cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עד ירושלים
"עד ירושלים" הוא רומן מאת אהרן ראובני שיצא לאור כטרילוגיה בשנת 1954. הרומן עוסק בחיי היהודים בירושלים בזמן מלחמת העולם הראשונה. מתוארים בו "בני אדם שונים בפינותיהם השונות בשעה שקם הנחשול הגדול ועמד עליהם לטבעם". המילה "נחשול" מכוונת למלחמה שכמעט חיסלה את היישוב היהודי בארץ-ישראל, אף שלא התרחשה על אדמתה. במרכז העלילה עומדת קבוצת צעירים בני העלייה השנייה. כמה מהם מייצגים אישים בעלי שם, שפעלו בארץ ישראל באותה תקופה.
הרומן מורכב משלושה חלקים שפורסמו בתחילה כספרים בפני עצמם: "בראשית המבוכה" (1920), "האניות האחרונות" (1923) ו"שַמות" (1925). כל אחד מחלקי הטרילוגיה עומד אמנם בזכות עצמו, אך הם עוקבים כרונולוגית (בקו התקדמות המלחמה) וקשורים זה לזה באופן עובדתי - באמצעות הדמויות, האירועים והמקומות, ובאופן אמנותי - באמצעות מוטיבים, דימויים וסמלים.
בראשית המבוכה
הרומן נפתח בתיאור מקום: בית דפוס בירושלים. בבית-דפוס זה נדפס עיתון ציוני-סוציאליסטי בשם "הדרך". מעבר לקיר בית-הדפוס נמצא חדר קטן, המשמש עבור מערכת העיתון חדר-מפגש, משרד ומחסן. הזמן הוא סתיו 1914, שבועות ספורים לפני כניסת טורקיה למלחמה. בפרקים הראשונים נפרשות הדמויות של חברי מערכת העיתון, אופיים, דעותיהם ויחסיהם. דמויות אלה ממלאות תפקיד חשוב ברומן, אך הדמות המרכזית היא אהרן ציפרוביץ, מנהל החשבונות של העיתון. הוא שייך ואינו שייך לחבורה. אין לו חלק בכתיבה, אך כשותף למוצא, לשפה ובעיקר לעבודה באותו החדר, נהיו חברי המערכת ידידיו הקרובים, וגורלו נקשר בגורלם.
ציפרוביץ, בחור משכיל, אך חששן והססן. אין הוא שייך לתנועה בה חברים אנשי "הדרך". אין הוא הולך בגדולות ודואג רק לעצמו ולארוסתו, מניה, אליה הוא מתייחס בכבוד וגם בחשש מה. כניסת טורקיה למלחמה הופכת את עולמו המסודר: העוצר שהוטל על ירושלים מערב עד בוקר מונע ממנו לפגוש את ארוסתו; השמועות, על כוונות מצד הערבים לנצל את המצב הכאוטי ולהתנפל על היהודים, מעלות בו פחד מפני פרעות כמו אלה שחווה ברוסיה. פחד זה גורם לו להיות קשוב ולחרוד מפני כל רעש והתקהלות ברחוב; גזירת ההתעת'מנות היא הקשה מכל. ציפרוביץ נקלע למערבולת לבטים: להתעתמן או לא להתעתמן; ולאחר שהצליח להחליט, ולהתעתמן, עליו להחליט מה יעשה - היעזוב את הארץ, או יישאר ו"ירד למחתרת", או יתגייס לצבא הטורקי. כל האפשרויות קשות ורעות בעיניו. כדי למצוא מוצא הוא אוסף מידע בקדחתנות, אך הדבר רק מחמיר את מצבו, כי ירושלים מלאה שמועות, ואיש אינו יודע מה ילד יום. עוד הוא מתרוצץ ומתייעץ, והנה עוזבת אותו ארוסתו. אין לה סבלנות לחרדותיו ולבטיו, ובמעמד פרידה קולני ומשפיל היא מטיחה בפניו את כל חולשותיו, ומכנה אותו פחדן ובכיין.
בסיום חלק זה של הרומן ציפרוביץ מפליג לאמריקה בתחושת שמחה והקלה, על שהעזיבה נכפתה עליו ולא היה חייב להחליט בעצמו.
האניות האחרונות
הדמות המרכזית בחלק זה היא גדליה ברנצ'וק, סופר, שהופיע כדמות משנה כאחד מחברי מערכת "הדרך" בחלק הראשון. אחרי סגירת העיתון נעצרו חברי המערכת וגורשו מהארץ. ברנצ'וק נשאר לבד, ללא חוג ידידיו. גם הוא מתכנן לעזוב את הארץ אך לפני כן עליו להשלים משימה אישית: סיום כתיבת הרומן שלו, בן ארבעת החלקים. עד כה סיים רק את החלק הראשון, והוא תקוע באמצע החלק השני בגלל מחסום כתיבה. ברנצ'וק המתוסכל מעביר את ימיו במחשבות ובטלה. כל יום מכריח את עצמו לשבת אל שולחן-הכתיבה, אך דבר לא עולה במוחו. הוא מתבודד רוב הזמן, מתחיל קשרים עם נשים ושומט אותם. ידיד אחד יש לו - אנזלמוס מיאר, פקיד בנק צעיר, עולה מווינה. מיאר הבליין שונה מברנצ'וק בכל דבר אפשרי, אך ברנצ'וק מוצא עניין בשיחה איתו. בהמשך, מגיע ברנצ'וק לידי יאוש מיצירתו ושורף את החלק השני, הבלתי גמור. כאשר מגיעים נחילי ארבה לארץ, ברנצ'וק, שאין לו דבר אחר לעשות, מצטרף למתנדבים היוצאים לעזור לאיכרי המושבות להילחם בארבה. השהות במושבה מרעננת אותו, ובשובו הוא חוזר לשולחן הכתיבה ומשלים תוך זמן קצר, כאחוז אקסטזה, את כתיבת החלק השני של הרומן. התוצאה מושלמת בעיניו, והוא מוותר על שני החלקים הנוספים שתכנן. רוחו מרוממת. כעת הוא יכול להרשות לעצמו לעזוב את הארץ. הוא יורד ליפו, אך מגלה שהיציאה נעשתה קשה מבעבר. אניות מעטות מגיעות לנמל וכל אחת מהן נדמית כאחרונה. בכל זאת ברנצ'וק אופטימי. הוא מאמין שיצליח, תוך שימוש בתעודת הזהות הרוסית שברשותו, לצאת מהארץ, להגיע לאמריקה ולפרסם שם את הרומן שלו. מכאן מתחילה "סאגת" העלייה לאניה, הנפרשת על פני עשרים עמודים של תלאות ותהפוכות.
הספר מסתיים בכך, שברנצ'וק לא הצליח לעלות ל"אניה האחרונה" שלו. הוא עוכב לחקירה בנמל, והעובדה שהתעתמן התגלתה. הוא נכלא כעריק, הצליח להתחמק ולצאת מיפו, אך חזר לאחר יומיים בניסיון נואש לחלץ את כתב-היד שלו, שנשאר בבית-המכס בנמל. למזלו, הצליח בכך. "אוצרו" נשאר בידו. כעת הוא יוצא אל מושבות הגליל כדי להסתתר מפני המשטרה הטורקית.
שַמות
הדמות המרכזית בחלק זה היא מאיר פונק, נגר במקצועו, שהופיע כדמות משנה בחלק השני. פונק בא גם הוא כמתנדב לגירוש הארבה במושבות. ברנצ'וק התיידד איתו והתרשם מאוד הן ממראהו הנאה והחסון והן מהאופטימיות ושמחת החיים שבו. הוא מצא בפונק שילוב של חוסן פיזי ונפשי. בשובו מהמושבות שוכר פונק חדר אצל משפחת ויטשטיין, משפחה דתית מהיישוב הישן בירושלים. דרך משפחה זו נפרשים לפני הקורא הפגעים והאסונות שמביאה המלחמה, והאסון הגדול מכולם הוא ההשחתה המוסרית. נראה שהמלחמה עושה שַמות בירושלים. למרות, ואולי בגלל, היותה עיר-עורף מדרדרת המלחמה את החברה כולה לשחיתות ופריצות. בתוך זה מתבלט ("מאיר") פונק ביופיו, חוסנו המוסרי וטוב לבו. בת המשפחה, אסתר, מתאהבת בו, והוא משיב לה אהבה אם כי לא בלב שלם. במהרה עליו להתגייס לצבא הטורקי, כי שנת הדחיה שקבלו המתעתמנים מגיעה לסיומה. אסתר מצליחה להשיג את מחצית הסכום הדרוש לשחרורו של פונק מהצבא, ובאה לפדות אותו מהקסרקטין בו מוחזקים המגויסים לפני החיול. בצאתם יחד מהקסרקטין הוא מציע לה נישואים, ונראה לרגע שסיפורו של הזוג יסתיים בכי טוב. אולם, הימים הספורים שבילה פונק בקסרקטין הטורקי, בו הוכה והושפל, ערערו את חוסנו הפנימי. כלפי חוץ הוא משתדל לנהוג כרגיל, אך רוחו שבורה והוא מואס בחייו. הוא פונה עורף למאמצי אשתו ומשפחתה להשיג את מחצית הסכום החסרה לפדיונו, וחוזר מרצונו לצבא.
חלק זה, האחרון בטרילוגיה, מסתיים בהתאבדותו של פונק. הוא עוזב את יחידתו, מרחיק לתוך המדבר ועולה על גבעה. שם הוא עושה חשבון נפש אחרון, ויורה בעצמו. הטרילוגיה נחתמת באפילוג קצר, בו נפגשים ברנצ'וק ומיאר בירושלים. שיחתם נסבה על מאיר פונק. ברנצ'וק מבין בחוש מה קרה לאחרון - אובדן הרצון לחיות בגלל המפגש עם אכזריות החיים, וסירוב מוסרי לחיות בעולם שהתבהם. מיאר, מצידו, מספר כי ראה את אסתר עם התינוק, שנולד לה ממאיר פונק. פניו דומים לפני אביו והוא בריא ושופע חיים.
"בראשית המבוכה" כרומן מפתח
שלושת חלקי הטרילוגיה התפרסמו כרומנים נפרדים בשנות ה-20 של המאה ה-20. לגבי הרומן הראשון, בראשית המבוכה, קיימת הסכמה בין הפרשנים כי הוא רומן מפתח. זאת מכיוון שהוא מבוסס על אירועים ודמויות בהיסטוריה של היישוב. כך, תיאור עיתון "הדרך" וחברי המערכת שלו מבוסס על עיתון "האחדות", ביטאון מפלגת פועלי ציון. העיתון יצא בירושלים החל מיוני 1910, ונסגר בצו השלטון הטורקי בינואר 1915. העורכים הראשיים של "האחדות" היו יצחק בן-צבי, רחל ינאית בן-צבי, דוד בן-גוריון ויעקב זרובבל. בעריכה ובכתיבה השתתפו, בין השאר, גם יוסף חיים ברנר, אלכסנדר חשין ואהרן ראובני. בדיקת העובדות ההיסטוריות מעלה, כי התיאור הספרותי של חברי מערכת "הדרך", התנהלותו של העיתון בחודשי המלחמה הראשונים ונסיבות סגירתו בצו השלטון - כל אלה דומים עד מאוד למה שאירע במציאות בעיתון "האחדות". למעשה, השוני הוא בפרטים קטנים, כמו, למשל, העמדת המערכת על גברים בלבד, תוך "העלמת" האישה שהייתה שותפה להם, או "שיכון" המערכת ובית הדפוס שלה בבית אחד, בעוד שבמציאות שכנו השניים במקומות שונים בירושלים.
בנוסף, חברי מערכת "הדרך" מתוארים ומאופיינים כך, שניתן לזהות בהם בבירור אישים במערכת "האחדות":
שני החלקים הנוספים בטרילוגיה מכילים גם הם "חומרי מפתח". דוגמה מרשימה לכך יש בחלק השני, בתיאור ניסיונו האמיץ של חיים רם (בן צבי) לבטל את צו הגירוש נגד עורכי "הדרך" ("האחדות"). עם זאת, הכמות והצפיפות של "חומרי המפתח" פחותות בחלקים אלו בהשוואה לחלק הראשון, לכן התואר "רומן מפתח" חל, למעשה, רק על "בראשית המבוכה".
שערי תשובה
הספר וחלקיו
הספר "שערי תשובה" נחלק לארבעה חלקים, או "שערים":
בנוסף כתב רבינו יונה קונטרס קצר בשם "יסוד התשובה" המהווה מעין תקציר הדרכה לחוזר בתשובה.
הספר "שערי צדק"
כפי האמור, הספר הוא שריד לספר גדול יותר בשם "שערי צדק" שאבד. ישנם כנראה שרידים נוספים:
א. הספר "יסוד היראה" (קרוי גם ספר היראה) שנספח ברוב ההוצאות לשערי תשובה, הוא כנראה "שער היראה" מתוך שערי צדק.
ב. בפירושו הנודע של רבינו יונה לספר משלי מופיעים קטעים מתוך "שערים" והכוונה כנראה לציטטות מתוך ספרו שערי צדק.
ג. הספר "שערי העבודה" (בני ברק תשכ"ז), הוא לפי טענת המו"ל - רבי בנימין יהושע זילבר - מפרי עטו של רבינו יונה, ומהווה חלק נוסף מן הספר שערי צדק העלום. המו"ל טוען כי את הספר איתר בנו בכתב יד. בהוצאות מאוחרות של הספר הוא מביא הוכחות נוספות לזיהוי, ודוחה השגות שונות עליו. רבי יעקב ישראל קנייבסקי סבר שהספר לא חובר על ידי רבנו יונה. לעומת זאת, ישראל משה תא-שמע סבר שהזיהוי מבוסס וכי בעלותו של רבנו יונה על החיבור היא ודאית.
RTF
Rich Text Format (פורמט טקסט עשיר), או בקצרה RTF, הוא פורמט של קובץ מסמך חוצה פלטפורמות, שפותח על ידי חברת מיקרוסופט בשנת 1987. רוב מעבדי התמלילים המודרניים מסוגלים לקרוא ולשמור מסמכים בפורמט RTF.
היסטוריה
ריצ'רד ברודי, צ'ארלס סימוני ודייוויד לאוברט, חברי צוות הפיתוח של Microsoft Word, פיתחו את הפורמט באמצע שנות השמונים, עבור מעבד התמלילים Word 3.00, שהיה אז בשימוש במחשבי Mac. גרסאות הפורמט:
שימושים עיקריים
פורמט RTF משמש בעיקר להעברת קובצי טקסט מעוצבים, ממחשב למחשב, בפורמט חוצה פלטפורמות. משמעות הדבר שבכל מחשב ייראה המסמך בצורה אחידה וזהה (אם מותקנים במחשב הגופנים שבהם נעשה שימוש במסמך). בניגוד לפורמט DOC של Word, פורמט RTF אינו יכול להכיל קוד תוכנה של Visual Basic. חיסרון זה מהווה גם יתרון, למשל, ודאות שהמסמך לא יגיע עם וירוסים.
קינגפישר (אונייה)
קינגפישר (Kingfisher) הייתה אוניית מפרש עם מנוע עזר, ממעט ספינות הצי העברי המתהווה בימיו הראשונים. עם עיקול הספינה על ידי משטרת המנדט נמכרה ליהודים ונרשמה תחת השם "ציפור הקרח" בנמל יפו שבפלשתינה-א"י כנמל בית, ופעלה בשנים 1932–1933. מאז נרכשה שימשה את בית הספר הימי יומי ואת "בית"ר הימית" ללימודי ימאות ושיט בשילוב דיג.
תולדותיה
האונייה הייתה בבעלות ערבים שהשתמשו בה להברחת סחורה גנובה ונתפסה בידי שוטרי מכס המנדט הבריטי והועמדה למכירה. היא נרכשה על ידי פעילים מהתנועה הציונית שגייסו כסף בקרב אמידי היישוב במטרה להקים צי עברי. מאיר גורביץ, ראשון מייסדי האגודה הימית "זבולון" היה נחוש להכשיר ימאים עבריים ופעל לרכישתה. האונייה נרשמה בשמה העברי 'ציפור הקרח'.
גורביץ סבר כי אוניית לימוד תייצר הכנסה עצמית מדיג תוך כדי לימודי תורת הימאות והשיט. בחזונו ראה ימאים עברים מתפרנסים מהים, מייצרים מקומות עבודה נוספים, ותורמים בכך להתפתחותו הכלכלית של היישוב. היה זה ניסיון להמשיך ולקיים את בית הספר הימי יומי של האגודה הימית 'זבולון'. ציפור הקרח הועמדה לרשות תלמידי בית הספר עד שנסגר 'זמנית' מחוסר אמצעי מימון ובשל לחץ הפיכתו ל"מועדון שיט וספורט עממי עם בית ספר ערב לימאות".
רב החובל אריה באייבסקי ממייסדי "זבולון", שימש בה כמפקד וכמורה לימאות ולשיט וכראש קבוצת הדיג כשותפו של גורביץ בכיבוש הים. באייבסקי, שהיה בעל חזון להקמת צי עברי במזרח התיכון, היה רוסי שערק מחיל הים הרוסי בו שירת על אוניית הקרב אברורה ובהמשך, אחרי שרות על אונייה אחרת עלה ערק ולאחר תקופה עלה לארץ ישראל בה נישא והתגייר. הוא ראה בכיבוש העבודה בים ניצול משאבי טבע שיביא לחיסכון גדול למשק העברי ביישוב, ולשחרור הסחר הימי העברי מתלותו בימאים ובכלי שיט זרים. תחת פיקודו כאיש תנועת בית"ר, עסקה האונייה גם בהבאת מעפילים והפליגה הלוך ושוב בציר ביירות-חיפה-יפו.
ציפור הקרח הייתה בבחינת ניסיון הצלה של משימת כיבוש הים, אך לאסונם של היזמים ומפעילי האונייה, נשארה ברשותם רק חודשים ספורים ונטרפה בליל סערה על סלע אנדרומדה בחג פורים שנת 1933. על פי ההשערה לא נקשרה כיאות לרציף הנמל. אחרים סבורים שחבלי הקשירה לרציף הותרו מהמעגן בנמל יפו בפעולת חבלה מכוונת.
הייתה זו שעתם היפה ביותר
הייתה זו שעתם היפה ביותר (באנגלית: This was their finest hour) הוא שמו וסיומו של נאום אשר נשא וינסטון צ'רצ'יל, ראש ממשלת בריטניה בזמן מלחמת העולם השנייה, בפני בית הנבחרים של הפרלמנט הבריטי ב-18 ביוני 1940, כחודש לאחר עלייתו לשלטון כראש ממשלת אחדות לאומית שכללה את כלל המפלגות החברות בפרלמנט. היה זה הנאום השלישי בסדרה של שלושה נאומים אשר נשא צ'רצ'יל במהלך ימי המערכה על צרפת וקדמו לו "דם, עמל, דמעות ויזע" מ-13 במאי, "נילחם בחופים" מ-4 ביוני.
בנאומו הצדיק צ'רצ'יל את התמיכה המועטה לה זכו הצרפתים מצדה של הממלכה המאוחדת מאז אירועי דנקרק ודיווח אודות הצלחת פינויים מדנקרק של הכוחות המתגברים במבצע דינמו. הוא התנגד ללחץ ליצירת קואליציה פייסנית כלפי גרמניה הנאצית. בנוסף הוא סקר את הכוחות אשר עמדו לרשות הממלכה המאוחדת למניעת פלישה קרקעית לחופי האיים הבריטיים וסקר אגרות תמיכה מהדומיניונים אשר חיזקו את האמונה בניצחונה של בריטניה.
הנאום הסתיים במשפט:
Ynet
ynet (קיצור לשם העיתון באנגלית: "Yedioth-Net"; מבוטא: "וַאיְ-נֶט") הוא אתר חדשות ופורטל תכנים ישראלי הנמנה עם קבוצת ידיעות אחרונות. נכון לאפריל 2022, ynet הוא אתר החדשות הנצפה ביותר בישראל והרביעי מקרב כלל האתרים הנצפים בישראל.
הכנסותיו של האתר מגיעות בעיקר מהצגת פרסומות וכתבות ממומנות.
בשיח האינטרנט הישראלי מכונה האתר גם "טמקא" – האותיות המקבילות בעברית לאיות ynet במקלדת מחשב סטנדרטית.
בתחילת 2016 עברה מערכת ynet מתל אביב לבית "ידיעות אחרונות" בראשון לציון.
היסטוריה
האתר הושק, לאחר תקופת הרצה, ב־6 ביוני 2000. המנהל הראשון היה מוטי שוורץ. בהמשך החליף אותו יעקב נצר, מסוף 2017 מנהל הערוץ היה אבי בן טל וב-2019 מונה במקומו ברק קלמנוביץ'. העורך הראשי הראשון, זאב חספר, פרש חודשים ספורים לאחר ההשקה, ובמקומו מונה לעורך ראשי יון פדר, שבהובלתו הפך לאתר הישראלי הנצפה ביותר (מובילים לפניו בישראל חמישה אתרים שאינם ישראלים). סגן העורך הראשי פדר, ערן טיפנברון, החליף אותו בתפקידו ביוני 2013. במרץ 2016 החליפו אמנון מרנדה, ובאוקטובר 2017 חזר פדר לתפקיד העורך הראשי. ב־30 ביוני 2020 החליפו דרור עמיר. ב-1 בינואר 2023 מונה גידו רן לעורך הראשי.
את האתר עיצב המעצב הגרפי והטיפוגרף הבריטי נוויל ברודי.
בקיץ 2005, במהלך ההתנתקות, החל האתר לשלב צילומי וידאו מהשטח. ב־9 בדצמבר 2009 העביר האתר, לראשונה באינטרנט הישראלי, שידור חי של מופע שלם: הופעתה של נינט טייב במועדון הבארבי בתל אביב. ב־18 באוקטובר 2011, יום שחרורו של גלעד שליט, הפעיל האתר מערך שידורים חיים מורכב מכמה מוקדי שידור. שנה לאחר מכן, ב־6 בנובמבר 2012, חנך האתר אולפן טלוויזיה בליל הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2012.
בחודש ינואר 2007 בחר איגוד המפרסמים בישראל את העורך הראשי של ynet, יון פדר, לאיש השיווק של החודש. בנימוקים לבחירה ציין האיגוד כי "ynet נתפס כמדיום ארצי לגיטימי ושווה ערך למדיה ארצית אחרת כגון חדשות ערוץ 2, ידיעות אחרונות, או גלי צה"ל".
בינואר 2012 החל האתר לספק מבזקי חדשות בתחנות הרדיו האזורי רדיו ירושלים, רדיו חיפה, רדיו תל אביב, גלי ישראל ושתי תחנות רדיו דרום. ב־2015 נמנע ynet מלפרסם את פרקי סדרת הטלוויזיה הפופולרית "מגש הכסף", המותחת ביקורת נוקבת על קשרים מושחתים של הון-שלטון-עיתון, בהם האחים עופר, משפחת דנקנר ויצחק תשובה. הקשר העסקי בין הבעלים של ynet – ארנון מוזס, לבין יצחק תשובה, נחשף ב־2020. בעקבות הבחירות לכנסת העשרים כתב אתר "העין השביעית" שבמערכת הבחירות התאפיין האתר בביקורת כלפי בנימין נתניהו ובתמיכה ביריביו.
בפברואר 2019 החל האתר להציג גם כתבות המיועדות למנויים בלבד, במסגרת הקרויה "+ynet". באוגוסט 2021 חויב אתר ynet לשלם מיליון ש"ח לרשות התחרות, לאחר שנמנע מלספק לרשות נתונים בעניין שיתוף פעולה בין האתר לחברת טבולה. במהלך 2022, ynet נערך להשיק בחודשים הקרובים ערוץ טלוויזיה חדש, שיכלול את התכנים של האתר, נוסף על תכנים מקוריים ייעודיים שיופקו במיוחד.
בתחילת 2021 הצטרף האתר למהפכה האודיו העולמית, והשיק ערוץ פודקאסטים עם תכנים מקוריים. בלטו פודקאסט 'הכותרת' בהנחיית שרון כידון וישי שנרב, לצד פודקאסטים נוספים. בקיץ 2022 השיק האתר את רדיו ynet, תחנת רדיו דיגיטלי.
מבנה ופעילות
ynet מפיק באופן עצמאי חלק ניכר מהחדשות והתכנים המופיעים בו, באמצעות מערכת של כתבים, עורכים, צלמים, עורכי וידאו ואנשי תוכן והפקה. כן משולבים בו מאמרים מ"ידיעות אחרונות" ומכתבי עת של קבוצת ידיעות אחרונות. האתר עוסק בחדשות בקטגוריות רבות ביניהן כלכלה, ספורט, תרבות ובידור, בריאות, אינטרנט וטכנולוגיה, ומספק גם מידע שאינו חדשותי, כגון מדריכים, כתבות "מגזיניות", פודקאסטים ותוכן עיוני. האתר מפעיל אולפן טלוויזיה, שהסרטונים המופקים בו משולבים באתר ותחנת רדיו המשודרת באפליקציה כשפרקי התוכנית מתפרסמים באפליקציות הפודקאסטים ובספוטיפיי. ברוב הידיעות באתר מתאפשרת תגובה של הקוראים (טוקבק).
אתרי משנה
לצד האתר בעברית, מפעיל ynet גם אתר בשפה האנגלית בשם "ynetnews" שמתמקד בעיקר בחדשות ובפרשנות. בספטמבר 2019 הצטרף אליו גם אתר "ynetespanol" בספרדית. בעבר פעל גם אתר משנה בערבית (בשם "arabynet"), אך פעילותו הופסקה ב־6 במאי 2005 מטעמי כדאיות. בשנת 2008 השיק ynet את אתר mynet הפועל כמערכת נפרדת עם כתבים ועורכים משלה. תחת האתר פועלים 20 אתרי חדשות מקומיים המספקים עדכוני חדשות שוטפים לצד כתבות מכל המקומונים של קבוצת המקומונים ידיעות תקשורת. באותה שנה רכש ynet את אתר המשחקים "נט-גיימס". ב־2009 רכש האתר את אתר הדרושים AllJobs.
בצד אתרי התוכן הפעיל ynet את שירות הדואר האלקטרוני "ynetmail". שירות זה נסגר באוגוסט 2011. ynet מפעיל גם אתרים מסחריים: אתר הלוחות "winwin", אתר לסחר אלקטרוני (ynetshops), אתר למכירת שירותי תיירות (ynetours), אתר למכירת שירותי ביטוח רכב (ynet ביטוח), אתר קופונים ודילים יומיים (BigDeal) אתר למכירת ליטוגרפיות וציורים (ynetart), אתר החתונות myday, אתר צימרים (ynet צימרים) ועוד. בשנת 2011 רכש ynet כמחצית מזכויות האחזקה בפורטל בעלי המקצוע לבית "המקצוענים". בשנת 2012 רכש אתר ynet 50% מאתר החדשות החרדי "כיכר השבת". ב־2013 צורף ל־ynet אתר הנוער "פרוגי". באתר כותבים בני נוער בלבד במדורים שונים כגון חדשות, תרבות ובידור, מוזיקה, ספורט, דיגיטל ואופנה. בשנת 2015 רכש ynet את אתר הילדים הפופולרי "מיקמק".
רדיו ynet
רדיו ynet (הממותגת בתור ynet radio) היא תחנת רדיו אינטרנטי מבית "ידיעות אחרונות", המופעלת בידי אתר העיתון, ynet. התחנה משדרת 24 שעות ביממה תוכניות ופודקאסטים בנושאים שונים.
על פתיחת התחנה פורסם באוגוסט 2022, והיא החלה לפעול ב-4 בספטמבר 2022 בשעה 07:00, לאחר שידורי ניסיון שהתקיימו ב-1 בספטמבר. בהתחלה התחנה נקראה "רדיו Y", אך הוחלט לשנות את השם לנפוץ ומזוהה עם ידיעות אחרונות. הרדיו פועל 24 שעות ביממה, וניתן להאזין לשידוריו באתר ynet, באפליקציה של האתר, ובאפליקציות לרדיו דיגיטלי. מנהל התחנה הוא יוסי פישר.
באפריל 2023 נודע כי נשקל קיצוץ מסיבי בתחנה וסגירת כל התוכניות שלא מניבות מספיק רייטינג. כתוצאה מכך החל מ-30 באפריל נסגרו תוכניות רבות, התופסות כשליש מלוח השידורים, כולל תוכניות יומיות בנות שעתיים של אודי סגל ודוריה למפל, ושל דודו ארז ויואב רבינוביץ'. בכך ירדה כמות שידורי המקור ל-28 שעות בשבוע, לעומת 67 שעות בעבר.
עונת 1970/1971 בליגה הלאומית
עונת 1970/1971 בליגה הלאומית הייתה העונה ה-15 של הליגה הלאומית כליגת הכדורגל הבכירה בישראל.
על ניצחון במשחק הוענקו שתי נקודות ונקודה בודדת הוענקה על תיקו. הקבוצות שעלו לליגה לאומית לעונת 1970/1971 היו הפועל חדרה והפועל חולון. העונה החלה ב-17 באוקטובר 1970 והסתיימה ב-5 ביוני 1971. בתום העונה סיימה מכבי נתניה במקום הראשון, וזכתה באליפות לראשונה בתולדותיה. המבקיע המצטיין של העונה היה אלי בן רימוז' מהפועל ירושלים שכבש 20 שערים.
בסיום העונה מכבי פתח תקווה והפועל חולון ירדו ליגה. הקבוצות שעלו לליגה לאומית לעונת 1971/1972 היו מכבי יפו והפועל באר שבע.
סאמרוויל
סאמרוויל (באנגלית: Somerville) הוא שם משפחה.
חוף זונדרס
חוף זונדרס (באנגלית: Saunders Coast) הוא חוף בארץ מרי בירד שבמערב אנטארקטיקה.
החוף ממוקם בין כף קולבק לבין נקודת ברנאן, ובין חוף שיראזה שממערב לו, לחוף רופרט שממזרח לו.
חלקו של החוף שממערב לקו אורך 150°W מהווה חלק משטח חסות רוס (שניו זילנד טוענת לריבונות בו).
אין מדינה שטוענת לריבונות בחלקו המזרחי של החוף.
גילוי החוף
חוף זונדרס התגלה בטיסת מחקר ב-5 בדצמבר 1929, שבוצעה על ידי משלחת בירד לאנטארקטיקה שנערכה בין השנים 1930–1928.
החוף מופה לראשונה באמצעות תצלומי אוויר שבוצעו בטיסתו של קפטן הרולד אי. זונדרס (Harold E. Saunders), מצי ארצות הברית.
החוף מופה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית באמצעות סקרים על הקרקע ותצלומי אוויר שבוצעו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1965–1959.
הבחירות לכנסת השנייה
הבחירות לכנסת השנייה התקיימו ב-30 ביולי 1951, כ"ו בתמוז ה'תשי"א, ותוצאות הבחירות קבעו את הרכב הסיעות בכנסת השנייה. בחירות אלו התקיימו על רקע משבר בין מפלגת השלטון מפא"י ובין המפלגות הדתיות על רקע החינוך האחיד וגיוס בנות לצה"ל, אולם המאבק האמיתי התנהל בין מפא"י ובין הציונים הכלליים, שביקשו לנצל את מדיניות הצנע הכושלת של הממשלה כדי להפוך למפלגה השנייה בגודלה במדינת ישראל. תוצאות הבחירות הורו כי מפא"י שמרה על כוחה, והציונים הכלליים אמנם שילשו כמעט את כוחם, אך לאחר הבחירות נותרו הציונים הכלליים מחוץ לממשלה, והקואליציה נותרה כפי שהייתה, קואליציית מפא"י-דתיים.
רקע היסטורי
בן-גוריון החליט לא להקים ממשלה חדשה אלא לכהן בממשלת מעבר ולהקדים את הבחירות לכנסת. לאחר תקופה של אי ודאות שלטונית, שנבעה אף מחוסרים בחוק, התקבלו באפריל 1951 שני חוקים. חוק המעבר לכנסת השנייה קבע את המסגרת החוקית הכללית למעבר בין הכנסת הראשונה והכנסת השנייה, ואילו חוק נוסף הורה על פיזור הכנסת הראשונה ועל עריכת בחירות ב-30 ביולי 1951. כן הוחלט כי כל מי שהיה תושב מדינת ישראל ב-1 במרץ 1951 רשאי יהיה להצביע בבחירות. החלטה זו פירושה היה כי העולים החדשים שהגיעו לארץ בהמוניהם בשנתיים הקודמות, הם שיכריעו את מערכת הבחירות. מספרם של בעלי זכות הבחירה כמעט הוכפל בין שתי מערכות הבחירות. בשל קוצר הזמן לא גובש חוק בחירות חדש כפי שתוכנן תחילה, והכנסת חוקקה חוק בחירות שכלל רק שינויים קלים ביחס לשיטת הבחירות לכנסת הראשונה.
מערכת הבחירות
המפלגות הדתיות, שהתמודדו בשנת 1949 במסגרת החזית הדתית המאוחדת, לא שמרו על אחדותן, ובבחירות אלו התמודדו בארבע מפלגות שונות: "המזרחי", "הפועל המזרחי", "אגודת ישראל", ו"פועלי אגודת ישראל".[[קובץ:הבחירות לכנסת השנייה.png|ממוזער|403x403px|תוצאות הבחירות לכנסת השנייה:
]]תנועת החירות, שהייתה האופוזיציה הימנית למפא"י בבחירות הקודמות, הייתה גם היא בפילוג עמוק, בין מנהיגה, מנחם בגין, לבין חברי "הקבוצה האמריקנית" (ערי ז'בוטינסקי, שמואל מרלין והלל קוק) ושמואל תמיר, שטענו כי בגין אינו נועז דיו ושבהנהגתו הפכה המפלגה ל"בורגנית".
מערכת הבחירות התנהלה למעשה בין מפא"י ובין הציונים הכלליים, שראו בעצמם חלופה לשלטון, וסברו כי יש בכוחם להביס את מפא"י. סברה זו התעוררה בעוז אחרי הבחירות המוניציפליות שהתקיימו בנובמבר 1950, והיוו הפתעה מרעישה גם לציונים הכלליים וגם למפא"י: הציונים הכלליים זכו בכ-25 אחוז מכלל קולות הבוחרים והצליחו לכבוש או לשמור על ראשות כמה מן הערים המרכזיות בישראל, ובראש ובראשונה תל אביב, שנותרה בראשות ישראל רוקח. סיסמתם של הציונים הכלליים במסע הבחירות המוניציפלי הייתה "תנו לחיות בארץ הזאת", והיא התמקדה בחולשתה הגדולה של מפא"י: משטר הצנע, שלדעת רבים, כולל במפא"י, נכשל כישלון חרוץ. מפא"י הגיבה בהקלות במדיניות הצנע ובהקמת ועדה בראשות צבי ברנזון במרץ 1951 במטרה להכין את הצעת חוק הביטוח הלאומי עוד לפני הבחירות לכנסת השנייה, למרות שהיה ברור שאין למדינה היכולת להפעיל את החוק במשאביה המצומצמים. משה שרת טען ביומנו שהבחירות לרשויות המקומיות היו הסיבה האמיתית לבחירות. למרות שהבחירות המוניציפליות נערכו בערים, מקום שבו הייתה לציונים הכלליים נוכחות חזקה ממילא, סברו במפלגה כי יוכלו לשחזר את הישגם ואף להגדילו. תחת הסיסמה "מספיק ודי בשלטון מפא"י" ניהלו הציונים הכלליים מערכת בחירות אגרסיבית, שבה תקפו את בן-גוריון ואת דב יוסף, כשהם פורטים על הנימים הרגישות של מוראות משטר הצנע השנוא. הדברים הגיעו עד כדי כך שבמאי 1951, כאשר נסע בן-גוריון לארצות הברית, הוא נתקל שם בהתנגדות חריפה מצד ראשי הסתדרות ציוני אמריקה, ובהם הרב ד"ר אבא הילל סילבר, שהחליטו בוועידתם השנתית להביע תמיכה בציונים הכלליים בבחירות בישראל.
בן-גוריון לא נשאר פסיבי במאבק זה. הוא האשים את הציונים הכלליים בפגיעה ב"מפעל ההיסטורי" של הקמת מדינת ישראל, בכך שסירבו להצטרף לממשלתו ללא תנאי. בן-גוריון קיים עצרות המונים במעברות וביישובי העולים, ובהן זכה לתופעות של אהדה והערצה. אהדתם האישית של העולים לבן-גוריון עלתה בהרבה על האהדה למפלגת מפא"י. בן-גוריון גם טען שהציונים הכלליים מתנגדים לעלייה מסיבות כלכליות, וטען שהם מעדיפים את המעטים על פני הרבים. מפא"י גם פעלה להציב ברשימתה נציגים של המעמד הבינוני ושבצה ברשימתה את בכור שיטרית ואת ראובן פלדמן מזכיר ארגון סוחרי המכולת.
תוצאות הבחירות
בבחירות שהתקיימו ב-30 ביולי 1951 השתתפו 702,522 איש, ואחוז ההצבעה היה 75.96 אחוזים מכלל בעלי זכות הבחירה שמספרם היה 924,885. זוהי צניחה לעומת 87% בבחירות הקודמות. אחוז החסימה (1% מכלל הקולות הכשרים) עמד על 6,875 קולות.
חלוקת המנדטים לאחר ספירת הקולות הייתה: למרות כל התהפוכות, דומה היה בעקבות בחירות אלו כי מפא"י הצליחה לשמר את כוחה ואף הגדילה אותו במעט. בבחירות הקודמות קיבלו מפא"י והמפלגות הקשורות בה 47 מנדטים, בעוד שבבחירות אלו קיבלו 51 מנדטים. מפ"ם הפסידה 4 מנדטים מכוחה, מיעוטם למק"י ורובם, ככל הנראה, למפלגות הלוויין של מפא"י. הדתיים שמרו על כוחם (למרות שחלק לא מבוטל מן העולים היו מקורבים לעמדותיהם). המנצחים הגדולים בבחירות היו הציונים הכלליים, שקיבלו 20 מנדטים, וביחד עם סיעות הספרדים והתימנים שהיו קשורות בהם קיבלו 23 מנדטים. הניזוקים העיקריים מהצלחתם הגדולה של הציונים הכלליים היו מפלגות המחתרות ובראשן חרות, שכוחה ירד ל-8 מנדטים. הנושאים שהעסיקו את אנשיה, פרשת "אלטלנה" והדרישה ל"ארץ ישראל השלמה" נראו בלתי רלוונטיים לבוחר בבחירות אלו.
לאחר הבחירות
במשך כשלושה חודשים לאחר הבחירות התקשה בן-גוריון בהרכבת הממשלה. לבסוף הציג ב-7 באוקטובר 1951 את ממשלתו החדשה, אשר הייתה כמעט זהה לממשלה הקודמת, פרט לכך שהמפלגה הפרוגרסיבית בחרה להישאר באופוזיציה. הממשלה הורכבה ממפא"י, מפלגות הלוויין הערביות של מפא"י והדתיים, והיא נתמכה בקולות 65 חברי כנסת, כאשר הפרוגרסיבים נמנעים מהצבעה.
בתחילה ניהל בן-גוריון משא ומתן עם מפ"ם ולאחר מכן עם הציונים הכלליים, אך אלו העמידו דרישות שבן-גוריון לא רצה לעמוד בהן, ולכן החליט על הקמת ממשלה המסתמכת על קולות המפלגות הדתיות.
משמעות ההסתמכות על הדתיים, על מנת להשאיר את הציונים הכלליים ואת מפ"ם באופוזיציה, הייתה הסכמה לכמה מדרישותיהם בענייני דת ומדינה, כאשר הדרישה החשובה, אשר קיבלה את עיגונה בחוק בתי דין רבניים (נישואים וגירושין), התשי"ג - 1953, הייתה הכרה בסמכות בית הדין הרבני בכל נושאי המעמד האישי. כן סוכם על השארת הסטטוס קוו בעניין שיטת "הזרמים בחינוך" וגיוס הבנות, והוטל איסור על ייבוא בשר לא כשר. בדצמבר 1952 הביא לחצן של הסיעות הדתיות לצירופם של הציונים הכלליים והפרוגרסיבים אל הממשלה.
אבינה והגברים החשובים
אבינה והגברים החשובים הוא ספר "היסטוריה גרפית", אשר מבוסס על מסמכי המשפט הקולוניאלי של אבינה מנאש, שנערך בשנה 1887 בחוף הזהב. בתביעה, טענה אבינה שהיא מוחזקת כבת ערובה בתנאים של עבד, למרות שבריטניה אסרה וביטלה את העבדות בקולוניות. סיפורה של אבינה מהווה תיאור היסטורי לתקופת השעבוד בקולוניות המערביות באפריקה. הספר בנוי על תמליל בית המשפט. הדמיון בין המציאות לבין הספר העניקה חשיבות רבה ללמידת ההיסטוריה מאחורי הסיפור (היסטוריה העומדת מאחורי התמליל, ההיסטוריה של תפיסת העבדות במשטר הקולוניאלי מול תפיסת הפרט).
הספר פורסם בשנת 2012 ובשנת 2017 על בסיסו צולם סרט.
רקע
בין המאה ה-16 ועד המאה ה-19 נמכרו בכפייה עבדים שחורים רבים מיבשת אפריקה לאמריקה. סחר העבדים האטלנטי הוביל לקיום ועידת ברלין בשנת 1884, במטרה להסדיר ולחלק את הקולוניות ביבשת אפריקה. במאה ה-19 מדינות מערביות רצו להשתלט ולהרחיב את האימפריות שלהן, דבר שהוביל מדינות רבות להשתתף ולקדם את רעיונות הוועידה. כחלק מיעדי הוועידה, החליטו המדינות; לאסור על מסחר בעבדים, לחלק את היבשת על פי גבולות שרירותיים וכן נקבעו גם כללי מסחר ושיט. בראש כל אלה, המטרה המרכזית היא - "פיתוח אפריקה". ההסכמים המערביים שנחתמו בוועידת ברלין הושתתו על הרצון של מדינות המערב להתחדש, להתפתח ולנצל משאבים שלא קיימים ביבשת אירופה. בריטניה לדוגמה, אשר ראתה בקולוניה ההודית נכס רב- ערך, ראתה באפריקה כקיצור דרך עם פתיחתה של תעלת סואץ, ופעלה ממניעים אסטרטגיים. חוף הזהב זהו שמו האירופאי שניתן לחלק מרצועת החוף במערב אפריקה. שם זה ניתן למקום מכיוון ובמשך שנים רבות היו מחלצים מאזור זה בעיקר זהב ומשאבים נוספים שתרמו לכלכלה העולמית. תחילה סחרו בו דרך מעבר צפון אפריקה, ובהמשך דרך סחר עם מדינות אירופה שהגיעו לחוף. מוטיב הסחר הוביל בסוף המאה ה-16 לסחר העבדים האטלנטי, תושבי הקולוניות, והעברתם בעיקר לברזיל, לואיזיאנה והקריביים. סחר העבדים הואץ באמצע המאה ה-18 בעזרת שיתוף פעולה של ילידי המקום שנהנו מרווחים אדירים במסירת השבויים. בסוף המאה ה-18, הבריטים נחשבו בין התומכים הגדולים לביטול העבדות ברחבי העולם. המהפכה התעשייתית יצרה שינוי בחברה הבריטית והובילה למעמד בינוני של תעשיינים, בעלי ממון ואמידים. אלו, עזרו לממן הוגי נאורות והביאו אל הזירה הבינלאומית את המושג 'ליברליזם'. רעיונות חדשים אלו אפשרו לבריטים לראות עצמם כ"מתורבתים" יותר מאחרים וכך הצדיקו את המשימה המתרבתת (בה הבריטים האמינו כי מטרתם היא "להביא את התרבות" ליבשת אפריקה "הברברית"). בעקבות ההתקדמות האידאולוגית בבריטניה, החל ארגון מחדש בקולוניות על פי הקו המנחה של החברה הבריטית הליברלית. הבריטים חוקקו חוקים חדשים והטילו אותם על העיר הקולוניאלית וכך עיצבו אותה בדרך בריטית מקובלת. למרות הקולוניאליזם, יחסי האירופאיים מול ילידיי המקום היו יחסית חופשיים, החברות המסחריות פעלו בשיתוף פעולה מלא עד כדי כך שהילידים ראו עצמם "קצת" בריטיים.
עלילת הספר
אבינה מנאש ככל הנראה נולדה בחוף הזהב המזרחי לשבט דובר הewe. היא מספרת בעדותה שנלכדה לראשונה על די האלוף אסנטה אדו בופו בזמן פלישתו לשבט שלה בשנת 1869. על פי שמה ניתן להסיק כי נולדה ביום שלישי (אבינה\אבנה), והייתה ילדה שלישית במשפחה (מנשה\מנסה). לאחר שנלכדה, נלקחה אבינה להיות שפחה ביתית לשני בתי מגורים. לאחר מלחמת אסנטה-אנגלו (1873–1874) אבינה נלקחה כשלל מלחמה על ידי קאריקארי למחוז קוונווומה, והועברה בשנית על ידי סוחר בשם יואווהווה. הסוחר חיתן אותה עמו לכאורה, כדי שלא תראה כמו עבד, והכניס אותה לחוף הזהב, שם העבדות כבר לא הייתה חוקית. עם הגעתנו למחוז כף קייפ מתברר כי יואווה מכר את אבינה לקוונמינה אדדו, שניסה לחתן אותה עם טנדו עבדו. מנאש החליטה לברוח ל'אנשי הארץ' שלה בקייפ קוסט, שקישרו אותה לג'יימס דייוויס- מתורגמן בבית המשפט שעזר לה בהגשת תביעתה על עבדותה. בתביעתה, אבינה טוענת שהוחזקה בתנאים של עבד ואף נמכרה בין סוחרים, דבר שיצא מהחוק בקולוניות הבריטיות. הסיפור מגולל את התנהלות בית המשפט מול החוק הבריטי, וגם סביב השוני בין תפיסת העבדות בחוק מול המציאות. קוונמינה אדדו – הבעלים שתובעת באבינה, רוצה לחתן אותה עם עבדו. ג'יימס דייוויס - מתורגמן בבית המשפט, שהתחנך בבית ספר של המסיון. דיבר בכמה שפות והיה בקיא בחוקי בית המשפט הבריטי. היה ממעמד נמוך ממוצא מעורב. ג'יימס ידע איך לפנות לשופט בבית המשפט, לכן החליט לעזור לאבינה ולפנות באמצעות המוסר אל השופט. וויליאם מלטון – פקיד במשרד המושבות הבריטי, שימש כשופט בתביעה. מלטון היה ידוע כאדם הגון, לפחות במקרים של עבדות. מלטון היה נעזר רבות ביועציו, שלרוב הגיעו ממשפחות סוחרים. במשפט זה הוא הזיק לאבינה, מתוך אינטרס לא לפגוע בתפיסת העבדות של אבינה ושל רבים אחרים. ג'יימס האטון ברו – עורן דין במקצועו, צאצא למשפחת סוחרים ומייצג את קוומינה במשפט. ברו האמין ברעיון של "המשימה המתרבתת" וחשב שהבריטים יועילו בהתפתחותם לאפריקאים.
בראש המשפט עמד מלטון- פקיד ששימש כשופט במושבה הבריטית. מלטון נתפס במושבה כאדם הגון, במיוחד לתיקים שעוסקים בשעבוד. את עמדת ההגנה תפס ג'יימס האטון ברו, שהיה חלק ממשפחת סוחרים מקומית, אמידה ובעלת קשרים רבים עם מנהיגים מקומיים והרשויות הבריטיות. ג'יימס נחשב כ"מעורב"(נולד להורים מגזע שונה) והאינטרסים שלו לרוב תאמו את הרשויות הבריטיות למרות שראו בעירוב כ"זיהום". ג'יימס ייצג את קוומינה ורצה להוכיח שאבינה לא הוחזקה בתנאי עבד כפי שנתפס בחוק הבריטי. במהלך המשפט אבינה מונה כמה דוגמאות לכך שבאמת הייתה עבד. היא מספרת על מחרוזת שקיבלה מיוואוה ונלקחה ממנה עם מכירתה, דבר הדומה מבחינתה להחלפת כספים במכירה. עוד היא מספרת שאחותו של קוומינה שלחה אותה לאסוף קרשים למדורה, להביא מים ולהכין אוכל, ולבסוף אבינה גם לא ישבה לאכול איתם את ארוחת הערב. היא טוענת שלא רצתה לעשות את הדברים האלו ואף איימו עליה והכריחו אותה. מלטון השופט, שואל את אבינה מדוע היא בטוחה שהייתה עבד, היא עונה שאצל הבעלים הקודמים שלה, כאשר המשפחה הייתה יושבת לאכול, העבד היה ממשיך לעבוד וכך גם קרה אצל קוומינה במהלך הארוחות- הם היו אוכלים והיא הייתה שוטפת את בגדיהם. אבינה הפסידה במשפט. לטענת החוק הבריטי אבינה לא הוחזקה בתנאים של עבד. היא הייתה מקבלת מזון ולבוש, לא קראו לה בלשון שפחה והיא מעולם לא הוכתה. בנוסף, לא בוצעה על חשבונה ומולה החלפת כספים, לכן בית המשפט לא מכיר בקנייתה\מכירתה. אבינה מסבירה לג'יימס דייוויס לאחר המשפט שהיא כבר ברחה והצליחה להשיג את החופש שלה, אף אחד לא ייקח אותה לעבדות יותר, אבל המטרה שלה הייתה להגן על חבריה ולשנות את היחס לאנשים כמוהה. ניכר שאבינה הפסידה במשפט בעיקר מכיוון שמלטון לא רצה ליצור מגמה של מהפכת עבדים. בנוסף, אי אפשר להתעלם מכך שחבר המושבעים היה מורכב מבעלי שטחים ואינטרסים, סוחרים וחברים של בעלי עבדים – שלהם אינטרס דומה לשל מלטון.
סיסו (סרט)
סיסו (באנגלית: Sisu) הוא סרט פעולה היסטורי משנת 2022 שכתב וביים יאלמרי הלנדר. הסרט מתרחש בלפלנד הפינית במהלך מלחמת העולם השנייה, עוקב אחר לוחם פיני אגדי ומחפש זהב לשעבר המנסה לאבטח את הזהב הגנוב שלו ולהגן על עצמו מפני יחידת חיסול גרמנית בראשות קצין אס אס אכזרי. בסרט מככבים יורמה טומילה, אקסל הני, ג'ק דולן ומימוזה וילאמו.
במקור, הלנדר היה אמור לעבוד על קומדיית המדע הבדיוני "Jerry and Ms. Universe" בתור הפרויקט הבא שלו לאחר "נשיא על הכוונת" (2014), אבל מגפת הקורונה שינתה את תוכניתו והוא המשיך הלאה ליצירת "סיסו". הסרט צולם בשנת 2021 ליד הכפר נוורגם בלפלנד   עם תקציב של כ-6 מיליון אירו. לדברי הלנדר, הסרט "משחק הדמים" (1982) והצלף הצבאי הפיני סימו האוהא, שנלחם נגד הצבא האדום, שימשו השראה גדולה לסרט.
Sony Pictures Worldwide Acquisitions, מחלקה של סרטי סוני, רכשה את זכויות ההפצה העולמיות של הסרט מחוץ למדינות נורדיות. לאחר מכן הצטוותה עם ליונס גייט כדי להפיץ את הסרט באמריקה הצפונית. הסרט עלה לראשונה בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בטורונטו ב-9 בספטמבר 2022. הסרט הוקרן בבכורה בפינלנד ב-27 בינואר 2023, ויצא לאקרנים בארצות הברית ב-28 באפריל 2023. הוא קיבל ביקורות חיוביות מהמבקרים.
עלילה
לאחר שפינלנד הפסידה במלחמת ההמשך בסוף 1944, ברית המועצות מסכימה להפסיק את הלחימה אם כל החיילים הגרמנים יגורשו מפינלנד. זה גורם לכוחות הגרמנים להגיב בפינים, מה שמוביל למלחמת לפלנד.
אטאמי קורפי, קומנדו בדימוס החי לבד עם הסוס שלו והבדלינגטון טרייר הנאמן שלו בשיממון המרוחק של לפלנד, מבלה את ימיו בחיפוש וכרייה אחר זהב. הוא מבחין בקרבות המתרחשיות באופק, אך אינו שם ליבו אליהם. לאחר שגילה מרבץ זהב עשיר, הוא אוסף כמות נכבדה של גושי זהב ועולה על סוסו לכיוון העיר הקרובה ביותר כשכלבו משתרך אחריו.
לאורך הדרך, אטאמי נתקל במחלקת ורמאכט של 30 איש בראשות אובר-שטורמפיהרר האס אס האכזרי ברונו הלדורף והכפוף שלו וולף, אשר הורסים התנחלויות במהלך נסיגתם ואף לקחו עימם כמה נשים פיניות בשבי. הלדורף מתעניין מעט באטאמי ונותן לו לעבור.
עד מהרה ניצב אטאמי על ידי קבוצה שנייה של חיילים, לאחר שהם מגלים שתיקי האוכף שלו מלאים בזהב הם מתכוננים להוציא אותו ואת הכלב שלו להורג. אבל לפני שהם שמים לב הוא הורג את כולם במהירות. מותרע מהירי, ברונו פוקד על פלוגתו לסוב לאחור לחקור את העניין, רק בכדי לגלות את הטבח. הוא מוצא את אחד מגושי הזהב של אטאמי, שנלקח על ידי אחד החיילים הגוססים.
ברונו והטנק שלו רודפים אחרי אטאמי עד לקצה שדה מוקשים, שם סוסו של אטאמי נהרג על ידי מוקש. מקבץ את הזהב שלו שיתפזר לכל עבר, אטאמי מפוצץ בכוונה מוקש נוסף כדי לברוח. החיילים הנשלחים בעקבותיו מוצאים מהר את סופם עקב הפעלה לא מכוונת של המוקשים. שתיים מהנשים השבויות מצוות ללכת לפני השיירה כדי להבטיח דרך בטוחה.
פצוע ומותש, אטאמי מתעורר מהתקרבותה של המחלקה. כשכלבי החיילים על עקבותיו, הוא נתלה מתחת לאחד מכלי הרכב הגרמניים ומחורר את מכל הדלק, דבר הגורם לגופו להישטף בבנזין כדי להסתיר את ריחו. כאשר המחלקה עוצרת כדי לבדוק את הדליפה, אטאמי נמלט, שומר על מרחק בטוח מהכלבים באמצעות כך שהוא מצית עצמו באש לפני שהוא צולל לתוך האגם הסמוך. ממתין שיעלה על פני השטח, ברונו שולח חיילים לאגם, אך אטאמי משסף את גרונם מתחת למים ונושם את האוויר הנמלט מצווארם. אטאמי מגיע לצד השני של האגם, אבל ברונו מוצא את הכלב שלו.
אטאמי מגלה שהעיר הושארה בחורבות בוערות על ידי הגרמנים, ותופס מחסה בתחנת דלק. ברונו שולח את הכלב של אטאמי למצוא את בעליו, כשמקל דינמיט דולק מחובר לקולר שלו. אטאמי מציל את הכלב אך מעומם מהפיצוץ. ברונו, וולף ונהג הטנק שוצה תולים את אטאמי מהשלט של תחנת הדלק, לוקחים את הזהב ומשאירים אותו למות לא לפני שברונו משאיר גוש זהב אחד בכיסו של אטאמי על "טרחתו". כשהם הולכים, אטאמי נועץ את פצעו הפתוח בזרוע ברזל בולטת שעל העמוד, דבר המציל אותו מהלולאה אך גורם לו לאבד הכרה כשהוא עדיין תלוי על החבל. זוג טייסים גרמנים נוחתים בחיפוש אחר דלק וההדף מהמטוס מרעיד את השלט של תחנת הדלק וגורם לאטאמי ליפול ארצה. המהנדס במטוס מבחין שאטאמי בחיים והטייס מורה לו להרוג אותו ואת הכלב הנבחן שלו. אטאמי מצליח להרוג את המהנדס ולעלף את הטייס.
אינו מוכן להתמודד עם ההשלכות של התבוסה הקרבה של גרמניה, ברונו מתכוון להשתמש בזהב כדי להימלט עם וולף ושוצה, ולארגן טייס שיטיס אותם למקום מבטחים בזמן ששאר המחלקה עושה את דרכם לנורווגיה. בינתיים, אטאמי מכריח את הטייס ששרד להטיס אותו לכיוון המחלקה. עד מהרה, החיילים מגלים שהמטוס התרסק באמצע השביל שלהם, כשהטייס נתלה על ידי אותה לולאה שוולף השתמש בה על אטאמי. כשהשיירה ממשיכה, אטאמי מטפס על המשאית המחזיקה את הנשים השבויות, הורג את החיילים השומרים עליהן ומחמש את הנשים. הוא ואיינו, אחת הנשים השבויות, תופסים שליטה על אחת המשאיות, אטאמי מזנק על הטנק של ברונו בזמן ששאר הנשים פותחות בירי על החיילים במשאית השנייה.
אטאמי שולף את וולף מתוך הטנק ומכה אותו קשות, עוזב אותו לחסדי הנשים ופוצח במרדף אחר ברונו, אשר רוצח את שוצה בדם קר לפני שממריא עם הטייס. אטאמי יורה על המטוס, פצע את הטייס אנושות, ומשתמש במכוש שלו כדי לפרוץ את דרכו אל בטן המטוס בעודו באוויר. לאחר קרב פנים אל פנים, ברונו המתוסכל מכה את אטאמי עם רצועה סטטית, ומצליח לבסוף להכניע אותו. כשברונו עומד להכות אותו שוב, אטאמי מחבר במהירות את הרצועה לפצצה ומשחרר אותה דרך דלת תא הפצצות, מפיל את ברונו אל מותו. מוצא את הטייס מת גם הוא, אטאמי חוגר את עצמו כשהמטוס מתרסק לתוך ביצה גדולה. בראשות איינו, הנשים מוסרות את וולף ואת הטנק הגרמני ליחידה פינית שאינה מאמינה לנגד עיניה.
אטאמי, עודנו בחיים באופן פלאי, זוחל החוצה מהביצה, מתאחד עם הכלב שלו ועושה את דרכו להלסינקי מוכת המלחמה. עקוב מדם ומוכה, אטאמי נכנס לבנק שם הוא משליך את גושי הזהב שלו על הדלפק. שאר הלקוחות לבושים בהידור ומסתכלים עליו בפליאה. לבסוף הוא מדבר בפעם הראשונה בסרט, מבקש מהפקידה להחליף אותם בשטרות גדולים, ומסביר שהמטרה היא "שלא יהיה לי כל כך כבד לסחוב".
הכנסות
נכון ל-9 ביוני 2023, הסרט גרף 7.3 מיליון דולר בארצות הברית ובקנדה, ו-4.3 מיליון דולר בטריטוריות אחרות, בסך כולל של 11.6 מיליון דולר ברחבי העולם.
ביקורות
רוברט דניאלס מ-RogerEbert.com העניק לסרט שלושה וחצי מתוך ארבעה כוכבים, והצהיר כי "'סיסו' מבדר בצורה יוצאת דופן, בעיקר בגלל שבניגוד לנושאים הרציניים שבו, הוא אינו מפחד להיות שטותי". רוס בונימה מהאתר קוליידר נתן לסרט את הציון "B", ואמר ש"'סיסו' הוא בהחלט מגוחך, אך לפעמים זה פשוט כיף לראות כמות גסה של נאצים מקבלים את מה שמגיע להם". טום שון מהטיימס דירג את הסרט ארבעה מתוך חמישה כוכבים, וציין כי "הסרט הוא אלים בצורה הזולה והמקסימליסטית של סרט של טרנטינו - עצמות נשברות, גופות נחתכות לגזרים, דם ניתז על המסך - אבל אין שום דבר מבולגן בעלילה, אשר דחוסה כמו סרט של סרג'ו לאונה".
עתיד
במרץ 2023, הלנדר רמז בראיון ל-STT על הרעיון שאם הסרט יצליח בקופות בארצות הברית, הוא ישקול בחיוב ליצור המשכון אפשרי.
מרכז המחקר איימס
מרכז איימס הוקם במקור על מנת לבצע מחקרים אודות אווירודינמיקה באמצעות מנהרות רוח על מטוסים מונעים באמצעות מדחפים, אך במהלך השנים תפקיד המרכז התפתח וכלל גם טיסות חלל וטכנולוגיית מידע וכיום המרכז לוקח חלק חשוב בתפעול משימות חלל מחשבי־על ומתמחה באסטרוביולוגיה.
משימות
אף על פי שאיימס מוגדרת כמרכז מחקר ולא כמרכז לטיסות חלל היא הייתה והיא אחראית על מספר משימות חלל:
בנוסף למשימות אלו איימס לקחה חלק במשימות מארס פאת'פיינדר, מארס רובר, פיניקס ומארס סיינס לברטורי.
מנהרות רוח
מנהרות הרוח שבמרכז איימס ידועות לא רק בשל גודלם העצום, אלא גם בגלל מאפייניהם השונים המאפשרים ביצוע סוגים שונים של מחקר מדעי והנדסי:
NFAC
NFAC - קיצור של National Full-Scale Aerodynamics Complex הוא מתקן מנהרות הרוח הגדול ביותר בעולם וניתן להכניס לתוכו מטוסים אמיתיים ולא רק דגמים מוקטנים שלהם. המנהרה המקורית נבנתה ב־1940 והיא גלילית, גובהה 12.2 מטרים ואורכה 24.4 מטרים והיא יכולה לספק דחף אווירי במהירות של 300 קשר (560 קמ"ש). בשנות ה־80 נוספה עוד מנהרה בגובה 24.4 מטרים ובאורך 48.8 מטרים והותקנו בה מערכות אוויר חדשות. מנהרה זו היא מנהרת הרוח הגדולה ביותר בעולם והיא משמשת לבחינת האווירודינמיקה של כלי טיס שונים ולבצוע מחקרים עליהם. מנהרה זו יכולה להכיל מטוס בואינג 737 בגודל מלא וליצור דחף אוויר במהירות של עד 100 קשרים (190 קמ"ש). אף על פי ש־NFAC הוצאה משרות נאס"א ב־2003 היא מופעלת כיום על ידי חיל האוויר של ארצות הברית.
פרס גראמי
פרס גראמי (באנגלית: Grammy Award, שם מקוצר של המקור - Gramophone Awards, "פרס הגרמופון") הוא פרס הניתן על ידי האקדמיה הלאומית לאמנויות ולמדעי ההקלטה של ארצות הברית עבור הישג יוצא דופן בתעשיית המוזיקה.
זכייה בפרס גראמי מוענקת בעשרות קטגוריות שונות בכל שנה. רוב הקטגוריות מחולקות לפי סוגות מוזיקליות שונות, ואילו הקטגוריות המרכזיות והבולטות ביותר אינן מוגבלות לסוגה מסוימת.
גראמי נחשב לפרס היוקרתי ביותר בתעשיית המוזיקה העולמית, ומייצג תחום זה בדומה לפרס האוסקר בתחום הקולנוע, פרס אמי בתחום הטלוויזיה ולפרס טוני בתחום אמנות הבמה (ארבעת הפרסים יחדיו נקראים EGOT ובעולם ישנם רק 17 איש שזכו בכולם).
היסטוריה
מוצאם של פרסי גראמי הוא בפרויקט ליצירת שדרת הכוכבים של הוליווד בשנות החמישים. מספר אנשים מתעשיית המוזיקה נבחרו לוועדה שתפקידה להרכיב את רשימת אנשי המוזיקה הראויים לקבל כוכב בשדרה. במהלך העבודה, הבינה הוועדה שישנם אנשים רבים המובילים את תעשיית המוזיקה אך לעולם לא יזכו לכוכב בשדרה. בשנת 1957 הוחלט לתת מענה לבעיה על ידי ייסוד פרס שניתן על ידי תעשיית המוזיקה בדומה לפרס האוסקר ולפרס אמי, וכך הוקמה האקדמיה הלאומית לאמנויות ולמדעי ההקלטה של ארצות הברית.
טקס פרסי גראמי הראשון נערך ב-4 במאי 1959 וחולקו בו 28 פרסים.
הטקס שהתקיים ב-1971 היה הראשון ששודר בשידור חי בטלוויזיה, ברשת ABC. החל מ-1973 משודר הטקס מדי שנה ברשת CBS.
עד 1971, טקסי פרס גראמי נערכו במקומות שונים בו זמנית. הערים המארחות הראשונות היו ניו יורק ולוס אנג'לס. שיקגו הצטרפה הפכה לעיר מארחת בשנת 1962, ובשנת 1965 הצטרפה גם נאשוויל.
הטקס של שנת 1971, שנערך בלוס אנג'לס, היה הראשון שהתקיים במקום אחד. בשנה שלאחר מכן עבר הטקס לניו יורק, ובשנתיים הבאות הוא התקיים בנאשוויל. בשנים 1974–2003, פרסי גראמי נערכו במקומות שונים בניו יורק ובלוס אנג'לס.
בשנת 2004, הסטייפלס סנטר שבלוס אנג'לס הפך לביתו הקבוע של הטקס. מוזיאון גראמי נבנה בצמוד לסטייפלס סנטר, כדי לשמר את ההיסטוריה של טקס פרסי גראמי. על המדרכות ברחובות המוזיאון מוטבעים דיסקי ארד, בדומה לשדרת הכוכבים של הוליווד, המכבדים את הזוכים של כל שנה בארבע הקטגוריות המרכזיות – אלבום השנה, תקליט השנה, שיר השנה ותגלית השנה.
קטגוריות
ארבע הקטגוריות המרכזיות הן:
קטגוריות אלו אינן מוגבלות לסוגה מוזיקלית. מלבד קטגוריית "תגלית השנה" שנוסדה החל מטקס פרסי גראמי השני, קטגוריות אלו קיימות מהיווסד הטקס הראשון.
רובן של שאר הקטגוריות נחלק תחת סוגות ספציפיות, כגון פופ, רוק, קאנטרי, ראפ, ג'אז, מוזיקה קלאסית וכדומה. לדוגמה, קטגוריית "ביצוע אלתור הסולו הטוב ביותר בג'אז" בסוגת הג'אז, או "הקלטת האופרה הטובה ביותר" בסוגה הקלאסית. קטגוריות אחרות נוגעות לעניינים טכניים, כגון הלחנה, עיבוד, הערות אלבום ומארז. פרסים מיוחדים מוענקים עבור תרומה מיוחדת לתעשיית המוזיקה. בין הקטגוריות הנוספות ניתן לציין פרס עבור מפעל חיים ופרס לאנשי מקצוע שונים של התעשיית ההקלטות. בשנת 2014 פרס זה לראשונה הוענק לצלם ג'ים מרשל.
בגלל המספר הגדול של קטגוריות הפרס, והרצון לכלול כמה הופעות של אמנים שונים במהלך טקס, רק הפרסים בעלי העניין הגבוה ביותר – בדרך כלל בין 10 ל-12 פרסים, כולל ארבע הקטגוריות המרכזיות וקטגוריה אחת או שתיים בסוגות הפופולריות ביותר (פופ, רוק, קאנטרי וראפ) – מוענקים בטקס הענקת הפרס המשודר בטלוויזיה. פרסים אחרים מוענקים בטקס המתקיים בשעות אחר הצהריים שלפני השידור הטלוויזיוני.
מאז הטקס הראשון, בו הוענקו 28 פרסים, מספר הקטגוריות עלה בהדרגה כל שנה, עד שבטקס ה-53 שנערך בשנת 2011 חולקו 109 פרסים. ב-6 באפריל 2011, ביצעה האקדמיה הלאומית לאמנויות ולמדעי ההקלטה של ארצות הברית שינוי משמעותי במספר הקטגוריות. במסגרת השינוי 29 קטגוריות בוטלו או אוחדו עם קטגוריות אחרות. השינוי נכנס לתוקף בשנה שלאחר מכן, בטקס ה-54 שנערך בשנת 2012. גם מאז אותו צמצום משמעותי, המשיך מספר הקטגוריות לגדול משנה לשנה.
ביוני 2020 הודיעה האקדמיה הלאומית לאמנויות ומדעי ההקלטה כי היא מפסיקה להשתמש במושג "אורבני" כסיווג למוזיקה אמריקאית, ובכך ביטלה את כל הקטגוריות הכוללות את המושג הזה. החלטה זאת באה בעקבות מחאות ג'ורג' פלויד וביקורות על כך שהמושג מזוהה עם תרבות אפרו-אמריקאית, ובכך מפריד אמנים שחורים מלבנים.
תהליך המועמדות
התקופה בה אלבום יכול לצאת ולקבל מועמדות לפרס גראמי בשנה מסוימת היא בין תחילת אוקטובר שלפני הטקס של השנה הקודמת לבין סוף ספטמבר שאחריו.
הגשת המועמדות לפרס יכולה להיעשות על ידי חברות תקליטים או אנשים פרטיים. הגשת המועמדות נעשית בצורה מקוונת, ועותק פיזי של היצירה נשלח לאקדמיה הלאומית לאמנויות ולמדעי ההקלטה. כשהיצירה מתקבלת באקדמיה, נערכים מושבי ביקורת בהם משתתפים יותר מ-150 מומחים מתעשיית המוזיקה, על מנת לקבוע אם היא זכאית ואם היא הוכנסה תחת הקטגוריה נכונה.
רשימה עם יצירות שעברו את התהליך מופצת לכל חברי האקדמיה, שכל אחד מהם מורשה להצביע בתחום הכללי (אלבום השנה, תקליט השנה, שיר השנה, ותגלית השנה) ובלא יותר מתשעה מתוך שלושים תחומים אחרים. חמש ההקלטות שזוכות להכי הרבה קולות בכל קטגוריה הופכות להיות המועמדות לפרס, ובכמה קטגוריות יש ועדת ביקורת שקובעת את 5 המועמדים הסופיים. עשויים להיות יותר מחמישה מועמדים אם יש תיקו בתהליך.
לאחר שנקבעו המועמדים, פתקי הצבעה סופיים נשלחים לחברי האקדמיה, שיכולים להצביע בתחום הכללי ובלא יותר משמונה מתוך שלושים תחומים אחרים. חברי האקדמיה לא מחויבים להצביע רק בתחומי התמחותם. פתקי הצבעה נספרים בחשאי על ידי משרד רואי החשבון דלויט טוש טומטצו. המנצח בכל קטגוריה, זה שזכה למספר הקולות הרב ביותר, מוכרז בטקס פרסי גראמי. אלה שלא ניצחו מקבלים מדליה על מועמדותם.
בשני סבבי ההצבעה, חברי האקדמיה נדרשים להצביע על איכות היצירה בלבד ולא להיות מושפע ממכירות, מצעדים, חברויות אישיות, העדפות אזוריות או נאמנות לחברה. קבלת מתנות אסורה.
פסלוני גראמי
פסלוני הפרס מעוצבים בצורת גרמופון מוזהב, ומיוצרים על ידי חברת Billings Artworks בקולורדו. כל פסלון מיוצר בעבודת יד, מורכב מכמה חלקים ומצופה זהב. ב-1990 שונה העיצוב המקורי של הפסלון כך שיהיה עמיד יותר בפני נזק, וכתוצאה מכך גדלו ממדיו.
ביקורת
מספר אמנים וכתבי מוזיקה ייחסו חשיבות מועטה לפרסים. מיינארד ג'יימס קינן מלהקת טול הסביר את אי הגעתו לטקס בו זכתה להקתו:. הפרסים ספגו ביקורת על הענקת הפרס או נתינת מועמדות לאלבומים מצליחים יותר מבחינה מסחרית ולא אלבומים מצליחים מבחינה ביקורתית. בשנת 1991, שינייד או'קונור הפכה למוזיקאית הראשונה שמסרבת לקבל את הפרס; היא גם החרימה את הטקס בו הייתה מועמדת לפרסי תקליט השנה, ביצוע הפופ הווקאלי הטוב ביותר של זמרת, וביצוע המוזיקה האלטרנטיבית הטוב ביותר. היא הסבירה שהסיבה להחרמה היא המסחריות הקיצוניות של הפרסים.
במאמר שכתב ג'ון קרמניקה, מבקר המוזיקה של ה"הניו יורק טיימס", הוא מתח ביקורת על חברי האקדמיה בשל היותם ומתעלמים ממוזיקה.
גזענות
בשנת 2017, לאחר שהשיר "One Dance" של דרייק לא זכה בפרס השנה, הוא האשים את הגראמי בגזענות כלפי שחורים. בנוסף, לאחר שזכה בקטגוריית "שיר הראפ הטוב ביותר" על שיר הפופ Hotline Bling, סירב לקבל את הפרס ואמר כי "אפילו שהשיר לא מוגדר שיר ראפ, הקטגוריה היחידה שהם יכלו לשים אותי בה הייתה ראפ. זה אולי מאחר שבעבר עשיתי ראפ ואולי מאחר שאני שחור. לא מצליח להבין למה". ספנסר קורנהבר ממגזין "האטלנטיק" כתב כי "הגראמי דחו יצירה שחורה עם חזון לטובת יצירה מסורתית לבנה".
באותה השנה, יחד עם דרייק גם אמנים נוספים כמו ג'סטין ביבר, קניה ווסט, פרנק אושן ואחרים החרימו את הטקס בטענה שהוא גזעני. הנהלת הטקס הכחישה את הטענות, ומנהלה אמר כי לגראמי אין לדעתו "בעיית גזענות".
זכיות
להלן טבלה המציגה את הזוכים בעלי מספר הזכיות הרב ביותר של פרסי גראמי בכל הזמנים:
סר גאורג שולטי היה בעל מספר הזכיות הרב ביותר (31 פעמים). מבין 18 המובילים במספר הזכיות בפרס גראמי, ישנן 2 נשים בלבד. ביונסה נכון ל 2023, היא האמן עם המספר הרב ביותר של פרסי גראמי (32 פעמים), והאישה השחורה הראשונה במעמד זה. להקת U2 הם ההרכב בעל מספר הזכיות הרב ביותר (22 פעמים).
זכיות לפי שנים
להלן מוצגים זוכים לפי שנים בארבע הקטגוריות המרכזיות (שאינן מוגבלות לסוגה מסוימת): אלבום השנה, תקליט השנה, שיר השנה ותגלית השנה. קישור לזוכים בקטגוריות האחרות נמצא בעמודה "פרסים נוספים".
ראו גם
פרס הגראמי הלטיני
The Conjuring: The Devil Made Me Do It (פסקול)
The Conjuring: The Devil Made Me Do It: Original Motion Picture Soundtrack הוא פסקול סרט האימה העל-טבעי האמריקאי "לזמן את הרוע 3: בשליחות השטן" (2021), שהולחן על ידי המלחין ומפיק הסרטים האמריקאי ג'וסף בישארה. הפסקול יצא לאור ב-28 במאי 2021, על ידי חברת התקליטים ווטר-טאוור מיוזיק.
The Conjuring: The Devil Made Me Do It הוא הפסקול הרשמי של סרט האימה העל-טבעי שובר הקופות "לזמן את הרוע 3: בשליחות השטן" (2021), שיצא לאקרנים בסמוך לצאתו, והוא הפסקול השישי אותו מלחין ג'וסף בישארה עבור היקום הקולנועי של לזמן את הרוע.
רקע והלחנה
בתוך The Conjuring: The Devil Made Me Do It נכללים שירים מסוגת המוזיקה האלקטרונית ומוסגת מוזיקת אימה ומתח. כל שירי הפסקול הולחנו על ידי המלחין ומפיק הסרטים האמריקאי ג'וסף בישארה. השיר "Devil Opening", מהווה כשיר הפותח את הפסקול ואת הסרט "לזמן את הרוע 3: בשליחות השטן", ו-"Soaring Curses", סוגר אותם.
מקס הובאכר
ביוגרפיה
הובאכר נולד ב-1 באוקטובר 1993 בברן שווייץ. הוא סיים את בית הספר התיכון "מטאורה" בברן בשנת 2012 ועבר ללייפציג גרמניה כדי ללמוד בתיאטרון ומוזיקה בשנת 2014.
הובאכר הופיע בתיאטרון ילדים ברובע ברייטנראן בברן בגיל שבע. בגיל שלוש עשרה הוא שיחק ב"ליברסטראום" של רוברט וולצר בתיאטרון שאושפילהאוס בציריך. את הופעת הבכורה שלו כשחקן קולנוע ערך בשנת 2010 בסרט Station Pirates, בו גילם ילד חולה סרטן. הוא שיחק בתפקיד הראשי בדרמת הקולנוע "Der Verdingbub", בבימויו של מרקוס איבודן. ותפקיד משנה בסרט "רכבת לילה לליסבון".
מילאדין סטבנוביץ'
מילאדין סטבנוביץ' (בסרבית: Миладин Стевановић; נולד ב-11 בפברואר 1996 בביילינה שבבוסניה והרצגובינה) הוא כדורגלן סרבי המשחק בעמדת המגן הימני בקבוצת צ'וקריצ'קי מליגת העל הסרבית.
קריירת מועדונים
סטבנוביץ' גדל במחלקות הנוער של רדניק ביילינה ופרטיזן בלגרד. הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו בהשאלה מפרטיזן בלגרד לטלאופטיק. בהמשך חזר לפרטיזן בלגרד, ובסך הכל ערך עשר הופעות ליגה במדי המועדון במסגרת ליגת העל הסרבית, בהן הבקיע שער אחד.
ב-17 באוגוסט 2016 חתם סטבנוביץ' בקייסריספור מליגת העל הטורקית. בסך הכל ערך שתי הופעות ליגה במדי המועדון, והוסיף שבע הופעות במסגרת הגביע הטורקי.
ב-15 בפברואר 2018 חתם סטבנוביץ' בצ'וקריצ'קי מליגת העל הסרבית.
בראד מלדאו
בראד מלדאו (נולד ב-23 באוגוסט 1970) הוא פסנתרן אמריקאי. מוכר ומוערך מאוד בקרב חובבי הג'אז והקהל הרחב, בזכות יכולותיו הטכניות הגבוהות ובזכות עיבודיו לפסנתר של מוזיקה פופולרית.