cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שאיפת ממסים נדיפים
ממסים נדיפים נפוצים
מספר מוצרים ביתיים ומשרדיים מכילים ממסים שבהם נעשה שימוש כסמים, כגון טולואן ואצטון. מוצרים אלה כוללים נוזל טיפקס, מסיר לק ציפורניים (אצטון), טושים צבעוניים לסימון קבוע המכילים את החומר קסילן. גז למזגנים (פריאון), גזים המשמשים לדחיפת חומר מתוך מכלי תרסיס כגון מטהרי אוויר, ניקוי מקלדת מחשב, שמן לטיגון, קוטלי חרקים ותרסיס לשיער. כמו כן מכלי קצפת מוכנה לשימוש.
בין המוצרים תעשייתיים המכילים ממסים וגזים שבהם נעשה שימוש כסמים: טרפנטין, בנזין, צבע, תרסיסי צבע ומגוון דבקים לייבוש מהיר (כגון "דבק מטוסים"). בתרסיס המיועד לסייע בפעולת מאייד המנוע בטמפרטורות נמוכות קיים אתר. מכלים של בוטאן נמכרים לשימוש בכלי ריתוך ביתיים.
וסילי מישין
וסילי פאבלוביץ' מישין (ברוסית: Василий Павлович Мишин; (18 בינואר 1917 - 10 באוקטובר 2001) היה מחשובי המתכננים הסובייטיים של מנועים רקטיים ומיזמי חלל.
מישין שימש במשך שנים כסגנו של סרגיי קורוליוב, המתכנן הראשי וראש תוכנית החלל של ברית המועצות. לאחר מותו של קורוליוב בשנת 1966, מונה מישין למחליפו כראש משרד התכנון המיוחד מספר 1, לימים תאגיד הטילים והחלל אנרגיה. כישלונות בתחום פיתוח משגר החלליות שנועד להנחית קוסמונאוטים על הירח, ה-N-1, הביאו לפיטוריו של מישין בשנת 1974. במקומו מונה לתפקיד ולנטין גלושקו.
לאחר פיטוריו עמד מישין בראש המכון להנעה רקטית במסגרת המכון המוסקבאי לאווירונאוטיקה. פרסם מאמרים רבים והיה חבר באקדמיה הבינלאומית לאסטרונאוטיקה.
מישין ותוכנית הירח של ברית המועצות
וסילי מישין נולד בכפר ליד מוסקבה. בשנת 1935 הוא סיים את המכון לתעשיית תעופה במוסקבה והחל לעבוד בתחום. בשנת 1945 הוא נשלח לגרמניה ולמד את הישגי התוכנית הגרמנית V-2. במהלך זה הוא הכיר את סרגיי קורוליוב והם החלו לעבוד ביחד על תוכנית הטילים הסובייטית.
לאחר מות קורוליוב ב-1966, מונה מישין כמחליפו ב-OKB-1. מישין ירש מקורוליוב את תוכנית הפיתוח של המשימה המאוישת הסובייטית לירח, ובמיוחד את מיזם המשגר אדיר הממדים N-1, שמשרד התכנון התחיל לתכנן בשנת 1959. המיזם היה רווי בעיות טכניות, יריבויות בין מתכננים וראשי משרדים, והיה קושי רב במימונו.
על פי עדויות רבים ממכריו ועמיתיו לעבודה, מישין נעדר את הכריזמה והקשרים הפוליטיים של קורוליוב, ולא הצליח לסחוף אחריו את ההנהגה הפוליטית של ברית המועצות שתהא מחויבת למיזם הירח, וכמו כן לא התבלט בין שאר המתכננים הראשיים כדמות בעלת סמכות ויוקרה, כפי שהיה בימיו של קורוליוב. נחיתותו בתחומים שצוינו היו בין הגורמים שהביאו לכישלון תוכנית הפיתוח של המשגר N-1, ולבסוף פיטוריו בשנת 1974 מראשות משרד התכנון וביטול מיזם השיגור המאויש לירח. החל משנת 1974 הוא התרכז בעבודה במכון לתעשיית תעופה במוסקבה.
בשנת 1990 פרסם מישין את זיכרונותיו בנושא תוכנית הירח, תחת הכותרת "מדוע לא טסנו לירח". בסיומו של הספר ציין מישין: "איני רוצה שהקוראים יחשבו שאני מתחמק מאחריותי כמתכנן ראשי למספר טעויות שנעשו, במסגרת התוכנית להנחתת אדם על הירח. מי שלא עושה מאום, אינו טועה. אנו, יורשיו של קורוליוב, עשינו כמיטב יכולתנו, אך לא היה בכך די".
Sport Engineering
חברת Sport Engineering (ברוסית: ФГУП Спорт-Инжиниринг, בראשי תיבות Спорт-Ин) הוא שמה של חברת החזקות פדרלית ממשלתית רוסית, שהתמחתה בבנייה, ניהול, קידום, תפעול, אחזקה ופיתוח מתקני ספורט מקצועי.
היסטוריה
החברה הוקמה ב-27 בפברואר 2006 ביוזמת משרד הספורט של רוסיה.
בדצמבר 2010 נבחרה רוסיה לארח את מונדיאל 2018 והחברה הפכה לקבלן הראשי בבניית שבעה אצטדיוני כדורגל בקלינינגרד, סמרה, סרנסק, וולגוגרד, ניז'ני נובגורוד, יקטרינבורג ורוסטוב על הדון.
בינואר 2020 החברה פורקה וכל החזקותיה עברו לידי המחוזות.
ערי הזהב הנסתרות
ערי הזהב הנסתרות (ביפנית: 太陽の子エステバン, תרגום: "אסטבן, ילד השמש"; בצרפתית: Les Mystérieuses Cités d'Or) היא סדרת אנימה בת 117 פרקים שהופקה לטלוויזיה ב-1982 בשיתוף-פעולה יפני-צרפתי. סדרת האנימציה היא עיבוד חופשי לספר "ערי הזהב הנסתרות" מאת הסופר האמריקני סקוט אודל.
עלילת הסדרה מתרחשת בשנת 1532, ועוקבת אחר הרפתקאותיו של נער ספרדי צעיר בשם אסטבן שמצטרף למסע לעולם החדש בחיפוש אחר שבע ערי הזהב האבודות ואביו.
בסוף כל פרק שודר קטע דוקומנטרי קצר בן 2–4 דקות אשר הרחיב על הרקע לעלילת הפרק, כגון הגעת קולומבוס לאמריקה, הסערות במצר מגלן, תעלת פנמה או תרבות האינקה.
עלילת הסדרה
בשנת 1532 נער יתום ספרדי בן שתים-עשרה בשם אסטבן מצטרף למשלחת ספרדית בראשות הנווט מנדוזה. הצוות כולל גם את שני "נושאי-כליו" הנאמנים סנצ'ו ופדרו. המשלחת יוצאת למסע לעבר אמריקה הדרומית בחיפוש אחר אחת משבע ערי הזהב שנמצאת בעולם החדש. אסטבן מחליט להצטרף אל הצוות בתקווה למצוא את אביו. בנוסף לכך, אל הצוות מצטרפת גם נערה בשם זיאה, אשר הינה בתו של כוהן אינקה, ונער בשם טאו, אשר הינו הצאצא האחרון לאימפריית מו (היווה בגרסה האנגלית).
הסדרה משלבת אלמנטים אמיתיים מההיסטוריה והארכאולוגיה של אזור אמריקה הדרומית, וכמו גם אלמנטים בדיוניים שונים מסוגת המדע בדיוני. במהלך המסע החבורה פוגשת בבני המאיה, בני האינקה והאולמקים ומגלה פלאים טכנולוגיים יוצאי דופן רבים שנוצרו במקור על ידי אימפריית מו שידעה לנצל את אנרגיית השמש. הם מגלים בין היתר ספינה גדולה המונעת על ידי השמש (סולאריס) וכן כלי טיס מוזהב גדול דמוי קונדור (אורניתופטר) המסוגל לטוס למרחקים עצומים באמצעות אנרגיית השמש בלבד. לאורך המסע טאו נושא עמו אנציקלופדיה המכילה מידע רב אודות הטכנולוגיות של אימפריית מו וכד מסתורי שאף אחד אינו מסוגל לפתוח, ושלפי האגדה רק הכוהן הגדול של עיר הזהב יצליח לעשות זאת. במהלך מסעם נתקלת החבורה במכשולים רבים, בהם המושל הספרדי פיסארו, המפקד גומס, סרן גאספר, ומנוולים נוספים המעוניינים בזהב בעצמם ומאמינים כי אסטבן והילדים יהיו מסוגלים לסייע להם למצוא את ערי הזהב.
שבעת ערי הזהב הוקמו על ידי אימפריית מו לפני אלפי שנים בשל החשש מפני סכסוך עולמי פוטנציאלי שעשוי לגרום להכחדה של הציוויליזציה שלהם. הקיסר של אימפריית מו דרג לשמר את המורשת של עמו בשבע ערי הזהב שבנה באזורים שונים ברחבי העולם. לרוע המזל, בסופו של דבר פרצה מלחמה בין אימפריית מו לאימפריית אטלנטיס, אשר במהלכה שני הצדדים השתמשו בנשק תרמו-גרעיני רב עוצמה, המכונה "נשק השמש", והשמידו זה את זה.
השרידים היחידים למלחמה העתיקה הזו נמצאים באגדות האינקה, המתועדות בקיפו מוזהב אותו רק זיאה מסוגלת לפענח. מידע זה תרם רבות לכך שמנדוזה, גומז, גאספרד ופרנסיסקו פיזארו בחרו לצאת לחיפוש אובססיבי אחר שבעץ ערי הזהב באזור אמריקה הדרומית.
אסטבן מקווה למצוא את אביו האבוד באמריקה הדרומית. בנוסף לכך הוא חולק קשר מיוחד עם מנדוזה, אשר חילץ אותו מספינה טובעת כתינוק. לאסטבן יש גם יכולת ייחודית וקסומה לגרום לשמש להופיע - יכולת שמתגלה כנכס שלא יסולא בפז לאורך כל הסדרה. זיאה גם כן מחפשת את אביה, ממנו נלקחה כאשר היא נחטפה והובאה לספרד כמתנה לנסיכה מרגריטה כאשר היא הייתה בת שבע. זיאה נושאת תליון זהה לזה של אסטבן.
טאו מעוניין לגלות מידע נוסף הנוגע למורשת של אבותיו. טאו מחזיק ברשותו אנציקלופדיה המכילה ידע נרחב אודות הטכנולוגיות האבודות של אימפריית מו, וכמו גם כד מסתורי שעל פי האגדה רק הכהן הגדול של עיר הזהב יהיה מסוגל לפתוח. בהמשך הסדרה מתגלה שהכד הוא למעשה מערכת קירור לכור ההיתוך של עיר הזהב. המטרה העיקרית של מנדוזה, סנצ'ו ופדרו היא למצוא זהב, אבל נראה שמנדוזה מחבב את שלושת הילדים.
האולמקים הם צאצאיהם של ניצולי המלחמה העולמית שהסתתרו במערה במעמקי הר. רק כמות מעטה של אולמקים מתוך אותה הציוויליזציה הצליחו לשרוד, משום שהם היו מושעים בתרדמת קריוגנית. נדמה כי האולמקים אינם אנושיים לגמרי, ואם אי פעם הם היו אנושיים, הם עברו מוטציה חמורה כתוצאה מהמלחמה הגרעינית שהשמידה את הציוויליזציה שלהם. האולמקים נמוכים ורזים, בעלי אוזניים מחודדות, והם אינטליגנטיים במיוחד, אם כי הם גם ערמומיים ואנוכיים.
האולמקים מעוניינים בחפץ המכונה "הירושה הגדולה" (Le grand héritage), שהם מאמינים שנמצא בעיר הזהב ויהיה מסוגל להפעיל את המערכות הקריוגניות שלהם ולרפא את המוטציות והמחלות הפיזיות שפקדו את החברה שלהם כתוצאה מהמלחמה. על מנת לעשות זאת הם לוכדים את אסטבן, זיאה וטאו, ומקפיאים אותם בהקפאה קריוגנית משום שהם מאמינים שלאחר שישיגו את "הירושה הגדולה" יוכלו להשתיל את התאים הצעירים והבריאים של הילדים בגופם כדי לרפא את עצמם מהמוטציות והמחלות השונות שהתפתחו בקרב רוב האולמקים וכן להגשים את ייעודם העליון - לחיות חיי נצח. למרות שהטכנולוגיה שלהם היא פרימיטיבית יחסית, עם כלי נשק כמו חרבות וחניתות, יש להם מכונות מתקדמות כמו מכשירי הקפאה קריוגניים וספינות מרחפות.
בסופו של דבר, האולמקים מצליחים להשיג את ליבת כור ההיתוך של עיר הזהב. הכהן הגדול של ערי הזהב, שמתגלה כאביו של אסטבן, מקריב את עצמו כדי להשתיל בהצלחה את יחידת ה"כד" של טאו, אשר למעשה היה יחידת בקרה. הוא בוחר שלא לחשוף בפני אסטבן כי הוא אביו, למרות זאת, ייתכן שאסטבן הבין זאת בעצמו. מנדוזה, סנצ'ו ופדרו מצליחים לחלץ מעט זהב לפני קריסת העיר, מה שמבטיח את עושרם עם שובם לספרד. בסיום הסדרה אסטבן וחבריו יוצאים למסע על פני האוקיינוס השקט על סיפון הקונדור המוזהב המעופף בחיפוש אחר יתר ערי הזהב הנסתרות. <!--
עונה 1
אסטבן הוא ילד אסופי בן שתים-עשרה המתגורר בקתדרלה של ברצלונה, ספרד, שהכומר הראשי שלה, האב רודריגז, משמש לו כאב מאמץ. אסטבן מכונה בקרב תושבי העיר "ילד השמש" בשל אמונתם של תושבי ברצלונה כי הוא מסוגל לצוות על השמש להופיע מבין העננים ולהבריח את הסערות (יכולת אשר מוכיחה את עצמה כנכס חשוב לאסטבן וחבריו לאורך מסעם, אף על פי שאסטבן מעולם לא מאמין בכוחותיו המיוחדים). אסטבן אינו יודע דבר על הוריו. על ערש דווי מספר לו האב רודריגז שאסטבן ניצל בהיותו תינוק ממוות בסערה קשה בים על ידי משלחתו של פרדיננד מגלן. לאחר שהכומר נפטר, מוצא את אסטבן שבור-הלב מנדוסה, נווט ספרדי שנשכר לצאת למסע לאמריקה בחיפוש אחר ערי הזהב ואותו האיש אשר הציל אותו לפני שתים-עשרה שנים. מנדוסה מזהה את אסטבן בזכות התליון שהילד עונד לצווארו ושאת מחציתו לקח אז מנדוסה בחשד שיש לו קשר לערי הזהב הנסתרות. מנדוסה בטוח שאסטבן קשור באופן כלשהו לערי הזהב ומציע לו להצטרף עמו אל המסע. כך מוצא אסטבן מטרה בחיים: הוא מקווה שיוכל למצוא את אביו האמיתי ולגלות מי הוא.
בתחילה, מנדוסה מחביא את אסטבן כנוסע סמוי על סיפון האספרנסה, אוניה של הצי הספרדי. לפני שהספינה מפליגה מוצא אסטבן במחסן האונייה נוסעת סמויה נוספת, ילדה בת גילו בשם זיאה, בתו של כוהן אינקה. זיאה נחטפה לפני חמש שנים מביתה על ידי פיסארו והובאה לספרד כמתנה לנסיכה מרגריטה, וכעת נחטפה בחזרה לעולם החדש על ידי מנדוסה בהוראת מנהיג המשלחת מאחר שהיה יסוד להאמין שקיבלה מאביה מידע העשוי לסייע במציאת ערי הזהב. זיאה עונדת תליון זהה לזה של אסטבן.
הילדים מתגלים במהרה ומפקד המשמר, גספר, מאיים לזרוק אותם אל מעבר לסיפון. מנדוסה יוצא להגנתם בתירוץ שהילדים יעילים: נוכחותה של זיאה על הספינה ידועה למפקד המשלחת גומס ולרב-החובל פרס משום שהמושל פיסארו ציווה עליהם להביאה. אסטבן, מצידו, הוא ילד השמש ובמקרה של סערה יהיה תקוותם היחידה. הילדים ניתנים למשמרתו של מנדוסה, אך הם מורעבים בטענה שאין מספיק אוכל לנוסעים סמויים - ובמקביל גספר, גומס ופרס נהנים מסעודות מלכים. זיאה שותה מים באיכות גרועה ונהיית חולה, ועל כן אסטבן, אשר כועס על חוסר הצדק, מחליט ללכת ולחפש בשבילה מים טובים. הוא מותקף על ידי חולדות ומתגלה. שני הילדים מואשמים בגנבה וננעלים בבטן האונייה.
לאחר שהספינה עוברת את מצר מגלן, פורצת סערה גדולה, הספינה הרעועה מתפרקת וכל הנוסעים נוטשים אותה בסירות ההצלה. מנדוסה ושני "נושאי-כליו" הנאמנים, סנצ'ו ופדרו, הם היחידים שנשארים על סיפון הספינה: מנדוסה מנסה לשבור את המנעול בעזרת גרזן ולשחרר את הילדים, בעוד הספינה מתמלאת מים במהירות. הם מצליחים לצאת בסופו של דבר, בונים רפסודה ונישאים בים הפתוח, טרף לכרישים.
בסופו של דבר נסחפים הניצולים לאיי גלאפגוס. בלילה הראשון באי, זיאה נחטפת באישון ליל בידי יצור מוזר ומפחיד. הייצור לוקח את זיאה מחוסרת ההכרה בסירה, אך אסטבן אינו מוותר ושוחה אחריהם. הוא מאבד אותם במהרה ונותר לבדו בלב ים. בסופו של דבר הוא מגיע אל אי אחר, ושם, על עץ ענקי שעליו בנויות בקתות, מוצא באחת מהן את זיאה ישנה על מיטה וגם את החוטף המסתורי - ילד בן גילו בשם טאו. טאו הוא הצאצא האחרון לאימפריית מו (היווה בגרסה האנגלית) והוא מתגורר לבדו באי. אימפריית מו נכחדה לאחר שנלחמה באימפריה המקבילה אטלנטיס, מלחמה אשר במהלכה שני הצדדים השתמשו בנשק תרמו-גרעיני רב עוצמה והשמידו זה את זה.
במהלך מסעם נתקלת החבורה במכשולים רבים, למשל המושל הספרדי פיסארו, המפקד גומס וסרן גספר ומנוולים נוספים המעוניינים בזהב בעצמם ומאמינים כי אסטבן והילדים יהיו מסוגלים להביא אותם אל ערי הזהב. הם נודדים לאורך יבשת אמריקה בין בני המאיה והאינקה בחיפושם אחר עיר הזהב צ'יילה. אסטבן וזיאה מאמינים שהחיפוש הזה יוביל אותם בסופו של דבר אל הוריהם האבודים, הקשורים באופן מסתורי אל עיר הזהב.
המכשול האחרון והקשה ביותר העומד בפני הילדים בדרכם אל עיר הזהב הראשונה הוא האולמקים: הצאצאים של הניצולים היחידים מן המלחמה הגלובלית, המתחבאים בבסיס צבאי סודי שבנו בתוך הר עצום. רק קבוצת המיעוט השלטת בקרבם שרדה את המלחמה. האולמקים אינם נראים אנושיים (ניתן להסיק כי הנשורת מן המלחמה הגרעינית שהשמידה את אבותיהם שינתה אותם במידה ניכרת). הם יצורים נמוכים, רזים, בעלי אוזניים מחודדות, וכן בעלי עצם מצח גדולה. בין האולמקים אין נשים ועל כן הם אינם מסוגלים להתרבות. מטרתם היחידה בחיים, שבעבורה הם ירמסו כל מה שנמצא בדרכם, היא להמשיך ולהתקיים. הם עושים שימוש בטכנולוגיות מתקדמות ביותר, כגון המיכשור הקריוגני שבו הם משתמשים כדי להקפיא רבים מחבריהם, אנשי המעמד הגבוה, שיוכלו בזכות השינה להמשיך ולהתקיים לאורך שנים רבות ובמזל לחיות בתקופה שבה ימצאו האולמקים דרך להתרבות. ואף על פי כן משתמשים עדיין בכלי נשק ישנים כגון חרבות וחניתות. האולמקים מחזיקים גם בכלי טיס המבוסס על טכנולוגיה דומה לזו של הקונדור המוזהב, אף על פי שכלי הטיס של האולמקים הוא כלי מלחמה והוא מצויד בנשק לייזר קטלני.
האולמקים מחפשים חפץ המכונה "הירושה הגדולה" (Le grand héritage), שהם מאמינים שנמצא בעיר הזהב ויהיה מסוגל להפעיל את המערכות הקריוגניות שלהם. כמו כן, הם חוטפים את אסטבן, זיאה וטאו ומקפיאים אותם בהקפאה קריוגנית משום שהם מאמינים שלאחר שישיגו את "הירושה הגדולה" יוכלו להשתיל את התאים הצעירים והבריאים של הילדים בגופם כדי לרפא את עצמם מהמוטציות והמחלות השונות שהתפתחו בקרב רוב האולמקים וכן להגשים את ייעודם העליון - לחיות חיי נצח. מנדוסה משמיד את מערכת ההקפאה הקריוגנית של האולמקים כאשר הוא עוצר את תהליך ההקפאה שכבר החל בילדים ומשחרר אותם.
בהמשך, לאחר מאבק ממושך עם האולמקים, הם תופסים את טאו בשבי ומכריחים את אסטבן וזיאה להשתמש בתליונים שלהם כדי לפתוח את השער לעיר הזהב. אסטבן וזיאה מודעים לסכנה הגדולה שבפתיחת עיר הזהב לאולמקים. הם כועסים על כך שעליהם לעשות את הבחירה הקשה הזו משום שעודם ילדים, אך הכהן הגדול של עיר הזהב מבהיר להם שקיסר מו ידע שזה יקרה ובמודע הפקיד את המפתחות לעיר הזהב בידיים טהורות, ידי ילדים. אסטבן וזיאה מחליטים שאינם מסוגלים להפקיר את חברם ונכנעים לדרישות האולמקים.
לאחר שהאולמקים פוצעים באורח אנוש את הכוהן הגדול של עיר הזהב, הם מצליחים לגנוב ממנו את "הירושה הגדולה", שהיא למעשה כור המפעיל אנרגיה בעוצמה רבה. מנהיגי האולמקים מצליחים לשוב לבסיסם ומנסים להשתמש בחפץ, אך משום שהם אינם יודעים להפעיל אותו הוא נמס וכתוצאה מכך רעידות אדמה והתפרצויות געשיות מחריבות לחלוטין את בסיס האולמקים ואת עיר הזהב. אסון גלובלי בקנה מידה של אסון צ'רנוביל נמנע לאחר שהכוהן הגדול של עיר הזהב, שהוא למעשה אביו של אסטבן, מקריב את חייו לאחר שמצליח בשארית כוחותיו להשתיל בכור את ה"כד" של טאו, אשר למעשה היה יחידת בקרה. הוא אינו מגלה לאסטבן שהוא אביו משום שיודע שיהיה עליהם להיפרד, אבל ייתכן שאסטבן הבין זאת בעצמו. מנדוסה, סאנצ'ו ופדרו מצליחים לקחת עימם מעט זהב לפני שהעיר קורסת כדי שיוכלו לחזור לספרד עשירים.
אסטבן וחבריו מחליטים להמשיך את מסעם משם ברחבי האוקיינוס השקט בחיפוש אחר ערי הזהב הנותרות.
עונה 2
העונה מתחילה בכך שאסטבן זיאה וטאו מחלצים את מנדוסה סנצ'ו ופדרו מכלא בברצלונה בו כלא אותם זרס. בעודם חוגגים את חילוצם מהכלא, זרס שולח סוהרים ספרדים למצוא את החבורה, ועל כן הברמן מראה להם דרך סודית לצאת מהעיר אל היער. ביער, החבורה ישנה בתוך מערה. במערה אסטאבן מגלה מפי מנדוסה שהנביא הנודד היה אביו. בבוקר למחרת אסטאבן ברח למנזר בו גדל. לאחר שטאו מפרש במפה המסתורית שיעדם הבא הוא ישוב כהנים בסין, הם משכנעים את אסטאבן לצאת איתם למסע, ומראים לו שרק הוא יכול לענוד את התליון, אחרת התליון הופך לבלתי שמיש. עם הגעתם לסין ילד כפרי מראה לאסטבן, זיאה וטאו מערה סודית, בה קיים תוף זהב אדיר עם כתובת בשפת מו: "לב הנבחרים יראה את הדרך". טאו ואסטבן מתופפים על התוף לפי קצב הפעימות של זיאה. התיפוף חושף כתובת מסתחררת על הקירות מזהב. טאו העתיק את הכתובת למחברת, ופירש אותה כ:"אש הדרקון תצביע על הדרך", אך מרוב מהירות המערה בוערת וברגע האחרון השלישייה בורחת מהמערה. עונה זו אף דובבה לעברית ושודרה בערוץ זום
עונה 3
אסטבן זיאה וטאו נמצאים במרדף אחר שאר ערי הזהב ומגיעים ליפן שם הם מגלים שתי ערי זהב נוספות, האחת בנויה בקרקעית הים והשנייה באמצע המדבר ועשויה חול מוזהב. המסע שלהם רחוק מלהסתיים והתגליות בעונה זו רבות מספור.
עונה 4
בעונה האחרונה אסטבן זיאה וטאו מגיעים לאפריקה, שם הם מוצאים את עיר הזהב השישית ומגלים כי עיר הזהב השביעית מעולם לא נבנתה, ושמתפקידם לבנות אותה כדי להציל את העולם מפני מטאור שנמצא בדרכו לכדור הארץ ומאיים להחריב אותו. נקודה לציון היא כי אסטבן וזיאה מודים על אהבתם אחד כלפי השני ונשארים יחדיו עד הסוף.
האולמקים
-->
דמויות
הדמויות הראשיות בסדרה הם:
סדר הפרקים
ברצלונה, ספרד: המסע בים (האוקיינוס האטלנטי, מצר מגלן, האוקיינוס השקט): איי גלאפגוס, האוקיינוס השקט: האוקיינוס השקט: אמריקה הדרומית, ארץ האינקה (כיום אקוודור, פרו): אלטיפלאנו, הרי האנדים (כיום בוליביה): ארץ האינקה: יער-העד של נהר האמזונאס (כיום בברזיל): ארץ המאיה, חצי האי יוקטן (כיום בשטחי גואטמלה, בליז ומקסיקו):
הרומן המקורי
כפי שמעידות הכותרות בשיר הסיום, הסדרה מבוססת על ספרו של סקוט אודל "ערי הזהב הנסתרות", אשר יצא לאור לראשונה בארצות הברית בשנת 1966. בשנת 1540 מצטרף אסטבן דה סנדובל (Estéban de Sandoval), מפאי בן חמש-עשרה, למשלחת ספרדית אל אזור סיבולה (Cìbola) המסתורי (באזור דרום-מערב ארצות הברית של ימינו) בחיפוש אחר שבע ערי הזהב של סיבולה. הזהב אינו מעניין אותו; הוא חולם לצייר מפות של אזורים המסומנים בינתיים כ"לא ידוע". בין חברי המשלחת: קפטן מנדוסה (Captain Mendoza) האכזר וצמא-הזהב וכן זיה טרויאנו (Zia Troyano), מתורגמנית בת שלוש-עשרה מבני הנאיאריט. שנתיים מאז יציאת המשלחת אסטבן בן השבע-עשרה הוא היחיד ששרד מכל חבריה (מלבד זיאה, אשר שבה לכפרה). הספר כתוב בצורת זכרונותיו של אסטבן, היושב כעת בכלא בוורה-קרוס שבמקסיקו, מואשם בכך שלא מסר חמישית מן האוצר שמצאו לקופת המלך כנדרש בחוק. אסטבן כותב כדי להבין את עצמו, להבין מה אירע לו במהלך השנתיים הללו של קדחת הזהב המאיימת על כל חברי המשלחת והאם בעקבות כל מה שקרה הוא ראוי עדיין להיקרא אדם.
כמו כן ניתן לזהות בסדרה אלמנטים מתוך ספרים נוספים מאת סקוט אודל:
מהדורת ה-DVD
במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 יצאו לשווקים ברחבי העולם כמה מהדורות DVD של הסדרה המקורית. חלק ממארזי ה-DVD של עונות הסדרה כוללים בנוסף לכל 39 הפרקים תוספות מיוחדות שונות, כגון ראיונות עם צוות ההפקה והמדבבים של הסדרה, קטעים שהוסרו במקור מהסדרה המקורית והרישומים המקוריים שבהם צוירו מראש ה'שוטים' של עלילת הסדרה.
בשנת 2000 יצאה לשווקים בצרפת מהדורת ה-DVD של הסדרה בגרסה הצרפתית הכוללת שישה תקליטורי DVD.
39 הפרקים של הסדרה המקורית בגרסה האנגלית יצאו לשווקים בבריטניה ב-23 ביוני 2008. מהדורת ה-DVD יצאה לשווקים באוסטרליה במהלך אוגוסט 2008 ובצפון אמריקה ב-7 באפריל 2009.
פסקול
פסקול הסדרה הצרפתי, השונה מן היפני, הולחן והופק על ידי חיים סבן ושוקי לוי. את שיר הנושא ביצע נועם קניאל.
סדרת המשך
אדריאן סולז לאריווייר (Hadrian Soulez Lariviere) כתב את התסריט לסדרת ההמשך אשר יופק על ידי חברת Blue Spirit Animation וחברת Movie Plus (בבעלותו יוצר הסדרה המקורי ז'אן שלופן) עבור הערוץ הצרפתי TF1. בנובמבר 2008 הודיע ערוץ TF1 באופן רשמי על כך שהערוץ יפיק שלוש עונות חדשות לסדרה וציין כי כל עונה תעסוק במציאת שתי ערי זהב, כך שבסופו של דבר ימצאו הגיבורים את כל שבע ערי הזהב הנסתרות.
ברנרד דייריה (Bernard Deyries), שהשתתף בהפקת הסדרה המקורית, יהיה מעורב גם בהפקת סדרת ההמשך. ברנרד דייריה ציין בראיון וידאו במהדורת ה-DVD של הסדרה המקורית, אשר יצאה לשווקים במרץ 2008, כי התכנון הראשוני היה לייצר שבע סדרות, אחת לחיפוש אחר כל עיר זהב.
בדצמבר 2012, כמעט 30 שנה אחרי העונה הראשונה, עלתה לאוויר עונה שנייה, בת 26 פרקים חדשים בערוץ הצרפתי TF1. הדמויות נשארו ללא שינוי אך עוצבו מחדש, העלילה ממשיכה מאותו המקום בו נפסקה בסדרה המקורית. את המוזיקה לסדרת המשך שהופקה על ידי הערוצים הצרפתי והבלגי הלחין נועם קניאל. סדרת ההמשך שודרה בישראל בערוץ Zoom בדיבוב לעברית.
סרט קולנוע
במרץ 2007 רכשה חברת ההפקה Movie Plus Group את הזכויות על הזיכיון מרשת NHK והודיעו כי הם מתכננים להפיק סרט קולנוע מונפש באורך מלא אשר יתבסס על העלילה המקורית של הסדרה. הפרויקט נכנס לשלבי הפקה במהלך 2008, אולם ככל הנראה חברת ההפקה החליטה לבסוף לדחות או לבטל את הפקת הסרט שכן באמצע שנת 2009 הורידה חברת Movie Plus Group כל אזכור לפרויקט מאתר האינטרנט של החברה.
גבעת מצודת לונדון
גבעת מצודת לונדון (באנגלית: Tower Hill), הידועה בקיצור גם כגבעת המצודה, היא גבעה השוכנת צפונית־מערבית למצודת לונדון, במרחק קצר מהגבול עם הסיטי של לונדון, ברובע טאוור האמלטס. הגבעה הייתה בעבר חלק מליברטי טאוור ובניהול ישיר של המצודה.
היסטוריה
הכנסייה הסמוכה, כנסיית כל הקדושים שליד המצודה, ידועה בשרידי האדריכלות הרומנסקית שבה, המתוארכים לשנת 680 בקירוב.
אתרים סמוכים
בגבעה נמצאים גם אנדרטת גבעת מצודת לונדון, תחנת הרכבת הקלה טאוור גייטוויי, ותחנת הרכבת התחתית טאוור היל. הרחוב הקרוי טאוור היל הוא קטע קצר של כביש A3211 בין רחוב בייוורד וצומת המחברת בין מיינוריז וטאוור היל טראס.
הוצאות להורג
פרסומה של גבעת המצודה נובע מההוצאות להורג שנערכו בשטחה. בין האישים הידועים שהוצאו להורג בגבעה ניתן למנות את:
טימון ופומבה
טימון ופומבה (באנגלית: Timon and Pumbaa) הם צמד דמויות (סוריקטה וחזיר יבלות בהתאמה) אשר הופיעו לראשונה בתפקידי משנה בסרט האנימציה הקולנועי הפופולרי של דיסני "מלך האריות" משנת 1994 כאתנחתא קומית. לאורך השנים, בעקבות הפופולריות הרבה לה זכו סרטי ודמויות מלך האריות, הופיעו דמויותיהם של טימון ופומבה בשלל סדרות וסרטי ספין אוף, בנוסף למחזמר וסדרת סרטונים קצרה, כאשר בחלקם כיכבו אף בתפקידים הראשיים.
בדומה לדמויות רבות אחרות של מלך האריות, מקור השם "פומבה" בסוואהילית, כשפירוש שמו הוא "להיות טיפש, מטופש, קל דעת, חסר זהירות ומרושל". טימון הוא אחד מהדמויות היחידות בסדרת סרטי וסדרות מלך האריות אשר לשמו אין משמעות בסוואהילית – מקור שמו ביוונית ופירושו "חסר כבוד".
טימון
טימון הוא סוריקטה זעיר ואינדיבדואלי. בניגוד לרוב הסוריקטות, אשר מצויות בשגרת פחד מתמיד מטורפים הגורמת להם לחיות בלהקות גדולות ובעבודת השרדות מתמדת, טימון בעל אופי חולמני ושואף לחופשיות ולפרטיות – בשל כך עזב את מושבת הסוריקטות בה התגורר. על אף מעמדו, בתחתית שרשרת המזון, חולמניותו גרמה לו להתחבר עם בעלי חיים חזקים ממנו ובחלק מהמקרים אף להוביל אותם.
לעיתים רבות טימון לוקח קרדיט על רעיונותיו של פומבה ואכן הוא באמת ובתמים מאמין שרעיונות אלו היו שלו.
פומבה
פומבה הוא חזיר יבלות גדול חביב ומגושם בעל לב זהב. נוהג תמיד לדאוג לחבריו ומגונן במידה רבה על טימון שהוא חברו הקרוב ביותר.
לעיתים רבות פומבה נוהג לרקום תוכניות מתוחכמות למדיי, אף על פי כן, טימון בסופו של דבר לוקח את הקרדיט על התוכניות של פומבה.
בסרט "מלך האריות" (1994)
לאחר שנדד זמן רב במדבר, סימבה הקטן מתיידד עם טימון ופומבה. טימון ופומבה אומרים לסימבה את ה"מוטו" שלהם "האקונה מטטה" (שפירושו "אל תדאג"). סימבה גדל עם טימון ופומבה עד שהוא מחליט לחזור לצוק התקווה להביס את דודו סקאר ואת הצבועים כדי שהוא יוכל למלוך על הממלכה.
טימון ופומבה מסייעים לסימבה להגיע לצוק התקווה, שם הוא מוכתר בסוף הסרט למלך.
בסרט "מלך האריות 2: מלכות סימבה" (1998)
טימון ופומבה, אשר חיים באזור צוק התקווה, מסייעים כעת לסימבה ביומיום ונקראים לעיתים קרובות לשמור על בתו של סימבה קיארה. כאשר קיארה השובבה יוצאת מגבולות הממלכה אל הצד האפל למסע הציד הראשון שלה, טימון ופומבה יוצאים בעקבותיה על מנת לוודא שהיא לא תיפגע.
בסדרה "בית העכבר" (2001)
הם מופיעים ברוב פרקי הסדרה וגם בפתיח רואים אותם נכנסים בשמחה למסעדה.
בסרט "מלך האריות 3: האקונה מאטאטה" (2004)
בסרט זה המתמקד בעלילתיהם של טימון ופומבה והמהווה פריקוול לסרטי מלך האריות מתגלה כי טימון ופומבה גרמו לחלק מהאירועים בסרט הראשון של מלך האריות.
בתחילת הסרט, טימון היה חלק מקבוצה של סוריקטות שחיה בסוואנה, ומשום שהוא לא היה מסוגל לשמור על מחנה הסוריקטות, הוא כמעט גרם לכך שדודו נאכל על ידי צבועים.
טימון המדוכא, מקבל בעקבות כך ייעוץ מרפיקי, אשר מחנך אותו את פילוסופיית "האקונה מטטה". טימון מחליט ליישם פילוסופיה זו בחייו ובעקבות כך יוצא לדרך במטרה למצוא את גן העדן האולטימטיבי. לאורך הדרך, הוא פגש לראשונה בפומבה, והשניים הופכים לחברים טובים.
לבסוף, הם מגיעים לנווה מדבר שם הם מחליטים להישאר ולהנות מהחיים. בהמשך, סימבה מגיע לנווה המדבר וגדל עם טימון ופומבה עד שהוא מחליט לחזור לצוק התקווה להביס את דודו סקאר ואת הצבועים כדי שהוא יוכל למלוך על הממלכה.
בסדרת הטלוויזיה טימון ופומבה (1995 – 1999)
כוכבי הסדרה הם טימון ופומבה. הסדרה מתמקדת בהרפתקאותיהם של הצמד טימון ופומבה בג'ונגל, אשר לעיתים רבות גם מגיעים למקומות שונים ברחבי העולם.
במהדורות המקוריות באנגלית
במהדורות המקוריות דוברות האנגלית של הסרטים והסדרות, טימון מדובב על ידי השחקנים נייתן ליין (בכל שלושת הסרטים והפרקים הראשונים של סדרת האנימציה), מקס קאסלה (השחקן המקורי במחזמר מלך האריות בברודוויי), קווין שון (בפרקים מסוימים של סדרת האנימציה), קווינטון פלין (בפרקים מסוימים של סדרת האנימציה), ברוס לאנויל בסרטוני "Wild About Safety" ובמשחק הווידאו "Kingdom Hearts II".
במהדורות המקוריות דוברות האנגלית של הסרטים והסדרות, פומבה מדובב על ידי השחקנים ארני סאבלה (בכל סדרות וסרטי האנימציה), והוא מגולם על ידי טום רובינס אלן במחזמר של מלך האריות בברודוויי. נייתן ליין וארני סאבלה היו הראשונים שהגיעו לאודישן עבור התפקידים של הצבועים בסרט "מלך האריות", אך כאשר המפיקים נוכחו לראות עד כמה טובים הם היו במלאכת הדיבוב, הוחלט כי השניים יגלמו את דמויותיהם של טימון ופומבה.
אגם אינארי
ברחבי האגם פזורים 3,318 איים, המפורסמים שבהם הם האוטומה (Hautuumaasaari) ואוקון (Ukonsaari). על האי האוטומה, שפירוש שמו "אי בית הקברות", שוכן בית קברות עתיק ששימש בעבר את הלאפים, ועל האי אוקון אתר פולחן קדום.
האגם עשיר בדגה, בעיקר מיני סלמון וטרוטות. רבים ממיני הדגים לא שכנו בו בעבר, והם הובאו לאגם במהלך המחצית השנייה של המאה ה-20, כדי לעודד את הדיג במקום. ב-1989 הגיע היקף הדיג באגם לשיא, שנאמד בכ-560 טונות.
משה שמשון בכרך
הרב משה שמשון בכרך (ה'שס"ז, 1607 – כ"ט בניסן ה'ת"ל, 19 באפריל 1670) היה דרשן, פוסק ופייטן ממשפחת הרבנים בכרך, מצאצאי מהר"ל מפראג. היה רב בוורמייזא (ה'ת"י-ה'ת"ל, 1650–1670) ובקהילות נוספות. ממחברי שו"ת "חוט השני" וספרים נוספים. נודע כאביו של רבי יאיר חיים בכרך (בעל "חות יאיר").
ביוגרפיה
הרב משה שמשון נולד בדרום מורביה, צ'כיה, לאביו הרב אברהם שמואל בכרך ולאמו חוה, נכדת המהר"ל. בילדותו עברה משפחתו לוורמייזא, לאחר שאביו התמנה לרב הקהילה. בשביעי של פסח ה'שע"ה גורש עם משפחתו מוורמייזא בגירוש וורמייזא, ולאחר כחודש נפטר אביו בנדודיהם, בהיותו כבן שמונה. לאחר מות אביו עקרה אמו לפראג, ושם התחנך אצל דודיו מצד אמו, הרב חיים הכהן, לימים רבה של ניקלשבורג ועוד, ורבי נפתלי הכהן, לימים רבה של לובלין.
בהיותו בן עשרים (שפ"ז, 1627) נשא לאישה את דובריש (דאבריש), בתו של ר' יצחק מאונגריש ברוד, "ראש מדינת מעהרין", וחי בתמיכת חותנו העשיר. מלחמת שלושים השנים הביאה להרס עסקיו של חותנו, ושמשון נאלץ לקבל משרת רב בגודינג שבמורביה בשנת 1629, בהיותו בן 22. כעבור שש שנים (שצ"ה, 1635) התמנה לרבה של לייפניק, ונשאר בה עד כיבוש העיר על ידי הצבא השוודי בשנת ה'ת"ג (1643) שפיזר את הקהילה ואילץ אותו לחזור לפראג. בפראג הוא נתמנה לדרשן, ושהה בה עד ה'ת"ח (1648), אך במהלך המצור על העיר בשנת 1648 מצא את עצמו נאלץ לברוח למקום מבטחים. בשובו לאחר המלחמה נשאר בפראג עד שנת ה'ת"י (1650). בסוף שנת ה'ת"י נקרא לרבנות וורמס, משרה שבה כיהן עשרים שנה עד פטירתו בכ"ט בניסן ה'ת"ל.
רבנותו בוורמס
במהלך כהונתו קבע מספר הלכות ותקנות, שתועדו בידי יוזפא שמש בספר 'מנהגים דק"ק וורמיישא':
שימש גם כמוהל.
יצירתו
חיבורים נוספים שלא נדפסו:
פיוטיו
הרב משה שמשון הרבה לכתוב פיוטים לרגל אירועים משפחתיים וימי מלחמה והצלה שהיו בקהילות בהן התגורר, כפי שמתאר בנו הרב יאיר חיים (שו"ת חוות יאיר סימן רלח):
"יש בידי כרך גדול למראה מתחינות וידויים וסליחות שיסד אדוני אבי הגאון ז"ל בעת צרות ציבור וגאולתם במקומות שהיה משכן כבודו שם... ופן ח"ו יאבדו מן העולם וישתקעו אמרתי להדפיס קצתן. ובאשר המחברם היה מופלג בתורה ובחסידות, וחיברם לאהבת עוז ותוקף חיבתו לה', מובטח אני שהאומרם לפרקים קבועים לא יצאו ריקם, הן לעורר בקרבו רוח טהרה ודעת ויראת ה', הן שיהיו לרצון לפני בעל הרצון המוחלט יתברך שמו אשר ימלא משאלות המבקש ויתן לו כלבבו".
ביקורתו על שיטת הפלפול
בספרו 'שמן המאור' (פרשת יתרו, מובא בשו"ת חוות יאיר סימן קכה) ביקר בחריפות בלשון מחורזת את שיטת הפלפול שנהגה בתקופתו:
"לפנים בישראל היו מרבין ישיבות בכל הקהילות קדושות, נאספות שמה כל העדרים, כיתות בחורים, ותלמידיהם ונערים... והן מחדדין זה לזה בהלכה, שמורה בכל וערוכה, עד שהוסיפו חכמה וחריפות, מגדיים נעשו תיישים בעלי קרניים, מנגחים צפונה וימה, מבארים כל תעלומה... אבל חדשים מקרוב באו, לערך מאה שנים, לא פנו עוד ללמוד תורת אמת אלא שמו עיקר מגמתם ומחשבתן להעמיק בחריפות, וקצתם אמרו חילוקים מזויפות, לסרס ההלכה בשיטות מחולפות, לומר: המקשן לא הבין התרצן, והתרצן לא עמד על דעת המקשין... יצעקו זה מול זה קול ברמה, עד אשר לא נשאר בו נשמה, אף כי גם שניהם כוונת דבריהם מהם נעלמה... ואפילו דבר עצמו אינו משכיל, ולא בדעת ידבר אלא כסכל ומשוגע, מוציא רע כמנוגע, לא פגע ולא נגע... והכל שוא ותהו, אבני בהו, דברי שקר בלי שורש ועיקר... ולדעתי היה זה סיבה אבדון והריגת אלפים ורבבות מישראל".
צוואתו
חלק מצוואתו נדפס בסוף שו"ת חוות יאיר (דפוס ראשון, פרנקפורט תנ"ט, דף רעג-רעד). בצוואתו הקציב תשלום לעשרה תלמידי חכמים, ביניהם בנו, שילמדו בחבורה במשך שנה אחרי פטירתו. אף ביקש מבנו לכתוב פיוט תפילה על נשמתו, שיוקרא ליד קברו מדי ערב ראש חודש. על פי צוואתו, ארונו נעשה מקרשי הסוכה שישב בה. ביקש שבנו, רבי יאיר חיים בכרך, יתמנה לרב אחריו, אולם המינוי לא יצא לפועל, כנראה עקב תקנה מקומית שתושב המקום לא יתמנה לרב העיר.
משפחתו
אשתו הראשונה, דאבריש, "הייתה נוהגת ביראת אלוקים ובדרכי המצוות וענוה יתירה ומידות טובות כל ימיה"
היא ילדה בן אחד, הרב יאיר חיים בכרך, וארבע בנות. ביניהן:
פיגלא, נישאה לר' שלמה זלמן שהולהוב הלוי, דיין בפראג (נספה בשריפת בתי היהודים בפראג בשנת תמ"ט).
הענדלא, נישאה לר' אשר אנשיל בן ר' שמעון וולף אופנהיים (מחבר הספר "נחלת בני שמעון").
לאה, נישאה לר' משה פיליבשבורג, גבאי צדקה בוורמס.
הערכתו הרבה לבנו הרב יאיר משתקפת במכתבו אליו (שו"ת חוט השני סימן צ): "שלום וברכה וכל טוב ככה לאהובי בני יחידי, צמידי ורדידי, פארי וכבודי, הדרי והודי, האלוף המרומם בשם ותהילה, עולה למעלה, אב"ד ור"מ, כמוהר"ר חיים שיחיה".
לאחר מות אשתו (י"א באדר ה'תכ"ב, 1662) נשא (ד' בחשוון ה'תכ"ג, 1662) את אשתו השנייה פייגא, אלמנת הרב משה ירמיה הכהן מנרול, רבה של מץ, ואמו של ר' טוביה כהן. היא נפטרה במגפה כעבור שלוש שנים, בו' באב ה'תכ"ו (1666). ככל הנראה נשא אשה שלישית כעבור כחצי שנה.
נאוטילוס (1800)
נאוטילוס (Nautilus) הייתה הצוללת הצבאית המעשית הראשונה. היא נבנתה על ידי רוברט פולטון, הושקה ב-1800 ונקראה על שם הרכיכה נאוטילוס. לאחר מכן נקראו צוללות נוספות בשם "נאוטילוס" על שמה, כולל הצוללת הבדיונית מספרו של ז'ול ורן, 20,000 מיל מתחת למים והצוללת הגרעינית הראשונה נאוטילוס.
תכנון ובנייה
הצוללת תוכננה בין השנים 1793–1797 על ידי הממציא האמריקאי רוברט פולטון עבור הרפובליקה הצרפתית הראשונה. הוא הציע את התכנון פעמיים לדירקטוריון (הנהלת הרפובליקה), שסירב לממן את הצוללת כל עוד לא טיבעה ספינה בריטית. לבסוף הסכים משרד הימיה לממן את בניית הצוללת, בהסכמתו של נפוליאון בונפרטה, בין השאר בשל השתדלותו של לפלס. הצוללת נבנתה בין השנים 1797 - 1799 במספנה ברואן. הצוללות הושקה לנהר הסיין ליד רואן ב-29 ביולי 1800. לאחר מכן הוסעה הצוללת לנמל לה הבר, שם התחרתה עם סירת משוטים שנעה מעל פני המים. הצוללת סיימה את מעבר 110 המטרים של מסלול ההתחרות שתי דקות לפני הסירה.
מבנה הצוללת ותפקודה
צורת הצוללת היה כשל טיפה מאורכת עם מבנה כיפתי, ששימש כמגדל פיקוד, ניווט, תצפית ואף לכניסה ויציאה. אורך הצוללת היה 6.47 מטרים ורוחבה בנקודה הרחבה 1.93 מטרים. גופה היה עשוי צלעות עץ שצופו בלוחות נחושת. היא הונעה ידנית מתוך גוף הצוללת באמצעות מדחף עץ. שני לוחות עץ שימשו כהגה כיוון והגה עומק. בעת ציפה נפתח מעל הצוללת מפרש מתקפל. עבור כניסת חמצן שימש שנורקל עשוי עור, שהיה נסגר בעת צלילה.
הצוללת תוכננה במטרה לשנע ולהטיל מוקשים ימיים שכונו "פגרים" או "טורפדו". מנגנון מיוחד כעין רובה בראש הכיפה יועד לירות כעין צִלְצָל על מנת שיינעץ בתחתית העץ של ספינת אויב ויצמיד לה "קוף מחט" בו מושחל כבל ארוך עם מוקש, מתיחת הכבל תוך כדי התרחקות הצוללת הייתה מצמידה את המוקש לתחתית כלי השיט ולבסוף גורמת לפיצוצו במגע עם כלי השיט. פולטון הדגים את המנגנון הן לממשלת צרפת והן לממשלת בריטניה, אך הרעיון לא זכה להתקבל. במסגרת הניסויים צללה הצוללת לעומק של כ-8 מטרים והצליחה לפוצץ מפרשית.
פולטון סיכם את הנושא בספר ב-1810 שנקרא "Torpedo war and submarine explosions".
טיל בליסטי
טיל בליסטי הוא טיל שחלק ניכר ממסלולו הוא בליסטי, כלומר מושפע מכוחות הכבידה והתנגדות האוויר (גרר) בלבד. למרות שהגדרה זו מתאימה למעשה למרבית הטילים וכן לפגזי ארטילריה, השימוש המקובל במונח "טיל בליסטי" מתאר טיל שמרבית מסלולו מתבצע מחוץ לאטמוספירה, והוא בעל טווח של מאות ק"מ לפחות. טיל כזה מונחה לרוב רק בשלב בו הוא מונע ומסלולו נקבע על-פי חוקי האסטרודינמיקה והבליסטיקה. מסלולו של טיל בליסטי בשלב הטיסה החופשית הוא בקירוב פרבולי, אך חיכוך האוויר גורם לכך שמסלולו אינו פרבולי אידיאלי.
מרצ'ל יורש
מרצ'ל יוּרש (ברומנית: Marcel Iureș; נולד ב-2 באוגוסט 1951) הוא שחקן רומני.
טיל בליסטי
מסלול הטיסה של טיל בליסטי כולל שלושה שלבים:
מרצ'ל יורש
ביוגרפיה
יורש נולד בביילשט, במחוז דולז' .למד עד 1978 באקדמיה לאומנויות התיאטרון והקולנוע בבוקרשט, ב-1975 הופיע לראשונה על הבמה בתיאטרון בולנדרה שבבוקרשט, מ-1978 עד 1981 שיחק בתיאטרון הלאומי בקלוז'-נאפוקה, עם הפקות התיאטרון ששיחק בהן נמנו מחזותיו של שייקספיר "המלט", "הנרי הרביעי" ו"ריצ'רד השלישי". אחרי שנת 1980 שיחק בתיאטראות בולנדרה ואודיאון בבוקרשט. הצטיין בהמשך בין היתר במחזות "לילה סוער" מאת יון לוקה קאראג'אלה, ובתפקיד הראשי ב"קליגולה" מאת אלבר קאמי.
טיל בליסטי
ניתן לשגר טילים בליסטיים מאתרים נייחים או ממשגרים ניידים, לרבות כלי רכב קרקעיים (נושא-מזקיף-משגר), מטוסים, ספינות וצוללות.
מרצ'ל יורש
ביוגרפיה
ב-1978 גילם את פרנץ ליסט בסרט הרומני "חלום ינואר"; ב-1994 שיחק בסרט "ראיון עם ערפד"; ב-1996 גילם את אלכסנדר גוליצין ב"משימה בלתי אפשרית". שנה לאחר מכן גילם את דושן גבריץ' ב"פיסמייקר". ב-2002 גילם את פיוס השנים עשר בסרט "אמן", ובאותה שנה שיחק לצד ברוס וויליס בסרט "בחירתו של הארט", המבוסס על רומן ומתרחש במלחמת העולם השנייה. ב-2003 שיחק בסדרה הבריטית" מרגלי קיימברידג'", וב-2005 שיחק בתיאטרון "בולנדרה" במחזה "אנריקו הרביעי" מאת לואיג'י פירנדלו, ובאותה שנה שיחק בסרט "גול!". ב-2004 שיחק בסרט "לאייר קייק" לצד דניאל קרייג.
טיל בליסטי
על מנת להגיע למרחקים ארוכים, משוגרים טילים בליסטיים בדרך-כלל לטיסה תת-מסלולית גבוהה; טילים בין-יבשתיים יכולים להגיע בשיא הגובה שלהם בטיסה חופשית לכ-1,200 ק"מ.
מרצ'ל יורש
ביוגרפיה
ב-2007 שיחק ב"נעורים ללא נעורים", סרטו של הבמאי פרנסיס פורד קופולה, המבוסס על רומן מאת הסופר הרומני מירצ'ה אליאדה.
ב-1995 ייסד יורש את "תיאטרון ACT" (אקט), התיאטרון העצמאי הראשון ברומניה, והוא משמש כיושב ראש הקרן לתרבות ולאמנות המנהלת את התיאטרון. אולם התיאטרון נפתח לקהל בספטמבר 1998.
טיל בליסטי
ניווט הטיל הבליסטי היא בדרך כלל מערכת ניווט אינרציאלית. מדי תאוצה מודדים את תאוצות הטיל בשלושה צירים, גירוסקופים מודדים את התאוצות הזוויתיות, מחשב מחשב את הדרך שעשה הטיל, מיקומו ומצבו על בסיס התאוצות, משווה לנתוני הירי שהוזנו מראש ומוציא פקודות תיקון להגאים. בסיום שלב החדירה משתמשים לרוב להנחיית הטיל בביות סופי.
היסטוריה
ראשון הטילים הבליסטיים היה ה-A-4, הידוע יותר כ-V-2, שפותח על ידי גרמניה הנאצית בשנות השלושים והארבעים תחת הנחייתו של ורנר פון בראון. השיגור המוצלח הראשון של ה-V-2 היה ב-3 באוקטובר 1942 והוא נכנס לשירות מבצעי ב-6 בספטמבר 1944 בתקיפה נגד פריז, ויומיים אחר כך בתקיפה על לונדון. עד לסוף מלחמת העולם השנייה במאי 1945 נורו למעלה מ-3,000 טילי V-2.
כיום יש בעולם דגמים רבים של טילים בליסטיים, רובם פותחו על ידי ברית המועצות וארצות הברית במהלך המלחמה הקרה במטרה לשאת כמויות גדולות של חומר נפץ או ראשי קרב לא קונבנציונליים.
סוגי טילים
הטילים הבליסטיים מחולקים לקטגוריות לפי הטווח שלהם. הקטגוריות העיקריות הם:
Bhuvan
Bhuvan (בסנסקריט: भुवन, "ארץ") היא תוכנה המאפשרת למשתמשים בה להתבונן בתצלומי לוויין של כדור הארץ, בדומה ל-Google Earth. התוכנה היא יוזמה של הארגון ההודי לחקר החלל. גרסת בטא של התוכנה הושקה ב-12 באוגוסט 2009. התוכנה מאפשרת הצגת תמונות ונתונים שונים על הודו, באיכות גבוהה יותר מתוכנות דומות, ולשם כך נעשה בה שימוש נרחב במידע שהושג על ידי לוויינים הודיים לחישה מרחוק.
מערכת Bhuvan מהווה למעשה תצלום לוויין דינמי ואינטראקטיבי המייצג מידע ממערכת מידע גאוגרפית (GIS) שמאפשר חיפוש מקומות על פני כדור הארץ, הוספת מידע וקישור לקהילות משתמשים שונות.
סבסטיאן לודוויג היילמן
סבסטיאן לודוויג היילמן (בגרמנית: Sebastian Ludwig Heilmann; 9 באוגוסט 1903 – 26 באוקטובר 1959), היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
קריירה מוקדמת
היילמן נולד ב-9 באוגוסט 1903 בווירצבורג, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1921 הוא התגייס לרייכסווהר, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-21 (הבווארי). ב-1 בפברואר 1935 הוא הועלה לדרגת האופטמן ומונה למפקד פלוגה ברגימנט הרגלים ה-63, ולאחר מכן הוא מונה למפקד פלוגה ברגימנט הרגלים ה-91.
מלחמת העולם השנייה
היילמן לחם עם פלוגתו במהלך המערכה בפולין ובמהלך המערכה על צרפת כחלק מהדיוויזיה ה-27, ועוטר בעיטור צלב הברזל, וב-1 באוגוסט 1940 הוא התנדב לכוחות הפאלשירמייגר. ב-27 באוקטובר 1940 הוא מונה למפקד הגדוד ה-3 ברגימנט הצנחנים ה-3, וב-1 בנובמבר הוא הועלה לדרגת מיור. במהלך הקרב על כרתים לחם היילמן עם גדודו וספג אבדות כבדות, ועל פעולותיו בקרב עוטר בעיטור צלב האבירים של צלב הברזל. בסוף 1941 הועבר רגימנט הצנחנים ה-3 לגזרת לנינגרד, שם עוטר ב-26 בפברואר 1942 בעיטור הצלב הגרמני בזהב, וב-1 בנובמבר 1942 הועלה היילמן לדרגת אוברסט לוטננט, ומונה למפקד הרגימנט. ב-1 במאי 1943 הוא הועלה לדרגת אוברסט, וביולי אותה שנה הוא הועבר עם יחידתו לסיציליה, ולחם עמו נגד פלישת בעלות הברית לסיציליה. לאחר מכן הוא לחם בחזית האיטלקית, והשתתף בקרב מונטה קאסינו, וב-2 במרץ 1944 קיבל תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים. ב-15 במאי 1944 הוא קיבל גם תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים, וב-15 באוקטובר 1944 הוא מונה למפקד דיוויזיית הצנחנים ה-5. ב-1 בדצמבר אותה שנה הוא הועלה לדרגת גנרל מיור, ובמהלך הקרב על הבליטה לחמה הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-85 במסגרת הארמייה השביעית. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרבות בגרמניה כחלק מהארמייה השביעית ומארמיית הפאנצר השישית, וב-5 במרץ 1945 הוא נפל בשבי הבריטי.
לאחר המלחמה
באוגוסט 1947 שוחרר היילמן מהשבי, ולאחר שחרורו התגורר בקמפטן עד למותו ב-26 באוקטובר 1959.
אסון הילסבורו
אסון הילסבורו הוא אירוע אשר התרחש ב-15 באפריל 1989, באצטדיון הילסבורו שבשפילד, אנגליה, שבמהלכו נמחצו למוות עקב תדחוקת קהל 97 אוהדי ליברפול.
רקע
ליברפול ונוטינגהאם פורסט נפגשו למשחק חצי גמר הגביע האנגלי באצטדיון הילסבורו – מגרשה הביתי של שפילד ונסדיי. משחקי חצי גמר גביע ההתאחדות משוחקים באופן מסורתי באצטדיון נייטרלי ביחס לשתי הקבוצות המשתתפות. שתי הקבוצות הללו נפגשו באותו המעמד באותו האצטדיון שנה אחת קודם לכן, ללא תקריות מיוחדות.
באותן השנים, במרבית האצטדיונים היו מותקנות גדרות ברזל גבוהות בין הקהל למגרש, בתגובה לתופעת החוליגניות שתפסה תאוצה במסגרת הספורט. החוליגניות הייתה נפוצה במיוחד במגרשים באנגליה, שם לעיתים קרובות פרצו אוהדים לכר הדשא וזרקו חפצים שונים לתחומי המגרש. החוליגניות לא הייתה אחד מהגורמים לאסון בהילסבורו, אך מחקירת האסון עלה כי הגדרות היוו את אחת הסיבות המרכזיות לתוצאה הטרגית. באזור של האצטדיון בו אירע האסון היו טריבונות – יציעי עמידה ללא מושבים, שסומנו גם הם כגורם לאסון. גם יציעים אלו חולקו לעיתים תכופות למקטעים כדי להקל על בקרת הקהל.
האסון
כמקובל במשחקים מרכזיים, אצטדיון הילסבורו חולק למקטעים לחציצה בין מחנות האוהדים. בעיטת הפתיחה הייתה מתוכננת לשעה 15:00, אך בעקבות מספר גורמים כגון פקקי תנועה בדרך מהעיר ליברפול לשפילד, רבים מאוהדי ליברפול הגיעו לאצטדיון מאוחר מהמקובל. בין השעות 14:00 ל-14:45 הייתה התקהלות גדולה של אוהדים בסמוך לשערי הכניסה המסתובבים והתפתח צוואר בקבוק, כאשר האוהדים המשיכו להגיע ורצו להיכנס לאצטדיון לפני שריקת הפתיחה. כ-5,000 אוהדים ניסו להיכנס מבעד לשערים המסתובבים והמשטרה החליטה לפתוח מספר שערי יציאה שבהם לא הותקנו שערים כאלה. פתיחת השערים הלא מבוקרת גרמה לנהירתם של מאות רבות, ואולי אף אלפי אוהדים, דרך המנהרה הצרה בחזית הטריבונה לתוך שני המקטעים המלאים גם כך. הדבר גרם למחיצתם של אוהדים בקדמת הטריבונה, בה אנשים נלחצו כלפי גדרות הברזל. האנשים שהמשיכו להיכנס למנהרה ולכיוון הטריבונה לא היו מודעים לבעיות בקדמתה - באופן רגיל היו שוטרים וסדרנים עומדים בכניסה למנהרה אם המקטעים היו בתפוסה מלאה, אך במקרה זה הם לא היו שם. במשך זמן מסוים אף אחד פרט למעורבים לא שם לב לבעיה. המשחק נפתח כסדרו ורק כעבור שש דקות, בשעה 15:06, החליט השופט להפסיק את המשחק בעקבות המלצת המשטרה - מספר דקות לאחר שהאוהדים החלו לטפס על הגדרות. בינתיים נפתח שער קטן בגדר ורבים מהאוהדים הצליחו להיחלץ דרכו. אחרים טיפסו מעל הגדרות אל כר הדשא או נמשכו על ידי אוהדים אחרים ליציע שמעל הטריבונות.
גם בשלב זה שרר בלבול רב בקרב הרשויות. קציני המשטרה שיערו בתחילה כי מדובר בפריצת אוהדים לדשא והגיבו בשליחת תגבורת למניעת כניסת האוהדים למגרש בחושבם שמדובר בחוליגנים, במקום לעזור להם לברוח. הצפיפות הייתה כה קיצונית עד כי אוהדים רבים מתו תוך כדי עמידה. המגרש התמלא במהרה באוהדים מזיעים ומתנשמים, באוהדים פצועים ואף בגופות ההרוגים. האוהדים עזרו ככל שיכלו, רבים מהם ניסו להחיות אחרים וחלקם עקרו את שלטי הפרסום והשתמשו בהם כאלונקות. המשטרה, שלא הבינה מה מתרחש, הציבה מחסום חי בקו מחצית המגרש, כדי למנוע מאוהדי ליברפול להגיע לאוהדי נוטינגהאם פורסט. חלק מהאוהדים ניסו לפרוץ את המחסום ולהעביר אוהדים פצועים לאמבולנסים.
94 אנשים נהרגו ביום האסון ו-766 נפצעו. אדם נוסף נפטר מפצעיו כעבור מספר ימים, ופצוע נוסף נותק מהמכשירים ומת לאחר ארבע שנים במצב של תרדמת. ב-28 ביולי 2021 הלך לעולמו הקורבן ה-97 של האסון, אנדרו דווין (Devine), שנפצע קשה מאד באירוע, והרופאים העריכו שימות לאחר חצי שנה לכל היותר, אך הוא חי עוד 32 שנים. תמונות מהאסון הועברו בשידור חי ב-BBC, ויחד עם מספר ההרוגים הגבוה השפיעו רבות על האוכלוסייה. לאחר האסון הוקם ארגון תמיכה במשפחות (HFSG), וארגון נוסף שנקרא "קמפיין צדק להילסבורו" (HJC) , ששם לעצמו כמטרה לתקן את העוול שנגרם להרוגים ולמשפחות הנפגעים. אנדרטה לזכר ההרוגים הוקמה סמוך לשער שאנקלי באצטדיון אנפילד ואנדרטה נוספת הוקמה בהילסבורו בשנת 1999.
החקירה
בעקבות האסון מונה השופט לורד טיילור (Taylor, 1997-1930) לחקור את האסון. החקירה נמשכה 31 ימים ובמסגרתה פורסמו שני דוחות - דו"ח ביניים שהציג את שרשרת האירועים ביום האסון והמסקנות המיידיות, ודו"ח סופי שכלל המלצות כלליות בנושא בטיחות במגרשי כדורגל. לאחר פרסום הדו"ח, הוסרו גדרות ההפרדה בין האוהדים למגרש ובוטלו כל יציעי העמידה.
האסון גרם לפולמוס רחב היקף ותשומת הלב הופנתה להחלטה לפתוח את השערים המשניים לכניסת אוהדים. בין השאר נטען כי ראוי היה לדחות את תחילת המשחק, כפי שנעשה במשחקים ואצטדיונים אחרים מפעם לפעם. המשטרה טענה להגנתה כי הצפיפות מחוץ לאצטדיון יצאה מכלל שליטה וכן האשימה המשטרה חלק מאוהדי ליברפול בכך שלא החזיקו כרטיסים וניסו להסתנן לאצטדיון ואת הקהל בטריבונות. עם זאת, לא נמצאו הוכחות מהותיות לטענות אלו ואף נעשה ניסיון של הלורד טיילור להפריך אותן בדו"ח הסופי שלו.
נמתחה ביקורת על שפילד ונסדיי בשל מיעוט בשערים מסתובבים בכניסה ליציע וכן איכותם הירודה של מחסומי הלחץ בטריבונות. דו"ח טיילור, לעומת זאת, קבע כי הסיבה הרשמית לאסון הייתה כשל בשליטת המשטרה על האירוע. נקבע כי בעקבות מספרם הנמוך של השערים המסתובבים היו נכנסים כל האוהדים רק בשעה 15:40, לולא היו נפתחים השערים המשניים.
האסון נגרם בשל העובדה כי מרבית האוהדים שנכנסו לטריבונות עשו את דרכם למקטעים 3 ו-4 המרכזיים. בדרך כלל שוטר או סדרן היו מוצבים במעבר בין המקטעים ומונעים כניסה למקטעים מלאים, אך זה לא קרה ביום האסון. תפוסתם הרשמית של מקטעים אלו עמדה על כ-2,000 צופים, אך אחראי הבטיחות והבריאות מצא מאוחר יותר כי הייתה צריכה לעמוד על כ-1,600 צופים, בשל העובדה כי מחסומי הלחץ לא עמדו בתקנות מדריך הבטיחות במגרשי ספורט. ההערכה היא כי מספר הצופים במקטעים האלו בדקות שלאחר בעיטת הפתיחה היה מעל 3,000 והיווה את הגורם המרכזי לאירוע הקטלני.
עיקרי דו"ח טיילור
עיקר הדו"ח וההמלצה העיקרית שלו היא הפיכת כל האצטדיונים הגדולים לכל-מושביים (קרי לכל צופה עם כרטיס מוקצב מושב מסוים, בניגוד לאצטדיונים בהם קיימים מקומות המחייבים את הצופה לעמוד). ליגות הכדורגל באנגליה ובסקוטלנד הציגו תקנות חדשות שקבעו כי מועדונים בליגות הגבוהות חייבים להתאים עצמם להמלצות הדו"ח, ומספר מועדונים החלו בשדרוג אצטדיונם עוד לפני השינויים בחוק.
הדו"ח קבע כי מקומות עמידה אינם מסוכנים מטבעם, אך הממשלה החליטה לא לאשר מקומות עמידה כלל. בבריטניה קמה תנועה ששמה לה למטרה למצוא פשרה בין המלצות הדו"ח לנושא הבטיחות ולאפשר לאוהדים לעמוד, גם אם מדובר בעמידה לפני המושב.
הדו"ח הכיל גם המלצות נוספות ופחות משמעותיות בנושאי אלכוהול באצטדיונים, מחסומי לחץ, גדרות, שערים מסתובבים, מחירי כרטיסים ועוד.
תגובות לאסון
לאחר האסון הופסקו משחקי ליברפול לשבועיים בהם ביקרו השחקנים והמאמן קני דלגליש את הפצועים בבתי החולים והלכו למספר רב של לוויות. שערי אצטדיון אנפילד נפתחו והוא הפך לאתר עלייה לרגל, אליו זרמו יותר מ-250,000 אנשים, שבאו לחלוק כבוד לקורבנות ולהניח זרי פרחים.
תגובת התקשורת ושערוריית הסאן
דיווחי התקשורת בימים שלאחר האסון נטו להאשים את התנהגות האוהדים באסון; המשטרה מסרה מידע שקרי בניסיון להפיל את כל האשמה על האוהדים, עליהם נכתב בעיתונים רבים כי הגיעו למשחק שיכורים ובלי כרטיסים, ואף הפריעו לניסיונות ההצלה.
מבין כל הכתבות המאשימות בלט במיוחד שערו של הצהובון הבריטי "הסאן", שביום רביעי שלאחר האסון פרסם כותרת ענק בשערו בה נכתב "האמת" (The Truth), ומתחתיה שלוש כותרות משנה: "מספר אוהדים כייסו ארנקים של קורבנות", "מספר אוהדים השתינו על השוטרים האמיצים", "מספר אוהדים הכו שוטר שהנשים מפה לפה". בהמשך הכתבה אף נכתב כי אוהדים ניצלו מינית גופת ילדה מתה. הסאן ועורכו קלווין מקנזי (MacKenzie) בוקרו בחריפות, ובעיר ליברפול הוכרז חרם צרכנים כנגד העיתון, חרם אשר נשמר חלקית עד היום. מאמן ליברפול דאז קני דלגליש כתב באוטוביוגרפיה שלו על שיחת טלפון שנערכה בינו לבין מקנזי. בשיחה ביקש מקנזי עצה כיצד לפייס את תושבי העיר, והתבשר על ידי דלגליש כי הדרך היחידה לעשות כן היא לפרסם כותרת גדולה בשער העיתון בה ייכתב "שיקרנו" (We Lied). פרסום מעין זה מעולם לא נערך, אולם ב-2004 נעשה ניסיון התנצלות; במאמר מערכת נכתב כי העיתון ביצע "את הטעות הנוראה בהיסטוריה", וכי ל"סאן" של היום אין קשר ל"סאן" בעידן מקנזי. ההתנצלות לא התקבלה במלואה, והעיתון העירוני "ליברפול אקו", לדוגמה, פרסם מאמר נגד בו כתב שהסאן "ניצל פעם נוספת את הרוגי הילסבורו". בספטמבר 2012 הסאן פרסם התנצלות תחת הכותרת "האמת האמיתית של אסון הילסבורו", יום לאחר שראש הממשלה דייוויד קמרון יצא בהודעה בפרלמנט שניקתה את אוהדי ליברפול מאשמה. בעקבות התנהלות הסאן, בילי בראג הקליט שיר מחאה נגד העיתון "Never Buy The Sun".
ועדת הבדיקה העצמאית והתנצלות ראש הממשלה
בשנים שאחרי האסון דרשו משפחות ההרוגים ואוהדי ליברפול, שחשו שהאמת על האסון לא יצאה לאור ושהאוהדים הואשמו לשווא בהתרחשותו, שיפורסמו כל המסמכים שנוגעים לאירוע. בשנת 2009, במלאת 20 שנה לאסון, החליטה הממשלה למנות ועדת בדיקה עצמאית בראשות הבישוף של ליברפול, ג'יימס ג'ונס.
באותו יום, בנאום בפרלמנט, התנצל ראש הממשלה דייוויד קמרון בפני המשפחות על "אי הצדק הכפול": "אי הצדק של האירועים המחרידים, כישלון המדינה בהגנה על יקיריהם וההמתנה הבלתי נסבלת לאמת, וגם אי הצדק של ביזוי החללים, ההאשמה שהיו אשמים במותם".
באפריל 2016 קבע חבר המושבעים באנגליה שהמשטרה אחראית לאסון שהביא למותם של 97 בני אדם, ולא האוהדים.
הישרדות הונדורס
הישרדות הונדורס היא העונה השביעית של תוכנית המציאות הישראלית "הישרדות". זוהי העונה הראשונה שעלתה לשידור בערוץ 2 בשידורי הזכיינית רשת, זאת לאחר שש העונות הראשונות אשר שודרו בערוץ 10. התוכנית צולמה בחוף במדינת הונדורס שבאמריקה המרכזית בין החודשים יוני עד יולי 2015, ועלתה לשידור ב-1 בנובמבר 2015. בעונה זו התמודדו 9 ידוענים ישראלים יחד עם 9 אנשים אנונימיים, המתחרים זה בזה על פרס בשווי מיליון ש"ח.
גמר התוכנית התקיים בהיכל מנורה מבטחים ב-1 במרץ 2016. בעונה זו ניצח טילטיל (לירון אורפלי), במקום השני זכתה טיטי איינאו ובמקום השלישי זכו רוסלנה רודינה ועומרי כוכבי. בנוסף לזכייה בתואר "השורד האחרון", טילטיל זכה גם בתואר "חביב הקהל", בכך הפך לראשון שזכה גם בתואר "השורד האחרון" וגם בתואר "חביב הקהל" בגרסתה הישראלית של התוכנית.
מתמודדים
הרכב המתמודדים כלל 9 ידוענים ו-9 אלמונים.
לעכברה
בתרבות
הבית הראשון של השיר נקרא על ידי איאן אנדרסון בתחילת חידוש השיר "One Brown Mouse" של ג'ת'רו טאל משנת 2007.
השיר "Sleekit Cowrin" של שרון אולדס גם מתייחס לשיר זה.
בסדרת "מדריך הטרמפיסט לגלקסיה" של דאגלס אדמס, עכברים הם יצורים רבי־ממדים והיפר־אינטליגנטים שמנסים למצוא את השאלה לתשובה לחיים, היקום וכל השאר. כשהתוכניות שלהם נכשלות הם מבינים ש"התוכניות הטובות ביותר של עכברים" לא תמיד מצליחות, דבר המהווה גם הוא אזכור לשורה מהבית לפני האחרון.
השורה הראשונה של השיר נמצאת תכופות בשימוש על ידי פ. ג'. וודהאוס בסיפורים וברומנים שלו.
קולונה
{{פירושונים|
ראו גם
}}
רני אידן
ביוגרפיה
אידן נולד בקיבוץ החותרים. בילדותו עבר להתגורר במושב מכמורת שבמערב עמק חפר, שם הוא מתגורר עד היום. אידן הוא מוסמך במינהל וחינוך מאוניברסיטת תל אביב. הוא היה חקלאי, וכן ניהל את כפר הנוער "מבואות ים" הסמוך למכמורת וייסד בו את המגמה לחקלאות ימית. שימש מפקח ראשי במשרד החינוך. בשנים 1996–1997 הקים יחד עם אחרים וניהל את המכללה הימית במכמורת. הוא שימש מנכ"ל המרכז האקדמי רופין משנת 2002 ועד היבחרו לראשות המועצה האזורית עמק חפר. בתקופה זו הצליח לשקם את המכללה, שהייתה על סף פשיטת רגל, ולהביאה לאיזון כלכלי. היה מועמד מטעם מפלגת העבודה בבחירות לכנסת השמונה עשרה והוצב במקום ה-80 ברשימתה.
באוקטובר 2006, בעקבות פרישתו של נחום איצקוביץ' מראשות המועצה האזורית של עמק חפר (איצקוביץ' מונה למנכ"ל משרד התיירות), אידן התמודד על ראשות המועצה. הוא התמודד מול שני מועמדים אחרים וניצח ברוב של כ-52 אחוזים מהקולות. בינואר 2009 נבחר מחדש, הפעם ללא מתמודדים מולו. בדצמבר 2013 נבחר לכהונה נוספת.
בדצמבר 2017 העניק המרכז האקדמי רופין תואר עמית כבוד לרני אידן. תואר עמית הכבוד של המכללה הוענק לאורך השנים לדמויות בולטות בחברה, בתרבות ובכלכלה, כגון משה (בוגי) יעלון, מוטי קירשנבאום ואוהד נהרין.