cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ניו יורק
תקשורת
שנים משלושת העיתונים העיקריים של ארצות הברית מודפסים בניו יורק: הוול סטריט ג'ורנל והניו יורק טיימס. עיתונים נוספים היוצאים לאור בעיר הם הדיילי ניוז, הניו יורק פוסט (שנוסד בשנת 1801 על ידי אלכסנדר המילטון), וכן 270 עיתונים נוספים בהם עיתונים אתניים רבים בשפות שונות. "אל דיאריו לה פרנסה" הוא היומון הספרדי הגדול ביותר בניו יורק, והוותיק בארצות הברית. כמו כן יוצא לאור בהארלם ה"ניו יורק אמסטרדם ניוז" - עיתון אפריקאי אמריקאי, והוילג' ווייס שיוצא לאור בגריניץ' וילג' שנחשב לעיתון אלטרנטיבי.
תעשיית הטלוויזיה של ניו יורק היוותה גורם מרכזי בפיתוחה הכללי של העיר. בעיר פועלות ארבע רשתות אמריקאיות עיקריות: ABC, CBS, NBC ופוקס, וכן רשתות הכבלים HBO, MTV, שואוטיים וקומדי סנטרל. נכון לשנת 2005, פעלו בעיר למעלה מ-100 תחנות טלוויזיה בכבלים.
ספורט
בעיר ניו יורק פועלות קבוצות מכל הליגות המקצועניות הבכירות של ארצות הברית. בניגוד למרבית ערי ארצות הברית, דווקא בייסבול פופולרי יותר מהפוטבול. העיר ניו יורק היא אחת מחמישה אזורים מטרופוליניים בהם פועלות שתי קבוצות בייסבול (האחרים הם שיקגו, וושינגטון-בולטימור, לוס אנג'לס וסן פרנסיסקו): הניו יורק יאנקיז והניו יורק מטס.
בעבר פעלה בעיר קבוצת הניו יורק ג'איינטס (כיום הסן פרנסיסקו ג'איינטס) והברוקלין דודג'רס (כיום הלוס אנג'לס דודג'רס) אשר עברו לקליפורניה בשנת 1958.
כמו כן פועלות בעיר קבוצות הבייסבול מהליגה הנמוכה: הסטטן איילנד ינקיז והברוקלין סייקלונז.
קבוצות הפוטבול מה-NFL בעלות זיקה לעיר הם הניו יורק ג'טס והניו יורק ג'איינטס (בפועל שתי הקבוצות מארחות את משחקי הבית שלהם באצטדיון מטלייף שבניו ג'רזי).
קבוצות הכדורגל של העיר ניו יורק הן ניו יורק רד בולס ניו יורק סיטי המשתתפות בליגת הכדורגל הלאומית של ארצות הברית.
קבוצות הכדורסל ניו יורק ניקס וברוקלין נטס חברות בליגת ה-NBA. קבוצת הנשים ניו יורק ליברטי חברה בליגת ה-WNBA.
ברובע קווינס נערכות תחרויות הטניס הפתוחות של ארצות הברית - אחת מארבע תחרויות הגראנד סלאם.
מרתון ניו יורק נחשב לריצת המרתון הפופולרית ביותר בעולם - בשנת 2006 סיימו את ריצת המרתון 37,866 משתתפים.
כלכלה
העיר ניו יורק מהווה מרכז כלכלי בינלאומי, והמהווה למעשה אחד משלושת המרכזים הכלליים הגדולים בעולם (יחד עם טוקיו ולונדון). העיר מהווה מרכז בתחומי הביטוח, התקשורות, הפיננסים והנדל"ן בארצות הברית. התוצר הגולמי של אזור העיר ניו יורק מוערך ב-952.6 מיליארד דולרים, בשנת 2005, והעיר ניו יורק מהווה על כן את המרכז הכלכלי הגדול ביותר בארצות הברית.
האזורים הכלכליים של העיר מתרכזים בדרום האי מנהטן (אזור וול סטריט) ואזור מידטאון מנהטן - ובאזורים אלה מצויים ריכוזי גורדי שחקים הגדולים בעולם.
השירותים הפיננסיים הפועלים בעיר מהווים 33% מהמעסיקים של העיר.
תעשיית הנדל"ן מהווה אף היא גורם בר השפעה בכלכלת העיר, ותעשיית הטלוויזיה והסרטים הפועלת בעיר היא השנייה בגודלה בארצות הברית.
תחום התעשייה היווה בעבר מרכיב תעסוקתי מרכזי, אולם החל משנות ה-80 יורד חלקו של מרכיב זה בכלכלה העירונית. תחומי התעשייה העיקריים של העיר הם תחומי הביגוד, הכימיקלים, תעשיית המתכת, הרהיטים והמזון המוכן. בתחום המזון מועסקים כ-19,000 עובדים, מהם רבים הם מהגרים שאינם דוברי אנגלית. המחזור של תחום המזון בניו יורק מגיע ל-5 מיליארד דולרים בשנה. מוצר המזון הייחודי המוביל של העיר ניו יורק הוא השוקולד - העיר מייצאת שוקולד בשווי 234 מיליון דולרים מדי שנה.
תיירות
I Love New York (מעוצב כ-I ❤ NY) הוא סלוגן, לוגו ושיר שהם הבסיס לקמפיין פרסומי שפותח על ידי חברת השיווק וולס, ריץ', גרין בניהולה של מרי וולס לורנס, מאז שנת 1977, במטרה לקדם את התיירות במדינת ניו יורק בכלל ובעיר ניו יורק בפרט, אשר היו אז במשבר תיירותי. הלוגו מכניס למדינת ניו יורק 30 מיליון דולר בכל שנה. עם יציאתו החלו חנויות מזכרות בעיר למכור מגוון מוצרים מעוטרים בלוגו המפורסם, החל מכוסות קפה ועד חולצות וכובעים.
ליגת ברודוויי דיווחה שהופעות ברחוב ברודוויי מכרו כרטיסים בשווי כולל של כ-1.27 מיליארד דולר בשנים 2013-2014, עלייה של 11.4% מ-1.139 מיליארד דולר בעונת 2012–2013. מספר התיירים בעיר בשנת 2021 עמד על כ-32.9 מיליון, כשמתוכם 30.2 מבקרים מקומיים (אמריקאים) וכ-2.7 מבקרים בינלאומיים.
תחבורה
מרבית תושבי העיר ניו יורק משתמשים בתחבורה הציבורית - ולמעשה אחד מכל שלושה מהמשתמשים בתחבורה ציבורית בארצות הברית, מתגורר בעיר ניו יורק. 66% ממספר המשתמשים בקווי הרכבת ברחבי ארצות הברית - הם תושבי הפרוורים של ניו יורק המשתמשים בקווי הרכבת כדי להגיע לעבודתם (וממשיכים, לרוב, את דרכם למקום עבודתם תוך שימוש במערכת התחבורה הציבורית של העיר ניו יורק). בכך שונה העיר ניו יורק באופן משמעותי מייתר חלקי ארצות הברית, שבהם 90% מהעובדים מגיעים למקומות עבודתם במכונית פרטית. ניו יורק היא העיר היחידה מבין ערי ארצות הברית שבה מחצית משקי הבית אינם מחזיקים בבעלותם מכונית, וברובע מנהטן, ל-75% ממשקי הבית אין כלי רכב בבעלותם (הממוצע בארצות הברית הוא 8%).
מערכת הרכבת התחתית של ניו יורק היא הגדולה בעולם במספר תחנותיה (468 תחנות), והשלישית בגודלה בעולם במספר נוסעיה (למעלה ממיליארד נוסעים בכל שנה). מערכת זו ייחודית בכך שהיא פועלת 24 שעות ביממה (בחלק מהקווים), בניגוד לרכבות תחתיות אחרות בעולם הפועלות רק חלק משעות היום (כגון לונדון, פריז, וושינגטון וטוקיו).
ישנן כ-12,000 מוניות בניו יורק, הידועות בצבען הצהוב. בעיר ניו יורק פועלת מערכת האוטובוסים ומערכת הרכבות הגדולה ביותר בצפון אמריקה. מערכת קווי הרכבות מקשרת את העיר לפרבריה (בשלוש מדינות נפרדות: קונטיקט, ניו יורק וניו ג'רזי) ומשתרעת על פני 20 קווי רכבת נפרדים בהם כ-250 תחנות. קווי הרכבת יוצאים משתי התחנות הרכבת העמוסות ביותר בארצות הברית: גרנד סנטרל ותחנת פן. תחנה אחרת, שידועה דווקא בשל עיצובה הייחודי, היא תחנת מרכז הסחר העולמי במנהטן תחתית.
העיר ניו יורק מהווה את השער האווירי המרכזי של ארצות הברית, ופועלים בעיר שלושה שדות תעופה עיקריים: נמל התעופה הבינלאומי קנדי, נמל התעופה הבינלאומי ניוארק ליברטי ונמל התעופה לה גוארדיה. ישנן תוכניות להקמת נמל תעופה בינלאומי נוסף: נמל התעופה הבינלאומי סטיוארט. 100 מיליון נוסעים עוברים דרך שדות תעופה אלה מדי שנה. שדות התעופה מנוהלים על ידי רשות הנמלים של ניו יורק. כרבע מהנוסעים היוצאים מארצות הברית עוברים דרך שדות התעופה קנדי וניוארק. אחוז המשתמשים באופניים או הולכים ברגל מבין תושבי ניו יורק הוא הגבוה ביותר בארצות הברית. מדי יום נוסעים כ-120,000 נוסעים באופניהם, ו-21% מתושבי ניו יורק נוסעים באופניהם או הולכים ברגל לעבודתם (הממוצע הארצי בארצות הברית הוא 8%).
טים תומאס
קריירת משחק
בקיץ 2006 חתם על חוזה ל-4 עונות בלוס אנג'לס קליפרס, עבור כ-24 מיליון דולר. בשתי עונותיו הראשונות עם הקליפרס פתח בכמחצית ממשחקי הקבוצה, ותרם 11.6 נקודות בממוצע למשחק.
בנובמבר 2008 נשלח תומאס בטרייד לניו יורק ניקס, ומאוחר יותר באותה עונה הועבר לשיקגו בולס. לקראת עונת חתם על חוזה בדאלאס מאבריקס, אך לאורך מרבית העונה נעדר ממשחקי הקבוצה על מנת לטפל באשתו שחלתה. באוגוסט 2010 חתם על חוזה נוסף בדאלאס, אך כחודש לאחר מכן ביטל את החוזה ולמעשה פרש ממשחק, כדי שיוכל לטפל באשתו.
ניו יורק
מוזיאונים
למוזיאונים נוספים ראו: מוזיאוני העיר ניו יורק.
מוסדות השכלה
360° פנורמה של ניו יורק <div style="height: 248px; width: 99%; overflow: auto; padding: 3px;text-align: left; border:solid 1px;" title="braglist - zum scrollen";>
ערים תאומות
לעיר ניו יורק יש 11 ערים תאומות:
נבחרת אוקראינה בכדורסל נשים
נבחרת אוקראינה בכדורסל נשים היא קבוצת כדורסל הנשים הלאומית של אוקראינה. עד לשנת 1993 כדורסלניות אוקראיניות היו חלק מנבחרת ברית המועצות. במסגרת זו הן זכו במדליות רבות.
הישג השיא של הנבחרת היה מקום ראשון באליפות אירופה בשנת 1995. מאז הנבחרת לא מצליחה להתקרב להישג זה.
אליפויות העולם
לא העפילה
ז'ואן מנואל סראט
ז'ואן מנואל סראט (בקטלאנית: Joan Manuel Serrat; נולד ב-27 בדצמבר 1943 בברצלונה) הוא זמר וכותב שירים קטלאני.
קורות חיים
סראט נחשב לאחד הדמויות החשובות במוזיקה המודרנית והפופולרית, הן בקטלוניה והן בספרד. הוא החל את דרכו המוזיקלית בגיל 17, עת קיבל את הגיטרה הראשונה שלו, לה הקדיש את אחד משיריו המוקדמים, "גיטרה אחת".
בשנות השישים המוקדמות, סראט היה חלק מלהקת פופ, הוא ניגן יחד עם שותפיו ללימודים מבית ספרו בברצלונה, כאשר השירים העיקריים שהם ניגנו היו שירי הביטלס ושירים איטלקים מתורגמים לספרדית.
ב-1965, בעת ששר בתוכנית רדיו בשם "רדיוסקופ", המנחה סלבדור אסקמיז'ה עזר לו לחתום על חוזה הקלטה עם חברת "אדיגסה", שם הוא הקליט והצטרף ללהקה. הופעתו הבימתית הראשונה של סראט נערכה ב-1967 בפלאו דה לה מוזיקה קטלנה. הופעה זו עזרה לו לבסס את עצמו כאחד האמנים החשובים בקטלוניה. שנה לאחר מכן ביקשה ספרד כי סראט יהיה נציגה לאירוויזיון 1968 בשירו "לה, לה, לה". אולם סראט ביקש לשיר בקטלאנית ודבר זה הפך לקונפליקט הראשון של סראט בנושא הפוליטיקה של השימוש בשפה בספרד הפרנקיסטית. הרשויות התעקשו על שירה בספרדית, אך סראט עמד בסירובו ולכן שלחה ספרד במקומו את הזמרת הספרדייה מסיאל.
שיריו של סראט הוחרמו ותקליטיו נשרפו ברחוב. הוא טס לדרום אמריקה והשתתף בפסטיבל, שם לקח את המקום הראשון עם השיר "פנלופה". ב-1969 סראט הוציא אלבום בו נכללו שירים מאת אנטוניו מצ'אדו, משורר ספרדי מוכר מסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. אלבום זה הביא לו פרסום מידי בספרד ואמריקה הלטינית. אך ההחלטה שלו לשיר בספרדית ספגה ביקורת מצד קטלאניים. את בחירתו לשיר בשתי השפות, מה שגרר ביקורת משני צידי המתרס הפוליטי, הסביר: "אני שר טוב יותר בשפה שהם אוסרים עליי לשיר בה."
לאחר מות פרנקו ב-20 בנובמבר 1975, יכל סראט לחזור לארץ הולדתו.
ב-1983 יצא בישראל תקליטו של דויד ברוזה האשה שאיתי, ובו שלושה שירים מאת סראט, שיהונתן גפן תרגם לעברית, ביניהם שיר הנושא.
לאורך השנים, סראט קיים הופעות רבות והמשיך להוציא אלבומים. ב-2006 הוא הוציא לאור אלבום בשם "מו" האלבום הראשון שהוא השלים בקטלאנית בגיל 17.
נכון ל-2010, אלבומו האחרון הוא Hijo de la luz y de la sombra.
סאבו (אי)
סאבו (Savo) הוא אי געשי באיי שלמה שבדרום האוקיינוס השקט. הוא ממוקם צפונית לקצה המערבי של האי גוודלקנל. מבחינה מנהלתית, שייך האי למחוז המרכז של איי שלמה, והשפה המקומית בו היא סאבוסאבו.
הר הגעש שהוא האי היה פעיל לאחרונה בין השנים 1835 ו-1850, ואחת ההתפרצויות השמידה את כל החיים על האי. על פי הארגון עולמי לתצפיות געשיות, הר הגעש סאבו חוזר לפעילות מדי 100 עד 300 שנים.
גילוי
התיעוד הראשון של האי סאבו על ידי חוקרים אירופאים היה של הספרדי אלברו דה מנדנייה באפריל 1568, אשר קרא לו ססרגה (Sesarga). ראשי המשלחת, מנדנייה ופדרו סרמיינטו דה גמבואה, היו בני הקהילה האוטונומיות גליסיה, וייתכן שקראו לאי על שם אי במחוז הולדתם.
מלחמת העולם השנייה
בשל קרבתו לגוודלקנל עמד האי סאבו במרכזו של העימות הממושך בין בעלות הברית לאימפריה היפנית באיי שלמה, ובמים הסובבים אותו נערכו מספר קרבות ימיים גדולים, שהקנו לאזור את הכינוי "מצר מצולות הברזל" (Ironbottom Sound), על שום שרידי הספינות הטבועות המכסות את קרקעיתו.
בסביבות האי סאבו נערכו הקרבות הבאים:
מאובן
מאובן הוא שריד צמח או אורגניזם (יצור חי) אחר, שתבנית גופו או צורתו השתמרו בשלמותם או באופן חלקי.
מאובן מנחה
מאובן מנחה הוא מאובן של בעל חיים או צמח אשר תפוצתו הגאוגרפית הייתה רחבה, אך שרד למשך זמן קצר (זמן קצר במונחים גאולוגיים, בהם גם מיליון שנים נחשבים זמן קצר). בעזרת מאובנים מנחים, גאולוגים יכולים לתארך שכבות של קרום כדור הארץ, אם כי לא ניתן באמצעותם לקבל זמן מדויק, אלא חלון זמן משוער.
מאובן גלעין
מאובן גלעין נוצר כאשר בשרה של חיה שמתה נאכל בידי חיות אחרות עד הישארות העצמות בלבד, ואז מצטברות שכבות של חול ובוץ על גבי השלד והוא הופך לבסוף לאבן.
מאובן דפוס
מאובן דפוס נוצר כאשר תחמוצות המצויות בסלע מחלחלות לתוך האורגניזם המת שנמצא עליו, מפרקות את החומר האורגני שלו ומשאירות חלל בסלע עם חותם מדויק של היצור.
מאובן חותם
מאובן חותם נוצר כאשר חיה משאירה את טביעת רגלה או גופה על פני האדמה ולאחר פרק זמן האדמה הופכת לסלע.
מאובן השתמרות הגוף המקורי
ישנם מקרים בהם אורגניזמים חיים משתמרים בשלמותם (או כמעט בשלמותם) על ידי קפיאה מהירה של גופם בקרח או באדמה קפואה.
מאובן ענבר
סוג נוסף של מאובן המשמר את הגוף המקורי נוצר כאשר אורגניזם זעיר (כגון נמלה או יתוש) טובעים בתוך שרף של עץ ומשתמרים בתוכו לתקופה ארוכה לאחר שמתו מחוסר חמצן.
מאובן עצי
עץ מאובן (Petrified wood) הוא סוג של מאובן שבו מרכיביו האורגניים של העץ הומרו במינרלים, בדרך כלל סיליקט וקוורץ, ושימרו את המבנה המקורי של גזע העץ. תהליך ההמרה מתרחש במעמקי האדמה, כאשר העץ, בהרכבו המקורי, מכוסה בשכבות. בשל היעדר חמצן המרכיב החי הופך למרכיב דומם.
בארץ ישראל נמצאו מאובנים מסוג זה, בין השאר על פני השטח במכתש רמון. חלקם בצבע שחור, המעיד כי מקורם הוא בפחמן שהיה בעץ המקורי. במערב האי לסבוס ביוון מצוי אחד היערות המאובנים היחידים בעולם, המתוארך 15–20 מיליון שנים לפני זמננו.
דלק מאובנים
דלק מאובנים הוא דלק הנוצר מהתאבנות של אורגניזם בסביבה המחוסרת חמצן. גילם של האורגניזמים ושל דלק המאובנים שנוצר מהם הוא בדרך-כלל מיליוני שנים, ולעיתים אף מאות מיליוני שנים ויותר. דלקי המאובנים הם פחם (נוצר מצמחים), נפט (נוצר מבעלי-חיים ימיים בדרך כלל) וגז טבעי המכילים כמות גדולה של פחמן.
לקולית
לקולית הוא מחדר פלוטוני הנוצר מחדירת מאגמה לסלעי הליתוספירה והתגבשותה לסלע פלוטוני. לקוליתים הם גופי חדירה תואמים, כלומר הם חודרים במקביל לשכבות סלעי הסביבה ומתגבשים ביניהם.
את המונח "לקולית" טבע גרוב קרל גילברט (Grove Karl Gilbert) לאחר מחקר שערך ב-1875 במחדרי דיוריט ב"הרי הנרי" במדינת יוטה – שם קיים מתחם נרחב של לקוליתים. מקור השם מיוונית: לקוס – בריכת מים + ליתוס – אבן.
היווצרות
לקולית נוצר בעומק רדוד יחסית על ידי מאגמה צמיגה יחסית, הזורמת מבעד לדייק דק ומתקררת לאטה מתחת לפני השטח – תהליך המאפשר את היווצרותם של גבישים גדולים. המאגמה מתגבשת לסלע פלוטוני מאפי בדרך-כלל דוגמת דיוריט, או סלעים חמוצים יותר דוגמת גרנודיוריט וגרניט.
לקולית דומה בהיווצרותו ללופולית, אך שונה ממנו בצורתו. ללקולית צורת פטריה או עדשה שראשה הרחב מעובה במרכזו והולך ומידקק בכיוון השוליים, בעוד ללופולית צורת משפך. צורת הפטריה נובעת ממפגש המאגמה בשכבות סלע גמישות יחסית, המאפשרת לה לדחוק את השכבות מעליה ולקמר אותן.
לקוליתים נקראים לעיתים "הרי כיפה" וממדיהם קטנים יחסית: קוטרם אינו עולה לרוב על 16 ק"מ ועוביים נע בין מאות מטרים לקילומטרים ספורים.
אריה לייב גינצבורג
רבי אריה לייב בר אשר גינצבורג (מכונה השאגת אריה או "הטורי אבן" על שם ספריו; תנ"ה – כ"ה בתמוז תקמ"ה, 1695 – 23 ביוני 1785) היה רב, פרשן תלמוד ופוסק מהבולטים שבאחרונים. התפרסם במיוחד בגין חיבוריו "שאגת אריה", ו"טורי אבן".
קורות חייו
נולד לרבי אשר בהיותו רב העיר מינסק. סבו היה רבי לייב "בעל התוספות". ועוד בצעירותו נודע כעילוי. כשעבר אביו לכהן כרבה של מינסק, סייע לו בענייני העיר ואף ייסד שם ישיבה מפורסמת, בה לימד על דרך הפלפול והחילוקים. בשנת 1745 לערך עבר לוולוז'ין ושם ייסד ישיבה לתלמידים נבחרים. החל משנת 1765 ועד סוף ימיו שימש כרב, אב"ד וראש ישיבה במֵץ (בצפון צרפת). מסופר שרבנות מץ הוצעה לו בגיל שבעים, ובני העיר חששו לקבל רב מבוגר כל כך, ור' אריה לייב הבטיח להם שהוא יכהן בעירם שנים רבות, ואכן נפטר שם לאחר כעשרים שנות רבנות בהיותו כבן תשעים.
רוב ימיו היה עני. מסופר שהרב אריה לייב סיים אלף פעמים את הש"ס. בחצרות חסידיים התייחסו לסיפור זה כעידוד ללימוד, או כהשוואה ללימוד עמוק ואיטי יותר. מסופר שבכל פעם שהיה מסתפק בסוגיה כלשהי, היה עובר על כל הש"ס במוחו כדי למצוא ראיות לכאן ולכאן שיכריעו באותה סוגיה. ר' אריה לייב היה מחמיר על עצמו באיסור חדש בחוץ לארץ, כלומר לא לאכול תבואה שהשרישה לאחר ט"ז בניסן עד ט"ז בניסן (ובחוץ לארץ עד י"ז בניסן) בשנה שלאחריה, וכפי שהוא מברר בארוכה בקונטרס מיוחד הנדפס בסוף ספרו שאגת אריה. מבחינה מציאותית רוב התבואה באירופה היא במצב הזה והעולם נהג להקל. אפיזודה ידועה עליו מספרת שבשנות עוניו מרבה היה לערוך "גלות", ובהיותו נודד מעיר לעיר, היה נושא עמו שק ובו גריסים וסיר משלו, ובכל מקום בו היה מתארח היה מבקש לבשל עבורו את הגריסים שלו בסיר שלו, היות שאינו יכול לאכול כלום בגלל בעיית ה"חדש".
רבי אריה לייב היה ידוע בחריפותו העצומה, בעוז הגיונו ובגאונותו. עם זאת, היה מהמתנגדים הגדולים לדרך הפלפול שרווחה באותה תקופה, ובדומה לגר"א, שפעל אחריו, חתר לפרשנות ופסיקה על פי פשוטם של המקורות. מאידך, בישיבתו במינסק לימד על דרך הפלפול והחילוקים ואף נאלץ לעזוב בשל מחלוקת עם רב העיר, ר' יחיאל היילפרין בעל ה"סדר הדורות", שדגל בלימוד על דרך הפשט והבקיאות. לא הכניס לתוך ספריו את הפלפולים שנאמרו בישיבה לחידוד התלמידים, עליהם אמר "כי את הכל ישא הרוח, אין זה אלא הבל ורעות רוח". דן בש"ס ובראשונים מדעתו, בלי להיזקק לפרשנותם של ראשונים ואחרונים. לא היסס להתנגד, לעיתים בחריפות, לעמדות מנוגדות, ואף במקום שנהגו הכל להחמיר הוא לא היסס לפסוק לבדו להקל, אם היה ברור לו שהדבר מותר.
בשל תקיפותו הרבה, פעמים רבות נתגלעו חילוקי דעות קשים בינו ובין פרנסי העיר עקב פסיקותיו.
חיבוריו
התפרסם בייחוד בגלל ספרו שאגת אריה, שנדפס בשנת תקט"ז בפרנקפורט על האודר. ספר זה ערוך בצורה של שאלות ותשובות אם כי השאלות הנידונות שם אינן שאלות שנשאל אלא שאלות הלכתיות שחקר וערך אותן כשאלות ותשובות. ה"שאגת אריה" נדפס בהתחלה עם ריבוי של ראשי תבות דבר שהקשה על לימודו, יש הסוברים שהירבה בראשי תבות על מנת לחסוך בדפים בגלל עוניו. ספר זה מתייחס בעיקר לשאלות הנוגעות להלכות מאורח חיים. חלק מספריו הוציא רבי ישראל מאיר הכהן מראדין "החפץ חיים" לאור.
בין ספריו האחרים:
פצצת מימן
פצצת מימן או פצצה תרמו-גרעינית היא פצצה גרעינית שבתוכה גרעיני המימן עוברים היתוך גרעיני (מיזוג) לגרעינים כבדים יותר, תוך שחרור אנרגיה בכמות עצומה (באופן טבעי מתרחש תהליך זה בכוכבים ובהם השמש). פצצת המימן היא הנשק החזק והקטלני ביותר שקיים בעולם ועוצמתה גדולה פי אלף לערך משל פצצת האטום, שבה מתבצע תהליך ביקוע גרעיני, ונמדדת ביחידות של מיליוני טונות TNT, מגהטון.
כדי שתהליך ההיתוך יתרחש יש צורך בלחץ עצום היוצר טמפרטורה גבוהה מאוד, תנאים שנוצרים בכוכבים בזכות המסה הגדולה שלהם. בפצצת מימן מושגים תנאים אלה באמצעות פיצוץ פצצת ביקוע כ לפיצוץ פצצת המימן.
פצצה מסוג זה נבנתה ונוסתה מספר פעמים בהיסטוריה על ידי המעצמות, אולם מעולם לא הופעלה במהלך מלחמה כלשהי.
עקרון פעולה, הנדסה ומאפיינים
עוצמת הפיצוץ של פצצת מימן גדולה בסדרי גודל מזו של פצצת אטום רגילה. בעוד שעוצמת פצצת אטום רגילה היא עשרות או מאות קילוטון TNT, עוצמתה של פצצת מימן היא בסדר גודל של עשרות מגהטון TNT (מגהטון = 1000 קילוטון).
עקרון פעולה
מבין כל הכוחות הידועים בטבע, הכוח הגרעיני החזק, המדביק את חלקיקי גרעין האטום יחדיו, הוא החזק ביותר. אך כוח זה פועל רק במרחקים קצרים מאוד. גודלו של אטום הוא מרחק גדול מדי עבור כוח זה. רק במרחקים קטנים פי עשרת-אלפים, מסדר הגודל של גרעין האטום, עוצמתו הגדולה מופעלת.
מכך נובע שאם שני פרוטונים יתנגשו, הם יידבקו זה לזה בעוצמה רבה. בהתנגשות ישתחרר כוח ההצמדה של הכוח הגרעיני החזק, שיהיה משמעותי, ולמעשה האנרגיה שתשתחרר תהיה בסדר גודל של כאחוז מכלל מסת הפרוטונים. אבל מאחר שכוח ההדבקה פועל רק מטווחים קצרים מאוד, כוח הדחייה האלקטרוסטטי, הנובע מכך שלשני הפרוטונים מטען חיובי, ישנה את מסלולם וימנע את ההיצמדות, אלא אם הפרוטונים ינועו במהירות גבוהה מאוד, שתתגבר על הדחייה האלקטרוסטטית.
ניתן לחשב את המהירות הזו, וניתן גם, מאחר שחום אינו אלא ביטוי של האנרגיה הקינטית של חלקיקים, לחשב באיזה חום ההתנגשות יכולה להתקיים. מדובר (עבור פרוטונים) בטמפרטורה של כעשרה מיליון מעלות צלזיוס. אפשר לקבל תוצאה דומה, אך פחות אנרגטית, אם משתמשים בגרעיני מימן כבד (דיטריום וטריטיום) בטמפרטורה נמוכה יותר – אך עדיין גבוהה מכל מה שניתן להשיג בשימוש בחומר נפץ.
בפצצת מימן משיגים את הטמפרטורה הזו על ידי שימוש בביקוע גרעיני הדומה לפצצת אטום רגילה. הביקוע הגרעיני יוצר את החום הדרוש, ומיכל של מימן דחוס או מים כבדים הצמוד לה סופג את חום הפיצוץ, ובו מתרחשות אותן התנגשויות פרוטונים, היוצרות פיצוץ משני, אדיר הרבה יותר. בנוסף, במהלך ההיתוך הגרעיני משתחררים נייטרונים רבים, אשר גורמים לאורניום בפצצה לעבור ביקוע גרעיני נוסף.
ההחלטה על פיתוח הפצצה
עוד בשנת 1941, לפני שהוחל בפיתוח פצצת האטום הראשונה, הציע הפיזיקאי האיטלקי אנריקו פרמי, כי ההיתוך הגרעיני (fusion) – ולא הביקוע (fission) – יכול לשחרר יותר אנרגיה ולכן להיות הרסני יותר.
בעקבות הניסוי הגרעיני הסובייטי ב־1949 הכריז נשיא ארצות הברית, הארי טרומן, על פרויקט לפיתוח פצצת מימן. היוזמה לפרויקט זה הייתה של המדען אדוארד טלר, וזאת בעקבות הרעיון של פרמי. טלר טען כי באמצעות היתוך גרעיני ניתן להשיג פצצה שעוצמתה תהיה פי אלף מאשר הפצצה האטומית שהוטלה על הירושימה, פצצה שתוכל למחוק אי כדוגמת מנהטן (כולל בניינים) מעל פני האדמה.
פיתוח הפצצה
במהלך פיתוח פצצת המימן הסתכסך טלר עם עמיתיו, משום שלא היה מרוצה מקצב ההתקדמות של הפרויקט. בסופו של דבר הגיע טלר, יחד עם עמיתו סטניסלב אוּלַם, לעיצוב פתרון לבעיות ייצור הפצצה. הישג זה זיכה את טלר בכינוי "אבי פצצת המימן", כינוי שהוא לא אהב.
אוּלַם, ביחד עם שותפיו, הראה כי המודל המוקדם של טלר לפצצת מימן איננו מספק, ובמקומו הציע מודל טוב יותר. הוא היה הראשון שהבין כי ניתן לארוז את כל רכיבי פצצת המימן באריזה אחת, למקם פצצת אטום (פצצת ביקוע גרעיני להבדיל מהיתוך גרעיני) בקצה אחד ואת הדלק התרמו-גרעיני בקצה השני, ואז להשתמש בכוח המכני של פצצת הביקוע כדי לדחוס ולפוצץ את הדלק התרמו-גרעיני (ובכך לגרום להיתוך). רעיון זה היה ככל הנראה תולדה של רעיונותיו הראשוניים של אוּלַם לבנות פצצה גרעינית רגילה מדורגת, שבה זרם הנייטרונים מפצצת ביקוע אחת ידחס את הדלק שבפצצת הביקוע השנייה, ובכך יגדיל את יעילותה.
הניסויים הראשונים
ב־1 בנובמבר 1952 ערכה ארצות הברית פיצוץ של התקן "טלר-אולם" בשם קיסוס מייק באטול אנווטאק שבאיי מרשל באוקיינוס השקט. במהלך הפיצוץ הוטס מטוס B-17 ללא טייס דרך הפטריה האטומית על מנת לבדוק את השפעת ההתפוצצות על הנמצא במטוס.
עוצמת ההרס והחורבן של פצצת המימן הראשונה הייתה גדולה פי 700 מזו של פצצת האטום שהוטלה על הירושימה, והגיעה ל-10.4 מגהטון TNT. הפצצה, שמפאת ממדיה לא הייתה ניתנת להטלה ממטוס, אוחסנה בהאנגר גדול באי. לאחר הוכחת ההיתכנות של פצצת המימן, המשיך הצוות בפיתוח במטרה להקטין את ממדי הפצצה, כך שניתן יהיה להובילה במטוס.
פצצות מימן בפיתוח סובייטי
"פצצת הצאר", שפותחה בראשותו של איגור קורצ'טוב ושבה מילא אנדרי סחרוב תפקיד מפתח, הייתה פצצת המימן הגדולה והחזקה ביותר שנוסתה אי פעם, והפיצוץ הגדול ביותר מעשי ידי אדם. הפצצה יצרה פיצוץ בעוצמה של כ-50 מגהטון (פי כ-3,300 מעוצמת הפצצה שהוטלה על הירושימה). הניסוי נערך ב-30 באוקטובר 1961 בנוביה זמליה, ארכיפלג באוקיינוס הקרח הצפוני. ההדף הורגש באי דיקסון, המרוחק כ-700 ק"מ משם. מעוצמת הפיצוץ, הקיף גל ההדף שלוש פעמים את כדור הארץ.
למעשה, עם הפצצה הזו ניתן היה להגיע לעוצמת פיצוץ של 100 מגה טון, אך המהנדסים נמנעו מהגעה לעוצמה זו בשל החשש מכמות נשורת רדיואקטיבית חריגה שתגרום לזיהום חמור בברית המועצות. הפצצה לא הייתה פונקציונלית אלא לצורכי תעמולה בלבד, משום שלא היה ניתן לעשות שימוש צבאי בפצצה – המטוס שיישא אותה יוכל לשאת אותה בלבד ולטוס במהירות איטית מאוד.
מדינות נוספות
לפי ההערכות גם למדינת ישראל יש מספר לא ידוע של פצצות מימן. גורמים חיצוניים, כגון מדען הגרעין אדוארד טלר, טענו שלישראל יש פצצות מימן. תמונות שצילם מרגל האטום מרדכי ואנונו כללו דגם שעל פי הערכות מומחים הוא של פצצת מימן בת 1 מגהטון. ישראל מעולם לא אישרה זאת באופן רשמי ושומרת על עמימות מכוונת בנושא.
יחסי ארצות הברית–גינאה
על פי דוח המנהיגות העולמית של ארצות הברית לשנת 2012, 89% מהגיניאנים תומכים בהנהגת ארצות הברית, 8% מתנגדים ו-3% לא בטוחים, הדעה החיובית ביותר עבור ארצות הברית בכללותה של אפריקה והעולם באותה עת.
היסטוריה
ארצות הברית מקיימת יחסים הדוקים עם גינאה, ומדיניותה מבקשת לעודד את הרפורמות הדמוקרטיות של גינאה, את תרומתה החיובית ליציבות האזורית ואת ההתפתחות הכלכלית והחברתית בת-קיימא. ארצות הברית אף מבקשת לקדם את ההשקעות הפרטיות שלה בכלכלה המתעוררת של גינאה.
משלחת ארצות הברית בגינאה מורכבת מחמש רשויות - מחלקת המדינה, הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי (USAID), חיל השלום, משרד האוצר של ארצות הברית ומשרד ההגנה. בנוסף למגוון רחב של תפקידים דיפלומטיים, משלחת ארצות הברית גם מנהלת תוכנית סיוע צבאי, אשר סיפקה כמעט 331,000$ עבור חינוך צבאי, מקצועיות, ותוכניות הכשרת שפה.
הסוכנות האמריקאית לפיתוח בינלאומי בגינאה היא כיום אחת מתוך חמש משלחות פיתוח בר-קיימא במערב אפריקה, עם תחומי הליבה הנוכחיים בחינוך היסודי, בריאות המשפחה, דמוקרטיה וממשל, וניהול משאבי טבע.
לאחר השעיה זמנית עקב תסיסה פוליטית ארצית בתחילת 2007, חידשה תוכנית חיל השלום בגינאה את פעילותה בסוף יולי. לפני ההשעיה, היו לחיל השלום יותר מ-100 מתנדבים ברחבי הארץ, והתוכנית מגדילה בהדרגה את מספרם. המתנדבים עובדים בארבעה תחומים: חינוך תיכון, איכות הסביבה/חקלאות, בריאות הציבור ומניעת איידס, ופיתוח ארגונים קטנים.
רקסי המלך
תקציר העלילה
רקס, אחד מכלבי הקורגי האהובים של המלכה אליזבת השנייה, הולך לאיבוד מארמונו ונכנס למועדון של קרבות כלבים. הוא יוצא למסע ארוך על מנת למצוא את המלכה ולהתאחד איתה.
הפצה
הסרט יצא לאקרנים ב-2019 ברחבי העולם, בין היתר בצרפת, סין, הממלכה המאוחדת, אמריקה הלטינית, ארצות הברית, ישראל ומדינות נוספות.
המכון הפולני בישראל
המכון הפולני בישראל (בפולנית Instytut Polski w Izraelu) הוא סניף המכון הפולני הפועל לקידום התרבות הפולנית בארץ. המכון שוכן בבית פסגות בשדרות רוטשילד 3 בתל אביב. המכון הפולני בישראל נוסד בחודש יוני 2000, והיה לסניף המכון הפולני הראשון שקם מחוץ לאירופה. הוא שכן בבית אסיה ובחודש ספטמבר 2012 עבר למשכנו הנוכחי בשדרות רוטשילד. מטרתו של המכון היא להפיץ את תרבות פולין בארץ, ולקדם את יחסי התרבות, המדע והאמנות בין שתי המדינות. אגב כך מבקש המכון להתגבר על דעות קדומות ולהילחם בסטריאוטיפים הדדיים בשתי המדינות. המכון מקיים פעילויות ואירועים שונים המכוונים בראש וראשונה עבור ילידי הארץ, ובין היתר קורסים ללימוד השפה הפולנית, השתלמויות מורים ומדריכים המלווים את מסעות בני הנוער לפולין, כנסים, סמינרים וסיורים מקצועיים בפולין, קורסים והשתלמויות אודות תולדות פולין ותרבותה, יחסי פולנים ויהודים, תולדות יהדות פולין ועוד. בספריית המכון כ-6,000 כותרים, רובם המכריע בפולנית, ומיעוטם כולל ספרות פולנית מתורגמת לעברית ולאנגלית.
המכון תומך בהוצאת ספרים של סופרים ישראלים בהקשר לפולין (למשל ספר ילדים "היה שם ארמון" על השואה בפולין).
חוסייני
{{פירושונים|
ראו גם
}}
שינוע וניהול אשפה
ניהול ושינוע פסולת נועד לצמצם את ההשפעות השליליות של הפסולת הביתית והעירונית על בריאות התושבים, על איכות הסביבה או על הניראות העירונית והארצית.
יתרונות הניהול ושינוע האשפה בצורה מתוכננת ויעילה
פעמים רבות מתייחסים לניהול ושינוע פסולת, מבחינה מוניציפלית וממשלתית, כאל דבר של מה בכך, בלי להקדיש חשיבה או אנרגיה מספקת בראייה לעתיד. עם זאת, ניהול ושינוע הפסולת בצורה יעילה וחכמה, המתבטאת במדיניות בפועל, עשויה להוביל לחיסכון כלכלי רב, לשיפור איכות הסביבה ולשיפור הניראות העירונית והארצית. מבחינה כלכלית, ניהול ושינוע אשפה בצורה חכמה עשוי להוביל לתכנון ויישום פרקטיקות יעילות בייצור וצריכה של מוצרים וחומרים, וכן בהתנעת מיחזור חומרים יקרי ערך, המופנים לשימוש חוזר. מבחינה חברתית, ניהול ושינוע הפסולת בצורה נאותה, עשויה להפחית ולצמצם את ההשפעות השליליות של האשפה על בריאות התושבים. מבחינת איכות הסביבה, תכנון מדויק יותר של ניהול ושינוע האשפה עשוי לצמצם ואף לבטל את ההשפעות השליליות על הסביבה, ובפרט על איכות האוויר והמים, ועל פליטת גזי החממה.
בוטן מתוק בקרקס
בוטן מתוק בקרקס היא להקת רוק אלטרנטיבית ישראלית שהחלה את דרכה בעולם המוזיקה בשנת 1999.
היסטוריה
הלהקה הוקמה על ידי הסולן גדי אלטמן יליד קיבוץ מגל והגיטריסט אלעד גזית. בהקלטת אלבומה הראשון, "כל מה שנשאר", חברי הלהקה היו: גדי אלטמן (שירה וגיטרה), גלעד אפרת (גיטרה בס), דני וייצפלד (גיטרה) עידן רייכל (קלידים וקולות) ורוני הוד (תופים).
לאחר הקלטת האלבום הראשון פרשו מהלהקה רייכל, וייצפלד ואפרת. אלעד גזית פרש עוד קודם ועבר לניו יורק. מספר שנים מאוחר יותר, צירף אלטמן אל הלהקה את מאור שטרית בגיטרה בס, ירון מיטלמן בגיטרה ואריאל קשת-אליאן (בנם של ששי קשת ויונה אליאן) בקלידים. מאוחר יותר החליף אותו אייל "פרסון" שחר.
ב-2003 יצא אלבום הבכורה של הלהקה, "כל מה שנשאר". שיר הנושא של האלבום, מספר 13 מתוך 15, שנקרא גם "כל מה שנשאר" היה ללהיט בתחנות הרדיו. בנוסף, השיר האחרון בדיסק, "את לא לבד", זכה בתקופה מאוחרת יותר לקאבר על ידי להקת הפיל הכחול.
ב-2005 יצא האלבום השני של הלהקה, "יום עדין". מתוכו יצאו כסינגלים השירים "הרגע" ו"אלמוג". באלבום השתתפו מספר זמרים אורחים, בהם מיקה שדה, גבע אלון ואמילי קרפל.
ב-2016 יצא האלבום השלישי של הלהקה, "3".
חברי ההרכב כיום
חברי ההרכב בעבר
ג'ף גליקסמן
ג'ף גליקסמן (אנגלית: Jeff Glixman) היה מפיק מוזיקלי אמריקאי.
עבודתו הראשונה הייתה ב-1975 כשהפיק את אלבומה השני של להקת הרוק מתקדם קנזס Song for America. לאחר עבודתו זו, המשיק לעבוד עבור הלהקה, כשהוא מפיק שלושה אלבומים נוספים שלה. ב-1986, הפיק גליקסמן את האלבום Seventh Star של להקת ההבי מטאל בלאק סבאת', קיס, ואף היה שותף לכתיבת המילים באלבום. לאחר מכן הפיק את אלבומה The Eternal Idol שיצא ב-1987.
בסך הכל, היה שותף גליקסמן ליצירתם של למעלה משמונים אלבומי מוזיקה.
כיכר המשפחה
כיכר המשפחה היא כיכר ביד ושם בירושלים, אשר נחנכה בשנת 2001. הכיכר וכן הפסל "גולגולות" של האמן מנשה קדישמן, המוצב בכיכר, נתרמו על ידי ידידי יד ושם פליקס זנדמן ורעייתו רותה, לזכר סבו של פליקס, נחום פריידוביץ' שנספה בשואה יחד עם שני נכדיו ועם תינוק נוסף. זנדמן הוא הנכד היחיד מהמשפחה ששרד את השואה.
הכיכר
כיכר המשפחה נחנכה בשנת 2001. פליקס זנדמן ורעייתו, אשר מימנו את הקמת הכיכר והפסל, היו מבין אורחי הכבוד של הטקס. בנוסף נכחו באירוע ראש הממשלה אריאל שרון, ראש עיריית ירושלים אהוד אולמרט, ושני ילדיו האחרים של סנדר פרידוביץ', שנולדו לו לאחר השואה. הכיכר ממוקמת בין הספרייה והארכיון של יד ושם, ובין בית הספר להוראת השואה. הכיכר פתוחה מצידה המערבי ומשקיפה אל נוף הרי ירושלים. בכיכר המשפחה ניצב פיסלו של מנשה קדישמן "גולגולות". הפסל, אשר הוקם בהשראת סיפורו של נחום פריידוביץ' ושלושת הילדים, מציג את דמותו של הסב, פורש את ידיו לעבר הילדים, בניסיון לגונן עליהם. דמויותיהם של הילדים מוצגים באמצעות שלוש דיסקיות הצמודות אחת לשנייה. קיימת דיסקית נוספת הממוקמת במרחק של מספר מטרים.
גרי אקשטיין
גרשון (גרי) אקשטיין (18 באוגוסט 1948 – 20 בספטמבר 2021) היה גיטריסט, מוזיקאי, זמר, מפיק ומלחין ישראלי.
ביוגרפיה
אקשטיין נולד ברחובות, גדל והתבגר בחולון. בגיל 16 החל לנגן בגיטרה. בשנות השישים היה שותף במספר להקות: "כובשי הקצב", "המטפסים", "להקת תל אביב", להקת "מטריות", להקת "הכוכבים הכחולים" ולהקת "הנסיכים".
אקשטיין הקים את להקת "האצבעות" (שאחד מחבריה היה משה לוי, קלידן צעיר מבת-ים, שהפך ממעריץ לחבר בהרכב), ולצד קטעי רית'ם אנד בלוז, רוק כבד, וקטעים של ג'ימי הנדריקס, יצר וניגן גם חומר מקורי שהופיע אחר כך באלבומו הראשון.
בשנות ה-70
ב-1975 עם התפרקות "האצבעות", הקים אקשטיין שלישייה בשם "קליידוסקופ" עם יוסי מנחם בבס ויעקב אגת בתופים.
בתחילת 1976 הגיעה הלהקה לראשונה לאולפן הקלטות ("טריטון") להקלטת 2 שירים שאקשטיין כתב והלחין: "היה לי טוב" ו"יש לנו זמן". שני השירים יצאו בתקליטון שדרים באמצע השנה, ומתוך תחושה כי עבר זמנן של 'להקות הקצב', צוין רק שמו של אקשטיין כסולן, במקום שמה של הלהקה. השירים שלוו בנגינת גיטרה חזקה וכבדה מהרגיל, הושמעו במידה מועטה.
במרץ 1977 יצא לרדיו הלהיט הראשון של אקשטיין - "קפטן ג'ק". בעקבות הצלחתו של השיר, הושלם אלבום הבכורה של אקשטיין - "מחזור א' תשל"ז", שיצא באוקטובר אותה שנה בחברת התקליטים "קוליפון" (שהתמחתה בעיקר במוזיקה מזרחית, וגם הפיצה את אלבומיו של צביקה פיק). עוד באותה שנה הוא ניגן בהקלטות של צביקה פיק לאלבומו "שירי משוררים" וכן בתקליט השדרים הראשון של זוהר ארגוב - "ילדה חיכיתי שנים". ההקלטות עם שני הזמרים נערכו באולפני "קוליפון" ביפו, שם החל אקשטיין להתמקצע גם כטכנאי קול.
במהלך 1978 ליווה את צביקה פיק בהקלטת אלבומו של האחרון - "מוסיקה". באוגוסט אותה שנה הופיע אקשטיין בפסטיבל המוזיקה הגדול ביותר עד אז "פסטיבל הפופ בנואיבה-נביעות". הוא שימש גם כנגן בלהקת הליווי של שלום חנוך, וגם כסולן, וגרסתו החיה ומלאת העוצמה ל"בלוז בית הקפה" תועדה באלבום הפסטיבל. בסוף אותה שנה יצא אלבומה היחיד של להקת הרוק הנתנייתית "גן עדן", בה שימש אקשטיין כטכנאי ההקלטה.
ב-1979 הוציא את אלבומו השני, "גרי אקשטיין" שכלל את הלהיטים: "בוגי איתי הלילה", "היום זה היום", "אני הולך לבית שאן" (שנכתב כפרודיה על שירו של צביקה פיק - "אני הולך לאן שאן"), "רוח סתיו" ו"קפטן ג'ק" (שנכלל גם באלבומו הראשון). באותה שנה הקליט דואט עם שלמה ארצי, "פתאום כשלא באת" וניגן בתקליטו של ארצי "דרכים", כולל סולו הגיטרה בשיר "צוותא". באותה שנה ניגן אקשטיין בהופעות ובהקלטות האלבום "המראה" של צביקה פיק, בתקליט "והילד הזה הוא אני" שכתב יהודה אטלס והלחין אבנר קנר, עיבד את השיר "הלילה האחרון" לעוזי פוקס, השתתף בהקלטות אלבומו הראשון של בני אלבז "ריקוד האהבה", ניגן סולו גיטרה מרשים ב"בלדה על אבשלום" של ג'קי אלקיים, ו"עייפה קצת" שביצעה עדנה לב, וכן הקליט את אלבום הבכורה של איתן מסורי "המון דברים" והשתתף בכתיבת המחזמר "טרמפ למוות".
בשנות ה-80
ב-1980 הנהיג את להקת "סתיו" (עם יאיר שרגאי בגיטרות, מוטי דיכנה בבס, שלמה חממי בתופים, ודריו מלכי בקלידים). עוד באותה שנה ניגן בגיטרות באלבום הבכורה של אריק סיני, והלחין מתוכו את השיר "מסתובב ושר", וכן ניגן בגיטרות ושר קולות רקע באלבומו של אריק איינשטיין - "חמוש במשקפיים".
בהקלטות השירים השתתפו נוסף לחבריו ללהקת "סתיו" גם מאיר ישראל, איקי לוי, ואלון הילל בתופים, איתן גידרון, יוסי מנחם, ומיקי שביב בגיטרה בס, משה לוי וננסי ברנדס בקלידים. האלבום השני של אקשטיין באותה שנה היה שונה לגמרי ברוחו. "פטה מורגנה" כלל שירים עבריים ישנים בעיבודים חדשים של אקשטיין ומשה לוי. בין השירים שחודשו: "למדבר שאנו", "שיירת הרוכבים", "כיבוי אורות", "אדמה אדמתי", "למדבר" ו"ליפא העגלון". בשל הסגנון הרך יותר ושיריו המוכרים, "פטה מורגנה" הפך לאלבום הנמכר ביותר של אקשטיין. בקיץ אותה שנה הצטרף להרכב ההופעות "כלים שלובים" לצד יצחק קלפטר, יגאל בשן ודני ליטני. עוד באותה אותה שנה יצא לאקרנים סרטו של אסי דיין "עם ישראל חי", לו הלחין אקשטיין את הפסקול, וביצע בו את שיר הנושא. בדצמבר אותה שנה השתתף בפסטיבל שירי הילדים מספר 12 עם השיר "הבנים והבנות" (מילים: גידי קורן, לחן: יהודה יוג'י גבאי, עיבוד: משה לוי).
ב-1982 הוציא את אלבום הילדים "גדליהו והמיסטוק" על פי הסיפור של דוקטור סוס, שעובד על ידי אקשטיין לסוג של אופרת רוק. האלבום הוקלט במסגרת תוכנית הילדים “החתול שמיל” והשתתפו בו, פרט לאקשטיין גם: יגאל בשן, נתן דטנר, רותי הולצמן, לאה לופטין, יענקל’ה בן-סירא ואחרים. עוד באותה שנה עיבד והפיק מוזיקלית את אלבומו של יגאל בשן - "לא לבד". לאלבום כתב והלחין את השיר "איזה יום יפה", והלחין את "ערב שכזה". בנוסף ניגן בגיטרות באלבומו של שלמה ארצי - "מקום"', בהקלטות אלבומה של להקת "הכל עובר חביבי" - "לעבור את הגבול", ובאלבומו השלישי של בני אלבז "קיץ מסוכן".
ב-1983 הקליט עם מזי כהן את שיר הנושא לסרטו של אסי דיין "בחינת בגרות" (מילים: עלי מוהר, לחן: נפתלי אלתר) שזכה להצלחה. באותה שנה היה חבר בהרכב נגני העל - להקת "סרט" עם משה לוי בקלידים, מאיר ישראל בתופים, ומיכה מיכאלי בבס. השירים שהקליטה הלהקה עבור אלבומה היחיד, היו מעבר מסגנון הלהיטים שאפיין את אקשטיין, למוזיקה יותר ייחודית ופחות פופולרית, וממנו הצליח רק השיר "בוא לראות". עוד באותה שנה עיבד והפיק מוזיקלית את אלבומו של יגאל בשן "נולדתי במזל בתולה", ניגן בגיטרות באלבומו של שלום חנוך - "על פני האדמה"', ובאלבומו של שלמה ארצי - "תרקוד".
רכס הת'ר
רכס הת'ר (באנגלית: Heather Ridge) ממוקם ברכס סלייט שבאלברטה. כמו הרים אחרים בפארק באנף, רכס הת'ר מורכב מסלע משקע שהונח בין תקופת הפרקמבריון לתקופת היורה. סלע משקע זה נוצר בים רדוד, נדחף מזרחה ומעל ראש סלע צעיר יותר במהלך האורוגנזה הלרמידית.
גרי אקשטיין
בשנות ה-80
בקיץ 1984 הקליט ועיבד את שירי האלבום "דרך המשי" של יהודית רביץ, וגם ניגן בו בגיטרה, סינתיסייזר, תופים וכלי הקשה אלקטרוניים. עוד באותה שנה הקליט וניגן בגיטרות באלבומה של עפרה חזה "בית חם" השתתף באלבומה השני (והאחרון) של להקת "בנזין" כטכנאי קול, שר קולות רקע, וניגן בסינתיסייזר בשיר "פנים אל מול פנים"', וכן ניגן עם להקת "גן עדן" בהקלטת הסינגל "כזה סימפתי".
אקשטיין גם פתח אולפן הקלטות שהפך למקור פרנסתו העיקרי.
רכס הת'ר
אקלים
בהתבסס על שיטת קפן למיון אזורי אקלים, רכס הת'ר ממוקם באזור אקלים תת-ארקטי עם חורפים קרים ומושלגים וקיץ מתון. הטמפרטורות יכולות לרדת מתחת ל־20 מעלות צלזיוס עם אפקט צינון רוח מתחת ל־30 מעלות צלזיוס בחורף.
גרי אקשטיין
בשנות ה-80
ב-1985 הפיק מוזיקלית את אלבומו של אריק סיני "שלום לך תקוה עצובה", וכן את אלבום הסולו השני של מירי אלוני - "טיפה אהבה".
ב-1986 הוציא את האלבום "עבודת יד", בו ניגן בכל הכלים. פרט ל"ג'וני ביגוד והלבשה" שהיה בדיחה על "Johnny B. Goode" של צ'ק ברי הוא גם הלחין את כל השירים, ביניהם "כמו אתמול", "איפה את עכשיו", "מישהו אוהב אותך", "אני עוד בסביבה" ו"מלכודת השמלה האדומה". באותה שנה גם עיבד והפיק את האלבום "המזרח הקרוב ללבי" של נסים גרמה, את האלבום "חפצים אישיים" של משה בקר שאת כל שיריו כתבה והלחינה נעמי שמר.
ב-1987 עיבד והפיק מוזיקלית את אלבומה השני של חני ליבנה - "מקלט ללילה". עוד באותה שנה הקליט, ערך את המיקסים, שר קולות, והשתתף בהקלטות בתיכנות תופים וסיקויינסרים באלבומו של שם טוב לוי "שוחד".
ב-1989 כתב הלחין ועיבד את "חולף לו עם הזמן" ששר ניסים גרמה בקדם אירוויזיון. בתקליטו של גרמה "מי אנחנו? מה אנחנו?" אקשטיין עיבד, הפיק מוזיקלית, ניגן, כתב מילים ל"מה קורה לך" והלחין שירים נוספים. לאנדלה ניר הוא ניגן, תכנת, עיבד והפיק מוזיקלית את שירי אלבומה "יש מים כאן" והלחין בו את "אשת לוט", "יש מים כאן" ו"בעקבות כוכב זוהר". באותה שנה שר את השיר "נעמה" בפסקול הסרט "יוסל'ה, איך זה קרה?".
בסוף 1990 עורר אקשטיין סערה כאשר הוציא לרדיו את תקליט השדרים "טרזן". השיר נפסל לשידור בעיקר בגלל מילותיו הגסות והפרובוקטיביות, ובגלל השורה "רמבו בן זונה". הגרסה השנייה שהופיעה בתקליט השדרים כללה צלילי "פיפס" אלקטרוניים בשורות הגסות. גם עטיפת תקליט השדרים עוררה סערה: בצד הקדמי צולם ראשו של אקשטיין על ראשו של טרזן בציור בו טרזן תוקע סכין בגופה של צ'יטה, ובצד האחורי צויר טרזן מטפס על הר חצי-עירום נושא את סכינו בתחתונים העשויים מעור של צ'יטה, ולידו ראש ערוף של אדם. עוד באותה שנה הצטרף אקשטיין לאיחוד להקת "עוזי והסגנונות", הקליט שיר לפסטיבל "בלוז ים המלח" דואט עם מרגלית צנעני, והפיק את האלבום "זה לא אותו הבית" של הדודאים.
בשנות ה-90
בשנת 1993 הוציא את האלבום האינסטרומנטלי "בלי מילים", ובו בעיקר עיבודים אינסטרומנטליים לקלאסיקות ישראליות כ"בשדה תלתן", "עיר לבנה", "שיר השוק", "חורשת האקליפטוס", "לילה בחוף אכזיב", "הסלע האדום", "שיר הקטר", "החליל", "עין גדי", "פראג" של שלום חנוך, ושניים שכתב והלחין אקשטיין: "בלי מילים" ו"טרזן". עוד באותה שנה לאלבומו של בני אמדורסקי, "במצב של לתת", אקשטיין הלחין את "שהכל יעבור ממול" ו"מגיע לנו קצת לנוח", השתתף בעיבוד ובהפקה עם אסף ובני אמדורסקי, ניגן בתופים, גיטרות וקלידים וגם הקליט ובישל באולפנו הביתי.
בסוף 1993, בעקבות המגעים לשלום עם אש"ף, הקליט אקשטיין שיר שלום בהפקת חברו מלהקת קליידוסקופ, יעקב אגת: "כל יום" (מילים: גרי אקשטיין ויעקב אגת, לחן: גרי אקשטיין). אקשטיין ניגן בכל הכלים ואגת השתתף בקולות רקע ובתכנות תופים.
לקדם אירוויזיון 1995 כתב הלחין ועיבד את השיר "נשקיני נא", שביצע יעקב נווה.
ב-1998 באלבום המחווה "עבודה עברית" ירמי קפלן חידש את שירו של אקשטיין "רוח סתיו" ואקשטיין עצמו השתתף בהקלטה בנגינת גיטרה ובקולות.
בשנות ה-2000
לאחר כמעט עשור בו לקח פסק זמן מהפקת אלבומי מוזיקה, הוציא אקשטיין בשנת 2002 את גרסתו לשיר "נשקיני נא".
ב-2003 פתח דף יוצר באתר האינטרנט "במה חדשה", בו הוא משתף שירים חדשים מקוריים שלו. עוד באותה שנה הוציאה חברת "הד ארצי" דיסק כפול ובו שירים משלושת אלבומיו הראשונים, וכן קטעי בונוס.
ב-2005 הוציא את הסינגל "מה עובר עלייך", עם המוזיקאי ואיש הסאונד ראובן חיון (לחן של אקשטיין למילים של חיון). השניים גם העלו מופע משותף ביחד עם להקת "אינזים".
ב-2008 לקה אקשטיין באירוע מוחי שהגביל את התנועות המוטוריות שלו, אך לא פגע בזיכרון שלו. הוא החל בתהליך שיקום, וב-2009 נערך לכבודו ערב הוקרה עם מיטב שיריו בהשתתפות אמנים רבים וידועים.
בשנת 2015 הוענק לו תואר יקיר העיר חולון.
ביולי 2021 זכה בפרס אקו"ם על "תרומתו ליצירה ולתרבות הישראלית".
חיים אישיים
אקשטיין היה נשוי לאורנה ולהם שתי בנות.
ב-20 בספטמבר 2021 נפטר אקשטיין ממחלת כליות קשה שעמה התמודד בשנותיו האחרונות.
נבחרת ליטא בכדורסל נשים
הישג השיא של הנבחרת היה מקום ראשון באליפות אירופה בשנת 1997.
אולימפיאדות
לא העפילה
אנטוניו ראטין
בוקה ג'וניורס
ראטין גבוה הקומה (1.91 מ') גדל ושיחק בבוקה ג'וניורס משנת 1956 עד פרישתו בשנת 1970. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת של בוקה ג'וניורס ב- 9 בספטמבר 1956 בסופר קלאסיקו נגד היריבה המושבעת ריבר פלייט. במהרה הוא ביסס את מעמדו כאחד משחקני הקישור הטובים בארגנטינה, הוא שיחק כקשר אחורי, עמדה אשר מכונה בארגנטינה "5" ועד היום נחשב מגדולי קשרי ה"5" הארגנטינאים. הוא ערך 352 הופעות במדי הקבוצה וכבש לזכותה 26 שערים. הוא זכה עם הקבוצה ב-4 אליפויות (1962, 1964\ 1965, 1969).
נבחרת ארגנטינה
ראטין ייצג את ארגנטינה בשני מונדיאלים, במונדיאל 1962 בצ'ילה בה הודחה ארגנטינה בסיבוב הראשון וכקפטן במונדיאל 1966 אשר נערך באנגליה. במונדיאל 1966 קיוותה ארגנטינה לזכות לראשונה בתולדותיה בגביע, לאורך הטורניר התלוננו הארגנטינאים על עוינות אירופאית ששיאה הגיעה במשחק רבע הגמר מול המארחת אנגליה. ראטין הורחק על ידי השופט הגרמני רודולף קרייטלן בטענה שראטין קילל אותו למרות שלא הבין ספרדית ואילו ראטין דיבר רק ספרדית ורק הצביע על סרט הקפטן שעל זרועו. ראטין סירב לרדת מהמגרש ולבסוף התרצה וירד כשהוא מלווה בשוטרים, שמועות טענו שראטין התיישב לאחר מכן על השטיח האדום מול המלכה. המשחק שהסתיים בניצחון אנגליה 0:1 היה אבן הדרך הראשונה ביריבות שבין ארגנטינה לאנגליה. ראטין שיחק במדי הנבחרת 34 פעמים וכבש שני שערים. הוא זכה עם הנבחרת בגביע האומות שנערך בברזיל ב- 1964 במסגרתו התחרתה ארגנטינה עם נבחרות ברזיל, אנגליה ופורטוגל.
קריירת אימון והחיים הפוליטיים
לאחר פרישתו אימן ראטין את חימנסיה לה פלאטה משנת 1977 עד שנת 1979 ואחריה אימן את בוקה ג'וניורס בשנת 1980. בשנת 2001 נבחר ראטין לבית התחתון בקונגרס הארגנטינאי וכיהן כיושב ראש וועדת הספורט עד פרישתו בשנת 2005.
מוזה
במיתולוגיה היוונית, תשע המוזות היו אלות היצירה, האמנויות והמדעים, פטרוניות תחומי המחול, המוזיקה, ההיסטוריה, הספרות, המחזאות והאסטרונומיה. תשע המוזות הונהגו על ידי אפולו, אל האור, היופי והאמנויות, ויחדיו הן הנעימו את זמנם של אלי האולימפוס בנגינה, בזמרה ובריקוד. עיקר תפקידן היה להעניק השראה ליוצרים השונים, בעיקר למשוררים, למוזיקאים ולפילוסופים.
לפי דברי הסיודוס בספרו תאוגוניה, תשע המוזות היו בנותיהם של זאוס, ראש האלים, ומנמוסינה, אלת הזיכרון. המיתוס מספר שזאוס ביקר את מנמוסינה במשך תשעה לילות רצופים, ובכל לילה תינה אהבים עימה. מנמוסינה התעברה מביקורים ליליים אלו, וכעבור כשנה ילדה לזאוס תשע בנות, הן תשע המוזות. אולם, לדברי מסורות אחרות מוצאן של המוזות קדום עוד יותר, כיוון שהן למעשה הצאצאיות של גאיה, אלת האדמה וראשית הכל, ואורנוס, אל השמים.
גלגל (אופניים)
באופניים קבועים, בדרך כלל, שני גלגלים בעלי רדיוס זהה. קוטר הגלגל הנהוג באופני מבוגרים הוא "26, 27.5 או "29. נשים רוכבות לפעמים עם גלגלים של "24. "20, או פחות, משמש נוער וילדים. הגלגל האחורי מונע בעזרת תמסורת, במרבית המקרים גלגלי שיניים ושרשרת, אשר הרוכב מסובב בכוח הרגליים, בעזרת דוושות. הגלגל הקדמי מונע בגלל הדחף שיוצר הגלגל האחורי. על הגלגל מורכב צמיג, אשר ייתכן שיהיה עם, או בלי, אבוב (פנימית).
חיבור הגלגל לאופניים
הגלגל מתחבר לשלדת האופניים. בפועל, ציר הגלגל ארוך מספיק, ובולט מהגלגל. והוא המחובר לשלדה. בעבר היה נהוג שהציר מחובר לשלדה עם אומים. בישראל הקוטר הנפוץ, ולכן גם האום הדרוש, הוא בגודל 15 מ"מ. כיום צורת חיבור כזו נמצאת בעיקר באופניים זולים. באופניים יקרות יותר נפוץ מנגנון של שחרור מהיר. בחיבור כזה יש ידית קטנה המאפשרת לשחרר, ולהדק, את הגלגל לשלדה (בתמונה). מנגנון כזה מאפשר לפרק את הגלגל ללא מפתח או כלי עבודה אחרים. לכן הוא נוח לתיקונים, אך גם מקל על גנבה.
מוזה
בסופו של דבר, התקבע מספרן של המוזות כתשע, אך היו אלה הרומאים, שאימצו את המיתולוגיה היוונית לתרבותם, שחילקו ביניהן את תחומי האמנויות. חלוקה זו, שמתבססת על המיתולוגיה האתונאית, נחשבת לחלוקה הקלאסית והמקובלת:
גלגל (אופניים)
היסטוריה
הגלגל בצורתו כיום נוצר רק בסוף המאה ה-19. לפני כן הגלגל הקדמי היה בעל רדיוס גדול יותר מהאחורי. כאשר במהלך ההתפתחות של האופניים הפרשי הרדיוסים בין הקדמי לאחורי הלכו ופחתו. הבדל נוסף בין גלגל מודרני לעתיק הוא שהגלגלים הראשונים דמו מאוד לגלגלים של עגלות. לא היה להם צמיג, או חומר רך אחר בהיקף. בנוסף לכך, החישורים שלהם היו מאונכים לציר הגלגל. בגלגל מודרני החישורים משיקים לציר.
מוזה
פולחנן של המוזות נתקבל בכל רחבי יוון העתיקה, אך מכיוון שבתחילה הן נחשבו לאלות של מעיינות, הרים ויערות, בדומה לנימפות, המקומות המקודשים להן נשארו באזורים של רוב טבע ומים, בעיקר בקרבת הרים ומעיינות. ההר הליקון שבבויאוטיה, ושני המעיינות בו, נחשב למקום משכנן של המוזות ולאתר האהוב עליהן. לא פלא, אפוא, שהר זה היה מקום פולחנן העיקרי. בנוסף להר זה, גם ההר פארנאסוס שבקרבת דלפי, היה אחד ממקומות הפולחן החשובים ביותר של המוזות, כיוון שהוא נקשר בגורלן - שם הפך אפולו למנהיגן, ונודע בשם "אפולו מוזגטס" (Apollo Mousagetes) - ראש המוזות.
המוזיאון, שבו מרוכזים כיום יצירות אמנות ושכיות חמדה, היה בראשיתו, כפי ששמו מרמז, מקדש למוזות. אחד ממקדשי המוזות המפורסמים ביותר היה המוזאיון שהוקם לכבודן באלכסנדריה, שבו שכנה הספרייה הגדולה של אלכסנדריה.
בימי קדם, לפני שהאמן - בין אם הוא מלחין, משורר או פילוסוף - היה מתחיל לחבר יצירה חדשה, הוא היה פונה אל המוזות ומבקש מהן שתנחנה אותו בעבודתו, ותסייענה לו. יצירות קלאסיות רבות, דוגמת "האודיסיאה" ו"האיליאדה" של הומרוס ו"תיאוגוניה" של הסיודוס ואף יצירות מודרניות יותר, כגון "התופת" של דנטה, פותחות בבקשת עזרה מהמוזות ובמילות שבח והודיה להן. עד היום המילה "מוזה" משמשת כמילה כמעט נרדפת למילה "השראה", במיוחד בחיבור יצירות.
המוזות ביצירות אמנות
עוד בימי יוון ורומא המוזות היו נושא אהוד ונפוץ באמנות. אמנים יוונים ורומים רבים תיארו את המוזות על גבי ציורים, פסלים, כדים וחפצי אמנות אחרים. למן תקופת הרנסאנס, משחודש הקשר האמנותי למסורת הקלאסית, התפשט הנוהג לשייך לכל מוזה חפץ מיוחד - ולעיתים, אף תנוחה מסוימת - המייצגים את תחום שלטונה. כך, קאליופה (שירה אפית) וקליאו (היסטוריה) החזיקו כלי כתיבה, דוגמת מגילות קלף ועטי קולמוס; אוטרפה (מוזיקה) הוצגה מנגנת בחליל; אראטו (שירת אהבה) וטרפסיכורה (מחול) תוארו מנגנות בלירה. בידי מלפומנה (טרגדיה) ותאליה (קומדיה) הושמו מסכות תיאטרון, אך בעוד שהראשונה החזיקה מסכה טרגית, השנייה החזיקה מסכה קומית. פוליהימניה (שירי תהילה לאלים) הוצגה רצינית ומהורהרת, ואוראניה (אסטרונומיה) החזיקה בידה גלובוס.
מכון שלזינגר
המכון הוא אחד ממכוני המחקר המרכיבים את פורום חותם.
עם התפתחות האתיקה הרפואית בעולם, גדלה גם ההתעניינות בעמדת ההלכה היהודית בסוגיות אקטואליות של מוסר רפואי. מכון שלזינגר מחפש פתרונות מעשיים לשאלות הלכתיות, הן באופן כללי והן בעניינים ספציפיים. צוות המכון מורכב מרופאים וחוקרים יחד עם רבנים. כמו כן מתקיימת התייעצות עם פוסקים מפורסמים בעניינים מסוימים. המכון רואה את ייעודו בהחדרת ערכי תורה למערכות הרפואיות המדעיות.
לרשותו של המכון עומדת ספרייה המכילה ספרות רפואית, הלכתית ואתית. הספרייה מבוססת על ספרייה עיונית רחבת היקף וכוללת גם ספרייה וירטואלית מתפתחת באינטרנט, לצד אמצעים נוספים.
מכון שלזינגר מפעיל מזה שנים רבות שירות מידע טלפוני בענייני רפואה, אתיקה והלכה. הקו הפתוח משרת רבנים, רופאים וחולים מכל רחבי העולם. מאז שנת 2004 מפעיל מכון שלזינגר שירות פרויקט שו"ת מקוון. מטרת הפרויקט היא לספק הדרכה הלכתית מהירה וברורה, פתרון ומענה מיידי לכל דורש, לשאלות בנושאים רפואיים-הלכתיים רבים כמו ענייני שבת, פוריות, חיים ומוות, ועניינים רבים אחרים, עימם הציבור מתעמת בעולם הרפואה המודרני - שירות חינם שניתן על ידי הרבנים, הפוסקים והרופאים הקשורים דרך קבע למכון.
מכון שלזינגר בירושלים ובית הספר לרפואה ע"ש אלברט איינשטיין בניו-יורק, שיתפו פעולה בארגון "הקונגרס הבינלאומי הראשון לרפואה, אתיקה והלכה" שהתקיים בישראל בשנת 1993 בהשתתפות רופאים, רבנים ואישי ציבור. הקונגרס התבסס על המבנה היהודי הקלאסי של שאלות ותשובות בהשתתפות רבנים ומרצים. מבחר הסוגיות המעשיות ברפואה שנדונו בכינוס היה רחב וכלל בין השאר איידס, השתלת איברים, פוריות הגבר, קביעת זמן המוות, פגמים בילוד, רפואת שיניים ופסיכיאטריה. ביולי 1996 התקיים "הקונגרס הבינלאומי השני". קונגרס זה, בדומה לקודמו, עסק בסוגיות רבות ומרכזיות כפונדקאות, רפואה משלימה, רשלנות רפואית, משאבים מוגבלים, ניסויים רפואיים ועוד.
לצד פעילותו החינוכית וההלכתית, פרסם מכון שלזינגר את תוצאות מחקריו בסדרת פרסומים בעברית ובאנגלית, ביניהם כתבי העת "אסיא" ו-"Jewish Medical Ethics", אנציקלופדיה הלכתית רפואית, סדרת נשמת אברהם על השו"ע, אסופות מאמרים מדריכי כיס לרופאים ולחולים ועוד.
קרום נסיובי
קְרוּם נַסְיוּבִי (Tunica serosa) הוא קרום דק וחלק העוטף מספר חללים בגוף ואת האיברים בתוך החללים. קרום נסיובי מפריש נסיוב מסכך אל תוך החללים, המקטין את החיכוך שנוצר בתנועת האיברים בחללים. החללים הנסיוביים בגוף האדם הם כיס הלב, האדר העוטף את הריאות וחלל הבטן העטוף בצפק.
קרום נסיובי מורכב משכבת אפיתל ומשכבת רקמת חיבור. שכבת האפיתל המכונה מזותל בנויה משכבה אחת של תאי אפיתל קובייתי או שטוח המפרישים נוזל מסכך הדומה לריר דליל. תאי האפיתל מעוגנים לשכבת רקמת החיבור. ברקמת החיבור עוברים כלי דם ועצבים המספקים את תאי האפיתל. שכבת רקמת החיבור מאפשרת את חיבור הקרום הנסיובי לדופן החללים הנסיוביים ולדופן האיברים בחללים.
בשלבים מוקדמים של התפתחות עוברית מכיל גוף העובר חללים סגורים שדפנותיהם מצופים בקרום נסיובי. איברים מתפתחים נכנסים לתוך אזור החללים אלו וממלאים אותם מבלי שהם נכנסו לתוכם בפועל ומבלי לפגוע בשלמות הקרום הנסיובי. בסיום התהליך גם האיברים עטופים בקרום נסיובי הבא במגע עם הקרום הנסיובי העוטף את דפנות החלל. הקרום שעוטף את האיברים מכונה קִרְבִּי (visceralis) והקרום על דפנות החלל מכונה דָּפְנִי (parietalis).
קן הדסון קמפבל
קן הדסון קמפבל (אנגלית: Ken Hudson Campbell, נולד ב-6 באפריל 1963) הוא שחקן אמריקאי. מוכר בעיקר בזכות הופעתו בשובר הקופות "ארמגדון" בתפקיד מקס מצוות קודחי הנפט של הארי סטאמפר.
קריירה
קמפבל התחיל את דרכו בתפקידים קטנים בתור בקומדיות הקאלט "שכחו אותי בבית" ו"לקום אתמול בבוקר". התפרסם לראשונה בטלוויזיה בקומדיית המצבים "בראש של הרמן", בתפקיד "חיה" ובפרק בסדרה "סיינפלד". ב-1996 שיחק בקומדיה "צוללת דיזל" בתפקיד טבח האונייה באקמן. בשנת 1998 הופיע קמפבל בתפקיד המפורסם ביותר שלו בשובר הקופות של מייקל ביי "ארמגדון". בסרט שיחק בתפקיד קודח הנפט מקס לנרט, אותו בוחר הארי סטאמפר (ברוס ויליס) למשימה הקידוח המיוחדת על האסטרואיד. לאחר מכן תרם את קולו לסרטי האנימציה "יוסף נסיך החלומות", "טיטאן AE" ולקומדיה "ד"ר דוליטל 2" בה דיבב מספר חיות. שיחק בקומדיות "אמריקן טריפ" בתור טום, הומו על ספינת התענוגות הגאה ו"חביב הנשים". בשנת 2003 שיחק בסדרת הדרמה "הפרקליטים" בתור האסיר רונלד האף שרצח את אשתו ומאהבה. בשנת 2019 דיבב את דמותו של בומר בסרט "פלא של פארק".
תסמונת דה קרוון
תסמונת דה קרוון (De Quervain Syndrome) הידועה גם כטנוסינוביטיס רדיאלית (סטילואידית) (radial tenosynovitis או styloid tenosynovitis), (דלקת גידים רדיאלית), "טנסוסינוביטיס מצרה ע"ש דה קרוון", "תסמונת המאמץ של הכובסות", washerwoman's sprain,או "שורש כף היד של האמהות" (mother's wrist), "מחלת דה קרוון", היא דלקת (טנדיניטיס) או פגיעה לא דלקתית (טנדינוזיס) של נרתיק הגידים בו נמצאים שני גידים המעורבים בתנועות האגודל, בסמיכות לזיז החרט של עצם החישור. הפגיעה מקשה על תנועת הפשיטה של האגודל עקב חיכוך הגידים והכאבים המתלווים לכך.