cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ישראל אמיר ברלינסקי
לימודים
אמיר הוא בעל תואר ראשון בסטטיסטיקה ותואר שני בכלכלה בהצטיינות, שניהם מהאוניברסיטה העברית בירושלים. אמיר החל לעבוד על דוקטורט בכלכלה בנושא "שוק הדיור למגורים בישראל" בהנחיית פרופסור דן פטנקין, אך לא סיים תואר זה. משנת 1968 עד 1973 הרצה אמיר באוניברסיטה העברית בקורס "מבוא לכלכלה". בשנת 1989 השתתף אמיר בקורס לשיווק באוניברסיטת ניו יורק, במסגרת תוכנית למנהלים בעלי תואר שני, The Visiting Professional.
קריירה עסקית
בשנת 1973 הציעו לאמיר אהרון ורולנדו אייזן, בעלי חברת הרהיטים "רים", להצטרף לחברה כמנהל כספים. אמיר קיבל את ההצעה ושרת בתפקיד זה עד לשנת 1986 בה מונה לתפקיד מנכ"ל החברה. בהנהגתו הפכה "רים" לחברה ציבורית שמניותיה נסחרו ב. בהיותו מנהל הכספים של "רים" ראיין אמיר מועמד לתפקיד מנהל שיווק בחברה, בנימין נתניהו, וזה אמנם החל לעבוד בתפקיד אליו התראיין. בשנת 1988 פרש אמיר מ"רים" ונסע לשנת שבתון בארצות הברית. עם חזרתו הפך אמיר ליועץ כלכלי ולקוחותיו הראשונים היו בני משפחת אייזן שנעזרו בשרותיו לשם מכירת חברת "רים" לקונים שונים. במקביל למכירת "רים" החל אמיר לתת שרותי ייעוץ ללקוחות נוספים, ביניהם טלסקר בע"מ, דן רכב ותחבורה בע"מ (אוויס ישראל), מלון שלום בע"מ, פקר פלדה, סטם סל טכנולוגיות, משרד עורכי הדין יגאל ארנון ושות', חברת "סיטה" לגמילה מסמים ועוד.
בשנת 1999 התבקש אמיר לתת ייעוץ כלכלי לתשלובת "גאמידה", משווקת מוצרים רפואיים בארץ ובעולם, ולימים התמנה לנשיא הקבוצה, תפקיד בו הוא מכהן כעת (2021). היקף מכירותיה של "גאמידה" בשנת 2021 צפוי לעלות על 600 מיליון ש"ח ומספר עובדיה - מעל 500.
חשבוניות פיקטיביות בישראל
חשבונית פיקטיבית היא חשבונית הנחזית לכזו שמשקפת עסקה, אך למעשה היא זיוף שמטרתו השתמטות ממס. מסירת חשבונית פיקטיבית היא עבירת מס, וגם השימוש בה בידי מקבלה הוא עבירת מס.
הפיקציה יכולה לבוא לידי ביטוי בכמה אופנים, שהעיקריים בהם: האחד, כאשר החשבונית אינה משקפת עסקה כלל; השני, כאשר הצדדים המופיעים בחשבונית אינם הצדדים האמיתיים לעסקה; השלישי, כאשר השירות המופיע על גבי החשבונית אינו השירות שסופק בפועל.
גביית מע״מ בישראל
ככלל, עסקאות בישראל חייבות במע"מ בשיעור 17%. משיקולי יעילות, גביית המע"מ עבור המדינה נעשית על ידי בעלי העסקים עצמם באופן בו הם גובים מלקוחותיהם תוספת מס של 17% ומעבירים אותה לרשות המיסים. בהתאם, כאשר משלמים בעלי העסקים לספקים, עליהם להוסיף 17% לסכום העסקה (אותו יעביר הספק לרשות המיסים), ועל כן, על מנת למנוע מצב אבסורדי בו כל חוליה בשרשרת האספקה תשלם 17% נוספים, בעל העסק מזדכה על המע"מ ששילם לספק, וזאת באמצעות הגשת חשבונית מס שהוציא לו הספק, לרשות המיסים. המשמעות החשובה לענייננו היא שרשות המיסים למעשה נותנת סכום כסף (או הפחתה בחוב המס) עבור החשבונית.
שימוש בחשבוניות פיקטיביות בישראל להעלמת מע"מ
עם זאת, לבעל העסק בדוגמה לא היו הוצאות, שכן, לצורך העניין, הוא למד לבנות אתרים בעצמו. אם ברצונו להשתמט באופן פלילי מהעברת המע"מ שקיבל מהלקוח לרשות המיסים, עליו ליצור מצג שווא כאילו היו לו הוצאות, ולשם כך הוא נדרש לחשבונית פיקטיבית, עליה ייכתב, למשל, כי שילם לעסק אחר 100 ש"ח בתוספת 17 ש"ח מע"מ, על אף שלא הייתה כל עסקה בינו לבין העסק האחר. לרוב, בעל העסק האחר מקבל סכום כסף מסוים עבור החשבונית הפיקטיבית שהנפיק, ובמקרים אחרים מדובר בבעל עסק המצוי בחובות או הנסחט על ידי ארגון פשיעה.
האופן האמור לעיל מאפשר להשתמט מתשלום מע״מ. עם זאת, בישראל ניתן במקרים מסוימים לקבל סכום כסף מרשות המיסים בעבור החשבוניות, כך שההונאה אינה מוגבלת רק להפחתת חוב המס. זאת, מאחר שגם אילו בעל עסק שילם לספקים, אך לא הכניס כלל כסף, במקרים מסוימים הוא זכאי לקבל מרשות המיסים את המע"מ עליו שילם בעבור החשבונית. לדוגמה, נניח שאדם פתח עסק למכירת נעליים, קנה מלאי בגובה 1,000 ש"ח, שילם עליו מע"מ בגובה 170 ש"ח, אך לא הצליח למכור את הנעליים ולהכניס כסף. במקרה כזה, אותו אדם יקבל מרשות המיסים, נכון לספטמבר 2022, את סכום המס הנקוב בחשבונית שקיבל מהספק. מצב זה, במקרים מסוימים, מאפשר לגשת עם חשבוניות פיקטיביות בישראל לרשות המיסים, ולקבל כסף, במנותק מהשאלה האם קיים לבעל העסק חוב מס והאם יש לו הכנסות.
שימוש בחשבוניות פיקטיביות בישראל במקרים אחרים
חשבונית יכולה להיחשב כפיקטיבית גם במקרים נוספים. כך למשל, כאשר השירות או הסחורה המופיעים על גבי החשבונית הם אינם השירות או הסחורה שסופקו בפועל (למשל, חשבונית עבור רכישת סוכריות כאשר בפועל נמכרו כדורי אקדח). הדבר נועד למנוע מצב בו עסקאות לא חוקיות מוסתרות מרשויות החוק באמצעות הצגתם לרשויות המס כעסקאות לגיטימיות, וזאת על אף שהלכה למעשה לא הועלם מס מהקופה הציבורית.
המצב המשפטי בישראל
בישראל, הוצאת חשבונית פיקטיבית בכוונה תחילה מהווה עבירה פלילית לפי סעיף 220(6) לפקודת מס הכנסה [נוסח חדש], שנוסחו הוא: "אדם אשר במזיד, בכוונה להתחמק ממס או לעזור לאדם אחר להתחמק ממס, עבר אחת העבירות המנויות להלן, דינו - מאסר שבע שנים או קנס כאמור בסעיף 61(א)(4) לחוק העונשין ופי שניים מסכום ההכנסה שהעלים, שהתכוון להעלים או שעזר להעלים, או שני הענשים כאחד; ואלו הן:"
... (6) הציג מסמך כוזב למשלם ההכנסה לצורך מניעת ניכוי מס במקור או הפחתתו. וכן עבירה פלילית לפי סעיף 117(א)(5) לחוק מס ערך מוסף, תשל"ו-1975 המכונה "חוק מע"מ": "מי שהפר כמפורט להלן הוראה מהוראות חוק זה או התקנות על פיו, דינו - מאסר שנה:"
... (5) הוציא חשבונית מס בלי שהיה זכאי לעשות כן או לאחר שנאסר עליו לעשות כן; מעבר לכך, ובשל היקף התופעה הנרחב בישראל, חוק מע"מ, מקנה סמכות לרשות המיסים להטיל סנקציה אזרחית על מי שהוציא את חשבונית המס, ועל מי שניכה באמצעות החשבונית מס תשומות. כך, בהתאם לסעיף 50(א) לחוק מע"מ, אדם שהוציא חשבונית פיקטיבית יהיה חייב בסכום המס הכפול מהסכום המופיע על גבי החשבונית. לדוגמה, במקרה שבעל עסק מוציא חשבונית פיקטיבית על סך 100 ש"ח, שסכום המס בה הוא 17 ש"ח, רשות המיסים רשאית לחייב אותו במס בגובה 34 ש"ח. סנקציה זו מכונה "כפל מס".
באופן דומה, בהתאם לסעיף 50(א1) לחוק מע"מ, רשות המיסים רשאית לחייב בכפל מס עוסק שניכה מס תשומות הכלול בחשבונית פיקטיבית (כלומר, שהציג חשבונית על הוצאה מסוימת שלא התרחשה בפועל, או שלא התרחשה באופן המוצג על גבי החשבונית). יובהר, כי במקרה שהוצאה חשבונית פיקטיבית, הרשות רשאית לחייב בכפל מס גם את מוציא החשבונית, וגם את מקבל החשבונית, כך שלמעשה סכום המס העונשי מגיע לפי 4 מהסכום המופיע על גבי החשבונית.
סנקציה נוספת הנמצאת בשימוש נרחב על ידי רשות המיסים היא פסילת ספרים, וקנס בגין פסילת ספרים בגובה 1% ממחזור העסק, וזאת מכוח הוראות מס הכנסה (ניהול פנקסי חשבונות), תשל"ג-1973.
הסנקציות האמורות אינן באות במקום ענישה פלילית, אלא בנוסף לה. במקרים רבים, אנשים שנמצאו אשמים בעבירות הנוגעות לחשבוניות פיקטיביות בישראל ואף ריצו את עונשם, חויבו גם במישור האזרחי על ידי רשויות המס.
היקף התופעה בישראל
מעבר לענף הבנייה, התופעה מצויה גם בתחומים נוספים, כגון כוח אדם, ניקיון, ושמירה. זאת מכיוון שמדובר בענפים שיש בהם ערך מוסף גבוה ושימוש רב בעובדים המועסקים שלא כדין, ועל כן יש צורך בכיסוי העלויות הכרוכות בהעסקתם באמצעות ניכוי חשבוניות פיקטיביות בישראל.
ספר (פוליטיקה)
סְפַר הוא מונח פוליטי וגאוגרפי המציין אזור בסמוך לגבול או מעבר לו, אשר רמת השליטה או ההשפעה התרבותית, החברתית והפוליטית בו, שונה מאשר באזורים אחרים. החברות המתפתחות באזורים אלה קרויות חברות ספר.
הספר בארצות הברית
בארצות הברית השימוש במונח (באנגלית: Frontier) התייחס להשפעת האזור שבו עדיין לא התיישבו תושבים ממוצא אירופי על ההתיישבות. ככל שהחלוצים נעו אל תוך אזור הספר הם השתנו בצורה משמעותית כתוצאה מהמפגש. ההיסטוריון פרדריק ג'קסון טרנר קרא לתהליך זה "חשיבות הספר" (1893) וטען כי התחושה כי קיימת אדמה בלתי מוגבלת באזור הספר הובילה לתחושה פסיכולוגית של אפשרויות בלתי מוגבלות, שהשפיעו על אופטימיות, תחושת כיוון, השלת המגבלות שנוצרו בחברות אחרות בשל המחסור באדמות ובזבוז משאבי טבע.
מאז ניתוחו של טרנר נתפס הספר כמעצב תרבות חדשה, ובמסגרתה הטיפוס האנושי ששם התואר "אמריקני" נגזר ממנו: אינדיבידואליסט, דמוקרטי, בעל יוזמה, תחרותי, הרפתקן. את העימותים התרבותיים שהתחוללו בספר ראה טרנר כגורם עיקרי בעיצוב דפוסי הממשל, בחיזוק הפדרליזם, ביחס לשאלת העבדות, ויותר מכך - ביצירת אתוסים, דמויות והלכי רוח המהווים את יסודות התרבות האמריקנית. חוקרים והוגים רבים חיזקו את עמדתו, ולעומתם ביטאו רבים אחרים גישות מאזנות, המפחיתות מחשיבות הספר בעיצוב תהליכים ומוסדות אלו. נטען כי למוסדות הפוליטיים, הכלכליים והחברתיים המבוססים במזרח הייתה השפעה רבה על עיצוב מקביליהם במערב, והשפעתה של חוויית הספר על עיצוב מוסדותיהם של המתיישבים לא הייתה כה רבה. טענה נוספת, הנגזרת מהראשונה, היא שהעימות בין שתי התרבויות שהתקיימו במקביל בברית - תרבות הצפון ותרבות הדרום - השפיע באופן מכריע על התפתחות התרבות בספר והכתיב את אימוץ שתי התרבויות המזרחיות האלו בספר.
לעומת טענות אלו, טוענים המצדדים בתאוריה של טרנר שאמנם תושבים מהמזרח הביאו את מוסדותיהם החברתיים איתם מערבה, אך תהליך זה נמשך בהסתגלות והתאמה של אותם תושבים לתנאי המחיה במערב. הסתגלות זו יצרה את אותו טיפוס אנושי חדש שמתאר טרנר, ובהדרגה הביאה התעצמותו הדמוגרפית לדומיננטיות שלו גם בפוליטיקה של הברית.
ההתיישבות בספר שינתה את אופיים של הצפון והדרום, ולכן כל פשרה שהגיעו אליה הצדדים בקשר להתפשטות לספר לא החזיקה מעמד. הפשרה ענתה על צורכי החברות כפי שהיו קיימות בעת הפשרה, אך ההתפשטות שהפשרה נועדה להסדיר, שינתה את החברות עצמן. בשל כך חדלה הפשרה לענות על צורכיהם של שני הצדדים, ונוצר הצורך בגיבוש פשרה חדשה בין נציגי הצפון והדרום בסנט. תהליך זה חזר על עצמו מקבלת החוקה ועד מלחמת האזרחים: פשרת שלוש החמישיות ב-1787, פשרת מיזורי ב-1820, קו מייסון-דיקסון בין מדינות העבדות למדינות החירות שנקבע ב-1832, פשרת וילמוט ב-1846, פשרת 1850, חוק קנזס נברסקה, 1854, ופשרת קריטנדן ב-1860.
הספר השפיע על תהליך זה של מחלוקת, פישור ומחלוקת מחודשת בכך שההתפשטות המתמדת של ארצות הברית אל תוכו יצרה שינוי מתמיד במאזן הכוחות בין המדינות ללא העבדות, בצפון, ומדינות העבדות, בדרום. שינוי מתמיד זה ועלייתו הדמוגרפית והתעשייתית של הצפון הביאה לניסיונות של מדינות הדרום להגביל את כוחן של מדינות הצפון במוסדות הפדרליים ולבסוף לפרוץ מלחמת האזרחים.
כיום ממלא הספר ממלא תפקיד חשוב מאוד בתרבות ארצות הברית ושירים, ספרים, מערבונים וסדרות טלוויזיה נוצרו בהשראת תרבות הספר.
הספר בתקופת המלחמה הקרה
בתקופת המלחמה הקרה, האזורים שבקרבת מסך הברזל באירופה נראו לעיתים קרובות כאזורי ספר פוליטי, בשל הקרבה לאויב הפוליטי ותחושת הסיכון התמידי שבקירבה לגבול.
התייחסויות בספרות
בכתביו של הסופר ג'.ר.ר. טולקין נקראת הממלכה רוהאן בשם "הספר" על ידי תושביה.
קישורים חיצוניים
Mythe de la Frontière
תורה תמימה
תורה תמימה הוא סדרה על חמשה חומשי תורה עם ליקט של מאמרי חז"ל מש"ס בבלי ותלמוד ירושלמי ומדרשים על סדר פסוקי התורה, בעריכת הרב ברוך הלוי אפשטיין מפינסק, בתוספת פירוש שלו על מאמרי חז"ל שליקט.
הספר
בהקדמת הספר מלין הרב אפשטיין כי על אף ההכרח של חיבור תורה שבעל פה לתורה שבכתב, רב הפירוד ביניהם - עד שנראים כשתי תורות. ובעת קריאת התורה שבכתב קשה ללמוד את דרשות חז"ל, שמפוזורות במסכתות הש"ס השונות, ולכך קרא את שם ספרו 'תורה תמימה' שמאחד את התורה שבכתב ושבעל פה.
כתיבת הספר
כאמור אפשטיין חיבר את ספרו לאחר שנוכח כי ישנו חסר גדול בכך שהתורה שבכתב ושבפעל פה אינן נלמדות כאחת. בהקדמתו הוא מדגיש כי כבר מצינו מספר חיבורים שונים שהחלו בעבודה מעין זו, בניהם הוא מונה את הספר ילקוט שמעוני שליקט את דרשות חז"ל על פי סדר התורה שבכתב, אך מונה שם מספר חסרונות לפיהם לא מצוים רבים שילמדו בספר זה. וכן מזכיר את ספרו של הגאון מווילנא אדרת אליהו, אך מציין שנראה מתוכן החיבור כי הוא נכתב עבור עצמו ולא על מנת להתפרסם. כן מונה שם את הספר רביד הזהב, וכן את ספרו של יעקב צבי מקלנבורג 'הכתב והקבלה', וספר הכתב והקבלה ואת ספרו של המלבי"ם התורה והמצווה. בהקדמתו הוא מסביר בהרחבה את דרך עבודתו בעריכת הספר, כגון במקרה של דרשות כפולות בשינוים קלים, או דרשות שלא נפסקו להלכה. כתיבת הספר ארכה 'בערך 15 שנה' כפי שמעיד המחבר בהקדמתו, ונעשו כמה מהדורות עד שהוציא את החיבור לאור.
ביקורת והערכה
בהשלמות לסדרת "תורה שלימה" מבקר הרב כשר את דרכו של מחבר התורה תמימה על כך שהוא מרבה לשנות את הגרסאות בדברי חז"ל, וכל דרכו לסגנן מחדש את דרשות רז"ל, ומעיר על מקומות רבים שלדעתו ההגהות והניסוחים החדשים מבוססים על הבנה מוטעית. בשל כך, הוא מזהיר מהסתמכות על לשונן של דרשות חז"ל שבספר. עם זאת הוא רואה במחבר 'אדם גדול שעשה עבודה ענקית'.
החוקר יהושע מונדשיין טוען לסילופים רבים בספר. בקובץ פעמי יעקב הובאו בשם ראש ישיבה בעילום שם רשימת סילופים בסדרת הספרים.
אדמורי חב"ד האדמו"ר הריי"צ והרבי מליובאויטש היו משתמשים בקביעות בחומש זה בזמן קריאת התורה.
ספרים נוספים של דרשות חז"ל כפרוש לפסוקי התורה
בעקבות הספר הרב מנחם מנדל כשר הוציא את סדרת הספרים חומש תורה שלמה, שמלקטת את גם את דרשות חז"ל באגדה.
במשך השנים יצאו ספרים נוספים שליקטו את מאמרי חז"ל על סדר הפסוקים, לדוגמה: תהילים 'תורה תמימה' עם ליקוט כל המימרות על סדר התהילים מהתלמוד הבבלי.
הרב אברהם יצחק כהן מירושלים הוציא לאור בשנת ה'תש"פ את החומש "תורה אחת", שבדומה ל"תורה תמימה" מביא את דרשות חז"ל על סדר הפסוקים, אך בו נוספו לכך מניין המצוות על סדר התורה, וכן מסקנות ההלכה ברמב"ם בשולחן ערוך ובאחרונים היוצאות מדרשות הפסוקים.
מהדורות הספר
הספר תורגם לאנגלית בידי הרב. התרגום על חמישה חומשי תורה ועל מגילת רות ומגילת אסתר. הופיע בהוצאת פלדהיים, והתרגום לתורה-תמימה לאיכה הופיע בהוצאת "בני תורה" (תשנ"ג).
דמויי-עקרב
דמויי־עקרב או זוּט־עקרבאים (שם מדעי: Pseudoscorpionida) היא סדרה של למעלה מ־2,000 מינים במחלקת העכבישנים.
דמויי־העקרב (או זוט־עקרבאים) הם פרוקי־רגליים קטנים בעלי גוף שטוח ובעלי זרועות המזכירות את אלו של עקרבאים. אורכם בין 2 ל-8 מ"מ. בטנם מורכבת משנים עשר פרקים, והיא קצרה ומתעגלת בחלקה האחורי בניגוד לעקרבאים שלהם זנב הבנוי פרקים פרקים, ועוקץ מאחור. להם עשויות להיות 2 או 4 עיניים, או כלל לא. ארסם איננו מסוכן לאדם.
על־משפחות:
אנטומיה
לדמויי־עקרב שמונה רגליים, בדומה לעקרבים, עם חמישה עד שבעה פרקים. שני גפי פה ארוכים מאוד, המזכירים זרועות עקרב. אלו מורכבים בדרך כלל מ"יד" ו"אצבע" חסרות תנועה, עם אצבע נעה נפרדת שנשלטת על ידי שריר מתווך. לרוב מצויה בלוטת ארס על האצבע הנעה, ובאמצעות הארס נתפס הטרף, משותק על ידי הזרקתו, ומאבד את יכולת התנועה. ארסם אינו מסוכן לבני אדם, והם אינם מסוגלים לצבוט די חזק בעורו של אדם על מנת להחדיר את ארסם.
מקומות מחיה
דמויי־העקרב שוכנים מתחת לאבנים, על גחון האבן על־פי רוב. מעטים יחסית ראו דמויי־עקרב, לא משום שאינם נפוצים, אלא משום שהם מסתתרים בדרך כלל תחת אבנים, והם קטנים מאוד. כמו כן ניתן למוצאם תחת קליפות עצים ובין עלי שלכת, במקומות המתאימים. לעיתים הם חודרים גם אל מגורי האדם, אך לרוב אין מבחינים בהם. גם הם, כמו עקרבים, נוהגים "להתרחץ" בנוזל שהם מפרישים ממערכת העיכול שלהם, ומתרבים בדרך דומה לעקרבים ("ריקוד העקרבים").
תפוצה
נמצאים בכל אזורי הארץ והקרקעות, למעט חולות, ובמשך כל השנה.
דייוויד סמית
רולנד דייוויד סמית' (באנגלית: Roland David Smith; 9 במרץ 1906 - 23 במאי 1965), פסל וצייר אמריקאי, מחשובי האמנים האמריקאים במחצית השנייה של המאה ה-20 המזוהה עם סגנון האקספרסיוניזם המופשט.
חייו
דייוויד סמית נולד בעיר דיקייטר (Decatur), שבמדינת אינדיאנה, ארצות הברית בשנת 1906, למשפחה דתית-מתודיסטית. בהיותו בן 15 עברה משפחתו אל העיר פולדינג (Paulding), שבמדינת אוהיו, שם אמו עבדה כמורה, ואילו אביו שימש כמהנדס חברת הטלפונים המקומית. בשנת 1923 נרשם לקורס בהתכתבות לציור קריקטורות, ובעקבות ניסיון אמנותי ראשון זה למד באוניברסיטת אוהיו ובאוניברסיטת נוטרדאם, אולם בשנת 1925 פרש מלימודיו והחל לעבוד כרתך במפעל לייצור מכוניות.
בין השנים 1926–1927 למד ב"ליגת הסטודנטים לאמנות" בניו יורק (Art Students League of New York). שם, בעזרת מורהו ין מטולקה (Jan Matulka), התוודע סמית אל האמנות המופשטת האירופית, ובייחוד אל הקוביזם ואל עבודותיהם של פיקאסו וחוליו גונזאלס. הוא יוצר ציורים ותבליטים. בשנת 1927 נשא לאישה את דורות'י דנר. ב-1929 רכשו בני הזוג בית בבולטון לנדינג, שבצפון מדינת ניו יורק.
בשנת 1932 יוצר סמית את פסליו הראשונים, באיי הבתולה. היצירות נשאו את ההשפעה הגדולה של הקוביזם והסוריאליזם, אליהם נחשף מהתבוננות בתצלומי עבודות של פיקאסו ושל אלברטו ג'אקומטי, אשר פורסמו במגזינים לאמנות באותה עת. פסלים אלו נוצרו כאסמבלאז' של חפצים שונים, ואף מאלמוגים, שאוחדו ואחר כך נצבעו. בנוסף, המשיך סמית ליצור ציורים בעלי אופי סוריאליסטי.
בשנת 1935 נסע לאירופה וביקר בפריז, אתונה, כרתים, נאפולי, מלטה, מרסיי ולונדון. לאחר מכן הפליג לביקור בן 12 יום בלנינגרד ובמוסקבה. במסעו חווה את האמנות הקלאסית ואת האמנות האוונגרדית של תקופתו. בשובו מתחיל לעבוד על סדרה של "מדליות הקלון", קבוצה של תבליטים המציגים את תחלואי המלחמה ואת תוצאותיה. הקבוצה, נוצרה בעקבות סדרת מדליות מלחמה גרמניות, בהן צפה בתערוכה במוזיאון הבריטי. סמית עבד על הסדרה במשך שלוש שנים.
בשנת 1940 עבר סמית להתגורר באופן קבוע בביתו בבולטון לנדינג. שם, בסמוך לאגם ג'ורג', הוא מקים סדנת עבודה בשם "הטרמינל לעבודות ברזל". הסטודיו החדש אפשר לסמית להגדיל את קנה המידה של עבודתו באופן משמעותי. מלחמת העולם השנייה פוגעת באספקת הברזל לעבודתו וכן בדרישה לאמנות ואמנות מופשטת בפרט, וסמית משקיע זמן רב יותר בציור וברישום. בנוסף, הופך הנוף לאחד מן הנושאים המרכזיים של עבודתו. לפרנסתו הועסק סמית בעבודה עבור "חברת הקטרים האמריקאית", ואף הצטרף בשנת 1942 לאיגוד פועלי הפלדה של אמריקה.
בשנות החמישים שבו וגדלו ממדי עבודתיו בצורה ניכרת. הדבר התאפשר על ידי מלגות אותן קיבל מקרן סלומון ר. גוגנהיים. מלגות אלו, אפשרו לסמית רכישה של חומרי גלם רבים יותר לעבודותיו. הוא יצר סדרות של עבודות כגון "אגריקולה" (Agricolas, איכר בלטינית), העושות שימוש בחלקי ציוד חקלאי, ו"טוטם-מכל" (Tanktotem).
את הראשון בסדרת הפסלים "קובי" (Cubi) יצר סמית בשנת 1963. הסדרה כולה, אשר הורכבה מקוביות העשויות פלדת אל-חלד, הדגישה את אופיו של החומר ואת יכולתו לשקף את השתנות האור על ידי ליטוש של המתכת. סמית לא סיים את הסדרה בשל מותו בתאונת דרכים ליד העיר בנינגטון שבורמונט, ב-23 במאי 1965.
קני אנדרסון
קנת' "קני" אנדרסון (באנגלית: Kenneth "Kenny" Anderson; נולד ב-9 באוקטובר 1970) הוא כדורסלן עבר אמריקאי שהיה פעיל בין השנים 1991–2006. בעונת נבחר להשתתף במשחק האולסטאר של ה-NBA כשחקן ניו ג'רזי נטס, ולאורך 14 עונותיו ב-NBA רשם ממוצעים של 12.6 נקודות, 3.1 ריבאונדים ו-6.1 אסיסטים למשחק.
אנדרסון נישא שלוש פעמים, והוא אב לשמונה ילדים מחמש נשים שונות, אחת מהן היא הזמרת דידרה רופר מלהקת סולט אנ' פפה. בשנת 2005 הגיש אנדרסון בקשה לפשיטת רגל, על אף שהרוויח לאורך קריירת המשחק כ-63 מיליון דולר.
קריירת תיכונים ומכללות
אנדרסון נולד וגדל ברובע קווינס שבניו יורק. כבר בבית הספר היסודי בלט ככדורסלן; בגיל 12 החל להיבחן על ידי סקאוטים של קבוצות מכללות מרחבי ארצות הברית, ובגיל 14 כבר הופיע במדורי הספורט של עיתונים בניו יורק. בכל שלוש שנותיו האחרונות בתיכון נבחר לאחת מחמישיית העונה של ליגת התיכונים בארצות הברית ("Parade All-American"), ובעונתו האחרונה נבחר להשתתף במשחק מקדונלד'ס אול-אמריקן וזכה בפרס שחקן התיכונים המצטיין בארצות הברית.
בשנת 1989 החל ללמוד במכון הטכנולוגי של ג'ורג'יה ("ג'ורג'יה טק"), והפך במהרה לרכז המוביל בקבוצת הכדורסל שלה. בטורניר אליפות המכללות התעלה אנדרסון כשהוביל את קבוצתו המפתיעה עד שלב הפיינל פור, עם ממוצעים של 27 נקודות ו-5 אסיסטים למשחק בארבעת המשחקים הראשונים. במשחק חצי הגמר הפסידה ג'ורג'יה טק מול האלופה שבדרך אוניברסיטת נבדה בלאס וגאס (UNLV), שהובלה על ידי לארי ג'ונסון, על אף תצוגה של 16 נקודות, 8 ריבאונדים ו-8 אסיסטים מצד אנדרסון.
בסיום אותה עונה השתתף באליפות העולם בכדורסל 1990 כשחקן נבחרת ארצות הברית, עמה זכה במדליית הארד. אנדרסון היה הקלע המוביל של נבחרתו והקלע התשיעי בטורניר כולו, עם 18.8 נקודות בממוצע למשחק. כמו כן, נבחר לחמישיית האליפות.
בעונתו השנייה באוניברסיטה קלע אנדרסון 25.9 נקודות בממוצע למשחק, ונבחר לחמישיית העונה בליגת המכללות ("First team All-American"), אך קבוצתו הפסידה כבר בסיבוב השני של טורניר ה-NCAA.
קריירה ב-NBA
אנדרסון נבחר על ידי ניו ג'רזי נטס בבחירה השנייה של דראפט ה-NBA לשנת 1991, אחרי לארי ג'ונסון. בעונתו הראשונה בניו ג'רזי שימש כמחליפו מהספסל של מוקי בליילוק, אך בעונה הבאה תפס את עמדת הרכז הפותח וקלע 16.9 נקודות למשחק. בעונת קבע שיאי קריירה בנקודות (18.8) ואסיסטים למשחק (9.6, רביעי ב-NBA), והשתתף בפעם היחידה בקריירה במשחק האולסטאר, לצד חברו לקבוצה דריק קולמן.
בינואר 1996, לאחר 4 וחצי עונות עם הנטס, נשלח אנדרסון בטרייד לשארלוט הורנטס בתמורה לקלע קנדל גיל. בסיום אותה עונה חתם על חוזה ל-7 עונות בפורטלנד טרייל בלייזרס, בסך כ-47 מיליון דולר. בעונת הוביל את קלעי פורטלנד עם 17.5 נקודות למשחק, אך במהלך העונה העוקבת נשלח לטורונטו ראפטורס, אשר מיד העבירה אותו לבוסטון סלטיקס מכיוון שלא רצה להתגורר בקנדה.
ב-4 וחצי עונותיו בבוסטון שמר על מקומו בחמישייה הפותחת עם ממוצעים של 11.3 נקודות ו-5.2 אסיסטים למשחק. בעונת, האחרונה שלו בקבוצה, העפיל לראשונה בקריירה לשלב הגמר האזורי, בו הפסידה בוסטון לניו ג'רזי נטס בתוצאה 2–4.
בעונות עד  שיחק עבור סיאטל סופרסוניקס, ניו אורלינס הורנטס, אינדיאנה פייסרס, אטלנטה הוקס ולוס אנג'לס קליפרס, בעיקר כשחקן ספסל. בעונת שיחק בקבוצת ז'לגיריס קובנה הליטאית, עמה השתתף ביורוליג והפסיד הן בגמר הליגה הבלטית והן בגמר הליגה הליטאית. בסיום אותה עונה פרש ממשחק, בגיל 35.
עץ סיפות
במדעי המחשב, עץ סֵיפוֹת (Suffix Tree) הוא מבנה נתונים מסוג Trie דחוס, המכיל את כל הסיפות (סיומות) האפשריות של מחרוזת נתונה ומאפשר חיפוש וגישה מהירים לסיפות הללו, באמצעותו ניתן לאמת את קיומה של תת-מחרוזת כלשהי ביעילות. שמו ניתן לו מצורת הרבים של המילה סֵיפָא - סיומת, בארמית.
עץ הסיפות של מחרוזת S באורך n הוא עץ שמקיים:
כדי להבטיח קיום עץ כזה מוסיפים בסוף המחרוזת אות מיוחדת לסמן את סופה (ריפוד עם ). הדבר מבטיח כי שום סיפא אינה רישה של סיפא אחרת. מספר העלים בעץ סיפא הוא n ומספר הצמתים הפנימיים הוא כל היותר n-1.
היסטוריה
עצי סיפות הומצאו ב-1973 על ידי ווינר (Weiner) שאף הציע אלגוריתם ליניארי לבנייתם, שהוגדר על ידי דונלד קנות' כ"אלגוריתם השנה של 1973". שיפור נוסף הוצע על ידי מקרייט (McCreight) ב-1976 שהציע אלגוריתם לבנייתם שזקוק לזיכרון ליניארי בלבד. בתחילת שנות ה-1990 מצא מדען המחשב הפיני אסקו יוקונן שיטה פשוטה לבניית עץ סיפות שנתון בצורה מקוונת בסיבוכיות זמן ומקום תוך שימוש בכמה אופטימיזציות, כולל מצביעי סיפא. רוב האלגוריתמים לעצי סיפות רצים בזמן ליניארי עבור אלפבית בגודל מוגדר, כשבמקרה הגרוע ביותר זמן הריצה הוא O(n\log n).
שימושים
מבנה הנתונים מאפשר מימוש יעיל של מספר אלגוריתמים, כמו מציאת תת-המחרוזת המשותפת הארוכה ביותר של שתי מחרוזות ושל אלגוריתם הדחיסה של זיו ולמפל (בפרט LZ77). מחרוזת עשויה לייצג גם מקטע של DNA, ועצי סיפות משמשים גם בתחום זה.
בהינתן עץ סיפות עבור מחרוזת S באורך n מספר פעולות ניתנות לביצוע יעיל:
מבני נתונים דומים
מבנה נתונים אחר שמאפשר חיפושים דומים, אך כנראה יעיל יותר מעשית, הוא (הייצוג כמערך קומפקטי יותר ויעיל, אולם בעל אותה סיבוכיות אסימפטוטית).
בלילות הקיץ החמים
בלילות הקיץ החמים הוא פזמון עברי שנכתב על ידי דן מינסטר והולחן על ידי מתי כספי. השיר נכתב לצוות הווי חיל התותחנים ובוצע על ידיו לראשונה בשנת 1973 עם הסולנית מלי ברונשטיין.
לדברי ברונשטיין, כספי הלחין ועיבד את השיר עבור הלהקה כחלק משירות המילואים שלו, ועשה זאת לבקשתה. תחילה השיר היה בסגנון ג'אז/בלוז, ולבקשתה הוחלף הלחן לקצבי יותר.
השיר היה אהוב על אורי זוהר, והוא הושמע בסיום כל תוכנית "ציפורי לילה" שהגיש בגלי צה"ל.באחת התוכניות השמיע זוהר את השיר שוב ושוב לאורך כל התוכנית.
אריק איינשטיין הקליט את השיר לאלבום ההופעה החיה "אנשים אוהבים לשיר". היה זה השיר היחיד שאיינשטיין ביצע ללחנו של כספי. כספי הקליט את השיר עבור האלבום "צד א' צד ב'" (1978), שכלל ביצועים שלו לשירים שהלחין לאמנים אחרים. ב-1997 הוציאה רונית שחר גרסת קאבר לשיר כחלק מפסקול הסדרה "לווייתן בחוף שרתון".
האדיקט של נאנט
האֶדִיקְט (צו) של נָאנְט (Nantes) פורסם באפריל 1598 על ידי מלך צרפת אנרי הרביעי, על מנת להעניק לפרוטסטנטים של צרפת (שנקראו גם הוגנוטים) זכויות דת מהותיות במדינה שנחשבה עד אז לקתולית. הצו הביא לסופן את מלחמות הדת הצרפתיות, שנמשכו כמחצית המאה וגרמו לשסע רחב ולקורבנות רבים בחברה הצרפתית.
סיבה מרכזית למתן הצו היה דאגתו של המלך לאחדות הנושאים האזרחיים. הצו בעצם הפריד את האחדות האזרחית מהאחדות הדתית, ובפעם הראשונה התייחס אל הפרוטסטנטים כשווים ולא ככופרים או פלגנים. באותה מידה העמיד הצו כשוות-ערך גם את החילוניות והעלה על נס את הסובלנות.
בהביעו תמיכה בחופש המצפון לאזרחים, גרם הצו למתן זכויות שונות לפרוטסטנטים כמו חנינה, הכרזה מחודשת על זכויותיהם (כולל הזכות לעבוד בכל תחום ואף בשירות המדינה), הזכות להעלות תלונות על קיפוח ישירות בפני המלך וכן פירוט של כמאה מקומות בטוחים עבור הפרוטסטנטים, כמו לה רושל (La Rochelle).
למלך אנרי הרביעי היו גם סיבות אישיות לתמיכה בצו: טרם עלותו על כס השלטון הוא עצמו הוגדר כפרוטסטנטי (אמו הייתה פרוטסטנטית גאה) והנושא היה תמיד קרוב ללבו. הוא המיר את דתו בפעם הראשונה בטבח ליל ברתולומאוס הקדוש (שבו נטבחו עשרות אלפי הוגנוטים) כדי להציל את חייו. לאחר מכן חזר לפרוטסטנטיות. בשנת 1593 המיר המלך את אמונתו בקתוליוּת, כדי לבסס את מעמדו כמלכהּ של האומה הצרפתית כולה, והיטב נחרתה אמרתו "Paris vaut bien une messe" ("פריז מצדיקה אפילו מיסה קתולית"). הצו הוכתר כהצלחה עם השיבו את השקט והאחדות לעם הצרפתי למשך שנים רבות.
הצו של אנרי הרביעי בנוי מטקסטים בסיסיים, כאשר הטקסט העיקרי, הכולל יותר מתשעים סעיפים, מבוסס על חוזי שלום שנכשלו ושגובשו עקב אירועים שונים בשנים שקדמו לפרסום הצו. הצו כולל גם 56 סעיפים "מיוחדים" הדנים בזכויותיהם וחובותיהם של הפרוטסטנטים. למשל: המדינה הצרפתית מתחייבת להגן על פרוטסטנטים השוהים מחוץ לצרפת בפני האינקוויזיציה. הדברים הגיעו עד כדי כך שהאפיפיור קלמנס השמיני טען עם פרסום הצו כי סעיף זה "צולב אותו".
בפועל, הצו חיזק את מעמדה של הקתוליוּת כדת המרכזית בצרפת: הפרוטסטנטים לא קבלו שום הנחה מתשלום המעשר הנהוג וחויבו לכבד את החגים הקתוליים וכן מנהגים שונים הקשורים לנישואין. הרשויות הגבילו את חופש הפולחן של הפרוטסטנטים לאזורים גאוגרפיים מחוץ לחומות העיר. בהקשר זה בלט בהיעדרו מן הצו יחס המדינה לדתות היהודית והמוסלמית.
הצו המקורי נעלם עם השנים. בארכיון הלאומי בפריז נותר רק עותק מקוצר ומעודכן על ידי הכמורה והפרלמנט, אשר נחתם ב-1599. עם זאת, עותק מן הצו המקורי נשלח בזמנו לז'נבה הפרוטסטנטית למשמרת והוא שמור שם עד היום.
ביטול הצו על ידי לואי ה-14
באוקטובר 1685, המלך לואי ה-14 (נכדו של אנרי הרביעי) התכחש לצו והכריז על הפרוטסטנטיות כלא-חוקית על ידי הוצאת האדיקט של פונטנבלו ("Edict of Fontainebleau").
צו מאוחר זה, אשר ידוע יותר בשם "הביטול של צו נאנט", גרם נזק רב לצרפת. אף על פי שמלחמות הדת לא הוצתו מחדש, פרוטסטנטים רבים בחרו לברוח מצרפת (רובם לבריטניה, לפרוסיה ולארצות השפלה). עזיבה המונית זו כללה אזרחים מיומנים וחרוצים רבים, שמרגע זה סייעו לפתח את יריבותיה של צרפת. ביטול הצו גרם גם לנזק עצום לתדמיתו של המלך לואי ה-14 עצמו בעיני שכנותיו, והדברים הגיעו אף לכדי עוינות במדינות הפרוטסטנטיות שגובלות בצרפת.
פרידריך וילהלם הראשון, השליט הקלוויניסטי הפרוסי, ניצל את ההזדמנות וקרא לפרוטסטנטים (ב"אדיקט של פוטסדם") לבוא בהמוניהם לברנדנבורג, דבר שחיזק את התפתחותה הטכנית והתעשייתית של פרוסיה. וילהלם הבטיח לפרוטסטנטים מעבר חופשי לגרמניה, פטור של עשר שנים ממסים וזכות להתפלל בשפה הצרפתית. אחת מהתפוצות היותר מפורסמות של הפרוטסטנטים שברחו באותם ימים היא הקבוצה שעלתה על ספינה לדרום אפריקה והביאה לפיתוחו של כף התקווה הטובה.
ניו יורק מטס
הניו יורק מטס (באנגלית: New York Mets) היא קבוצת בייסבול מליגת ה-MLB, הממוקמת בעיר ניו יורק. הקבוצה משחקת בבית המזרחי של הנשיונל ליג.
היסטוריה
ב-1957 עזבו שתי קבוצות בייסבול הברוקלין דודג'רס והניו יורק ג'איינטס את העיר ועברו לחוף המערבי של ארצות הברית. צעד זה השאיר את העיר ניו יורק ללא קבוצה בנאשיונל ליג (הניו יורק יאנקיז משחקים באמריקן ליג).
לאחר ניסיון להעביר קבוצות מערים אחרות לשחק בניו יורק, הוחלט להקים קבוצה חדשה, שהחלה לשחק ב-1962. לאחר מספר שנים גרועות, בהן שבירת שיא ההפסדים בעונה (120 הפסדים ב-1962, שיא העומד עד היום - 2016), הפתיעה הקבוצה וזכתה באליפות (ה-World Series) בשנת 1969. הקבוצה כונתה "The Amazin's" - "המדהימים", כינוי שדבק בה עד היום, עוד מעונתה הראשונה, אם כי בתחילה היה כינוי זה ציני ורק לאחר הזכייה באליפות הגשים את עצמו.
ב-1986 זכו שוב המטס באליפות לאחר ניצחון על הבוסטון רד סוקס בסדרת הגמר. מסדרה זו זכור בעיקר סופו של המשחק השישי, בו היו הרד סוקס במרחק של פסילה אחת מהזכייה באליפות, אך המטס ניצחו בשל טעות של ביל באקנר מבוסטון שהכדור חלף בין רגליו ליד הבסיס הראשון, והשוו את הסדרה, בדרך לזכייה באליפות.
ב-1973 הפסידו המטס בסדרת הגמר, וב-2000 התמודדו מול יריבתם העירונית, הניו יורק יאנקיז, בדרבי המכונה "Subway Series" והפסידו בסדרה.
לאחר הופעת הקבוצה בסדרת הגמר בשנת 2000, חלה נסיגה ביכולת הקבוצה, שלא עלתה לפלייאוף עד שנת 2006, בה הייתה רחוקה משחק אחד מעלייה לסדרת הגמר. בעונת 2007 הייתה המטס לקבוצה הראשונה בהיסטוריה שאיבדה יתרון מבטיח של 7 משחקים, 17 משחקים לפני תום העונה הרגילה, ולא העפילה לפלייאוף. התמוטטות זו חזרה בשנת 2008, שגם בה איבדו המטס את המקום הראשון בשלהי ספטמבר ולא עלו לפלייאוף. לאחר מספר שנים לא מוצלחות העפילו שוב המטס לוורלד סיריז בשנת 2015 אך הפסידו בסדרה לקנזס סיטי רויאלס.
ב-1 ביוני 2012, במהלך העונה ה-51 בתולדות המטס זרק יוהאן סנטנה את ה"נו היטר" (No Hitter) הראשון בתולדות הקבוצה.
במרץ 2021 הכריזה הקבוצה שמותג במבה של חברת אסם, יהיה נותן החסות לעונת 2021.
אצטדיון
משנת 1964 ועד 2008 היה המגרש הביתי של המטס אצטדיון שיי, שנקרא על שם ויליאם (ביל) שיי, שעזר בהקמת הקבוצה. בשנת 2009 נפתח אצטדיון סיטי פילד, הנמצא סמוך למיקומו של אצטדיון שיי שנהרס. האצטדיון נקרא על שם חברת סיטיגרופ, ששילמה 20 מיליון דולר עבור קריאת שם האצטדיון על שמה.
שו-סין
שו סין היה מלך שומרי מן השושלת השלישית של אור. לפי רשימת המלכים השומרית היה בנו של אמר-סין, אבל חלק מן החוקרים סבורים ששו-סין היה אחיו של אמר-סין. שו-סין, כמו קודמיו, נלחם (בעיקר במזרח ומערב) לכל אורך מלכותו. בשנה השלישית למלכותו הוא הרס את שימנום והפך את התושבים המקומיים לעובדי כתר באזור ניפור. שו-סין חיתן את הבת שלו עם אנסי אנשן כדי לחזק את הגבול במזרח.
תדירות ההתקפות של האמוריים עלתה בתקופת שלטונו, והוא היה צריך לבנות ביצורים יותר מהר מאשר קודמיו. הוא הורה לבנות חומה באזור פרת. אורך החומה היה בערך 200 קילומטר וכונתה "מפרידה דידנים". דידנום או דודנום היה שמו של אחד השבטים האמוריים.
שו-סין שלט במשך 9 שנים.
דיפלוצרספיס
דיפלוצרספיס (שם מדעי: Diploceraspis; מילולית: "בעל קרניים/מגנים כפולים") הוא סוג של דו-חיים נכחד, מהקבוצה לפוספונדילים שהתקיים באמריקה הצפונית של תחילת הפרם לפני 299 עד 270 מיליון שנה מזמננו. דו-חי זה היה קרוב של הדיפלוקאולוס והיה בעל מבנה גוף דומה, אך הדיפלוקאולוס היה גדול יותר והגיע לאורך של 1 מטר. בסוג זה מתואר מין יחיד - Diploceraspis burkei, אשר תואר ב-1952 בידי החוקר ג'יימס ריצ'רד ברבאוור (James Richard Beerbower). מינים נוספים בסוג, ביניהם שנמצאו בנברסקה ואוקלהומה וכן במרוקו אוחדו עם הדיפלוקאולוס.
המאובנים של הדיפלוצרספיס התגלו באוהיו ואלה כללו גולגולת רחבה ושטוחה בצורת בומרנג שהתאימה כנראה לתנועה במים ולחישה בדומה לזו של פטישניים או שאולי עזרה ליצור בהגנה מטורפים. הוא הגיע לאורך של 46 ס"מ, קטן יותר מהדיפלוקאולוס. הוא היה בעל זנב בינוני באורכו, גפיים קצרות וכנראה שהותאם לחיים במים מתוקים. ככל הנראה היה צייד של טרף קרקעי או של דגים קטנים, בדומה לסלמנדרת ענק.
ספיד (סרט)
ספיד (באנגלית: Speed) הוא סרט פעולה אמריקאי משנת 1994 בבימויו של יאן דה בונט ובכיכובם של קיאנו ריבס וסנדרה בולוק.
הסרט זכה במספר פרסים, כולל שני פרסי אוסקר לסאונד ולעריכת סאונד. הוא נחשב לשובר קופות שהרוויח יותר מפי 12 מעלות הפקתו.
עלילת הסרט
מחבל בשם הווארד פיין (דניס הופר) ממלכד מעלית בבניין משרדים בלוס אנג'לס ודורש כופר של שלושה מיליון דולר או שהוא יפוצץ את המעלית על נוסעיה. צמד השוטרים ג'ק טראוון (קיאנו ריבס) והארי טמפל (ג'ף דניאלס) מצליחים לחלץ את נוסעי המעלית לפני שזו מתפוצצת, ומאתרים את מיקומו של פיין בבניין. פיין מצליח לתפוס את הארי ולוקח אותו כבן ערובה, אבל ג'ק יורה להארי ברגל ומאלץ את פיין לברוח בלעדיו, ופיין מפעיל את אחת מהפצצות שעל גופו ולכאורה נהרג. שני השוטרים, ביחד עם מפקדם מאק (ג'ו מורטון) מקבלים מדליות על אומץ ליבם.
זמן מה לאחר מכן, ג'ק רואה לנגד עיניו אוטובוס עירוני מתפוצץ, ומיד לאחר מכן שומע צלצול מטלפון ציבורי באזור הפיצוץ. על הקו נמצא פיין, שמגלה כי הוא עדיין חי, ומסביר לג'ק שהוא שם פצצה על אוטובוס עירוני אחר- ברגע שמהירות האוטובוס תעלה מעל 80 קמ"ש הפצצה תופעל, ולאחר מכן ברגע שהמהירות תרד מתחת ל-80 קמ"ש, הפצצה תתפוצץ. פיין דורש הפעם כופר של 3.7 מיליון דולר ומאיים לפוצץ את הפצצה אם ג'ק ינסה להוריד את הנוסעים מהאוטובוס. ג'ק נוסע מהר בכבישים המהירים של לוס אנג'לס ומצליח לעלות על האוטובוס, אך זה כבר נוסע מעל מהירות של 80 קמ"ש. הוא מסביר את המצב לנהג האוטובוס סם, אבל פושע קטן שנמצא בו שולף אקדח מכיוון שהוא משוכנע שג'ק בא לעצור אותו. לאחר שג'ק מנסה להסביר לו שהוא לא עלה על האוטובוס בשבילו, הפושע פולט כדור ובטעות פוגע בסם ופוצע אותו, ונוסעת אחרת בשם אנני פורטר (סנדרה בולוק) נאלצת לתפוס את ההגה במקומו של סם. בעזרתו של הארי, ג'ק בוחן את הפצצה מתחת לאוטובוס כדי שהארי יוכל למצוא רמזים בנוגע לזהותו של פיין.
מאק והשוטרים האחרים מפנים את הכביש המהיר כדי לאפשר לאוטובוס לנסוע במהירות. מק רוצה להוריד את הנוסעים למשאית, אבל ג'ק מזהיר אותו לגבי אזהרתו של פיין. פיין מאפשר לג'ק להוריד את סם לצורך טיפול רפואי, אבל כשאחת מהנוסעות מנסה לרדת גם היא, פיין מפעיל פצצה קטנה יותר מתחת לדלת האוטובוס ומפיל אותה אל מותה.
כשג'ק לומד ממק שבכביש העילי בו הם נוסעים חסר קטע, הוא מבקש מאנני להאיץ את מהירות האוטובוס כדי שזה יצליח לעבור את הבור, ולאחר מכן מכוון אותה לנמל התעופה הבינ"ל של לוס אנג'לס. בינתיים, הארי מגלה שפיין היה חבלן משטרה לשעבר במשטרת אטלנטה, שאולץ לפרוש לאחר שפצצה שטיפל בה התפוצצה וגרמה לקטיעת אגודלו. הוא ושוטרים נוספים מגיעים לביתו של פיין כדי לעצור אותו, אך פצצה שפיין השאיר בביתו מתפוצצת והורגת את הארי ואת שאר השוטרים.
ג'ק יורד מהאוטובוס ועולה על עגלה ממונעת כדי שיוכל להגיע אל מתחת לאוטובוס ולנסות לפרק את הפצצה. הניסיון נכשל וג'ק בטעות מנקב את מכל הדלק, אך מצליח לעלות מחדש על האוטובוס. אז הוא לומד על מותו של הארי ובנוסף על כך מבין שפיין צופה בהם באמצעות מצלמה נסתרת. מאק ואנשי צוות חדשות מקומי מקליטים את השידור ושולחים אותו בלופ לפיין כדי לשטות בו, ובינתיים מורידים את הנוסעים לאוטובוס של שדה התעופה. ג'ק ואנני נשארים מאחור והאוטובוס יוצא משליטה בגלל תקר, והשניים נאלצים לברוח על לוח הגישה ברצפת האוטובוס. האוטובוס מאבד שליטה ומתנגד במטוס מטען 707 ומתפוצץ.
לאחר מכן ג'ק ושאר השוטרים מציבים לפיין מארב בנקודת איסוף הכופר. פיין מבין בנקודה זו כי שיטו בו וכי הנוסעים חולצו בשלום, והוא מתחזה לשוטר ולוקח את אנני כבת ערובה ונמלט איתה לרכבת התחתית, שם הוא חוטף רכבת ומחבר את אנני לאפוד ממולכד. לאחר מכן הוא מנסה להציע לג'ק שוחד מכספי הכופר, אך מגלה כי הוא קיבל לרשותו חבילות צבע ובכעסו מנסה להרוג את ג'ק. השניים נלחמים על תקרת הרכבת ובסופו של דבר פיין נתקל במנורת תקרה וראשו ניתז.
ג'ק חוזר לרכבת ומסיר את האפוד הממולכד מאנני, אבל מגלה שהיא אזוקה לאחד מעמודי הקרון ולא מצליח לשחרר אותה. לאחר שהוא מבין שפיין הרג את הנהג והשבית את לוח הבקרה, ג'ק מאיץ את הרכבת, גורם לה להתרסק מול סוף המסילה ולפרוץ דרך הקיר עד לעצירה, ולאחר מכן, כשהשניים מבינים שהאירוע נגמר, הם מתנשקים.
טבח פלייגודלה
לטבח קדמה מתיחות שהלכה וגברה בין ארגון הטיגריסים הטמילים לבין הקהילה המוסלמית בכפר, זאת על רקע דרישתם של הטיגריסים הטמילים מתושבי הכפר לשלם מיסים לארגון. תושבי הכפר ביקשו מהצבא הסרי לנקי הגנה מפני ניסיונות סחיטה שהופנו כלפיהם מצד הטיגריסים הטמילים, ועקב זאת סיפק הצבא הסרי לנקי לתושבים נשק ותחמושת לצורך הגנה עצמית. כשנה לפי הטבח, בספטמבר 1991, נהרגו 16 מתושבי הכפר במתקפה של הטיגריסים הטמילים, במהלכה נהרג גם אחד מהתוקפים.
הטבח החל ב-15 באוקטובר 1992 בשעה 4 בבוקר. לאחר שהרגו את 12 אנשי כוח האבטחה של הכפר, השליכו התוקפים הטמילים רימונים לתוך המסגדים והרגו כך כ-40 איש שהתחבאו במסגדים בהוראת כוח האבטחה. בנוסף לכך הרגו רבים נוספים באמצעות מצ'טות וירי רובים. התוקפים לא חסו על איש, ובמהלך התקיפה נהרגו גברים, נשים בהיריון וכ-44 ילדים. הטבח הופסק עם התערבותו של הצבא הסרי לנקי שהגיע לכפר בשעה 8 בבוקר בכוח שכלל מסוקים.
אמביסאגרוס
אמביסאגרוס (בלטינית: Ambisagrus - בקלטית: "העקשן") הוא אל הרעם והגשם במיתולוגיה הקלטית.
פולחנו היה נפוץ באקוויליה שבפרובינקיית גאליה קיסאלפינה (בצפון איטליה של ימינו). אל קלטי זה זוהה עם האל יופיטר מהמיתולוגיה הרומית, וייתכן שמדובר בשם נוסף של האל טאראניס. תיאוריו המקוריים לא ידועים כיום, ועם המפגש בין התרבות הקלטית והתרבות הרומית, הפך תיאורו ותפקידו זהה למעשה לתיאורו ותפקידו של יופיטר.
Storms in Africa
השיר הגיע למקום ה-12 במצעד הסינגלים האירי, ולמקום הרביעי במצעד הסינגלים הצרפתי.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי אניה ורומא ראיין והופק על ידי ניקי ראיין, בדומה לסינגל הקודם "". בהמשך, נכלל כשיר הנושא של הסרט "גרין קארד" שנכתב, הופק ובוים על ידי הבמאי האוסטרלי פיטר ויר בכיכובם של ז'ראר דפארדיה ואנדי מקדואל. חברת אנסט אוסטרליה עשתה שימוש בשיר גם כן.
כמה עשורים לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-15 מיליון השמעות.
ביקורת
נד ראגט מ-AllMusic ציין כי ב-"Storms in Africa" יש שימוש בתופים, עליהם היה אחראי כריס יוז. ראגט ציין כי השיר מעורר השראה בדיוק כמו שמו.
נריה
נֵרִיָּה היא התנחלות דתית לאומית תורנית בהרי גופנה שבמערב בנימין, הממוקמת בגוש דולב-טלמונים ושייכת למועצה אזורית מטה בנימין. היישוב נמצא בגובה של כ-540–590 מטר מעל פני הים, ונקרא על שמו של הרב משה צבי נריה. היישוב אינו בעל סמל יישוב עצמאי מטעם משרד הפנים, ונכנס תחת סמל היישוב טלמון יחד עם יישובים נוספים (כרם רעים וחרשה).
היישוב הוקם בשנת 1991 (ה'תשנ"א) על ידי מספר משפחות שאליהן הצטרפו תלמידים מישיבת מרכז הרב. נכון לשנת תשפ"ג מונה היישוב כ500 משפחות. רב היישוב הוא הרב מיכאל הרשקוביץ.
שם היישוב
היישוב הוקם שנתיים לאחר טלמון, על הגבעה שעליה תוכנן לקום היישוב טלמון. בתחילה נקראה הגבעה טלמון ב' או טלמון צפון. לאחר מספר שנים וגידול משמעותי באוכלוסייה הוחלט להחליף את שם היישוב לנריה על שמו של הרב משה צבי נריה, שכן רבים מתושבי היישוב נמנו על תלמידיו. שמות הרחובות ביישוב לקוחים משיר השירים.
היסטוריה
גרעין המשפחות הראשון ביישוב הגיע בעיקר מירושלים וממעלה לבונה. מרבית הגרעין הראשוני עזב, ולאחר תקופה התגייסה תנועת אמנה לסייע לחמש המשפחות שנשארו במקום. התנאים היו קשים, ללא מים זורמים וכביש גישה סלול.
שירותים ביישוב
ביישוב ישנם מספר בתי כנסת, גנים ומעונות. בנוסף יש תלמוד תורה "נהג כצאן יוסף", בית ספר "אוריה" לבנות ואולפנה השייכת לרשת בני עקיבא.
ביישוב פועלות מרפאות של לאומית ומכבי, וכן חנויות נוספות.
ביישוב פועלים סניפים נפרדים (סניף בנים וסניף בנות) השייכים לתנועת הנוער אריאל.
שכונת המייסדים
אתר הקרוונים שבו התיישבו המשפחות הראשונות עם הקמת היישוב, שבו ממוקמים האולפנא, התלמוד-תורה, בית הספר לבנות, המזכירות, חנות "שוקא", חנות יד שניה ופינת חי.
עינות ענר
בסמוך ליישוב קבוצה המונה 8 מעיינות בשם עינות ענר. המעיינים מטופחים ומתוחזקים על ידי נוער היישוב.
שון אשמור
שון רוברט אשמור (באנגלית: Shawn Robert Ashmore; נולד ב-7 באוקטובר 1979) הוא שחקן קנדי. הוא ידוע בעיקר בזכות תפקידו בתור אייסמן / בובי דרייק בסדרת סרטי "אקס-מן", ובשל הופעותיו בסרטי אימה וביניהם "סולסטיס" (אנ') (2008), "חורבות" (אנ') (2008), "קפואים" (אנ') (2010), "יום האם הארור" (אנ') (2010) ו"שדים מן העבר" (אנ') (2021). בטלוויזיה הוא מוכר מתפקידיו בתור ג'ייק ברנסון בסדרת הנעורים של ניקלודיאון "אנימורפס" (אנ') (1998–1999), בתור מייק ויטון בסדרה הפשע של פוקס, "המעקב" (2013–2015), בתור עוזר התובע המחוזי סם ספנסר בדרמה המשפטית של ABC, "תובעת על עקבים" ( אנ' ) (2016–2017) ובתור עורך הדין ווסלי אברס בדרמה המשטרתית של ABC, "טירון" (2018-הווה).
ביוגרפיה
אשמור נולד בעיר ריצ'מונד (אנ'), קולומביה הבריטית שבקנדה, בנם של לינדה, עקרת בית, וריק אשמור, מהנדס ייצור. הוא גדל בעיר ברמפטון, אונטריו לצד אחיו התאום ארון אשמור, גם הוא שחקן ואף שיחק לצדו במספר סרטים. הם למדו יחד בבית הספר הציבורי ארנסקליף (אנ'), ובהמשך בבית הספר התיכון ע"ש טרנר פנטון (אנ').
קריירה
הוא החל לשחק בגיל צעיר, ובגיל 10 רשם את הופעתו הטלוויזיונית הראשונה, כשהשתתף בפרק של סדרת הטלוויזיה "קאטס והכלב". ב-1991 השתתף לראשונה בסרט קולנוע, "סיפורי זוגות". ב-1994 גילם את התפקיד הראשי בסרט הטלוויזיה "Guitarman", עליו היה מועמד לפרס ג'ימיני של תעשיית הטלוויזיה הקנדית, בקטגוריית השחקן הטוב ביותר בתוכנית המיועדת לילדים. במהלך שנות ה-90 הופיע במספר סרטי טלוויזיה ובתפקידי אורח בסדרות טלוויזיה שונות. ב-1998 קיבל תפקיד ראשי ראשון, בסדרת הטלוויזיה "אנימורפס", וב-2000 גילם תפקיד ראשי נוסף, בסדרה "In a Heartbeat".
בשנת 2000 גילם את דמותו של בובי דרייק/אייסמן בסרט הקולנוע "אקס-מן", תפקיד עמו הוא מזוהה במיוחד. הוא המשיך לגלם את התפקיד גם בסרטי ההמשך "אקס-מן 2" (2003), "אקס-מן 3: המפלט האחרון" (2006) ו"אקס-מן: העתיד שהיה" (2014). על תפקידו בסרט השני זכה בשנת 2004 בפרס MTV לקולנוע בקטגוריית "השחקן פורץ הדרך".
ב-2002 השתתף בסרט הקצר "Past Perfect" שהקנה לו את פרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל ניו יורק לקולנוע עצמאי. ב-2004 גילם את התפקיד הראשי במיני-סדרה "אגדת ארץ-ים" המבוססת על הטרילוגיית ארץ ים של אורסולה לה גווין. בעקבות תפקיד זה זכה באותה שנה בפרס ליאו, המוענק על ידי הקרן לקולנוע של קולומביה הבריטית, בקטגוריית השחקן הטוב ביותר. ב-2005 לצד לוסי לו וסנדרה או בסרט "3 מחטים". ב-2008 גילם תפקיד ראשי נוסף, בסרט הקולנוע "חורבות" המבוסס על ספרו באותו שם מאת סקוט סמית'.
בשנת 2010 שיחק בסרט האימה "קפואים" לצד אמה בל ובסרט האימה "יום האם הארור".
בשנת-2012 לוהק לתפקיד מייק ווסטון בסדרה "The Following" בה הוא מגלם סוכן FBI צעיר, הסדרה זכתה להצלחה רבה.
בשנת 2016 גילם אשמור את דמותו של ג'ק ג'ויס במשחק quantum break. בשנת 2017 שיחק לצד דיאנה אגרון בסרט הבלשי "חלול באדמה" בתפקיד דריל.
בשנת 2019 החל לשחק בסדרת הדרמה המשטרתית של ABC "הטירון" בתפקיד ווסלי אברס, עורך דין ובן זוגה של אנג'לה לופז.
ג'ון פרוסט (קצין בריטי)
קריירה צבאית
פרוסט התגייס לצבא הבריטי ב-1 בספטמבר 1932 בתור לוטננט משנה לאחר שסיים את לימודיו במכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט. הוא התחיל את שירותו ברגימנט 'הקלעים הסקוטי הקאמרוניאנס' (Cameronians), שם שירת כקצין עד שהיה בין הראשונים שהתנדבו לעבור לרגימנט המוצנח עם הקמתו בשנת 1941. ב-27 בפברואר 1942 פיקד מייג'ור פרוסט על פלוגה 'C' במהלך מבצע בייטינג, מבצע מוצנח שנועד ללמוד את התקדמות טכנולוגיית הראדר הגרמנית. המבצע היה מוצלח מאוד ופתח את הדרך למבצעים מוצנחים נוספים. על האופן שבו פיקד על המבצע קיבל פרוסט את הצלב הצבאי. פרוסט השתתף במבצע לפיד בצפון אפריקה ובמהלך פלישת בעלות הברית לסיציליה השתתף במבצע 'פוסטיאן' לכיבוש גשר 'פונטה דה פרימוסול', לאחר מכן השתתף פרוסט גם בפלישה לאיטליה יחד עם הדיוויזיה המוטסת הבריטית הראשונה.
ב-17 בספטמבר 1944 צנח פרוסט עם גדוד הצנחנים שעליו פיקד בקרבת העיירה ארנהם, יחד עם הדיוויזיה המוטסת הבריטית הראשונה, במהלך מבצע מרקט גארדן. גדודו של פרוסט בכוח של 745 צנחנים הצליח בתחילתו של הקרב על ארנהם להגיע ולהחזיק בצידו הצפוני של גשר ארנהם. במהלך הקרבות לא הצליחה יחידה בריטית נוספת להגיע למתחם של פרוסט בקצה הגשר. כוחו הצליח להחזיק מעמד כנגד יחידות שתי דיוויזיות פאנצר אס אס (ה-9 וה-10) במשך ארבעה ימים, עד שאזלה התחמושת והאספקה ונותרו חיילים בודדים. הכוח נכנע ופרוסט עצמו, שנפצע מרסיס ברגלו, נפל בשבי והוחזק במרכז גרמניה. הוא שוחרר מהשבי הגרמני עם התקדמות צבא ארצות הברית באזור במרץ 1945. בספטמבר הוענק לפרוסט עיטור אות השירות המצוין על פיקודו במהלך הקרב על ארנהם.
לאחר המלחמה, נשאר פרוסט בצבא ובשנת 1962 מונה למפקד הדיוויזיה ה-52. פרוסט השתחרר מהצבא בשנת 1968 בדרגת מייג'ור גנרל וכיהן במספר משרות, בין היתר הוא כתב שני ספרי אוטוביוגרפיה וספר אודות הלחימה של הגדוד השני ברגימנט המוצנח במהלך מלחמת פוקלנד.
שמואל פירר
ביוגרפיה
נולד בשנת 1863 בסנקובה בקרבת גורליץ בגליציה המערבית. סבו הוא נכדו של רבי יצחק חריף מסמביר, מחבר שו"ת "זרע יצחק". בצעירותו הצטיין בלימודיו, נודע כ"העילוי מסנקובה" ואך בידיעותיו במתמטיקה. למד אצל הרב יצחק שמלקיש מחבר שו"ת "בית יצחק" ואצל רבי חיים יצחק ירוחם מאאלשטאדט (סטארי סמביר).
בשנת 1883, בהיותו כבן 20 בלבד, נתמנה כרבה של מילובקה, שבאזור קרקוב. בשנת 1903 השתתף בכנס הראשון של רבני גליציה המערבית, ובשנת 1908, נבחר לרב ואב בית דין בקרוסנו, בתפקיד כיהן שלושים וחמש שנים. היה מומחה בדיני ממונות, וסוחרים רבים באו להתדיין בפניו. היה חבר ב"שלטון הרוחני" של ישיבת חכמי לובלין. כשפרצה מלחמת העולם השנייה עבר לגליציה המזרחית שנכבשה על ידי הרוסים, ושם נדד כשנתיים בעיירות שונות, ועסק בתורה ככל שהתנאים אפשרו את הדבר. כשכבשו הגרמנים את האזור חזר לקרוסנו, ושם נספה בדצמבר 1942.
משפחתו
אחותו הענה גולדה נישאה לגביר חיים ברוך ארנברג (נפטרה בט' בשבט ה'תרפ"ב).
ספריו
הרב פירר חיבר ספרים רבים שכולם אבדו בשואה, מלבד ספרו "הר שפר" שיצא לאור במהדורה ראשונה בארדיוב ה'תרפ"ג, במהדורה שנייה על ידי נכדו הרב בנציון פירר בתל אביב-יפו ה'תשי"ז, ובמהדורה שלישית בשנת ה'תשל"ט.
טלקוט פרסונס
טלקוט פרסונס (באנגלית: Talcott Parsons; 13 בדצמבר 1902 – 8 במאי 1979) היה מחשובי הסוציולוגים בארצות הברית.
ביוגרפיה
טלקוט פרסונס נולד בקולורדו ספרינגס בארצות הברית. הוא למד סוציולוגיה באוניברסיטת היידלברג שבגרמניה, שם התוודע לכתביהם של מקס ובר ואמיל דורקהיים. כששב לארצות הברית, הביא איתו את כתביהם, שלא היו ידועים במחלקות לסוציולוגיה באוניברסיטאות האמריקאיות ותירגם אותם לאנגלית.
היה פרופסור וראש המחלקה לסוציולוגיה באוניברסיטת הרווארד. עיקר פרסומו בא לו מפיתוח הגישה הפונקציונליסטית לסוציולוגיה, גישה ששלטה בסוציולוגיה האמריקאית והעולמית עד שנות ה-70 של המאה ה-20. בשנת 1949 היה פרסונס נשיא האגודה האמריקאית לסוציולוגיה. היה נשיא האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים (1967 – 1971) והחל משנת 1974 האקדמיה מעניקה פרס על שמו, עבור תרומות למדעי החברה. בחייו פרסם מעל 400 ספרים ומאמרים.
תאוריות ורעיונות
המערכת החברתית, לפי ניתוח זה, מחולקת לארבע תת-מערכות, שלכל אחת מהן תפקיד מוגדר: ניתן להמשיך לנתח באופן דומה כל אחת מתת-המערכות, בין אם בניתוח מבני, על ידי מציאת המבנים המרכיבים את תת-המערכת, ובין אם בניתוח פונקציונלי, על ידי מציאת הפונקציות של אותם מבנים.
פרדיגמה של שינוי אבולוציוני
לאחר שהוביל במשך שנים את הפרדיגמה הפונקציונלית-סטרוקטורלית בסוציולוגיה שינה כיוון תאורטי והציע תאוריה נאו-אבולוציונית בספריו "חברות: היבטים אבולוציוניים והשוואתיים" ו"המערכת של החברות המודרניות" (1971). פרסונס חילק את האבולוציה לארבעה תתי-שלבים: 1. חלוקה, שיוצרת תת-מערכות מהמערכת הראשית; 2. הסתגלות, שבה המערכות האלה מתפתחות לגרסאות יעילות יותר; 3. הכללה של המרכיבים שקודם לכן לא היו חלק מאותן ממערכות; ו 4. הפיכת ערכי המערכת לכלליים, ועל ידי כך הרחבת הלגיטימציה של המערכת, שנעשית מורכבת יותר. הוא הראה כיצד תהליכים אלה פועלים בשלושה שלבים של האבולוציה: 1. שלב פרימיטיבי, 2. שלב הביניים, ו־3. שלב מודרני. הגורם המכריע במעבר מהשלב הראשון לשני היה התפתחות השפה. הגורם המשמעותי במעבר מהשלב השני לשלישי היה "התפתחות הכללים הממוסדים של הסדר הנורמטיבי" או מערכת החוק. הרעיון המרכזי בגישתו הוא שדרוג הסתגלותי של מחזור השינוי האבולוציוני. דגם תאורטי זה היה חיובי בבסיסו, דהיינו צידד ברעיון הקידמה החברתית מתוך הנחה שככל שהחברה מתפתחת, היא משפרת בצורה הולכת וגוברת את יכולתה להתמודד עם בעיותיה. פרסונס ראה את התרבות המערבית כשיאן של החברות המודרניות, ואת ארצות הברית כמפותחת ביותר.
פרסונס, כפונקציונליסט-סטרוקטורליסט לא תפס את האבולוציה כתהליך. הוא טען כי מדובר בניסיון "להגדיר סוגים סטרוקטורליים ולקשור אותם ברצף". יש בכך כדי לראות את עבודתו גם כמחקר סטרוקטורלי השוואתי.
ספין (פיזיקה)
במכניקת הקוונטים, ספין (מאנגלית: spin, סחרור; בעברית: סחריר), הוא דרגת חופש פנימית של חלקיקים: כדי לתאר באופן שלם את מצבו הפיזיקלי של חלקיק, יש צורך (בנוסף על תכונות פיזיקליות מוכרות, כמו מיקום, מהירות או מטען) במידע על תכונה נוספת, שהיא הספין. התכונות המגנטיות של חלקיק טעון בעל ספין דומות לתכונות של חלקיק טעון מסתובב (כלומר, עם תנע זוויתי סביב מרכזו), ומכאן שמו של הספין. עם זאת, משיקולים יחסותיים ניתן להוכיח כי לא ייתכן שחלקיק יסתובב במהירות גדולה מספיק כדי ליצור ספין בגדלים הנמדדים בניסויים.
הספין האלקטרוני מסומן לרוב באות s כאשר מדובר באלקטרון בודד, ב-S כאשר מדובר במספר אלקטרונים וב-Σ כאשר מדובר במולקולה.
קוונטיזציה
לספין יש תכונה לא אינטואיטיבית בהקשר של סיבובים מרחביים: במכניקה קלאסית הפעלת סיבוב של 360 מעלות יחזיר את האובייקט למצבו ההתחלתי. לעומת זאת, סיבוב כזה לחלקיקים מסוגים מסוימים יהפוך את סימנו של ms.
תצפיות
כאמור, ערכו של הספין יכול להיות רק אחד מקבוצה של ערכים בדידים. ראיה מכרעת לעובדה זו היא ניסוי שטרן-גרלך: בניסוי זה, החלקיקים הפגינו מומנט מגנטי שמתאים רק לערכי תנע זוויתי שהם. כשנתיים לאחר פרסום תוצאות הניסוי, הוצע קיומו של הספין, במטרה להסביר את תוצאת הניסוי.
המבנה הדק והמבנה העל־דק הן תופעות ספקטרוסקופיות בהן מעברי אלקטרונים באטום בין רמות האנרגיה מוסטות מערכן הראשי בגלל אינטראקציות שונות, ביניהן אינטראקציה עם התנע הזוויתי המסילתי (או: "האורביטלי"; תנועת האלקטרון סביב גרעין האטום) ואינטראקציה בין ספין האלקטרון וספין הגרעין.
תכונת הספין אחראית לתכונות רבות של החומר: הספין אחראי על הקשרים הקוולנטים, הספין והכוח האלקטרומגנטי מקנים ליהלום את קשיותו, את החומציות לחומצה, את הבסיסיות לבסיס, את המוליכות התרמית והחשמלית למתכות ואפילו את הצבע של החומר.
היסטוריה
וולפגנג פאולי היה, ככל הנראה, הפיזיקאי המשפיע ביותר על תאוריית הספין. הספין נתגלה לראשונה בהקשר של ספקטרום הפליטה של מתכות אלקליות. בשנת 1924 פאולי הציג את מה שהוא כינה "דרגת חופש קוונטית דו־ערכית" הקשור לאלקטרון בקליפה הרחוקה ביותר מגרעין האטום (קליפת הערכיות). דבר זה סייע לנסח את עקרון האיסור של פאולי, לפיו שני פרמיונים באטום נתון לא יכולים להיות באותו מצב קוונטי.
הפירוש הפיזיקלי של אותה דרגת חופש לא היה ידוע בהתחלה. ראלף קרוניג, אחד מעוזריו של אלפרד לאנדה, הציע בתחילת 1925 כי הסיבה לכך נעוצה בסיבוב העצמי של האלקטרון. כאשר פאולי שמע על הרעיון, הוא תקף אותו בחומרה, וציין שפני השטח ההיפותטיים של האלקטרון יהיו צריכים לנוע מהר יותר ממהירות האור כדי להסתובב במהירות היכולה ליצור את התנע הזוויתי, דבר שיכול לסתור את תורת היחסות. קרוניג החליט לבסוף, שלא לפרסם את הרעיון, בעיקר בשל ביקורתו של פאולי.
בסתיו אותה שנה, עלה רעיון דומה אצל שני פיזיקאים הולנדיים צעירים, ג'ורג' אולנבק וסמואל גודסמית. תחת עצתו של פאול ארנפסט, הם החליטו לפרסם את תוצאותיהם. הרעיון זכה לתגובות חיוביות, בעיקר לאחר שלוולין תומאס (Llewellyn Hilleth Thomas) הצליח ליישב את קיומו של פער של פי שניים, בין התוצאות שהתקבלו בניסוי לבין חישוביהם התאורטיים של אוהלנבק וגודסמית (ושל קרוניג, שלא פורסמו).
על-אף התנגדותו הראשונית לרעיון, פאולי ניסח את התאוריה של הספין בשנת 1927, בעזרת התאוריה המודרנית של מכניקת הקוונטים שנהגתה על ידי ארווין שרדינגר ווורנר הייזנברג. התאוריה של פאולי בנוגע לספין לא הייתה יחסותית. למרות זאת, בשנת 1928, פול דיראק פרסם את משוואת דיראק, שתיארה את האלקטרון היחסותי. במשוואת דיראק, נעשה שימוש בספינור המורכב מארבעה איברים (הידוע בתור "ספינור דיראק") בפונקציית הגל של האלקטרון.