה סעיף "רכישה בחזרה", אם תרצה להחזיר את מוראטה לשורותיה בסיום העונה הראשונה, היא תצטרך לשלם 30 מיליון אירו, ואם תרצה להחזירו בעונה השנייה, תצטרך לשלם 35 מיליון אירו. את הופעת הבכורה בקבוצה, ערך ב-13 בספטמבר במשחק הליגה נגד אודינזה, וב-27 בספטמבר הבקיע את שער הבכורה במועדון, בניצחון קבוצתו 0–3 על אטאלנטה.
צ'לסי
ב-21 ביולי 2017 מוראטה חתם על חוזה לחמש שנים בצ'לסי, תמורת סכום של 60 מיליון, והפך לשחקן היקר בתולדות המועדון.
מוראטה ערך את הופעת הבכורה התחרותית שלו במשחק מגן הקהילה נגד ארסנל כשעלה כמחליף בדקה ה-74. בהופעתו הראשונה במסגרת הפרמייר ליג, ב-12 באוגוסט, כבש ובישל בהפסד קבוצתו 2–3 לברנלי. ב-23 בספטמבר, כבש החלוץ שלושער בניצחון החוץ 4:0 נגד סטוק סיטי. זה הפך אותו לשחקן ה-17 של הבלוז שכובש שלושער במועדון. מוראטה סיים את העונה, עונת 2017/2018, עם 15 שערים בכל המסגרות.
אתלטיקו מדריד
ב-28 בינואר 2019 חזר מוראטה לאתלטיקו מדריד לאחר 12 שנה, בהשאלה לעונה וחצי. ב-6 ביולי של אותה שנה, הגיעה אתלטיקו לסיכום עם צ'לסי לגבי המשך השאלתו של מוראטה גם לעונת 2019/2020 והעברתו לשורותיה בסיום העונה.
ב-6 בפברואר ערך את הופעתו הראשונה במועדון בהפסד קבוצתו 0–1 לריאל בטיס. את שער הבכורה שלו במועדון כבש ב-24 בפברואר ב-0–2 של אתלטיקו על ויאריאל. ב-22 באוקטובר, כבש שער בכורה במסגרת ליגת האלופות, בניצחון 0–1 על באייר לברקוזן. בשער הזה הפך מוראטה לשחקן הראשון בהיסטוריה שכובש שער במסגרת ליגת האלופות גם עבור ריאל מדריד, וגם עבור היריבה העירונית, אתלטיקו מדריד.
השאלה ליובנטוס
ב-22 בספטמבר 2020 הושאל מוראטה מאתלטיקו מדריד ליובנטוס לעונה אחת תמורה 10 מיליון אירו, עם אפשרות רכישה בסיומה של 45 מיליון אירו. ליובנטוס ניתנה אפשרות להאריך את תקופת ההשאלה בעוד עונה עבור 10 מיליון אירו נוספים, ובמקרה כזה ירד סכום הרכישה ל-35 מיליון אירו. מוראטה ערך את הופעת הבכורה המחודשת שלו ביובנטוס ב-27 בספטמבר, בתיקו 2-2 מול רומא, כשבמשחק הליגה הבא כבר כבש מול קרוטונה, שלושה ימים מאוחר יותר כבש צמד מול דינאמו קייב במסגרת שלב הבתים של ליגת האלופות. מוראטה סיים את העונה עם 11 שערים ותשעה בישולים בליגה והוסיף 6 שערים בליגת האלופות. ב-15 ביוני הודיעה יובנטוס שהחלוץ ישחק במועדון עונה נוספת כמושאל לאחר מימוש האופציה בחוזה.
קריירה בינלאומית
מוראטה זומן לנבחרת ספרד עד גיל 17 במסגרת גביע העולם בשנת 2009 בניגריה. הוא שיחק 4 משחקים והבקיע 2 שערים. בהמשך, שיחק בנבחרת עד גיל 19 בטורניר שנערך ביפן, הוא עזר לנבחרתו לסיים במקום השני, לאחר המארחים-היפנים. בשנת 2013 זומן מוראטה לשחק בנבחרת ספרד עד גיל 21 באליפות אירופה עד גיל 21 שנערכה בישראל. בהופעת הבכורה שלו בנבחרת, כבש את שער הניצחון מול רוסיה בדקות הסיום כאשר עלה כמחליף, גם במשחקו השני, מול גרמניה, הבקיע גם כן את שער הניצחון, בדקה ה-86, ובמשחקו השלישי, נגד הולנד, כבש את השער הראשון בניצחון 3:0. בסופו של דבר, זכתה ספרד באליפות, ומוראטה, סיים כמלך השערים של התחרות.
מוראטה ערך את הופעת הבכורה בנבחרת הבוגרת של ספרד ב-15 בנובמבר 2014 בניצחון 3:0 נגד בלארוס במסגרת מוקדמות יורו 2016, באותו קמפיין, כבש גם את שער הבכורה שלו במדים הלאומיים בניצחון 0–1 על אוקראינה, במשחק שנערך במרץ 2015.
נכלל בסגל נבחרת ספרד לטורניר מונדיאל 2022.
חיים אישיים
ב-10 בדצמבר 2016, התארס מוראטה עם אליס קמפלו האיטלקייה, וב-17 ביוני בהמשך אותה השנה, נישאו השניים בוונציה. ב-29 ביולי 2018 נולדו לזוג תאומים, אלסנדרו ולאונרדו, ולכבוד התאריך, שינה את מספר חולצתו, מ-9 ל-29. ב-29 בספטמבר 2020 נולד בנו השלישי אדוארדו.
מוראטה הוא בנם של לסוסנה מרטין ואלפונסו מורטה, אביו מעורב מאוד במשא ומתן של בנו עם המועדונים בהם שיחק, לצד סוכנו, חואנמה לופז.
במרץ 2014, גילח מוראטה את ראשו לאות סולידריות עם ילדים חולים, ואמר "ילדים עם סרטן רוצים להסתפר אבל הם לא יכולים, אז עשיתי לעצמי כמו אותו הדבר".
טוסן לוברטיר
פרנסואה-דומיניק טוסן לוברטיר (בצרפתית: François-Dominique Toussaint Louverture; לעיתים נכתב גם: Toussaint L'Ouverture, נולד בשם טוסן ברדה (Bréda) ב-20 במאי 1743 (כמשוער), הלך לעולמו ב-7 באפריל 1803) היה מנהיגו של מרד העבדים בהאיטי, כנגד השלטונות הצרפתיים, אשר ארצם הייתה נתונה באותה העת במהפכה. בעקבות אותו מרד, החלה שרשרת אירועים אשר בעקבותיה זכתה המושבה בעצמאות, ובכך הייתה למדינה העצמאית השנייה באמריקה לאחר ארצות הברית. לאחר ביסוס מעמדו במושבה, לוברטיר חרג מתחומי סן-דומנג (שמה דאז של האיטי), והצליח להשתלט על האי היספניולה כולו. משלחת צבאית אשר שגר נפוליון בונפרטה לאי, עצרה את לוברטיר, אשר מת בגלות בצרפת, זמן קצר לפני קבלת אותה העצמאות.
אירועי מרד העבדים ודמותו של טוסן לוברטיר, שימשו השראה לספרו של ויקטור הוגו "בוג ז'רגל" שגם נקרא על שם גיבורו. חלק משמות המקומות והאנשים המופיעים בספר, כמו ביאסו שהיא אחד ממפקדי המרד, מופיעים בספר בשמם המקורי.
רקע
למן סוף המאה ה-15 השתייכה האיטי למושבה הספרדית סנטו דומינגו. ב-1664, חברת הודו המערבית הצרפתית השתלטה על המושבה, וקראה לה בשם סן-דומנג (Saint-Domingue), ובכך צרפת הכריזה על דרישתה לבעלות על החלק המערבי של האי היספניולה. ב-1670 צרפת הקימה את יישוב הקבע הראשון על האי, קאפ-פראנסה (Cap Français, כיום קאפ-האיטיין (Haïtien)). על פי הסכם רייסווייק, אשר נחתם ב-1697 בין צרפת לקואליציית מדינות שהורכבה מאנגליה, ספרד, הקיסרות הרומית הקדושה ועוד, ספרד העבירה באופן רשמי את השליש המערבי של היספניולה לצרפת. בסיוע עבדים אפריקאים שהביאו עמם, הצרפתים הכשירו שטחים לגידול קנה סוכר.
שנותיו המוקדמות
הפרטים על שנותיו המוקדמות של טוסן אינם ידועים לבטח, ואף לא מועד ומקום הולדתו המדויקים. רוב ההיסטוריונים מציינים כי טוסן היה בנו הבכור, מאשתו השנייה, של גאו גינו (Gaou Guinou), בנו הצעיר של מלך אלאדה (Allada, נכתב גם Ardres, Hardre, Ardrah, Arda, Arada ,Arrada), כיום בבנין, אשר לאחר מות המלך נלכד ונמכר לעבדות בעולם החדש. טוסן נולד, ככל הנראה, באו דה קאפ (Haut de Cap) שבסן-דומנג, באחוזת מטעים בשם ברדה. גם הרקע ההשכלתי שלו לא ברור, ועל פי מקורות שונים הוא נע בין השכלה נרחבת, כולל שליטה בצרפתית ובקריאולית גם יחד, היכרות עם כתבי פילוסופים כמו ניקולו מקיאבלי ואחרים, לימודים בבית ספר של מסדר הישועים, וידע-מה ברפואה, מצד אחד, ועד כמעט אנאלפביתיות, מצד שני. טוסן, אשר נולד במעמד של עבד, יצא לחופשי בגיל 33, לאחר שהועסק כרכב. נראה שהוא המשיך לעבוד באחוזת ברדה כשכיר, כאחראי על משק החי ובתפקידים נוספים, עד פרוץ המהפכה בתחילת שנות ה-90. כאדם חופשי טוסן צבר רכוש ונכסים, כולל עבדים. בשנת 1782 הוא נישא לסוזן סימון בטיסט, שהייתה ככל הנראה בת דודו, או בתו של סנדקו. גם לגבי ילדיו המידע אינו מלא, אך ידועים לבטח שלושה ילדים 'חוקיים', ייתכן שאחד מהם הוא ילדה של סוזן מלפני נישואיה לטוסן.
שיתוף פעולה עם הספרדים
הידיעות אודות המהפכה הצרפתית הניעו חוגים בקרב ה"צבעוניים" (צאצאים של 'שחורים' ואירופים) החופשיים - כלומר, אינם עבדים - בסן-דומנג, להרחיב את זכויותיהם גם במושבה זו של צרפת. לעומתם, לא נראתה באותו שלב נטייה דומה בקרב אוכלוסיית העבדים, אשר היוותה כ-90% מן האוכלוסייה הכללית. רק באוגוסט 1791 החל מרד עבדים גדול במושבה, אך בשלביו הראשונים טוסן לא נטל חלק. שלב זה של המרד זכה לתמיכה ספרדית. כמה שבועות לאחר פרוץ המרד שלח טוסן את משפחתו למקום מבטחים בסנטו דומינגו, וכן סייע למפקחים באחוזת ברדה לעזוב את האי. לאחר מכן הצטרף כאיש רפואה לכוחותיו של המורד ז'ורז' ביאסו (Biassou). טוסן, שכושר הארגון וכושר ההנהגה שלו בלטו עד מהרה, נטל חלק בהנהגה של כוח המורדים. בדצמבר 1791 היה לטוסן חלק בשיחות עם המושל הצרפתי, בהן נדונו שחרור השבויים ה'לבנים' שבידי המורדים, וכן חזרה לעבודה תמורת ביטול השימוש בשוט, תוספת יום מנוחה בשבוע והענקת חירות למספר מצומצם של מנהיגים. השיחות עלו על שרטון, וביאסו התכוון להוציא להורג את השבויים ה'לבנים'. לטוסן היה חלק חשוב בסיכול כוונתו, ואלה שוחררו לבסוף לאחר שיחות נוספות.
במהלך שנת 1792 טוסן החזיק במבצר לה טנרי (La Tannerie) ושמר, בתיאום עם הספרדים, על 'רצועת המערב' (Cordon de l'Ouest), שרשרת מבצרים בין השטח שבשליטת המורדים, לזה של השליטים. בנוסף, עסקו הכוחות שבפיקודו באימונים, הן בלוחמה זעירה, הן בלוחמה סדירה. בינואר 1793, לאחר קרב קשה, כוחותיו איבדו את המבצר, אשר נכבש על ידי הצרפתים. אלה האחרונים, מצידם, החלו להכיר בלוברטיר כמנהיג משמעותי של המרד. באותם שלבים של המרד הוא אימץ לעצמו את שם המשפחה לוברטיר. שינוי אחר חל בהתנהגותו הפוליטית. בעוד שבתחילת המהפכה הצרפתית החזיק בעמדות מלוכניות, טוסן החל בהדרגה לבטא עמדות הדומות לאלה של המהפכנים, כמו חרות ושוויון. כן הכריז על עצמו כדבק בביטולה המוחלט של העבדות. ב-29 באוגוסט 1793 הצהיר לז'ה פליסיטה סונטונה (Léger-Félicité Sonthonax), הנציב הצרפתי בסן-דומנג, שמצבו הצבאי היה קשה באותה העת, על אמנסיפציה לשחורים במושבה, בניסיון להעבירם לצידו, אלא שניסיון זה נכשל, ומצבו אף החמיר, שכן מספר שבועות אחר כך, ב-19 בספטמבר 1793, נחתו הבריטים בסן-דומנג. אלה האחרונים, אשר השתלטו על הנמלים וניתקו אותו מצרפת, נתמכו גם על ידי חלק חשוב מבעלי המטעות הלבנים, אשר רעיונות האמנסיפציה לא היו לרוחם, ונראו כפוגעים במעמדם. ב-4 בפברואר 1794 הכריזה גם הממשלה המהפכנית בצרפת על ביטול העבדות. מגמות אלה, ככל הנראה יחד עם היחלשות הספרדים בשל התפתחויות באירופה, הביאו את לוברטיר לפתוח במגעים עם הצרפתים ודבר זה הביאו למחלוקות חמורות עם מנהיגי מורדים אחרים. גם הספרדים החלו להביט בחשדנות בלוברטיר, וההתקרבות לצרפתים תרמה לכך, מטבע הדברים. בתחילת מאי 1794, כשנודע באי על החלטת הממשלה המהפכנית, טוסן העביר את תמיכתו לצרפתים, ונטש את שיתוף הפעולה עם הספרדים, אלא שלא כל המורדים תמכו בכך. כחודש אחר כך, ב-4 ביוני, הבריטים כבשו את פורט-או-פרנס.
הברית עם הצרפתים
עם הצטרפותו לצרפתים ערך לוברטיר טיהור ב'רצועת המערב', בהרחיקו משם את תומכי הספרדים. וכללית, החלפת הצדדים של לוברטיר עוררה לחימה בין השחורים לבין עצמם, שכן כאמור, לא כולם היו שותפים לצעד זה, וחלק ממנהיגי המורדים, כולל ביאסו, פנו כעת כנגד לוברטיר. עם זאת, כפיצוי לריבוי האויבים, הוא יכול היה להיעזר כעת בכוחות צרפתיים. לוברטיר הצליח להתגבר על האיום הספרדי, ובכל מקרה, ביולי 1795 חתמו צרפת וספרד על 'שלום בזל' שסיים את מצב המלחמה ביניהן. עד נובמבר עזבו את האי גם מנהיגי המורדים שתמכו בספרדים. באשר לבריטים, אשר התבססו על נמל סנט-מארק (Saint-Marc), כיוון שלוברטיר לא הצליח לעקרם מסן-דומנג, הוא לחם בהם בטקטיקה של לוחמה זעירה. באותה תקופה לוברטיר החל לפעול כמנהיג לאומי גם בנושאים שאינם צבאיים: הוא השליט סדר ועודד את החקלאות באזורים שבשליטתו. כך, הוא פעל להחזרת העבדים לשעבר למקומות עבודתם, זו הפעם כעובדים שכירים, תהליך אשר נתקל בחששות כי המדובר ב'אותה הגברת בשינוי אדרת', ואף מפני החזרת העבדות לאחר חזרתם לעבודה. לפיכך, התהליך נתקל בקשיים ובהתנגדויות לא מעטים. באותה תקופה, אם כי קמו על כך עוררין מדי פעם, כאשר הרציני שבהם היה אנדרה ריגו (Rigaud), לוברטיר ביצר את מעמדו בתור הבכיר מבין המנהיגים המקומיים. הרציני מבין הנאבקים עם לוברטיר על ההנהגה היה ז'אן לואי וילט (Villatte), אשר הצליח ללכוד את המושל הצרפתי לאבו (Lavaux) בקאפ-פראנסה, ומינה עצמו למושל במקומו. ב-20 במרץ 1796 לוברטיר חילץ את לאבו, ובכך חיזק מאוד את מעמדו-שלו, כמושל-למעשה של חלק גדול מסן-דומנג, בכפוף לצרפתים. אלא שלאחר עזיבתו של לאבו, כוחו הגובר של לוברטיר עורר בצרפתים שאיפה להחלישו.
הסכמים עם הבריטים ועם האמריקנים
הכוח הבריטי, אשר נחת בזמנו בחופי היספניולה, אף כי שלט על מרבית הנמלים, סבל קשות מקדחת צהובה ומהזנחה, ונראה היה כי הוא ישוש להזדמנות לעזוב את האי. עזיבה כזו יכולה הייתה להועיל ללוברטיר, בהסירה אויב חשוב מחישוביו. כך, ב-30 באפריל 1798 לוברטיר חתם הסכם עם תומאס מייטלנד (Maitland), מפקד הכוח הבריטי בסן-דומנג, ולפיו הבריטים יעזבו תמורת חנינה למתנגדי המהפכה במושבה. ב-31 באוגוסט הסכימו הבריטים בחשאי לבטל את ההסגר הימי על סן-דומנג, בתנאי שיובטח להם שהמהפכה לא 'תיוצא' לג'מייקה. במשתמע, עולה מן ההסכם כי לוברטיר ראה עצמו חופשי לקבוע מדיניות, על אף שהצרפתים היו פורמלית השליטים, וכן כי הבריטים אף הם ראו באור זה את המצב. הוא הדין גם באשר לאמריקנים, שכן הסכם נוסף, זו הפעם לקיום מסחר לתועלת שני הצדדים נחתם גם עם ארצות הברית, תחת ממשלו של ג'ון אדמס. לעומת זאת, היחסים בין המושל הצרפתי גבריאל אדוויל (Hédouville) לבין לוברטיר היו מתוחים, והגיעו עד כדי משבר. לבסוף, התלקחה מרידה כנגד הצרפתים בסן-דומנג, בראשות אחיינו המאומץ של לוברטיר. טוסן לוברטיר לא סייע למושל, וזה נאלץ לעזוב את האי באוקטובר. על אף כל אלה, לוברטיר המשיך להביע כלפי חוץ נאמנות לצרפתים, ונראה היה שכל עוד הצרפתים מחויבים לביטול העבדות, הדבר מספק.
מלחמת אזרחים ופלישה
בשנת 1799 הורעו מאוד היחסים בין לוברטיר לבין ריגו, אשר שלט על כברת ארץ בדרום המושבה, ואלה הגיעו עד לכדי לחימה של ממש. ביולי תקף לוברטיר את הטריטוריה שבשליטת ריגו, ולאחר כשנה של לחימה, האחרון עזב את האי. בנובמבר 1799, בעוד מלחמת האזרחים ניטשת, עלה לשלטון בצרפת נפוליאון בונפרטה. אמנם הוא קבע כי החוקים לגבי המושבות יהיו שונים מאשר בצרפת, אך אישר את מעמדו של לוברטיר ואת ביטול העבדות. בינואר 1801 פלש צבאו של לוברטיר לחלק הספרדי של האי (הרפובליקה הדומיניקנית של ימינו), והשתלט עליו בלא קושי מיוחד. גם בחלק זה הוא הכריז על ביטול העבדות, כחלק מהחלת החוק הצרפתי של סן-דומנג על האי כולו.
חוקה
במרץ 1801 לוברטיר כינס אספה מכוננת, שרוב חבריה היו בעלי מטעים 'לבנים', וב-7 ביולי הוכרזה החוקה החדשה. על פי אותה החוקה בוטלה העבדות באי, והובטח שוויון בפני החוק לכל האנשים בני כל הגזעים. בכל זאת הותרו בחוקה עבודות כפייה וכן יבוא של כוח עבודה באותם צינורות של סחר העבדים. לוברטיר הוכרז כשליטו העליון של האי היספניולה, עם סמכויות כמעט בלתי מוגבלות, כולל הסמכות לקבוע את יורשו, אך כל זאת עדיין כמושבה צרפתית במוצהר. כן הודגשה בחוקה עליונותה של הדת הקתולית, וזאת על אף התפוצה הנרחבת של דת הוודו בסן-דומנג.
המשלחת הצבאית הצרפתית וימיו האחרונים
למרות המחוות לצרפת אשר נכללו בחוקה, כמו העליונות המוצהרת של צרפת ושל הדת הקתולית, נפוליאון בונפרטה החליט לשגר חיל משלוח בן כ-20,000 חיילים, כדי לאשש את השליטה הצרפתית בסן-דומנג, ובראשו העמיד את גיסו, שרל אמנואל לקלר (Leclerc). באוקטובר, טרם נחיתת חיל המשלוח לאי, פרץ מרד, בראשות יסנת מואיז (Moïse), אחיינו של לוברטיר, אשר לוברטיר הצליח לדכאו. עם זאת, כתוצאה מן המרד, בעת שהצרפתים הגיעו, הנאמנות ללוברטיר במושבה לא הייתה כללית. כיוון שלוברטיר במוצהר הכריז על נאמנות לצרפת, ניסה חיל המשלוח, אשר עגן מול קאפ-פראנסה, לקבל אישור להנחית את כוחותיו ללא שימוש בכוח, ובינואר 1802 נערכו מגעים בנושא בין הצדדים. בסוף החודש, בעוד המגעים מתנהלים, ערך הרוזן רושנבו (Rochambeau),, המפקד הצרפתי השני במעלה במשלחת, התקפת פתע על פור-ליברטה (Fort-Liberté, בחוף הצפוני של האיטי, סמוך לגבול עם הרפובליקה הדומיניקנית), ובכך שם קץ לאותם מגעים, אשר פינו את מקומם לכוח החרב. לוברטיר התכונן לאפשרות של קרבות כנגד הצרפתים. הטקטיקה אשר התכוון להפעיל במקרה כזה הייתה 'אדמה חרוכה'. תוכניתו הייתה להעלות באש את ערי החוף, להשמיד ככל הניתן באזורי החוף, ולסגת אל אזורי ההר קשי הגישה שבפנים האי. או אז ציפה כי ה תחליש את הכוח הפולש, דבר שאכן קרה. אלא שלא כל הכפופים לו מילאו את ההוראות שהוציא בהתאם. לאחר מספר חודשי לחימה, נעשו ניסיונות בלתי מוצלחים לחזור לאפיק הדיפלומטי. לבסוף, ב-6 במאי, לאחר שהשיג הסכמה צרפתית לחנינה למפקדים הכפופים לו, פרש לוברטיר לביתו. ב-22 לחודש לוברטיר נעצר ונשלח בספינת מלחמה לצרפת, אליה הגיע ב-2 ביולי. ב-25 באוגוסט לוברטיר נשלח למאסר בפור דה ז'ו (Fort de Joux) שבהרי היורה, סמוך לגבול צרפת-שווייץ של ימינו. לוברטיר מת בכלא לאחר מספר חודשי מאסר, ככל הנראה מדלקת ריאות. בהיעדרו, נמשך המרד נגד הצרפתים עד להכרזת העצמאות ב-1803.
קישורים חיצוניים
(כולם באנגלית).
ביוגרפיה (כולל קטעים אוטוביוגרפיים) של אוברטיר:
קטע מקורס מקוון, העוסק במהפכה בסן-דומנג ובלוברטיר:
"פרויקט לוברטיר", לגישה חופשית באינטרנט:
אנדרטאות מרטין לותר באייסלבן ובוויטנברג
אנדרטאות מרטין לותר באייסלבן ובוויטנברג הם שני מבנים בעיר אייסלבן וארבעה בניינים בעיר ויטנברג, שתיהן במדינת סקסוניה-אנהלט בגרמניה, הקשורים ישירות לחייו של הרפורמטור מרטין לותר ומקורבו פיליפ מלנכתון. קבוצת מבנים זו הוכרזה ב-1996 כאתר מורשת עולמית של ארגון אונסק"ו.
הסיבה להכרזה כאתר מורשת עולמית
הבניינים הוגדרו כאתר מורשת עולמית בזכות הקשר שלהם לרפורמציה הפרוטסטנטית, תנועה שהייתה לה השלכות פוליטיות, דתיות ותרבותיות נרחבות. המבנים כשלעצמם אינם בעלי ערך אמנותי-היסטורי יוצא דופן, אם כי כנסיית העיר וכנסיית הטירה הם דוגמאות מוקדמות לכנסיות שהוקמו לפולחן הפרוטסטנטי.
בנוסף למשמעותם כאתרי זיכרון לרפורמציה, הבניינים הם גם דוגמאות חשובות להתמודדות ההיסטוריציזם הגרמני מהמאה ה-19 עם מבנים מימי הביניים. הבניינים שוחזרו בצורה יסודית בתקופה זו ולכן מכילים לעיתים קרובות תוספות נאו-גותיות.
המבנים
המבנים הכלולים באתר המורשת העולמית הם:
לן דייטון
לאונרד סיריל דייטון (באנגלית: Leonard Cyril Deighton; נולד ב-18 בפברואר 1929) הוא היסטוריון צבאי, כותב ספרי בישול וסופר בריטי. ידוע במיוחד בשל רומן הריגול שלו "תיק איפקרס סודי ביותר", שעובד לקולנוע.
שנותיו הראשונות
דייטון נולד בשנת 1929 במרילבון, לונדון. אביו היה נהג ומכונאי, אמו הייתה טבחית במשרה חלקית. באותה עת הם התגוררו בגלוסטר Gloucester Place Mews
ליד רחוב בייקר.
ייתכן שעניינו של דייטון בסיפורי ריגול שאב השראה בחלקו ממאסרה של אנה וולקוף, לו היה עד בהיותו ילד בן 11. וולקוף הייתה נתינה בריטית ממוצא רוסי שהייתה מרגלת נאצית. היא נאסרה ב-20 במאי 1940 והורשעה במסירת סודות מדינה (Official Secrets Act) בשל ניסיונה להעביר מסמכים סודיים לידי הנאצים.
קריירה
אחרי שסיים ללמוד בבית הספר, עבד דייטון כפקיד ברכבת ואחרי כן עשה שירות לאומי, בתור צלם עבור אגף המודיעין של חיל האוויר המלכותי. אחרי שסיים את שירותו בחיל האוויר, הוא למד בבית הספר לאמנויות סט מרטין בלונדון ב-1949 וזכה במלגה ב-1952 לקולג' המלכותי לאמנויות אותו סיים ב-1955.
כשהיה בשירות חיל האוויר הוא התיידד עם עמיתו המעצב ריימונד הוקי, שאחרי כן עיצב את עטיפות ספריו הראשונים של דייטון, חברות שנמשכה לכל אורך חייהם.
דייטון עבד אז כדייל אוויר ב-BOAC. לפני שהחל בקריירה הספרותית שלו הוא עבד כמאייר בניו יורק וב-1960 כארט דיירקטור במשרד פרסום בלונדון. הוא יצר את השער הבריטי הראשון לספר "בדרכים" של ג'ק קרואק. מאותו זמן הוא השתמש בכישורי הציור שלו לשרטוטים בכמה מספרי ההיסטוריה הצבאית שלו.
בעקבות הצלחת הרומן הראשון שלו, נעשה דייטון כתב האוכל של "האובזרבר" וכתב ספרי בישול מאוירים. הוא גם כתב מדריכי נסיעות ונעשה עורך הנסיעות של הפלייבוי, לפני שנהפך למפיק סרטים. אחרי שהפיק את עיבוד הרומן שלו מ-1968 Only When I Larf קנה דייטון ביחד עם הצלם בריאן דאפי את זכויות הסרט של ג'ואן ליטלווד והמיוזיקל הבימתי של Theatre Workshop הסרט "Oh, What a Lovely War!". הוא הסיר את שמו מרשימת הקרדיטים של הסרט, צעד שהוא ציין לימים כ"טפשי ואינפנטילי". הייתה זו מעורבותו האחרונה בקולנוע.
רומנים
כמה מהרומנים שלו עובדו לסרטים. ארבעת הרומנים הראשונים שלו הציגו אנטי-גיבור אנונימי ששמו בסרטים "הארי פאלמר" ואותו גילם מייקל קיין. הטרילוגיה הראשונה של סדרת הרומנים Bernard Samson עובדה לסדרת טלוויזיה בת תריסר פרקים בהפקתה של טלוויזיית גרנדה Granada Television ב-1988. קוונטין טרנטינו הביע עניין לצלם את הטרילוגיה.
הוא כתב תסריט והיה מפיק, דבר שלא קיבל עליו קרדיט
של הסרט משנת 1969 של המיוזיקל הבימתי Oh, What a Lovely War! הרומן ההיסטורי שלו על מלחמת העולם השנייה משנת 1970 עוסק במפציץ של חיל האוויר הבריטי שטס מעל גרמניה ונחשב לעיתים קרובות כיצירת המופת שלו.
נמסר שהוא החל לכתוב רומן שטרם השלים על וייטנאם, חלק ממנו הופיע כסיפור First Base באסופת הסיפורים הקצרים שלו Declarations of War.
ספרי בישול
דייטון גם פרסם סדרת ספרי בישול וכתב וצייר טור בישול קריקטורי שבועי באובזרבר הלונדוני בשם Len Deighton's Cookstrip. לפחות אחד מהציורים נכלל בתמונת קיר במטבחו של הגיבור בסרטו של דייטון משנת 1965 "תיק איפקרס סודי ביותר".
על מנת לנצל את הצלחת סדרת ארבעת ספרי "הגיבור בלא שם", כתב דייטון את Len Deighton's London Dossier (1967), ספר הדרכה לשנות השישים Swinging Sixties של "לונדון החוגגת" עם נושא של "סוכן חשאי".
איילט בגדאד
איילט בגדאד (בטורקית עות'מאנית: ایالت بغداد) היה איילט של האימפריה העות'מאנית שמרכזו בבגדאד. שטחו המדווח במאה ה-19 היה.
היסטוריה
שאה אסמאעיל הראשון מהאימפריה הספווית כבש את אזור בגדאד מאק קויונלו בשנת 1508. לאחר ההשתלטות הספווית הפכו המוסלמים הסונים, היהודים והנוצרים למטרות רדיפה, ונהרגו בשל היותם כופרים. בנוסף הורה שאה איסמעיל על השמדת קברו של אל נעמאן בן ת'אבת אבו חניפה, מייסד האסכולה החנפית, אליה השתייכו העות'מאנים.
בשנת 1534 נכבשה בגדאד על ידי האימפריה העות'מאנית, ואיילט בגדאד הוקם בשנת 1535. בין השנים 1623–1638 נכבש המחוז שוב בידיים פרסיות. הוא נכבש מחדש באופן נחרץ על ידי העות'מאנים בשנת 1638, והוסכם על החזרתו לידיים עות'מאניות בהסכם זוהאב ב-1639.
במשך זמן מה הייתה בגדאד העיר הגדולה ביותר במזרח התיכון. העיר ראתה התחדשות יחסית בחלק האחרון של המאה ה-18 תחת שלטון ממלוכי אוטונומי ברובו. השלטון העות'מאני הישיר הוחזר על ידי עלי רידהא פאשה בשנת 1831. בשנים 1851–1852 ובין השנים 1861–1867, נשלטה בגדאד, תחת האימפריה העות'מאנית, על ידי מחמד נאמיק פאשה. האנציקלופדיה של נוטל מדווחת על אוכלוסיית בגדאד בשנת 1907 שמנתה 185,000 נפש.
חטיבות מנהליות
סנג'קים של איילט בגדאד במאה ה-17:
רחל אדיב
רחל אדיב (נולדה בשם רחל קיסל; 21 בינואר 1912, רוסיה – 12 בינואר 1993, חיפה) הייתה פעילה ציבורית וסופרת. שימשה כחברת מועצת העיר חיפה וכחברת מרכז מפלגת העבודה.
אולגה בוזננסקה
אולגה בוזננסקה (בפולנית: Olga Boznańska; 15 באפריל 1865 – 26 באוקטובר 1940) הייתה ציירת פולנית והייתה קשורה סגנונית לאימפרסיוניזם הצרפתי.
קורות חיים
היא הייתה בתם של המהנדס אדם נובינה בוזננסקי ואשתו הצרפתייה בשם אוגניה מונדאן. אביה של בוזנסקה סיים את לימודיו בפוליטכניקום הווינאי, אמה התעניינה באמנות, היא ציירה את עצמה.
רחל אדיב
ביוגרפיה
ב-1966 הצטרפה למפא"י, ובהמשך - מפלגת העבודה והייתה פעילה מטעמה. ב-1969 נבחרה לרכזת הנשים במפלגת העבודה בחיפה. וכן הייתה חברה במועצת העיר חיפה. המשיכה בפעילותה הפוליטית משך כל שנות ה-70.
אולגה בוזננסקה
קורות חיים
אולגה בוזנסקה למדה ציור כבר מגיל צעיר. היא למדה ציור אצל אנטוני פיוטרובסקי, קז'ימייז' פוכוולסקי, ולאחר מכן בקורסי הציור של אדריאן ברניצקי. בשנת 1886 עזבה להמשך לימודיה במינכן. כאישה, היא לא התקבלה לאקדמיה לאמנויות יפות, ולכן למדה בבתי הספר הפרטיים של קרל קריכלדורף ווילהלם דורר במינכן. בשנת 1892 נפטרה אמה.
רחל אדיב
ביוגרפיה
הייתה נשואה לישראל אדיב, מנהל בבנק הפועלים בחיפה, מראשוני העלייה השלישית. נפטר ב־1984. רחל אדיב נפטרה בחיפה בי"ט בטבת תשנ"ג, 12 בינואר 1993.
אולגה בוזננסקה
קורות חיים
בשנת 1896 היא ויתרה על מורים ושכרה סטודיו משלה. באותה שנה הציגה את ציוריה בפריז לראשונה. באותה תקופה היא החלה להציג את עבודותיה במינכן, ורשה, ברלין ווינה. שנתיים אחר כך הגיעו ההצלחות הראשונות. היא קיבלה מדליית זהב עבור פורטרט של הצייר פאוול נאואן מהארכידוכס צ'ארלס לודוויק בווינה, וציון לשבח בלונדון עבור דיוקנה של העלמה מרי ברם. בשנת 1896, חבר השופטים של "סוסייט דה בוז-ארטס" הפריסאי קיבל את ציוריה לתערוכה. לאחר הצלחות אלה הוצעה לה קתדרת הציור במחלקת נשים בבית הספר לאמנויות יפות בקרקוב, שאותה דחתה.
רחל אדיב
פרסומים
רחל אדיב פרסמה סיפורים ורשימות מ-1940 (ב"השומר הצעיר"), בעיתוני הארץ, ובביטאוני הבריגדה.
אולגה בוזננסקה
קורות חיים
בשנת 1898 עברה לפריז. באותה שנה היא הייתה חברה באגודת האומנים הפולנים "אגודת שטוקה". באותה שנה היא ארגנה את תערוכתה הראשונה בשנת 1900, בתערוכה בגלריה החדשה בלונדון, קיבלה מדליית זהב. היא קיבלה הצטיינות בתערוכה העולמית בפריז. באותה שנה נותקו מערכות היחסים הארוכות שלה עם הצייר יוזף צ'איקובסקי. בשנת 1901 הציגה לראשונה בפיטסבורג. ממשלת צרפת קנתה מציוריה ודיוקן של מיס דיגט לאוסף האמנות הממלכתי. היא הפכה לחברה ב- Société Nationale des Beaux Arts. היא לימדה באקדמיה דה לה גרנדה שאומייר.
בשנת 1906 נפטר אביה. שנה אחר כך העניק לה מכון קרנגי בפיטסבורג מדליית כסף. בשנת 1912 בתערוכה בפיטסבורג, יחד עם קלוד מונה ואוגוסט רנואר, ייצגה את צרפת. באמסטרדם היא זכתה במדליית כסף בתערוכה בינלאומית. בשנת 1914 הציע לה בית הספר לאמנויות יפות בורשה את תפקיד הפרופסור. בשנת 1923 היא ייצגה שוב את בית הספר הצרפתי בפיטסבורג בקרב אמנים כמו פייר בונארד ומוריס דניס.
תהילתה דעכה אט אט. היו לה פחות ופחות הזמנות לדיוקנאות, מקור ההכנסה העיקרי שלה היה שכר הדירה מבית דירות בקרקוב. בשנת 1932 הגיעה לקרקוב בפעם האחרונה. בשנת 1937, בתערוכה העולמית בפריס, קיבלה את הגרנד פרי. בביאנלה בוונציה בשנת 1938, היא מכרה חמישה ציורים, כולל דיוקנה של מאדאם דיגט, שנרכשה על ידי המלך האיטלקי. זו הייתה ההצלחה האחרונה שלה.
שנתיים לאחר מכן ב-1940, היא נפטרה.
אחד הרחובות בקיילצה נקרא על שמה.
פרנץ רייכלט
פרנץ (פרנסואה) רייכלט (בצרפתית: Franz (François) Reichelt; 1879 - 4 בפברואר 1912) היה חייט וממציא אוסטרי-צרפתי. נחשב לאחד מחלוצי הצניחה החופשית וכונה "החייט המעופף". נהרג כאשר קפץ מהמפלס הראשון של מגדל אייפל, מגובה 57 מטר, בניסיון להוכיח יעילותה של חליפת המצנח שהמציא.
ראשית חייו
פרנץ רייכלט נולד בשנת 1879 בווגשטדל, בממלכת בוהמיה, שהייתה חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום, סטטי, בצ'כיה). בשנת 1898 היגר לפריז. בשנת 1909 קיבל רייכלט אזרחות צרפתית ואימץ את השם הפרטי פרנסואה (המקביל ל-"פרנץ" הגרמני). רייכלט לא התחתן מעולם. כשבגר, שכר רייכלט דירה בקומה השלישית ברחוב רו גיליון 9 בפריז, הסמוכה לאופרה גרנייה. רייכלט עבד כחייט והפעיל מתפרה מצליחה.
ניסויים
החל מיולי 1910 החל רייכלט בניסיונותיו לפתח מצנח. הגרסה הראשונה של המצנח שפיתח הייתה סוג של חליפה הדומה לסרבל טייסים עם תוספת של מספר מוטות, חופת משי וכמות קטנה של גומי. ככל הנראה, החל רייכלט להתעניין בפיתוח מצנח לאחר ששמע על מקרי מוות שאירעו לטייסים. אמנם באותה תקופה כבר היו מצנחים בשימוש - בשנת 1783 לואיס-סבסטיאן לנורמאנד וז'אן-פייר בלנשרד  השתמשו בהצלחה במצנחים. בנוסף לכך, אנדרה-ז'אק גרנרין המציא מצנח המתאים לצניחה מגבהים גבוהים. אך אלו היו מצנחים עם חופה מקובעת שהייתה פתוחה עוד לפני הצניחה, וכן, טרם הומצאו מצנחים המותאמים לצניחה מגובה נמוך. רייכלט החליט לפתח מצנח שיאפשר לטייסים לשרוד התרסקות מטוס ללא מוות.
בניסויו המוקדמים, השתמש רייכלט בבובות תצוגה ורשם הצלחה בחלקן. הוא הלביש אותן בחליפת משי מיוחדת שפיתח, הפיל אותן מהקומה החמישית של הבניין בו התגורר בפריז והצליח להנחית את חלקן בצורה רכה על הקרקע. עם זאת, התקשה רייכלט לפתח חליפת צניחה המתאימה לבני אדם, והמצנח המקורי שפיתח לצורך כך היה בשטח פנים של 6 מטר רבוע ובמשקל של 70 קילוגרם.
רייכלט הציג את חליפת המצנח שפיתח לנציגי הארגון הצרפתי לאווירונאוטיקה, אך הם דחו ניסוייו ופעלו להניאו מלהמשיך בכך, מהנימוק שלטעמם חופת המצנח חלשה מדי. עם זאת, המשיך רייכלט בניסויי צניחה מהבניין בו התגורר, אך כשל בכולם.
ב-1911 פורסמה ידיעה על קיום תחרות לפיתוח מצנחי טייסים, במסגרתה הובטח למנצח פרס בסך של 10,000 פרנקים. כן נקבע כי על המצנח לשקול לכל היותר 25 קילוגרם. רייכלט, שהחליט להשתתף בתחרות, שיפץ את חליפת המנצח שפיתח, ובתוך כך הפחית את משקלה והגדיל את שטח הפנים ל-12 מטרים רבועים.
לכל אורך הדרך כשל רייכלט בניסויי הצניחה שביצע. ב-1911 צנח מגובה של 8–10 מטר בעיר ג'וינוויל עם חליפתו, ורק נחיתה על ערימת קש מנעה פציעתו. העיתון הצרפתי, לה מטין דיווח על ניסוי נוסף שביצע רייכלט בנוז'אן-סור-מארן, שבמסגרתו נפל מגובה של 8 מטרים ושבר את רגלו. המגזין לה פטיט ג'ורנל פרסם כי רייכלט ביצע לפחות שני ניסויים באמצעות בובות מהמפלס הראשון של מגדל אייפל בשנת 1911, אולם, בדיווח מאוחר יותר פורסם כי לא ניתן לרייכלט היתר לביצוע ניסוי צניחה ממגדל אייפל, עד לצניחתו הסופית. רייכלט ייחס את כישלונותיו לגבהים הנמוכים שבהם בוצעו ניסוייו, ולכן היה להוט לבצע צניחה מגובה של עשרות מטרים. למטרה זו, בחר במפלס הראשון של מגדל אייפל, המתנשא לגובה של 57 מטרים. רייכלט פנה לרשויות בפריז על מנת לקבל היתר לבצע את הצניחה מהמגדל.
הקפיצה ממגדל אייפל
בתחילת פברואר 1912 הודיע רייכלט לעיתונות כי קיבל היתר ממשטרת פריז לבצע צניחה ממגדל אייפל ובקרוב יצליח להוכיח את יעילותה של המצאתו.
ביום ראשון, 4 בפברואר 1912, בשעה 7:00 בבוקר, הגיע רייכלט למגדל אייפל במכוניתו עם שני חברים, כשהוא לבוש בחליפת המצנח שלו. העיתונות הצרפתית גילתה עניין באירוע, ובימים לפני כן פורסמו ראיונות עם רייכלט כשהוא מציג את מצנחו. העיתון הגאלי תיאר את גודלה של חליפת הצניחה כ"מעט גדולה יותר מבגדים רגילים". כן תוארה החליפה ככזו שלא מגבילה את תנועותיו של הלובש. עיתון אחר תיאר את אופן הפתיחה של המצנח כ"פשוט כמו פריסת הזרועות הצידה כדי ליצור צלב עם הגוף". האקסיון פראנסז דיווח כי שטח הפנים של המצנח הוא בגודל של 30 מטרים רבועים, וכשחליפת המצנח פתוחה היא בגובה של 5 מטר. הלה קרואה דיווח כי החליפה ככל הנראה שוקלת רק כ-9 קילוגרם.
ביום האירוע, שרר מזג אוויר קר בפריז והטמפרטורה הייתה מתחת ל-0 מעלות צלזיוס. כן בשאן דה מארס, הפארק בו נמצא מגדל אייפל, נשבה רוח בעצמה חזקה. למקום הגיעו מספר שוטרים על מנת לשמור על הסדר. מפקד המשטרה והגורם האחראי למתן ההיתר לביצוע הניסוי, לואי לפין, הצהיר, לאחר האירוע, כי ההיתר ניתן אך ורק לביצוע ניסוי באמצעות בובות, והמשטרה לא ידעה על כוונותיו האמיתיות של רייכלט. עם הגעתו למגדל, הודיע רייכלט כי בכוונתו לבצע את הקפיצה בעצמו. בראיון מאוחר יותר סיפר אחד מחבריו שליוו אותו במעלה המגדל, כי רייכלט הסתיר את כוונתו לקפוץ בעצמו עד לרגע האחרון.
כשהתחוור לחבריו על כוונותיו, הם ניסו לשכנעו להשתמש בבובה במקום זאת, תוך שהם מפצירים בו כי תהיינה עוד הזדמנויות נוספות לקפוץ בעצמו. כן, הסבירו לו כי יש לבטל את הניסוי מסיבות בטיחותיות עקב חוזקה של הרוח. עם זאת, רייכלט התבצר בעמדתו לבצע את הקפיצה בעצמו. רייכלט הודיע לסובביו כי כישלונותיו הקודמים לא מרתיעים אותו והוא בטוח שחליפת המצנח תפעל היטב. כשנשאל על ידי העיתונאים אם תכנן לנקוט אמצעי זהירות נוספים, כגון שימוש בחבל בטיחות, השיב כי אין לו בכך צורך, שכן מצנחו בטוח לחלוטין, ושימוש בעזרים נוספים יטיל ספק ביעילותה של המצאתו.
גסטון הרוויו, ממציא צרפתי אחר שנכח במקום, ניסה גם הוא להניא את רייכלט מלבצע את הקפיצה. הרוויו הסביר לרייכלט כי המצנח זקוק לזמן כדי להגיע לפתיחה מלאה, ואילו השניות המעטות שתעבורנה מהקפיצה לקרקע לא יספיקו לצורך נחיתה בבטחה. יתרה מזאת, הציג הרוויו לרייכלט גם התנגדויות טכניות אחרות לקפיצה, אשר רייכלט לא יכול היה לספק להן תשובה מספקת. לבסוף השיב רייכלט: "אתה הולך לראות איך ה-72 קילו שלי והמצנח שלי יתנו לך את התשובה הטובה ביותר".רייכלט הקדיש זמן מה כדי לדון עם השוטרים בגודל שטח הנחיתה הנדרש. רק לאחר שהמשטרה נענתה לדרישותיו, הוא עלה במדרגות למפלס הראשון של המגדל. בזמן עלייתו במדרגות נרשם עיכוב נוסף כאשר השומר מנע את כניסתו. לה פטיט פריזיאן דיווח כי השומר ניסה גם הוא להניאו מביצוע הקפיצה, מהחשש שהאירוע יסתיים באסון. לעומת זאת, לה פיגארו דיווח כי העיכוב נבע מכך שלא היה בידי רייכלט עותק של ההיתר והשומר נאלץ להמתין לקבלת אישור טלפוני ממפקדיו.
בשעה 8:22, כשראה קהל של כ-30 עיתונאים וצופים סקרנים, הכין רייכלט את החליפה לצניחה, עלה על שרפרף שהוצב על שולחן ליד המעקה הפנימי, בגובה של קצת יותר מ-57 מטרים מעל הקרקע כשהוא פונה לנהר הסן. לאחר בדיקת כיוון הרוח באמצעות זריקת פיסת נייר, הניח רייכלט רגל אחת על מעקה הבטיחות, היסס במשך כ-40 שניות, ואז קפץ למטה. לפי עדויות חבריו, בטרם קפיצתו, היה רייכלט רגוע ומחויך. רייכלט נפל לכמה שניות לפני שפגע באדמה הקפואה למרגלות המגדל. פגיעתו של רייכלט הותירה בקרקע שקע בעומק של 15 סנטימטר.
אחרית דבר
האירוע הטרגי גרר התעניינות רבה בציבור. ביום למחרת האירוע, עיתונים רבים הקדישו לכך את העמודים הראשונים עם צילומים. חלק מדיווחים העלו השערות בדבר מצבו הנפשי של רייכלט. איש לא הניח שהוא התאבד, אך רבים תיארו אותו כאדם שנהג בפזיזות או בטיפשות. עיתונאי אחר הציע שרק חצי מהביטוי "גאון מטורף" חל על רייכלט. מצד שני, אחד מחבריו של רייכלט, טען שהוא חש לחץ רב מהקפיצה והתבטא בביטחון על מנת למשוך נותני חסות, לצורך הפקת רווחים.
לאחר מותו של רייכלט נמנעו השלטונות מלהעניק היתרים לקפיצות נוספות ממגדל אייפל. כן, הערימו השלטונות קשיים על מתן היתרים באופן כללי לניסויי תעופה, הגם שלא היו מעורבים במגדל.
בשנים הבאות, בוצעו ממגדל אייפל מספר קפיצות ללא היתר. בשנת 2005, נהרג גבר נורווגי לאחר שניתקה החופה ממצנחו בעת שניסה לקפוץ מהמגדל לצורך קידום מכירות עבור חברת בגדים, מה שהיווה את המוות הראשון כתוצאה מצניחה מהמגדל מאז רייכלט.
בשנת 1985 בוצעה קפיצת פעלולים מוצלחת ממגדל אייפל כחלק מצילומי הסרט "רצח בעיניים" מסדרת ג'יימס בונד.
מבוטי
מבוטי או באמבוטי הם ילידים פיגמים באגן הקונגו באפריקה. הם דוברים שפות בנטו ושפות סודניות מרכזיות.
המבוטי מונים כיום כ-30 עד 40 אלף נפש, החיים ביער איטורי – יער גשם טרופי בשטח של כ-63,000 קמ"ר במחוז איטורי בחלק הצפון-מזרחי של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו. הם ציידים לקטים החיים בחבורות קטנות של 15 עד 60 נפשות. מחלקים אותם לשלוש תת-קבוצות לפי שפותיהם:
סביבת חייהם חמה ולחה, עשירה בנחלים ובאגמים, ויורדים בה 1270 עד 1789 מ"מ גשם בשנה. נפוצות בה מחלות טרופיות כמו מחלת השינה המועברת על-ידי זבוב הצה צה. בכחמישית משטח היער הוקמה שמורת חיי הבר אוקאפי.
מגורים ומזון
חבורות מבוטי חיות בכפרים, כל משפחה בבקתה. הבקתות בנויות ממקלות התקועים בקרקע ומחוברים זה לזה בצמחים מטפסים, והן מקורות בסכך של עלים. הכפרים מבודדים מן הכפרים של חבורות אחרות. בעונת היובש עוזבים המבוטי את הכפר, נכנסים לתוך היער ומקימים סדרה של מחנות. בדרך זו הם מנצלים שטח גדול יותר של היער לאיסוף מזון.
המבוטי צדים חזירי בר ובעיקר חזיר יער ענק, אנטילופות וקופים, באמצעות רשתות, מלכודות, קשתות וחיצים. לכל חבורה נחלת ציד משלה, והנשים והילדים מסייעים בציד. כמו כן הם ניזונים מנמלים, חלזונות, דגים ודבש. המרכיב הצמחי במזונם כולל יאם, פירות, שורשים, עלים ואגוזי קולה. גם נשים וגם גברים מלקטים מזון.
שארות ונישואים
החלפת אחיות היא צורה נפוצה של נישואים: אנשים מחבורות שונות עשויים לשאת זה את אחותו של זה, או קרובות משפחה אחרות. אין אצל המבוטי מנהגי תשלום מוהר למשפחת הכלה, ואין טקס נישואים רשמי. הזוג נחשב כנשוי כאשר החתן מציג להורי הכלה אנטילופה שצד בכוחות עצמו. פוליגמיה מתרחשת מדי-פעם בחבורות מסוימות, אך נדירה.
פפין הראשון, מלך אקוויטניה
פפין הראשון או פפין הראשון מאקוויטניה (בצרפתית: Pépin; 797 – 13 בדצמבר 838) היה מלך אקוויטניה ודוכס מיין.
ראשית חייו
פפין היה בנו השני של הקיסר לואי החסיד ואשתו הראשונה, ארמנגרדה מהסבייה. כאשר אביו הקצה לכל אחד מבניו ממלכה (בתוך האימפריה) באוגוסט 817, הוא קיבל את אקוויטניה, שהייתה תת-הממלכה של לואי עצמו בתקופת שלטונו של אביו קרל הגדול. ארמולדוס נייגלוס היה משורר החצר שלו וליווה אותו במסע לברטאן ב-824.
מרידות
פפין מרד בשנת 830 בהתעקשותו של יועצו של אחיו לותאר, וואלה. הוא לקח עמו צבא של גסקונים וצעד כל הדרך לפריז, בתמיכת הנויסטרים. אביו צעד בחזרה ממערכה בברטאן עד קומפיין, שם כיתר פפין את כוחותיו ושבה אותו. המרד, לעומת זאת, התפרק.
בשנת 832, פפין מרד שוב ואחיו לודוויג הגרמני בא בעקבותיו. לואי האדוק היה באקוויטניה כדי להכניע כל מרד, אך נפנה אל ההתקוממות הבווארית של לודוויג הצעיר. פפין כבש את לימוז' וטריטוריות אימפריאליות אחרות. בשנה שלאחר מכן הצטרף לותאר למרד ובסיועו של אבו, הארכיבישוף של ריימס, הבנים המורדים הדיחו את אביהם ב-833. התנהגותו המאוחרת של לותאר הרחיקה את פפין, והאחרון היה לצד אביו כאשר לואי החסיד הוחזר לתפקידו ב-1 במרץ 834. פפין הוחזר למעמדו הקודם.
משפחתו
בשנת 822 נישא פפין לאינגלטרוד, בתו של תיאודוברט, רוזן מדרי, ממנה נולדו לו שני בנים: פפין השני (823-אחרי 864), ושארל (825-830 - 4 ביוני 863), שהפך לארכיבישוף של מיינץ.
שניהם היו קטינים כשפפין מת, אז לואי האדוק העניק את אקוויטניה לבנו הצעיר שלו, אחיו למחצה של פפין, קרל הקירח. לעומת זאת, האקוויטאנים בחרו בבנו של פפין כפפין השני. גם אחיו שארל תבע לזמן קצר את הממלכה. שניהם מתו ללא ילדים. לפפין היו גם שתי בנות, אחת מהן נישאה לז'ראר, רוזן אוברן.
בני דה בוצ'ר
ג'רמי דאמון פניק (באנגלית: Jeremie Damon Pennick; נולד ב-27 בנובמבר 1984), הידוע בשם הבמה בני דה בוצ'ר (Benny the Butcher), הוא ראפר אמריקאי מבאפלו שבניו יורק. הוא חלק מהרכב ההיפ הופ גריזלדה, לצד בני דודיו, הראפרים וסטסייד גאן וקונוויי דה משין.
קריירה
בני דה בוצ'ר הוציא באופן עצמאי את המיקסטייפים שלו בסוף שנות האלפיים, תחת הכינוי B.E.N.N.Y., בהם The Mayor's Back ו-Chains Bond. בשנת 2014 הקים בן דודו, הראפר וסטסייד גאן את הלייבל "גריזלדה רקורדס", באמצעותו בני דה בוצ'ר ובני דודיו וסטסייד גאן וקונוויי דה משין הוציאו את הפרויקטים שלהם. בשנת 2016 הוציא את המיקסטייפ My First Chick, ואחריו, בשנת 2017, את המיקסטייפ Butcher on Steroids.
ב-3 במרץ 2017 חתמו גריזלדה על עסקה עם חברת התקליטים שיידי רקורדס של הראפר אמינם, חברת בת של אינטרסקופ רקורדס. באפריל 2017 חתם בני דה בוצ'ר על עסקה עם חברת התקליטים אנטרטיינמנט ואן מיוזיק.
נאדיה ח'יארי
נאדיה ח'יארי (בערבית: نادية خياري; נולדה ב-21 במאי 1973) היא קריקטוריסטית תוניסאית, ציירת, אמנית גרפיטי ומורה לאמנות. היא פרסמה כמה אוספי רצועות קומיקס שהתפרסמו בעולם הערבי, והתפרסמה במיוחד עקב האקטיביזם שלה במהפיכה, אז יצרה את דמות החתול "ויליס", שכונה בכלי תקשורת רבים בעולם "חתול המהפכה".
ביוגרפיה
ח'יארי נולדה ב-21 במאי 1973 , בתוניס.