cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אדמת
תסמונת אדמת מולדת
הסימן השכיח ביותר לתסמונת אדמת מולדת הוא החרשות, ולעיתים הוא יכול להיות הסימן היחידי, בעיקר במקרי ההדבקה בשלבי ההריון שאחרי החודש הרביעי. פגמים שכיחים נוספים יהיו בעיות עיניים שונות, כגון: קטרקט, עין קטנה, יתר לחץ תוך-עיני ועוד; מומי לב שונים המתבטאים באנטומיה לא תקינה של המחיצות בין החדרים, שינויים במסתמים השונים ועוד; בעיות נוירולוגיות שונות כגון ראש קטן מהמצופה והפרעות קוגניטיביות שונות. בנוסף ניתן למצוא צהבת מולדת, הגדלה של איברי הבטן, סימנים עוריים עקב דמם, שינויים בכמות טסיות הדם ובעיות בהשקעת סידן בעצמות.
אם המחלה מופיעה בחודש הראשון של ההריון, יש סיכוי של 50% שהעובר יפתח מומי לב, חירשות, פגיעה מוחית וקטרקט בעיניים. בחודש השלישי של ההריון הסיכון פוחת לרמה של 10%, והוא יורד ופוחת עוד יותר בהמשך ההריון.
טיפול במחלה
אדמת הפכה נפוצה פחות עם יצירת החיסון בשנת 1969. החיסון דורש שתי מנות, בגיל ינקות ולפני גיל 11; בישראל, מרבית הילדים מחוסנים נגד אדמת בגיל שנה בערך, והמנה השנייה בגיל 6.
להקלה על התסמינים יש המשתמשים במשככי-כאבים דוגמת פרצטמול, איבופרופן, אספירין ודיפירון.
סקובי-דו (סרט)
סקובי-דו (באנגלית: Scooby-Doo) הוא סרט לייב אקשן מסוגת קומדיית אימה, שיצא לאקרנים ב-2002. הסרט בוים על ידי ראג'ה גוסנל והתסריט נכתב על ידי ג'יימס גאן וקרייג טיטלי. הסרט מבוסס על סדרת אנימציה בעלת אותו שם. אחריו יצא סרט המשך לאקרנים בשם סקובי-דו 2: חופשי חופשי (2004) עם אותו הליהוק. לאחר מכן, יצאו שני פריקוולים ששוחררו כסרטי טלוויזיה, עם ליהוק שונה, בשם סקובי-דו 3: התעלומה מתחילה (2009) וסקובי-דו 4: קללת מפלצת האגם (2010).
תקציר העלילה
הסרט מתחיל בתעלומת רוח הרפאים לונה. דפני נחטפת על ידי הרוח, וחברי התעלומה מצילים אותה ופותרים את התעלומה. לאחר מכן חברי "מסתורין בע"מ" רבים ומפרקים את החברה. שנתיים לאחר מכן מנהל האי "ספוקי איילנד" קורא לסקובי דו ושאגי לפתור תעלומה. כל החבורה נפגשת בנמל התעופה לאחר שבשנתיים שחלפו ולמה עבדה בנאס"א, פרד כתב ספר על עצמו, ודפני נשארה עשירה. במטוס פוגש שאגי אישה בשם מרי ג'יין, האלרגית לכלבים (עובדה שמתגלה כחשובה בהמשך הסרט). אנשי החבורה מגיעים ל"ספוקי איילנד" ופוגשים את מנהל האי, האומר להם שנערים רבים באים מהקולג' פרמיטיבים וכשהם יוצאים מהאי הם מחונכים וחזקים באופן מוזר. כל אחד מאנשי החבורה מתחיל לפענח לבד את התעלומה מתוך רצון להראות שהוא יפתור ראשון את התעלומה. בהמשך החבורה מתחילה לעבוד ביחד, וסקראפי דו, האחיין של סקובי דו, מתגלה.
צוות שחקנים
הדיבוב העברי יצא רק בבתי הקולנוע:
דגי-מקור
מאפיינים
דגי-המקור הם דגים פלגיים טורפים המאופיינים בגוף הידרודינמי, לסת עליונה מוארכת (דמוית חרב או רומח) וסנפיר גב חרמשי שברוב המינים כולל גם מפרש הנמתח מאחוריו. בין דגי-המקור נמנים המהירים שבין הדגים - מהירותם נעה בין בהערכות הקלאסיות וכ- בהערכות מודרניות - וגם הגדולים שבדקראים (המקאירה ודג-החרב). הם דגים לוחמניים ובשרם עשיר ומלא שומן.
דיג ספורטיבי
דגי-החרב והמפרשניים הם הדגים הפופולריים והנחשקים ביותר בדיג ספורטיבי ודיג חובבים.
השיטה הנפוצה לדיג חובבים של דגי-מקור היא דיג מסירה במים עמוקים. ניצול יתר של דגי חרב בעזרת מערכי חכות במים רדודים, הביא לצמצום במספרם במקומות אלו. הדגים עדיין נפוצים במרחק העולה על 60 קילומטרים מהחופים ונגישים רק באמצעות כלי שיט. באתרים אלו הטלת עוגן אינה מעשית ולכן הדייגים מניחים לסירה להיסחף ומשליכים למים חכות מחוזקות המתאימות לכוח שיכולים להפעיל דגי-המקור. לפתיון משתמשים בחתיכות גדולות של דגים או בפתיונות מלאכותיים המדמים את מזונם של דגי-מקור או מקלורים.
הדיג עצמו נעשה בדרך כלל בטרולינג, הדייגים משליכים חכה מסירה נעה ומחכים שדג יבלע את הפתיון. עיקר העניין בדיג של דגי-מקור אינו בשרם אלא המאבק להעלותם לסירה. הדגים החזקים נאבקים ומנסים להימלט והניסיון להתישם יכול להימשך מספר שעות ולעיתים אף להסתיים בניצחונו של הדג.
עד לתחילת המאה ה-21 פוחלצים של דגי-מקור שנידוגו בדיג חובבים היוו גביעי דיג (trophy) נחשקים ודייגים נהגו להצטלם לצד הדג התלוי אותו דגו. עם התגברות המודעות האקולוגית בקרב הציבור הרחב והדייגים, יותר ויותר נהוגה שיטת "תפוס ושחרר" כדי לא לפגוע באוכלוסיית דגי-המקור.
דגי-חרב ומפרשניים גדולים מאוד, שעשויים להגיע למשקלי שיא, נלקחים לחוף ונשקלים. שיאים נכתבים לרוב ב"ספר השיאים העולמי של דגי ענף הספורט" IGFA של האגודה הבינלאומית לדיג ספורטיבי. השיא הנוכחי נותר על כנו מזה 20 שנה.
כותבים כגון זיין גריי וארנסט המינגוויי, שהיו גם דייגים חובבים, תיארו באופן מליצי ומהלל את החוויה והאתגר שבדיג דגי חרב, ואף דגו מספר דגי חרב גדולים מאוד בעצמם. דג-החרב הוא סמלה של האגודה הבינלאומית לדיג ספורטיבי (International Game Fishing Association) - ארגון המקדם דיג ספורטיבי ומפקח עליו, ובין השאר מחזיק ספר שיאים של דגי ענק שנידוגו לפי כללי הארגון.
בלגיה
בֶּלְגִיָּה (נקראת רשמית: ממלכת בלגיה, בהולנדית: België "בֶּלְחִייֶה", בצרפתית: Belgique "בֶּלְזִ'יק", בגרמנית: Belgien "בֶּלְגִיאֵן") היא מדינה באירופה, אחת מארצות השפלה ובירתה היא בריסל. המדינה היא פדרציה המורכבת משלושה אזורים: פלנדריה, ולוניה, ומחוז בריסל. במדינה שתי קהילות עיקריות המוגדרות על בסיס שפתם: דוברי הולנדית (הפלמים) ודוברי הצרפתית (ואלונים), ובנוסף קהילת דוברי גרמנית. שפות אלה הן השפות הרשמיות במדינה. בלגיה היא מונרכיה חוקתית ודמוקרטיה פרלמנטרית, וראש המדינה הוא המלך פיליפ. המדינה גובלת בהולנד בצפון, בגרמניה ובלוקסמבורג במזרח, ובצרפת בדרום, והיא שוכנת לחופי הים הצפוני במערב. בצפון־מערבהּ שוכנת הממלכה המאוחדת. בלגיה היא אחת המדינות המייסדות של האיחוד האירופי וחברה בברית נאט"ו.
הניב ההולנדי המדובר בפלנדריה נקרא "פלמית" בלשון הדיבור, אך במסמכים רשמיים השפה נקראת "הולנדית"; היא שונה מן השפה המדוברת בהולנד בעיקר במבטא ובביטויים הנפוצים. מאז החתימה על איחוד השפות ההולנדיות פותחו מילון משותף וכללי תחביר אחידים שצמצמו עוד יותר את ההבדלים המעטים שהיו בין השפות.
היסטוריה
באזור בלגיה של היום חיו לפני כאלפיים שנה שבטים קלטים וגאלים. בשנת 57 לפני הספירה הרחיב יוליוס קיסר את כיבושי האימפריה הרומית והגדיל את שטחה עד לאזור "גאליה-בלגיקה", אזור החופף לשטחי בלגיה והולנד של היום, אך במאה הרביעית מסר הקיסר יוליאנוס את גאליה-בלגיקה לפרנקים. במאה השביעית המירו בני המקום את דתם לנצרות, ובמהלך ימי הביניים שלטו ממלכות סמוכות שונות על בלגיה, יחד עם שאר ארצות השפלה.
במאה ה-14 הגיע תור הזהב של אזורים שונים בבלגיה שהיו בשליטת דוכסות בורגונדיה הצרפתית. בתקופה זו פרחו הכלכלה, התעשייה והאומנות. הערים הפלמיות איפר, ברוז' וחנט שגשגו בזכות ייצור האריגים והבגדים, ובזכות הסחר בהם. בהמשך הפכה אנטוורפן לעיר נמל חשובה שאפשרה העברת סחורות לכל אירופה מהאיים הבריטיים ואליהם. באמצע המאה ה-15 הגיעה השקיעה. ארצות השפלה עברו לידי ספרד ההבסבורגית, ותושביהן פתחו במאבק ארוך נגד שלטונם של הספרדים הקתולים.
בשנת 1568 פרצה מלחמת העצמאות של מדינות השפלה, "מרד ארצות השפלה". מלחמה זו ארכה 80 שנה, ובסופה גירשו הולנד והמחוזות בני בריתה את הספרדים מעל אדמתם, ואילו בלגיה ולוקסמבורג נותרו בשליטת ספרד הקתולית ונודעו כארצות השפלה הדרומיות או הספרדיות. במסגרת חוזה אוטרכט (1713), שסיים את מלחמת הירושה הספרדית, עברו ארצות השפלה הספרדיות לידי אוסטריה. בעקבות המהפכה הצרפתית פלשו הצרפתים לאזור. הכיבוש הצרפתי היה הזרז להתבססות התנועה הלאומית הפלמית, שהתנגדה לשלטון צרפת. ארצות השפלה לשעבר הפכו לחלק אינטגרלי מצרפת, שחילקה אותן מחדש לתשעה חבלים.
בקונגרס וינה, אחרי תבוסת נפוליון ב-1815, האזור ניתן לממלכה המאוחדת של ארצות השפלה, אבל כעבור 15 שנה, בשנת 1830, התרחשה המהפכה הבלגית: המחוזות הדרומיים (הקתולים) של ארצות השפלה מרדו בשלטון ההולנדי הפרוטסטנטי. הם זכו בעצמאות, והקימו לראשונה את ממלכתם הנפרדת תוך כדי אימוץ השם הרומי של האזור בלגיקה/בלגיה. הבלגים שאפו להקים ממלכה עצמאית ופנו למלך צרפת בבקשה להכתיר את בנו למלך בלגיה. משסירב, הוצעה הממלכה לנסיך הגרמני לאופולד לבית סאקסה-קובורג-גותה (דודה של המלכה הבריטית ויקטוריה). ב-21 ביולי 1831, יום העצמאות הבלגי, הוכתר הנסיך לאופולד כלאופולד הראשון, מלך הבלגים, ובכך החלה שושלת המלוכה הבלגית.
במשך כ-85 שנה שגשגה בלגיה כממלכה קטנה אך מבוססת. בלגיה חששה להיבלע בידי אחת משכנותיה אגב מאבקי המעצמות הגדולות שבגבולותיה - גרמניה, צרפת והולנד, ולכן שמרה על מדיניות חוץ נייטרלית. למרות מדיניותה הנייטרלית, וההכרה בה על ידי פרוסיה, פלשו אליה הגרמנים ב-1914. פלישה זו ופשעי המלחמה שנלוו אליה היוו את העילה המיידית להצטרפות בריטניה למלחמה. כמה מהקרבות העקובים ביותר מדם במלחמת העולם הראשונה התחוללו על אדמת בלגיה, דבר שבא לידי ביטוי בשיר בשדות פלנדריה. (ראו גם בלגיה במלחמת העולם הראשונה).
במלחמת העולם השנייה נכבשה בלגיה כולה תוך 18 יום במהלך מתקפת-פתע גרמנית במאי 1940, ורוב שטחה שוחרר בספטמבר 1944. בלגיה שלאחר מלחמת העולם השנייה נהנתה משגשוג כלכלי. היא הוכרזה כמקום מושבם של מטות האיחוד האירופי ונאט"ו (האמנה הצפון-אטלנטית) והדבר העלה את קרנה בתחום העסקים הבינלאומיים ושיפר את כלכלתה.
כיום מחולקת בלגיה לשני חלקים אתניים, פלמי וואלוני. האחדות הפוליטית, הבירה בריסל והאהדה לבית המלוכה, מחזקים את קיומה של בלגיה כמדינה אחת.
פוליטיקה
הפדרציה הבלגית היא מונרכיה חוקתית ודמוקרטיה פרלמנטרית. במהלך המאות ה-19 וה-20 עברה הממלכה הבלגית שינויים רבים במבנה השלטון, והמבנה הפדרלי הנוכחי, שמסדיר מחדש את אופן הרכבת הפרלמנט הפדרלי, אושר בשנת 1993. המבנה החדש מסדיר השתתפות בשלטון של נציגים משלוש רמות ממשל: השלטון המרכזי, המחוזות וקהילות השפה (שהרכבן חוצה מחוזות).
שלוש רמות הממשל, שלכל אחת סמכויות נפרדות, הן:
צבא וביטחון
בלגיה נמנית עם המייסדות של ברית נאט"ו ב-1949.
כלכלה
הכלכלה של בלגיה מפותחת ביותר והיא מבוססת על מסחר בינלאומי. יותר מ-70% מהתל"ג הבלגי בא מיבוא ויצוא. בלגיה מייבאת את כל חומרי הגלם למוצרים רבים ומייצאת אותם לאחר עיבוד המעלה את שווי המוצר. יותר מ-50% מהייצור שלה מיועד לייצוא, ובתחומים מסוימים, כטקסטיל וזכוכית השיעור עולה ל-80%. בגלל המיקום של המדינה והתשתית התחבורתית המפותחת שלה היא משמשת צומת מסחרי מרכזי בשוק האירופאי.
בלגיה היא חברה מרכזית באיחוד האירופי, חברה בגוש האירו, ובריסל משמשת כבירת האיחוד האירופי. כלכלת השוק בבלגיה מפותחת ביותר, פריון העבודה גבוה (הרביעי בעולם לשעת עבודה ) והתל"ג לנפש בה הוא מהגבוהים במדינות המתועשות. סקטור השירותים הוא הדומיננטי והוא מהווה כ-75% מהתל"ג הבלגי. התעשייה מייצרת כ-24% מהתל"ג, והחקלאות רק כ-1.3%. בלגיה היא שוק קטן ופתוח עם יחס סחר חוץ לתל"ג של כ-84% ליבוא וכ-79% ליצוא.
בלגיה מייבאת בעיקר מזון, ציוד ממוכן, יהלומים גולמיים, נפט ומוצריו, בדים ועוד. ענפי הייצוא העיקריים הם כלי רכב, מזון מעובד, מתכות מעובדות ויהלומים מעובדים.
בלגיה סובלת ממספר בעיות כלכליות שמלוות אותה מזה דורות רבים, ובראשן הקושי ביצירת מקומות עבודה חדשים. באזורים אחדים שיעור הבלתי מועסקים הוא גבוה ואינו משתנה מזה עשורים רבים. המיסים במדינה גבוהים, ושוק העבודה הנוקשה נשלט על ידי חוקי עבודה בלתי גמישים. השכר בבלגיה הוא מן הגבוהים באירופה.
לבלגיה יש חוב ציבורי גדול, ובנוסף לזה היא עומדת בפני בעיית הזדקנות האוכלוסייה שתגרום להגדלה משמעותית של תשלומי ההעברה.
גאוגרפיה
בלגיה שוכנת בצפון מערב אירופה והיא גובלת בהולנד בצפון, בצרפת בדרום, ובגרמניה ובלוקסמבורג במזרח. בנוסף היא גובלת גם בים הצפוני במערב, ובממלכה המאוחדת בצפון מערב. רוב הארץ שפלה למעט הרי הארדנים בדרום מזרח. הנהר הגדול ביותר הוא נהר הסכלדה.
דמוגרפיה
בלגיה לא הייתה ישות עצמאית ואף לא השתייכה כולה למדינה אחת במשך רוב התקופה מאז צירופה לאימפריה הרומית. כתוצאה מכך מפולגת אוכלוסייתה בין דוברי שפות שונות, בעיקר הולנדית וצרפתית. מניחים כי התושבים הראשונים היו הקלטים.
בשנת 2018 חיו בבלגיה מעל 11 מיליון תושבים. כ-59% מתוכם חיו בפלנדריה דוברת ההולנדית, כ-31% בוולוניה דוברת הצרפתית וכ-10% במחוז הבירה בריסל ובהם מעל ל-80% דוברי צרפתית.
התפלגות דתית במדינה: 60.7% נוצרים (52.9% קתולים ו-2.1% פרוטסטנטים), 32% חסרי דת (14.9% אתאיסטים ו-17.1% אגנוסטיקנים) 5.2% מוסלמים, 2.1% בני דתות אחרות.
החל משנות ה-60 המאוחרות החל גל הגירה למדינה בעיקר ממרוקו, אלג'יריה, וקונגו (זאיר, שנשלטה בעבר על ידי בלגיה) וממספר מדינות אפריקאיות דוברות צרפתית. השפה הצרפתית מקלה על המהגרים להיטמע באוכלוסייה. המהגרים פתרו את בעיית "הידיים העובדות" שהייתה במדינה ועדיין קיימת במובנים מסוימים. עם זאת, מושגים כמו בדלנות, פשיעה ומחסור בהשכלה מיוחסים לרוב למהגרים, מה שגורם למתיחות מסוימת בינם ובין הבלגים האתניים. הוקמה מפלגה "אסלאם" שלא הצליחה ברמה ארצית אך ברמה מקומית זכתה במספר קטן של מושבים בבחירות של שנת 2012. בשנת 2018 לא הצליחה לקבל אף נציג ברמה מקומית.
נכון לשנת 2023 חיים בבלגיה 11,715,323 תושבים. כ-85% מהם מקומיים. בעיה נוספת שגורמת למתיחות בין מהגרים למקומיים היא שהילודה בקרב אוכלוסיית המהגרים גבוהה בהרבה מזו של האוכלוסייה המקומית, מה שיוצר מיעוט מתרחב שמשתלב לאט בענפים כמו הספורט, כלכלה ותרבות.
יהדות בלגיה
היהודים הראשונים הגיעו לבלגיה בימי הביניים, במאה ה-13, אך הקהילה הושמדה במהלך אותה המאה והמאה ה-14 בידי המגפה השחורה והפרעות שנלוו לה. במאה ה-16 הגיעו אנוסים מספרד ופורטוגל, ובמאה ה-18 הגיעו יהודים אשכנזים לתחומי המדינה. כשהכריזה בלגיה על עצמאותה בשנת 1830 חיו בה כ-1,000 יהודים בלבד. גלי הגירה גדולים הגיעו בסוף המאה ה-19 בעיקר ממזרח אירופה.
לאחר כיבוש בלגיה על ידי גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה לא הורע מצב היהודים בבת אחת אלא בהדרגה, וכמחצית מיהודי בלגיה נשלחו למחנות עבודה והשמדה בתקופת השואה. מתוכם נרצחו כ-28,900 בני אדם, שהיוו כ-44 אחוזים מכלל הקהילה היהודית, שיעור נמוך מהולנד אך גבוה יותר מצרפת, שלושתן מדינות במערב אירופה. בלגים רבים הצילו יהודים באמצעות הסתרתם או שסייעו להם להימלט מהמדינה.
לאחר המלחמה הוקמו קהילות מחודשות בבריסל ואנטוורפן וכיום יש בבלגיה כ-30,000 יהודים.
היחסים בין פלמים לוולונים, ושאלת עתידה של בלגיה
החל מהמחצית השנייה של המאה ה-20 הולכים ומתחדדים ההבדלים בין הצפון הפלמי, דובר ההולנדית, לדרום הוולוני, דובר הצרפתית. תנועות בדלניות, הקוראות לפירוק הישות המדינית הבלגית, קיימות בשני האזורים, אך בעוד שבדרום הוולוני הן זוכות לתמיכה מועטה, יותר ממחצית מהצפון הפלמי הצביע עבור מפלגה בדלנית מוצהרת. על רקע זה מתקשים הבלגים להרכיב קואליציה יציבה, וממשלה אחר ממשלה מסיימת את כהונתה בטרם עת. מאז 2008 הממשלה הבלגית המכהנת מוגדרת כממשלת מעבר, שכן הרכבת קואליציה חוקית על ידי המועמד הזוכה הפכה בלתי אפשרית. ראש הממשלה שכיהן בפועל עד 2010 אף התבטא בפומבי ש"בלגיה היא ישות מלאכותית, שכל מה שמאחד אותה זה בית המלוכה וכמה סוגים של בירה".
שאלות פתוחות הן שאלת עתידה של העיר בריסל, עיר הממשל, שאמנם רוב אוכלוסייתה דוברת צרפתית אך שוכנת בלב הצפון הפלמי, ועתידן של אי-אילו עיירות שאוכלוסייתן כוללת ולונים ופלמים. מאידך, ישנו חלק נכבד באוכלסייה הבלגית המתנגד לפיצול ורוצה בהמשך קיומה של בלגיה כפי שהיא, סמל למדינה בה חיות זו לצד זו שתי קבוצות אתניות בשלום יחסי.
שוני ושיתוף פעולה בין הפלמים והוולונים
במקור בלגיה יוסדה מתוך אינטרס של המעצמות גרמניה, צרפת ואנגליה להחליש את כוחה של הולנד. האיבה בין הפלמים לוולונים מקורה כבר אז, בשלטון המאוחד (הבדלנים הפלמים טוענים - השלטון הצרפתי) שהושתת על אליטה וולונית דוברת צרפתית. אך בעוד שבמאה ה-19 ההובלה הכלכלית הייתה בידי הדרום הוולוני, הצפון פרץ במאה ה-20 בתיעוש מואץ, וכיום הצפון הפלמי מממן תשלומי רווחה גבוהים - בשיעור מיליארדי יורו - לדרום הוולוני מוכה האבטלה.
החל מפרוץ מלחמת העולם הראשונה עד לראשית שנות ה-50 ירדה אפשרות הפיצול מסדר היום: עמדתה האמיצה של בלגיה במלחמת העולם הראשונה הגבירה את האחדות הלאומית, וסייעה להחלשת העמדה הבדלנית. בנוסף, החולשה הכלכלית היחסית של הדרום הולידה אינטרס כלכלי של הוולונים בשותפות עם הצפון. אך בשנות ה-50 הלכו וגאו הקולות בצפון שקראו לאוטונומיה תרבותית לצפון הפלמי. על רקע זה הושגה פשרה ב-1963 לפיה חולקה בלגיה לשתי אוטונומיות תרבותיות, בתוספת אזור פדרלי אחד (אזור בריסל). עם זאת עדיין חלק מסוים מהאוכלוסייה הפלמית רוצה בפיצול, ובשנים האחרונות יש לרעיון גם מעט תומכים בדרום. מתקיימים ביטויים שונים של הפרדה ושונות בין שתי הקבוצות: מספרם של הנישואים המעורבים הוא קטן, רוב מקומות הבילוי משמשים את אחת האוכלוסיות וישנם האוחזים בסטראוטיפים זה כלפי זה. מאידך, ישנם תחומים רבים של שיתוף פעולה בתחום הפוליטי, הכלכלי, הספורטיבי ועוד, ומתקיימת תחושת גאווה בלגית המקרבת את שתי הקבוצות זו לזו.
בורוס (עיר)
בּוּרוֹס (בשוודית: Borås) היא עיר במחוז וסטרה ייטלנד שבשוודיה. נכון לשנת 2010 התגוררו בעיר 66,273 תושבים.
היסטוריה
העיר בורוס קיבלה את זכויותיה בשנת 1621 על ידי גוסטב השני אדולף, מלך שוודיה. הסיבה הייתה לתת לסוחרים מקום חוקי למכור את סחורותיהם. העיר התפתחה זמן קצר לאחר שנוסדה. לאחר מאה שנים אוכלוסיית העיר גדלה ל-2,000 תושבים. בורוס הושחתה על ידי שריפות ארבע פעמים בשנים: 1681, 1727, 1822 ו-1827. כנסיית קארולי שבעיר הוא המבנה הישן ביותר בעיר ועמד בכל השריפות.
תעשייה
בשנות ה-40 וה-50 של המאה ה-20 הייתה בורוס מרכז תעשיית הטקסטיל בשוודיה.
המשרדים הראשיים של החברה SWEDAC נמצאים בעיר, כמו כן גם של חברת Ericsson אשר לה יש מפעל ייצור גדול בעיר.
בפארק התעשייתי, קיימות חברות רבות שמתמחות בלוגיסטיקה. התעשיות בבורוס משתפות פעולה עם אוניברסיטת בורוס והמוסד הטכנולוגי SP של שוודיה. בעיר נמצאים השעון האטומי של שוודיה, המוסד הטכנולוגי מבצע מחקרים שונים כדי לקדם את הגנת הצרכן.
ספורט
קבוצת הספורט המצליחה ביותר בעיר היא קבוצת הכדורגל אלפסבורג, אלופת שוודיה בשנים 2006 ו-2012. המועדון נוסד בשנת 1904 אך קיבל את שמו הנוכחי בשנת 1906. אצטדיונה הביתי של הקבוצה הוא בורוס ארנה, תכולת האצטדיון היא 16,000 מקומות ישיבה. מדי הקבוצה הם בצבעים צהוב ושחור (תלבושת בית).
מועדונים אחרים הם HC בורוס, קבוצת ההוקי קרח של העיר, ובורוס רינוס, קבוצת הפוטבול של העיר.
בורוס אירחה את טורניר הכדורמים, XIII FINA World Masters Championships 2010 בין 28 ביולי עד 6 באוגוסט.
יהודים
לאחר מלחמת העולם השנייה הגיעו לבורוס כ-400 משפחות של פליטי השואה. במהלך השנים לאחר מכן עזבו רובם לארצות הברית. בשנת 1955 נותרו בבורוס כ-80 משפחות יהודיות שהחזיקו מורה מישראל שלימד את הילדים עברית.
סיאס
{{פירושונים|
ראו גם
}}
כפר דיסני
כפר דיסני (בצרפתית: Disney Village) הוא אתר קניות, הסעדה ושעשועים הממוקם באתר הנופש דיסנילנד פריז, במארן-לה-ואלה שבצרפת.
הכפר נפתח ב-12 באפריל 1992 תחת השם "פסטיבל דיסני" (באנגלית: Festival Disney), בשטח כולל של 18,000 מ"ר. תכנון כפר הקניות וההסעדה מבוסס על תכנון דאונטאון דיסני שבאתר הנופש דיסניוורלד שבפלורידה. כפר דיסני תוכנן על ידי האדריכל פרנק גרי והוא כולל מגדלים עשויים פלדת אל-חלד מוארים. חלק ניכר מהעיצוב של גרי הוסר בעת שיפוץ הכפר בסגנון אר דקו בשנת 2005. הכפר ממוקם בסמוך לשני פארקי השעשועים של אתר הנופש: דיסנילנד פריז ופארק אולפני וולט דיסני.
בכפר מוצג המופע "באפלו ביל" מאז שנת 1992 בסגנון המופע המקורי של באפלו ביל, כאשר המופע כולל אינדיאנים, רודאו על שוורים ובאפלו ואף סוסים שהובאו מצפון אמריקה.
כמו כן בכפר חנויות רבות, בתי קולנוע ודיסקוטקים.
אינדירה גנדי
אינדירה פריאדרשיני גנדי (באנגלית: इंदिरा प्रियदर्शिनी गांधी; בהינדית: Indirā Priyadarśinī Gāndhī ; נולדה בשם אינדירה נהרו; 19 בנובמבר 1917 – 31 באוקטובר 1984) הייתה פוליטיקאית הודית, מנהיגת מפלגת הקונגרס הלאומי ההודי, ראש ממשלת הודו בין השנים 1966–1977 ובין 1980–1984.
ביוגרפיה
נולדה באלהאבאד, הודו, הייתה בתו היחידה של ראש הממשלה הראשון של הודו ג'ווהרלל נהרו. שם משפחתה גנדי הוא שם המשפחה של בעלה: פירוז גנדי. אף שאין לה קרבה משפחתית למנהיג ההודי מהטמה גנדי, שם המשפחה הקנה לה יוקרה מסוימת בקרב העם. בצעירותה נפגשה פעמים רבות עם גנדי והושפעה מדרכו.
למדה באוניברסיטאות ויסווה-בהרטי שבהודו ואוקספורד באנגליה.
שירתה כראש ממשלה 3 תקופות כהונה רצופות מטעם מפלגת הקונגרס הלאומי ההודי, בשנים 1966 עד 1977 ואחר כך בין השנים 1980 עד 1984. ב-1975 הואשמה בשחיתות בבחירות, ומעמדה התדרדר. בעקבות זאת הכריזה על מצב חירום לאומי והורחבו מאוד סמכויות הממשלה. בבחירות 1977 הביס אותה מוררג'י דסאי, אולם היא חזרה לשלטון ב-1980. גנדי הידקה את יחסי הודו-ברית המועצות, סירבה לכונן יחסים דיפלומטיים גלויים עם ישראל (אך קיימה עימה שת"פ ביטחוני) וב-1980 העניקה הכרה דיפלומטית לאש"ף.
ביוני 1984 השתלטו אנשי התנועה הלאומית הסיקית, שדרשו אוטונומיה פוליטית ודתית רבה יותר לאזור פונג'ב, על מקדש הזהב באמריטסר. אינדירה גנדי נתנה הוראה לצבאה להסתער בכח על המקדש ובמבצע, שנקרא "כוכב כחול", נהרגו 492 אזרחים ו-83 חיילים והמקדש עצמו נפגע קשות. במהומות בימים שלאחר מכן נהרגו אלפי מפגינים. בשל החשש הכבד מהתנקשות בחייה מצד קיצוניים סיקים כתגובה על ההסתערות על המקדש, ביקשו מקורביה להרחיק ממעונה את כל שומרי ראשה בני הדת הסיקית. עם זאת, שני שומרי ראש סיקים ותיקים, ביקשו ממנה אישית להמשיך בתפקידם ונענו בחיוב. ב-31 באוקטובר 1984, בגיל 66, בעת שיצאה ממעונה בניו דלהי, נרצחה אינדירה גנדי ביריות אקדח על ידי שני שומרי הראש.
רצח פוליטי זה לא שם קץ לשושלת בני נהרו בראשות הממשלה של הודו ובנה הבכור רג'יב גנדי, נכדו של נהרו, נבחר גם הוא לראשות הממשלה (ונרצח גם הוא, בשנת 1991). במאי 2004 נבחרה סוניה גנדי, אלמנתו של רג'יב (ממוצא איטלקי), לראשות הממשלה, אך היא הודיעה שהחליטה לוותר על התפקיד, על אף שנותרה יושבת ראש מפלגת הקונגרס הלאומי ההודי.
הנצחה
נמל התעופה של ניו דלהי, נמל התעופה הבינלאומי אינדירה גנדי, קרוי על שמה. כך גם האוניברסיטה הגדולה בעולם, האוניברסיטה הפתוחה הלאומית ע"ש אינדירה גנדי.
בספרות ההודית המודרנית, ניתן לציין את ספרו של סלמאן רושדי, "ילדי חצות", בו מתוארת גנדי באופן מעורר מחלוקת. כמו כן, את ספרו של ארווינד אדיגה "בין הרציחות", המתאר את התקופה שבין רצח אינדירה לבין רצח בנה רג'יב בהודו.
פיצ'י (פסטה)
פיצ'י היא פסטה עבה ומגולגלת ביד, כמו ספגטי עבה. מקורה במחוז סיינה שבטוסקנה. באזור מונטלצ'ינו הם מכונים גם פינצ'י.
היא נאכלת עם מגוון מאכלים, במיוחד :
ג'ון בארי
ג'ון בארי (באנגלית: John Barry; 3 בנובמבר 1933 – 30 בינואר 2011) היה מלחין בריטי ידוע אשר הרבה להלחין פסקולים עבור סרטי קולנוע. בארי זכה עבור יצירותיו בחמישה פרסי אוסקר, וגם בפרסי באפט"א, פרס גלובוס הזהב ובפרס גראמי. בין למעלה ממאה פסקולי הסרטים שהלחין נמצאים "קאובוי של חצות" ו"רוקד עם זאבים". עם זאת, נראה ששמו של בארי מוכר בעיקר עקב נעימת סרטי ג'יימס בונד, על אף שבארי לא נחשב למלחינה.
ביוגרפיה
ג'ון בארי פרנדרגאסט נולד ב-1933 ביורק אשר בבריטניה למשפחה אשר עסקה בתחום הקולנוע. בזמן שירותו בצבא גילה את אהבתו למוזיקה ועם שחרורו למד בהתכתבות הלחנה וחיבור מוזיקה והקים מספר להקות קטנות. עבודתו עם הזמר אדם פיית' בחיבור שירים לסרטי קולנוע תפסה את עינם של מפיקי הסרט "ד"ר נו", הראשון בסדרת ג'יימס בונד.
בארי נשכר כדי להלחין את הפסקול שליווה את הסרט, אך לא זכה להכרה על גולת הכותרת – הנעימה שהפכה לסימן ההיכר של הסדרה לאורך כל סרטיה. על אף שהיה מעורב במוזיקה אשר ליוותה את הסרט, זהות מחברה של הנעימה הייתה למחלוקת ארוכת שנים בינו ובין המלחין המוכר מונטי נורמן, אשר נשכר במקור כדי לחבר את הפסקול השלם לסרט. בארי נשכר כדי לשפר את עבודתו של נורמן, ואף ציין כי הגיעה לידיו טיוטה של הנעימה, אותה תזמר מחדש והפכה לזו המוכרת כיום. עם זאת, נורמן זכה בתביעת דמי נזיקין כנגד העיתון לוס אנג'לס טיימס כאשר זה טען במאמר שפרסם שבארי הוא היוצר.
בארי הלחין את הפסקולים ושירי הנושא עבור 11 סרטי בונד נוספים בהם היה לפורץ דרך, כאשר היה הראשון להשתמש בסינתיסייזר ובאמני מוזיקת פופ בפסקול קולנועי. מלבד סרטי קולנוע הלחין בארי מוזיקה עבור הצגות מוזיקליות, סדרות וסרטי טלוויזיה.ב-1962 הלחין את הפסקול של "החדר בצורת L". ב-1966 הלחין את הפסקול לסרט "רדיפה" ב-1972 הלחין את הפסקול לסרט "העין הציבורית" בכיכובם של חיים טופול ומיה פארו וב-1975 הלחין את הפסקול לסרט "יומו של הארבה".
פרס באפט"א
ג'ון בארי צורף ל"היכל התהילה של מחברי שירים" ב-1998.
אפץ
אפץ (בהונגרית: Apc) הוא כפר במחוז הווש שבצפון הונגריה.
יהודי אפץ
יהודים התיישבו לראשונה במקום בתחילת המאה ה-19 בחסות בעל האחוזה המקומי. רובם התפרנסו ממסחר. תחילה השתייכו יהודי הכפר לקהילת פאסטו ומשנת 1855 השתייכו לקהילת הטן הקהילה הקימה חברה קדישא, שני בתי עלמין, בית כנסת, בית ספר ומקווה טהרה.
בשנת 1930 התגוררו במקום 116 יהודים ובשנת 1944 חיו במקום 124 יהודים
ב-9 במאי 1944 לאחר כניסת הצבא הגרמני להונגריה, הובלו כל יהודי אפץ לגטו הטוון, וכעבור שבועות מספר שולחו למחנה ההשמדה אושוויץ.
מטאליסט 1925
"מטאליסט 1925" (באוקראינית: Металіст 1925) הוא מועדון כדורגל אוקראיני מקצועני מהעיר חרקוב. מארח את משחקי הבית באצטדיון מטאליסט. צבעי המועדון הם צהוב-כחול. בשנת 2017 הקבוצה קיבלה מעמד של מועדון מקצועי והחלה לשחק בליגה מקצועית. הקבוצה סיימה במקום השלישי בליגה האוקראינית השנייה בעונת 2017/18 ובעקבות זאת החל מעונת 2018/19 שיחקה בליגה האוקראינית הראשונה. בתום עונת 2020/2021 הבטיחה העפלה היסטורית לליגת העל האוקראינית בכדורגל.
אחת התכונות הייחודיות של המועדון היא הסתמכותו על שחקנים מקומיים. בהרכב הראשון של "מטאליסט 1925", 22 שחקנים מתוך 25 הם תושבי חרקוב. בעונת 2017/18, 24 שחקנים מתוך 27 היו בוגרי בית הספר של חרקוב לכדורגל. במחצית השנייה של העונה — 21 שחקנים מתוך 25.
"מטאליסט 1925" היא אחד מארבעת המועדונים עם הנוכחות הגבוהה ביותר של צופים במשחקי בית באוקראינה. רשמית, "מטאליסט 1925" לא נחשבת ליורשת קבוצת מטאליסט חרקוב, אשר פורקה לאחר שהבעלים האחרון סרגיי קורצ'נקו הפסיק את מימון המועדון וסירב למכור אותו למשקיעים פוטנציאליים. אך השחקנים והאוהדים של "מטאליסט 1925" רואים בה כהמשך של "מטאליסט".. לצד שחקנים צעירים שיחקו כדורגלנים ותיקים דוגמת אולכסנדר ז'דנוב.
אצטדיון הקבוצה
אצטדיון הקבוצה הוא אצטדיון "מטאליסט". מתקן האימונים של "מטאליסט 1925" שוכן בכפר ויסוקי.
יחסי הונגריה–רוסיה
יחסי הונגריה–רוסיה הם יחסי החוץ הדו-צדדיים בין המדינות הונגריה ורוסיה. לאחר מלחמת העולם השנייה הפכו הונגריה וברית המועצות לבעלות ברית כלכליות וצבאיות; שניהם חתמו על ברית ורשה. היחסים בין שתי המדינות נפגעו בשנת 1956 בגלל ההתערבות הסובייטית במהפכה שהתרחשה בהונגריה. עם זאת, שתי המדינות כוננו קשרים דיפלומטיים מחדש לאחר התפרקות ברית המועצות.
להונגריה שגרירות במוסקבה ושתי קונסוליות בסנקט פטרבורג וביקטרינבורג. לרוסיה יש שגרירות בבודפשט וקונסוליה כללית בדברצן.
שתי המדינות חברות מלאות במועצת אירופה ובארגון לביטחון ושיתוף פעולה באירופה.
יחסי ממלכת הונגריה–האימפריה הרוסית
ממלכת הונגריה קיימה יחסים דיפלומטיים עם האימפריה הרוסית, בהיותה חלק מהאימפריה האוסטרית, ולאחר מכן חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית. בשנת 1849 סייעה האימפריה הרוסית לאוסטריה בדיכוי המרד ההונגרי של 1848. במהלך מלחמת העולם הראשונה לחמו שתי המדינות זו בזו בקרבות החזית המזרחית.
יחסי הונגריה–ברית המועצות
הרפובליקה העממית של הונגריה (Magyar Népköztársaság) הייתה שם המדינה הרשמי של הונגריה משנת 1949 עד 1989 בתקופת הקומוניזם בהנחיית ברית המועצות. בעקבות הכיבוש הסובייטי בהונגריה לאחר מלחמת העולם השנייה הקימו הסובייטים מערכת משטרתית שרדפה את האופוזיציה באמצעות כוח ישיר ותעמולה, בתקווה שזה יוביל לניצחון קומוניסטי בבחירות של 1946. למרות המאמצים הללו, המפלגה הקומוניסטית ההונגרית הגיעה למקום השלישי בבחירות, מה שהניע את הסובייטים לכפות ישירות ממשלת בובות בשנה שלאחר מכן. השנים הבאות הוקדשו לביסוס הכוח, תוך שימוש במשטרה החשאית ההונגרית לדיכוי האופוזיציה הפוליטית באמצעות הפחדה, האשמות שווא, כליאה ועינויים. הדיכוי הגרוע ביותר היה תחת שלטונו של מתיאש ראקושי. בעיצומו של שלטונו פיתח ראקושי פולחן אישיות חזק. Rákosi, המכונה "הרוצח הקירח", חיקה תוכניות פוליטיות וכלכליות סטליניסטיות, וכתוצאה מכך הונגריה חוותה את אחת הדיקטטורות הקשות באירופה. הוא תיאר את עצמו כ"תלמידו ההונגרי הטוב ביותר של סטלין" ו"תלמידו הטוב של סטלין". לאחר ש"הנאום הסודי" של ניקיטה חרושצ'וב הוקיע את פולחן אישיותו של סטלין, ראקושי הודח בסופו של דבר מהשלטון והוחלף על ידי הרפורמיסט אימרה נוג', שניסה להוציא את הונגריה מהגוש הסובייטי. זה הוביל למהפכה ההונגרית של 1956, שנמחצה באכזריות על ידי הסובייטים. לאחר דיכוי המהפכה, מינו הסובייטים את יאנוש קאדאר כמנהיג הונגריה. לאחר תקופה ראשונה של דיכוי נגד המהפכנים, יישם קאדאר צורה מתונה יותר של קומוניזם, שכונתה "קומוניזם גולאש". הוא שלט עד 1988, אז הורחק מהשלטון רגע לפני "המהפכה" שסיימה את הקומוניזם בהונגריה.
יחסי הונגריה–הפדרציה הרוסית
בשנת 2017 ביקר ולדימיר פוטין בבודפשט כדי להיפגש עם אורבן כדי לדון בקשרים הדו צדדיים. כתגובה לתגובה להרעלת סרגיי ויוליה סקריפל בבריטניה, באפריל 2018, גורש אחד משגרירות הונגריה מרוסיה.
היחסים בין המדינות הושפעו מהצורך ההונגרי בגז מחצבים רוסי.
בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה, הסכים אורבן להטיל סנקציות כלכליות אך סירב לאפשר העברת נשק קטלני לאוקראינה דרך ארצו.
הבשן
חבל הַבָּשָׁן הוא שמו המקראי של חבל ארץ בעבר הירדן, התחום ממערב ברמת הגולן, או אף כולל את רמת הגולן ותחום ממערב בנהר הירדן. ממזרח הוא תחום בחורן ובהר הדרוזים, בצפון ברכס החרמון ובדרום באפיק נהר הירמוך. הבשן מצוי כיום בתחום סוריה.
בתורה מסופר שמלך הבשן עד תקופת ההתנחלות היה עוג, שמוצאו היה מן הרפאים שאותם כבשו באופן חלקי העמונים.
הבשן נודע במקורות בפוריות אדמתו, ביערותיו ובשדות המרעה שבו. הוא מוזכר בתנ"ך 47 פעמים בה"א הידיעה ו-12 פעמים בלעדיה, והוא שימש כמקור לדברי נבואה פיוטיים, כסמל של פוריות ושפע, ולעיתים בצמידות למונח ולשם כרמל.
כדי לתאר את נשות שומרון הדשנות ועושקות הדלים, השתמש הנביא עמוס בביטוי "פָּרוֹת הַבָּשָׁן". גם יערות הבשן הסבוכים ובעלי החיים שמצאו בהם מקום מחיה נוח, הפכו למשל ולסמל בספר זכריה: "הֵילִילוּ אַלּוֹנֵי בָשָׁן", ובספר דברים: "גּוּר אַרְיֵה יְזַנֵּק מִן הַבָּשָׁן".
בבשן עברה דרך המלך הקדומה ממפרץ אילת לדמשק, ובראשית המאה ה-20 נסללה בתוואי זה מסילת הרכבת החיג'אזית.
אטימולוגיה
ייתכן וקיים קשר בין מקור השם "בשן" ובין המילה הארמית והערבית "בת'נה", שמשמעותה "ארץ מישור נוחה". במרחביה המישוריים של רמת הגולן, נראים סלעיו של קילוח זה כעין פתן ענק, המתפתל על פני השטח — פתן לבה קפואה. על גבי אותו "פתן" נראות מקלעות לבה, שנוצרו תוך כדי זרימתה המתערבלת של הלבה הלוהטת, בטרם נקרשה והפכה למוצקה. משום הפעילות הגעשית הרבה שהייתה בתחומו, קרוי הסלע בשנית, ראו גם - רכס בשנית.
לדעת חלק מהחוקרים, גזרונו של השם "בשן" הוא פתן (נחש). באוגריתית (bšn - בשן) : נחש. באשור האמינו במציאות של נחש מיתי בעל 7 ראשים; הוא נזכר בטקסט הכתוב בכתבי היתדות שנמצאו בעת החפירות בראס שמרה: "כתמחץ לתן בשן ברח תכלי בשן עקלתן שליט ד' שבעת ראשם." רש"י מפרש כנוטריקון בשן : "בין שן" ומקשר את רשעותו עם זו של האלים. לביטוי המקראי "לויתן נחש בריח, נחש עקלתון" יש מקבילה זהה באוגרית: "לתן בשן ברח, בשן עקלתן" וההבדל הוא רק בהיעדר אמות קריאה באוגריתית, ובמקום "נחש" העברי מופיע "בשן" האוגריתי שמשמעו פתן. ויליאם פוקסוול אולברייט המשיך וציין, כי "בית'נ" האוגריתית משמשת עד היום, ככתבה וכלשונה, במשמעות "נחש ארסי".
חוקר ארץ ישראל מנשה הראל סבר ששמו של הבשן נגזר כנראה מבושֶׁת, כינוי גנאי במקרא לעבודה זרה, כפי שנאמר על עבודת הפולחן בירושלים: ... "שמתם מזבחות לבושת, מזבחות לקטר לבעל". אכן, העיר הראשה של הבשן בימי הכנענים הייתה עשתרות קרניים ולדעת בנימין מזר, צירוף של עשתרות וקרניים על שם הפחווה (האזור המנהלי בתקופת הממלכה הפרסית), הקרויה על שם האלה עשתרת, אלת הפריון, הוא משום "פרות הבשן" (דומה שהשורש של פריון ופוריות מקורו בתיבה "פרה", בהמה פורייה ביותר וחסונה, ולכן עבדו אותה ואת עגליה במזרח הקדום). ואמנם הנביא הושע בן בארי מתייחס לעבודת "בָּשְׁנָה" של עם ישראל, שהייתה כנראה אלילת הר הבשן: .
גבולות הבשן המקראי
יש הסוברים שהבשן המקראי, הכולל את נחלת חצי המנשה שבעבר הירדן המזרחי, כולל גם את רמת הגולן, ומסתמכים על כך שגבול נפתלי וחצי המנשה הינו נהר הירדן מצפון לכנרת, כמוזכר בספר יהושע, ומסבירים ש"יהודה" המופיע בפסוק הכוונה לנחלת יאיר בן מנשה אשר אביו היה מיהודה ואמו ממנשה. טענה אחרת היא, שרמת הגולן נחשבת על עבר הירדן המערבי, ואינה נכללת בעבר הירדן המזרחי, כאשר נחל רוקד הוא הגבול, ונחלת יאיר בן מנשה שבגולן נחשבת כעבר הירדן המערבי בשל היותה חלק מנחלת יהודה.
היסטוריה
בין מכתבי אל עמארנה מהמאה ה-14 לפנה"ס נמצאו מכתבים ממלך עשתרות, שהייתה הממלכה החשובה ביותר בבשן באותה עת (כיום ח'רבת עשתרה). המכתב נשלח למלך מצרים, ועוסק בסכסוך בין ממלכת עשתרות ובין ממלכת חצור.
לפי המסופר במקרא, תושביו הקדומים של הבשן הם הרפאים, (בסמוך לזמן עליית ישראל ממצרים), ולאחר שנכבשו על ידי העמונים, צומצמה אחיזת הרפאים בקרקע עד שלא נשארו מהם אלא שרידים מעטים. אחד מהנותרים היה עוג מלך הבשן. מלך זה הוכה על ידי משה באדרעי (מזוהה כיום עם העיר הסורית דרעא), ולאחר מכן ניתנה ארצו לבני חצי שבט מנשה. לפי התיאור, יאיר בן מנשה כבש את כל חבל ארגוב, שישים ערים גדולות, וקרא להן "חוות יאיר". כמו כן, נֹבח משבט מנשה כבש את העיר קנת.
בתקופת בית ראשון תקפה ארם דמשק את הבשן ואת הגלעד, ולפרקים השתלטה עליהם. יואש, וירבעם השני בנו, היו מלכי ישראל האחרונים שהחזיקו בבשן. בשנת 732 לפנה"ס השתלט תגלת פלאסר השלישי מלך אשור על עבר הירדן, ובכך הסתיים שלטונה של ממלכת ישראל באזור.
בתקופה ההלניסטית, לאחר שהסלאוקים כבשו את הבשן, התיישבו בו יוונים-סורים רבים. הם והעמונים המקומיים התייחסו באיבה ליהודים הרבים שישבו באזור. בשנות מרד החשמונאים, יהודה המכבי ואחיו יוחנן חשו לעזרת יהודי הבשן, כבשו כמה מערי האזור והחריבו אותן, ואת היהודים העבירו ליהודה.
בשנת 82 לפנה"ס כבש אלכסנדר ינאי את הבשן מידי הנבטים, אך המצביא והשליט הרומאי פומפיוס סיפח את הבשן לפרובינקיה סוריה. הקיסר הרומאי אוגוסטוס העניק את הבשן להורדוס, והלה הושיב באזור יהודים מבבל. ערב המרד הגדול נכללו הבשן והחורן בתחום ממלכת אגריפס השני, ויוסף בן מתתיהו מסר כי בתקופה זו ישבו באזור זה יהודים וסורים מעורבים אלו באלו.
בשנת 295 היו הבשן והגולן יחד שייכים לפרובינקיה סוריה, אך בשנה זו הופרד הבשן מן הגולן וצורף לפרובינקיה ערבייה.
בתקופה הביזנטית המשיך להתקיים יישוב יהודי גדול בבשן, אך יהודי האזור קיבלו מעת לעת הקלות בקיום המצוות התלויות בארץ בשל הימצאותם לצד הנכרים המקומיים, כפי שמעידה כתובת רחוב. העיר המרכזית של יהודי הבשן הייתה העיר נווה (כיום העיר הסורית נווא), אשר אוסביוס העיד עליה כי הייתה בתקופתו "עיר גדולה של יהודים". עיירות יהודיות נוספות בבשן הנזכרות בכתובת רחוב הן גשמי (כיום העיירה הסורית ג'אסם) וזיזיון (כיום העיירה הסורית זיזון).
גאוגרפיה
מקובל לגבול את תחומי הבשן ברכס הר החרמון מצפון, וברכס הרי הגלעד בערוץ הירמוך מדרום. ממערב הוא גובל בחלקו הדרומי בהרי הגלעד ובחלקו הצפוני ברמת הגולן. הבשן כולל רמה מישורית שאדמותיה בזלתיות כתוצאה מהתפרצויות של לבה שהחלו בסוף עידן השלישון.
סמוך לחבל הבשן נמצא - ה"טראכוניניטיס" (בערבית, للجاة א-לג'ה) .חבל ארץ זה מוזכר בכתבי יוסף בן מתתיהו, ובברית החדשה.
יהדות מלזיה
יהדות מלזיה היא קהילה יהודית קטנה, שהתקיימה בעבר במיוחד בפננג. כיום חיים יהודים מעטים במלזיה רובם שוהים שם לצורכי עבודה וייתכן שגם שרידים של הקהילה המקומית.
היסטוריה
מעט מאוד ידוע על היהודים שחיו במלאיה (מלזיה של היום) לפני המאה ה-18. נוכחות מוגברת החלה עם פתיחת הנמל הבריטי בג'ורג' טאון בתחילת המאה ה-19; פתיחת הנמל העניקה הזדמנויות מסחר חדשות למהגרים יהודים מכל רחבי העולם. מרבית היהודים שהיגרו למושבה הבריטית החדשה היו מעיראק; באותה תקופה יהודי עיראק סבלו מהמושל דאוד פאשה ונמלטו בהמוניהם לארצות זרות. מיעוט מיהודי מלזיה היו אשכנזים והייתה אף קהילה קטנה של יוצאי ארמניה. למרות זאת, אחד המהגרים העיד שבמשך שלושים שנה היה רק יהודי שומר תורה ומצוות אחד במלזיה. משהתבססה קהילה משמעותית במלזיה, היה זה רק בפננג, שהיה מחוז חשוב עם נוכחות בריטית בולטת. אך ניתן היה למצוא יהודים בודדים גם בקואלה לומפור, כיום בירת מלזיה, וגם באיפוה, סרמבן ומלאקה, בקצה הצפוני של חצי האי המלאי. הקהילה היהודית הגיעה לשיאה בשנות העשרים המוקדמות של המאה ה-20, בעקבות מלחמת העולם הראשונה. ועדיין, במשך כל שנות קיומה של הקהילה, מעולם לא גרו במלזיה יותר מ-180 יהודים. המקומיים התייחסו בסובלנות אל היהודים ומנהיגיהם, והקהילה לא סבלה מאנטישמיות.
בשנת 1929, נבנה בית הכנסת הראשון בפננג. במהלך מלחמת העולם השנייה, פלשו היפנים למלזיה. הבריטים נסוגו מהארץ, ועמם מרבית היהודים. היהודים המעטים שנותרו במלזיה הוכרחו בידי היפנים ללבוש טלאי צהוב על בגדם, אולם מלבד זאת לא סבלו הרבה. בשנת 1943, הפכה פננג לבסיסה של קבוצת המונסון, שייטת צוללות של הקריגסמרינה, שלחמה בשיתוף פעולה עם היפנים. הגרמנים התעללו בתחילה ביהודים מקומיים, אולם הפסיקו בעקבות הוראה מהמושל היפני.
לאחר המלחמה היגרו מרבית היהודים לארצות זרות כמו סינגפור, אוסטרליה, ארצות הברית וישראל. ב-1963 נותרו רק 20 משפחות יהודיות במלזיה, ב-1969 ירד המספר ל-3. ב-1976 נסגר בית הכנסת בפננג. כיום מבין בתי הכנסת המעטים שנבנו במלזיה עומדים רק שניים על תילם: האחד בפננג, והשני בקואלה לומפור. הבניינים המקוריים עדיין עומדים, אך השימוש בהם שונה. בניין בית הכנסת הישן בפננג, השמור טוב יותר מבין השניים, משמש כיום כמשכנה של חברה פרטית, אולם בעליו התחייב לשמור על חיצוניותו היהודית. בניין בית הכנסת הישן בקואלה לומפור נמצא במצב פחות טוב, וכיום יש בו מסעדה ואכסניית תרמילאים. הסמלים היהודיים שהיו בחזיתו הוסרו, ובמקומם הוכנסו סמלים מוסלמיים. אחרוני היהודים עזבו את מלזיה עקב חשש להתנכלות מצד המוסלמים שהשתלטו על המדינה.
בית הקברות היהודי
בית הקברות היהודי בפננג, שהוקם בשנת 1805, הוא ככל הנראה אחד מבתי הקברות העתיקים ביותר בדרום-מזרח אסיה. המצבה היהודית העתיקה ביותר מתוארכת ל-9 ביולי 1835, ועליה רשום שמה של אשה בשם שושן לוי. ככל הנראה המצבה מציינת את קברה של היהודיה-אנגליה שתרמה את הקרקע שעליה ניצב בית הקברות. רוב הקברים הם בצורת ארון מקומר עם מכסה משולש, דומה לגלוסקמות שנמצאו בישראל. ישנם כ-107 קברים הממוקמים בבית הקברות, כשהמצבה האחרונה היא משנת 2011. הקברים של הכהנים נמצאים בנפרד מהקבוצה העיקרית של הקברים, בפינה הצפון המזרחית של בית הקברות. בין קברי הכהנים נמצא קברו של לוטננט אליהו היימן חיים ויקטור כהן, מהרגימנט התשיעי של צבא הודו הבריטית, שנהרג בתאונה ב-10 באוקטובר 1941 בעיצומה של מלחמת העולם השנייה. באופן רשמי בית הקברות עדיין פתוח לקבורה.
ג'וליס (נפת עזה)
ג'וּליס (בערבית: جولس) היה כפר ערבי ששכן במישור החוף הדרומי, צפונית-מערבית לקיבוץ נגבה, על צומת דרכים אסטרטגי (כיום צומת הודיה).
היסטוריה
בתקופה העות'מאנית השתייך הכפר לליווא של עזה. החוקר ויקטור גרן ביקר בכפר בשנת 1863 ומצא בו כחמש מאות תושבים. הקרן לחקר ארץ ישראל ביקרה בכפר ב-1882 ודיווחה שרוב בתיו עשויים טיט ובדרומו באר מים. בתקופת המנדט הבריטי השתייך הכפר לנפת עזה ושכן כ-26.5 קילומטרים צפונית-מזרחית לעיר עזה. על פי סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל מנה 1030 נפשות. בשנת 1937 הוקם בכפר בית ספר. במהלך מלחמת העולם השנייה סללו הבריטים כביש שעבר בכפר וחיבר אותו לכביש החוף. כמו כן הקים הצבא הבריטי מחנה סמוך לכפר על מנת להבטיח שליטה בכביש.
במלחמת העצמאות נכבש הכפר בקרב ג'וליס, שנערך ב-10 ביולי 1948, במהלך קרבות עשרת הימים.
לאחר מלחמת העצמאות הוקם בשנת 1949, דרומית-מערבית למרכז הבנוי של ג'וליס, על אדמותיו החקלאיות, מושב הודיה. בתי ג'וליס פוצצו, ובמקומם הקימה הקרן הקיימת לישראל חניון פיקניק (חניון הודיה). במקום נמצא שלט הסבר על קרבות ג'וליס ושרידי בית הבאר של הכפר. סמוך לו נמצא מחנה עמנואל הידוע כ"מחנה ג'וליס".
אנדרי אמלריק
אנדרי אמלריק (ברוסית: Амальрик, Андрей Алексеевич; 12 במאי 1938 – 12 בנובמבר 1980) היה סופר, היסטוריון ומחזאי רוסי. אמלריק היה דיסידנט, מאנשי תנועת החופש בברית המועצות. זכה לפרסום במערב בשל ספרו מ-1970: "האם תמשיך ברית המועצות להתקיים עד 1984?".
ביוגרפיה
אנדרי אמלריק נולד במוסקבה בשנת 1938, בשיאה של תקופת הטיהורים הגדולים. אביו היה היסטוריון וארכאולוג שלחם במלחמת העולם השנייה. האב נאסר לאחר שהביע ביקורת על כישוריו הצבאיים של סטלין, אך שוחרר לאחר זמן קצר ושב ללחום בחזית, נפצע ושוחרר מהצבא האדום כנכה. לאחר תום המלחמה מנעו השלטונות מהאב מלהמשיך בלימודיו האקדמיים, על רקע עברו הפוליטי. קשיי האב דרבנו לימים את הבן להיות היסטוריון.
רדיפת השלטונות
ללא תואר אקדמי עסק אמלריק בעבודות שונות, כתב חמישה מחזות שלא הודפסו והיה נושא למעקב של הק.ג.ב., שהוביל להעמדתו לדין בשנת 1965 באשמת "פרזיטיות" (מונח שהודבק בתקופה הסובייטית לאנשים שלא הלכו בתלם ובעיני השלטונות נחשבו כלא מועילים לחברה), ואמלריק נדון לשנתיים וחצי שנות גלות בסיביר. אמלריק שוחרר כעבור זמן לא רב, אך נעצר שנית ונשלח לגלות לחווה חקלאית ליד העיר טומסק בסיביר. (את גלותו בסיביר תיאר אמלריק מאוחר יותר בספרו "מסע כפוי לסיביר", שראה אור בשנת 1970).
דיסידנט
במוסקבה נקט אמלריק בפעולות מחאה נגד השלטונות. בשנת 1966, בזמן שנערך משפטם של אנדרי סינייבסקי ויולי דניאל, עמדו אמלריק ודיסידנטים נוספים במשמרות מחאה ליד בית המשפט. אמלריק לא היסס להביע את דעותיו בפני עיתונאים, לרבות מתן ריאיון לכתב טלוויזיה אמריקאי.
לאחר פלישת כוחות ברית המועצות וברית ורשה לצ'כוסלובקיה באוגוסט 1968, הוגבר לחץ השלטונות על אנשי הרוח ובדירתו של אמלריק נערכו שני חיפושים.
"האם תמשיך ברית המועצות להתקיים עד 1984?"
ספרו של אנדרי אמלריק, שנתן לו פרסום עולמי והנציח את שמו בהיסטוריה של ברית המועצות הופיע בשנת 1970. "האם תמשיך ברית המועצות להתקיים עד 1984?" היא מסה ארוכה, המנסה לנבא את עתידה של ברית המועצות, לאור ניתוח מצבה הפנימי והחיצוני ולענות על שאלת סיכויי המשך קיומה. מסקנתו של אמלריק היא כי גורלה של ברית המועצות נחרץ. אמלריק הביא לכך שלוש סיבות עיקריות:
בעת כתיבת הספר ב-1969 רצה אמלריק להכניס לשמו של הספר את שנת 1980, הואיל והיה זה מספר עגול, אך שוכנע על ידי ידידים לשנותו ל-1984, כדי לתאמו עם תחזיתו האפוקליפטית של ג'ורג' אורוול בספרו "1984".
ברית המועצות הצליחה להתקיים אמנם עד לסוף שנת 1991, אך שנת 1984 הייתה אבן דרך במסלול שהוביל לפירוקה, משום שסימלה את עליית כוחו של מיכאיל גורבאצ'וב, אשר בראשית שנת 1985 יהפוך לשליטה של ברית המועצות ובהמשך יגשים רפורמות שיביאו לפירוקה.
תחזיתו של אמלריק לא התאמתה בשתי נקודות עיקריות:
אולם במבחן התוצאה עמד אמלריק בכבוד, תחזיתו התגשמה וברית המועצות אכן התפרקה.
בספרו כתב אמלריק כי התפרקות ברית המועצות תבוא באחת משתי דרכים: או שהשלטון בה יעבור לידי כוחות קיצוניים תוך כדי אנרכיה ואלימות, או שפירוקה יבוצע בדרכי שלום ויביא ליצירת חבר עמים כדוגמת חבר העמים הבריטי או השוק האירופי המשותף. במציאות התגשמה הדרך השנייה.
מאסרו בשנית
לאחר פרסום ספרו נוצרו קשרים בינו לבין עיתונאי חוץ, דבר שהביא למעצרו בשנית בנובמבר 1970 והוא נדון לשלוש שנות מאסר במחנה עבודה באזור קולימה שבצפון מזרח סיביר. בתום תקופת מאסרו הוארך המאסר לשלוש שנים נוספות, אך מפני שחלה בדלקת קרום המוח וכמעט נפטר, ועקב מחאות מן המערב הוא שוחרר כעבור שנה ונגזר עליו להמשיך בגלותו בקולימה. אמלריק חזר למוסקבה רק בשנת 1975. כדי להפטר ממנו הציעו לו השלטונות, אף על פי שלא היה יהודי, כי יהגר ביחד עם אשתו לישראל, שהייתה מקום הגירה אפשרי באותה עת. הוא סירב להצעה.
גלות ממולדתו
אמלריק נעצר בשלישית ב-13 בספטמבר 1975, בעילה שהתגורר במוסקבה ללא היתר, והוא היה צפוי על כך לעונש של שנת מאסר. הק.ג.ב. העמיד בפניו את הברירה, לצאת לגלות מרוסיה או להיענש במאסר, ואמלריק ובני משפחתו בחרו בגלות וב-1976 היגרו להולנד. בהולנד קיבל אמלריק משרה באוניברסיטת אוטרכט ולאחר מכן יצא לארצות הברית ללימודים ולסדרת הרצאות. לבסוף השתקע אמלריק בבית שרכש בצרפת, מקום שבו כתב את ספרו "מפנקסו של מהפכן".
מותו והתפרקות ברית המועצות
ב-12 בנובמבר 1980 היו אמלריק, אשתו ושני גולים נוספים מברית המועצות בדרכם מצרפת, במכוניתו של אמלריק, למדריד, בירת ספרד על מנת להשתתף בוועידה של נציגים מן הגוש המזרחי ומן המערב שעמדה לדון בהסכמי הלסינקי. ליד העיר גוודלחרה החליקה מכוניתו של אמלריק על הכביש הרטוב והתנגשה במשאית שבאה מולה. אנדרי אמלריק נהרג במקום. יתר הנוסעים נפצעו קלות. אנדרי אמלריק הובא לקבורה בבית עלמין בפריז. בן 42 שנים היה במותו. מאז שנת 1990 החלו ספריו ומאמריו של אמלריק להיות מופצים באופן חופשי בברית המועצות.
בשל מותו בטרם עת לא זכה אנדרי אמלריק לחזות בהתגשמות נבואתו. עם זאת, ב-25 בדצמבר 1991, התפרקה ברית המועצות ובכך נבואתו של אמלריק התגשמה, אך באיחור של שבע שנים.
פירמידיון
פירמידיון (Pyramidion. ברבים: פירמידֽיָה) היא אבן הקצה בפירמידות במצרים.
בתקופת הממלכה הישנה, היה הפירמידיון עשוי מדיוריט, מגרניט או מאבן גיר, והיה מצופה בזהב או באלקטרום. לאחר מכן, בממלכה האמצעית, הם נעשו מגרניט בלבד, היו מצופים בזהב, והיו מוטבעים עליהם תוארי מלוכה וסמלים דתיים.
פירמידיה מעטים שרדו עד לתקופה המודרנית, בעיקר אלו העשויים גרניט שחור. האוסף הגדול ביותר המצוי כיום כולל ארבעה פירמידיה, ומוצג במוזיאון המצרי בקהיר.
מניפנית מצויה
מניפנית מצויה (שם מדעי: Ptyodactylus guttatus) היא מין של מניפנית, סוג במשפחת הפילודקטיליים.
מאפיינים
המניפנית המצויה היא שוכנת קרקע באזורי סלעים ומצוקים. אורכה כ-14–16 ס"מ. צבעה חום בהיר עם נקודות לבנות וחומות, אשר נותנים לה יכולת הסוואה. בכל אצבע ישנן שערות המתחלקות לשעריות משנה. כל אחת ממיליוני השעריות יוצרת אינטראקציה (קשרי ואן דר ואלס) עם משטח קשה, המאפשר למניפנית להיצמד לקירות או לתקרה כנגד כוח המשיכה. מניפות הצמדה אלו, הנראות כמניפות (ומכאן שמה), מאפשרות לה לברוח מעלה בשעת סכנה. אולי זו הסיבה שרוב המניפניות הבוגרות בורחות למעלה לצורך התגוננות או למסתור כגון חריץ בסלע, אך הן לא יסרבו למסתור בשיחים בשעת סכנה. בשעת דחק המניפנית (כמו שממיתיים אחרים) משילה את זנבה, שנותר מפרפר בידי הטורף. לאחר זמן צומח זנב חדש, אם כי מנוון מעט יחסית לזנב המקורי (בתמונה ניתן לראות את ההבדל בין הזנב לשאר הגוף).
נפוצה בגליל, צפון הנגב, יהודה ושומרון, מישור החוף והשפלה, הכרמל והגולן. פעילה בשעות הערב, עד לשעות הלילה המוקדמות. ניזונה מחרקים.
יכולת מלאכותית דומה (ביומימיקרי) הודגמה עבור בני אדם תוך שימוש בעזרים חיצוניים הבנויים ככפות רגלי המניפנית ומאפשרים לאנשים לטפס על קירות.
הזכר טריטוריאלי, ומכריז על נחלתו בנקישות קצובות המושמעות באמצעות החך.
בילה צרקווה
בִּילַה צֶרְקְווַה (באוקראינית: Біла Церква; ברוסית: Белая Церковь, "בְּיֶילַאיָה צֶרְקוֹב"; ביידיש: שווארצע טומאה; בפולנית: Biała Cerkiew, "בְּיַוַוה צֶרְקִיֶיב") היא עיר השוכנת על נהר רוֹס, 84 ק"מ דרומית לקייב, במחוז קייב שבאוקראינה. משמעות שמה בשפות הסלאביות היא "כנסייה לבנה", ועל כן בפי היהודים כונתה "שׂדה לבן", או בלשון סגי נהור: "שווארצע טומאה" (יידיש: "טומאה שחורה").
בעיר כ-201,200 תושבים והיא משתרעת על פני כ-33.7 קמ"ר. העיר מהווה מרכז תעשייתי גדול, שבו פועלים מעל 40 מפעלים בשטחי תעשייה שונים, שבהם, בין היתר, תעשיית מזון, תעשייה כימית ומוצרי נפט. העיר היא מקום מושבו של בית החרושת לצמיגים "רוֹסַאבַה", אשר נחשב עוד בתקופה הסובייטית לאחד הגדולים בתחומו בכל ברית המועצות. בעיר פועל גם מפעל למכונות חקלאיות, אשר הוקם עוד בשנת 1850.
היסטוריה
העיירה הוקמה בשנת 1032 בידי ירוסלב החכם, הדוכס הראשי של קייב. למן שנת 1363 נכללה העיר בדוכסות הגדולה של ליטא, ומשנת 1569 באיחוד הפולני ליטאי. עם התפתחות המסחר הפכה העיירה לעיר. בשנת 1651 נחתם בעיר הסכם שלום בין האיחוד הפולני-ליטאי למורדים אוקראינים-קוזאקים תחת הנהגתו של בוגדן חמלניצקי.
הקהילה היהודית "שדה לבן"
הקהילה היהודית בעיר נוסדה בסוף המאה ה-16. בשנת 1646 ישבו יהודים ב־100 מתוך 800 בתיה. בגזירות ת"ח נחרבה הקהילה. באמצע המאה ה-18 פגעו בה ההיידמקים, אך היא שבה והתחדשה. בשנת 1765 נמנו בסביבתה 1,876 יהודים משלמי מס גולגולת, וב-1847 - 6,650 יהודים.
שושלת אדמו"רי לויעב הנהיגו את עדתם בעיר, בין השנים תרס"ו-תרס"ז גר בעיר האדמו"ר מרדכי טברסקי מלויעב, ובין השנים תרס"ז-תש"א הנהיג שם בנו רבי שלום יוסף טברסקי מלויעב שדה לבן.
בשנת 1823 נפתח בעיר בית דפוס עברי, אשר נודעו ממנו שני ספרים חסידיים. מאוחר יותר נדפסו בעיר עוד שני ספרים עבריים, בשני בתי דפוס שונים.
בשנת 1882 ה'תרמ"ב נולד בקהילה החזן יוסלה רוזנבלט, אחד החזנים המוכרים והמשפיעים ביותר עד ימינו.
בשנת 1897 חיו בה 18,720 יהודים (54% מהתושבים), ובשנת 1926 – 15,624 יהודים (36.4% מהתושבים). עם כינון השלטון הסובייטי באוקראינה ב-1918, וחרף פוגרומים בהם נרצחו כ-300 יהודים בעיר, השתלבה הקהילה היהודית היטב בכל תחומי החיים והפעילות בעיר. בעת מלחמת העולם השנייה נטלו יהודי המקום חלק פעיל ביותר בקרבות להדיפת הפלישה הגרמנית. באוגוסט ובספטמבר 1941 רצחו הנאצים כ-3,600 מיהודי העיר שנותרו בה, לאחר שרוכזו במחנה שבויים.
בשנת 2003 חודשה פעילות הקהילה היהודית, וכרב העיר מכהן הרב מאיר הולצברג, נציג חב"ד.
אולימפיאדת הנכים ניו יורק וסטוק מנדוויל (1984)
אולימפיאדת הנכים השביעית נערכה בשני מקומות: ניו יורק, ארצות הברית ובסטוק מנדוויל, בריטניה בשנת 1984.
הספורטאים חולקו ל-5 קטגוריות: קטועי גפיים, שיתוק מוחין, לקויי ראייה, רתוקים לכיסא גלגלים ואחרים (ספורטאים בעלי מוגבלויות פיזיות, שלא יכולים להתחרות במשחקים האולימפיים).
האירוע בסטוק מנדוויל, נערך בבית החולים השיקומי סטוק מנדוויל, שבו נערכו משחקי סטוק מנדוויל. השתתפו בו ספורטאים רתוקים לכיסא גלגלים שנפגעו בחוט השדרה.
באולימפיאדה התקיימו תחרויות ב-17 ענפים: אופניים, אתלטיקה, בוצ'יה (דומה לפטאנק), היאבקות, הרמת כוח והרמת משקולות (ענף אחד), חץ וקשת, טניס שולחן, כדורגל (7 שחקנים בקבוצה), כדורת דשא, כדורסל, כדורעף, כדורשער, סייף, סנוקר, קליעה, רכיבה ושחייה.
הייתה זו הפעם האחרונה שמשחקים אלו נערכו בעיר שלא אירחה את המשחקים האולימפיים.
ישראל באולימפיאדת הנכים ניו יורק וסטוק מנדוויל (1984)
המשלחת הישראלית השתתפה ב-8 ענפים וזכתה ב-44 מדליות, מהן 11 מדליות זהב, 21 מדליות כסף ו-12 מדליות ארד. היא דורגה במקום ה-19 בצבירת המדליות.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1920
הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1920 היו מערכת הבחירות הנשיאותיות ה-34 בתולדות ארצות הברית, ונערכו ב-2 בנובמבר 1920. המפלגה הרפובליקנית בחרה כמועמדה את המו"ל והסנאטור וורן הרדינג מאוהיו, בעוד שהמפלגה הדמוקרטית בחרה במו"ל ובמושל אוהיו, ג'יימס מידלטון קוקס. הנשיא היוצא וודרו וילסון מהמפלגה הדמוקרטית, בחר לא לרוץ לתקופת כהונה שלישית עקב בריאות רעועה. הנשיא לשעבר תאודור רוזוולט היה המועמד הרפובליקני המוביל, אך בריאותו קרסה ב-1918 והוא נפטר ב-1919, בלי יורש למורשת הפרוגרסיבית שלו. כשוילסון ורוזוולט לא היו במירוץ, שתי המפלגות הגדולות הריצו מועמדים לא ידועים יחסית מהמדינה העשירה בקולות, אוהיו. כסגנו, בחר קוקס בפרנקלין דלאנו רוזוולט, בן דוד מדרגה חמישית של תאודור רוזוולט, שיבחר לנשיאות בעצמו ב-1932.
הבחירות הושפעו מהאווירה החברתית והסביבה הפוליטית האמריקנית עקב תוצאות מלחמת העולם הראשונה, שגרמו לתגובה העוינת כלפי מדיניות החוץ של וילסון, והתנגדות לרפורמות של העידן הפרוגרסיבי. השגשוג של זמן המלחמה קרס. תמיכתו של וילסון בכניסת ארצות הברית לחבר הלאומים הובילה לתגובה בדלנית, שפגעה ביכולתו להשפיע כנשיא. מעבר לים היו מלחמות ומהפכות. בחזית הפנימית, 1919 הייתה רוויה בשביתות בתעשיות הבשר והפלדה, ומהומות גזע בשיקגו ובערים אחרות. פיגועים בוול סטריט גרמו לפחד מרדיקלים וטרוריסטים. הקהילות האיריות-קתוליות והגרמניות זעמו על וילסון שחבר לבריטניה, אויבת מדינותיהן, ומעמדו הפוליטי ירד לאחר השבץ שלקה בו ב-1919, שמנע ממנו לדבר בעצמו.
הפרש הניצחון של הרדינג, 26.2% מהקולות (60.3% לעומת 34.1%) הוא ההפרש הגדול ביותר בין אחוזי הקולות בבחירות נשיאותיות מאז "עידן הרגשות הטובים" שכלל את ניצחונו של ג'יימס מונרו בבחירות בשנת 1820. למרות זאת, אחוזי התמיכה שהרדינג זכה להם נשברו בידי פרנקלין רוזוולט ב-1936, לינדון ג'ונסון ב-1964 וריצ'רד ניקסון ב-1972.
בחירות אלו היו הראשונות מאז כניסתו לתוקף של התיקון התשעה עשר לחוקת ארצות הברית ב-18 באוגוסט 1920, שהתיר לנשים להצביע, ולכן היו הראשונות בהן נשים מכל 48 המדינות יכלו להצביע (בבחירות הקודמות רק שלושים מדינות נתנו זכות הצבעה לנשים). כתוצאה מכך, כמות המצביעים עלתה מאוד, מ-18.5 מיליון ב-1916 ל-26.8 מיליון. מערכת הבחירות הזאת הייתה הראשונה מבין שלוש בהן נבחר סנאטור להיות נשיא (האחרות היו ב-1960 וב-2008).
מועמדים רפובליקניים
ב-8 ביוני, הוועידה הרפובליקנית הלאומית נפגשה בשיקגו. המירוץ היה פתוח, והוועידה התחלקה בין הגנרל ליאונרד ווד מניו המפשייר ובין פרנק לואדן, המושל מאילינוי.