cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אנדרו אביר
אנדרו אביר (Andrew Abir, נולד ב-1962 ) הוא כלכלן ישראלי, המכהן כמשנה לנגיד בנק ישראל.
ביוגרפיה
נולד בשם אנדרו אייבֶּר בלידס, אנגליה. עלה לארץ באמצע שנות ה-80 של המאה ה-20, והחל לעבוד בבנק ישראל ככלכלן בשנת 1987.
בשנת 2003 מונה למנהל חדר עסקאות מטבע החוץ של הבנק, ובשנת 2008 לסגן מנהל חטיבת השווקים וראש האגף הפיננסי בחטיבה.
בשנת 2011 מונה למנהל חטיבת השווקים בבנק ישראל, וכיהן בתפקיד זה עד שנת 2020. כמנהל חטיבת השווקים הוא שימש כדירקטור מטעם בנק ישראל בבורסה לניירות ערך.
משנת 2017 מונה אביר כחבר בוועדה המוניטרית של בנק ישראל על ידי נגידת בנק ישראל קרנית פלוג, בעקבות פרישתו של נתן זוסמן מהבנק. משנת 2019 כחבר במועצה המנהלית של הבנק.
בינואר 2020 הודיע הנגיד אמיר ירון על כוונתו למנות את אביר למשנה לנגיד. מועמדותו אושרה בוועדה המייעצת למינוי בכירים בשירות המדינה והוא נכנס לתפקידו בפברואר של אותה שנה.
אביר עמד במסגרת תפקידיו בבנק בראש צוות בין-משרדי להתמודדות עם השלכות המשבר הפיננסי העולמי על השווקים הפיננסיים בישראל, השתתף בשילוב המשק במערכת התשלומים הבינלאומית (CLS), שימש יועץ מטעם קרן המטבע הבינלאומית לבנקים מרכזיים בעולם, והטמיע מערכות מסחר מתקדמות לניהול יתרות מטבע החוץ של ישראל.
אביר הוא בעל תואר ראשון בכלכלה ובמדע המדינה מאוניברסיטת אוקספורד, ובעל תואר שני במנהל עסקים מהאוניברסיטת העברית.
פרשת שמיני
פָּרָשַׁת שְׁמִינִי היא פרשת השבוע השלישית בספר ויקרא. לפי חלוקת הפרקים המקובלת היא מתחילה בתחילת ומסתיימת בסופו של . (כלומר–3 פרקים שלמים)
בשנה פשוטה נקראת פרשת שמיני בשבת שאחרי חג הפסח. בשנים המעוברות מסוג בחה, זשה וזחג קוראים עם פרשת שמיני את פרשת החודש. בשנים מסוג השג, החא, בשז וגכז קוראים את פרשת שמיני עם פרשת פרה וההפטרה שלה.
חונכים את המשכן
בסיום שבעת ימי המילואים במהלכם עבד משה במשכן ולימד את הכהנים את עבודות הקודש, הגיע היום השמיני, הוא ראש חודש ניסן, היום הראשון לחנוכת המזבח על ידי אהרן ובניו הכהנים. משה מזמן גם את זקני ישראל (על מנת שיראו שהצבת הכהנים בעבודה נעשית על פי דבר ה').
באותו יום מקריב אהרן קרבן חטאת וקרבן עולה המיוחדים לו, וכן קורבנות עבור העם. בניו גם הם משתתפים ועוזרים בעבודה. כל אלו מלבד קורבנות התמיד הנוהגים בכל יום - ערב ובוקר.
בסיום עבודתו, נושא אהרון את כפיו ומברך את בני ישראל בברכת כהנים המיוחדת: "יברכך ה' וישמרך, יאר ה' פניו אליך ויחנך, ישא ה' פניו אליך וישם לך שלום".
משה ואהרון נכנסים יחדיו למשכן. משה מלמד את אהרן את סדר הקטרת הקטורת. שניהם מבקשים מה' שישרה שכינתו על המשכן ובצאתם הם מברכים את העם: "ויהי נועם ה' אלוקינו עלינו, יהי רצון שתשרה שכינה במעשה ידכם". ה' מקבל את תפילתם כפי שמתאר הכתוב בסוף הפרק "וירא כבוד ה' אל כל העם. ותצא אש מלפני ה' ותאכל על המזבח את העולה ואת החלבים, וירא כל העם וירונו ויפלו על פניהם".
חטא נדב ואביהוא
בהקשר זה מוזכרות 4 מצוות לא תעשה העוסקות בעבודת הכהנים במקדש: איסור עבודה במקדש פרוע ראש, איסור עבודה במקדש לקרועי בגדים, שלא יצאו הכהנים מן המקדש בשעת עבודה והאיסור להיכנס למקדש או להורות הלכה לאחר שתיית יין.
מאכלות אסורים
בחלק השני של הפרשה מופיעים דיני מאכלות אסורים, ומפורטים החיות, הבהמות, הדגים והשרצים המותרים באכילה וכן העופות האסורים באכילה. בנוסף מופיע פירוט קצר של דיני טומאה וטהרה.
בהקשר זה מוזכרות 13 מצוות: לבדוק סימני בהמה וחיה, לא לאכול בהמות וחיות טמאות, לבדוק סימני דגים, לא לאכול דג טמא, לא לאכול עוף טמא, לבדוק סימני חגבים, לפסוק טומאת שרץ, לפסוק טומאת אוכלים, לפסוק טומאת נבלה, שלא לאכול שרץ הארץ, שלא לאכול מיני שרצים דקים הנולדים בזרעים ובפירות, לא לאכול שרץ המים ושלא לאכול מן השרצים המתהוים מן העפוש.
תאריכי הקריאה
השבת בה קוראים את פרשת שמיני יכולה לחול בתשעה תאריכים שונים:
הפטרה
מפטירים בסיפור העלאת ארון הברית לירושלים בימי דוד המלך, שאף בו התרחש אסון דומה כאשר אחד הכהנים, עוזא, נגע בארון הברית ומת במקום. קוראים בספר שמואל ב', מ. הספרדים (וכן נהגו בק"ק פוזנא) מסיימים ב, האיטלקים והתימנים ב, והאשכנזים (פרט לק"ק פוזנא) ב.
בנוסח רומניא הפטירו עד.
בנוסף, בחוץ לארץ, שנים פשוטות מסוג הכז, מפטירים במחר חודש.
זכויות להט"ב בונואטו
לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בוונואטו מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שתושבים הטרוסקסואלים בעלי תחושת התאמה לזהותם המגדרית אינם חווים. פעילות הומוסקסואלית מוגדרת כחוקית בשטחי המדינה מאז 2007. עם זאת, מערכות יחסים בין זוגות חד-מיניים אינן מחזיקות באותן הכרות משפטיות שזמינות לזוגות הטרוסקסואלים מהמין השני שכן נישואים חד-מיניים או כל הכרה מוגבלת יותר בזוגיות חד-מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, ידועים בציבור) אינה מוכרת בחוק. כמו כן, לא קיימת הכרה משפטית בשינוי מגדר עבור טרנסג'נדרים בעלי דיספוריה מגדרית.
בשנת 2011 הצביעה ונואטו בעד "ההצהרה המשותפת על הפסקת מעשי אלימות והפרות זכויות אדם הקשורות בהתבססות על נטייה מינית וזהות מגדרית" שגינתה לראשונה אלימות ואפליה נגד להט"ב בעצרת הכללית של האו"ם.
מעמד בחוק
פעילות הומוסקסואלית בין מבוגרים בהסכמה מוגדרת כחוקית בוונואטו מאז כניסתו לתוקף של חוק העונשין (תיקון) 2006 בשנת 2007, בעוד גיל ההסכמה שווה ל-15 שנים עבור זוגות הומוסקסואלים והטרוסקסואלים כאחד.
הכרה במערכות יחסים חד-מיניות
ונואטו אינה מכירה בנישואים חד-מיניים, וגם לא בכל צורה מוגבלת יותר של זוגיות חד-מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, מעמד ידועים בציבור).
באוקטובר 2013 פרסם שר הפנים הצהרה שאמרה כי כמרים "אינם רשאים לערוך נישואים חד-מיניים" בוונואטו.
ביוני 2014 דנה ועדת החוק של ונואטו בנושא הכשרת נישואים חד-מיניים וציינה את ההתפתחויות בנושא באוסטרליה השכנה וניו זילנד. הוועדה ציינה כי חוק הנישואים הקיים אינו אוסר בצורתו הנוכחית על הכרה בנישואים חד-מיניים (אם כי גם לא מאפשר להם להיות מוכרים במפורש). הוועדה קבעה בסיומה כי הכשרה של נישואים חד-מיניים תאפשר לאזרחי להט"ב בוונואטו "למלא את העדפתם המינית ללא דיכוי או חשש להעמדה לדין" אך הוסיפה כי "ההתנגדות הדתית ליוזמה תהיה גבוהה".
הגנה מפני אפליה
לא קיימים חוקים שמעניקים הגנה משפטית מפני אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית בוונואטו. עם זאת, סעיף 18.2 (ו) לחוק שירות ההוראה 2013 קובע את חובתה של ועדת שירות ההוראה של ונואטו שלא להפלות בגיוס, קידום, פיתוח מקצועי, העברה וכל שאר ההיבטים בניהול עובדיה על בסיס "העדפה מינית".
תנאי מחיה
ונואטו מוגדרת כמדינה בעלת מוסר חברתי דתי חזק. כתוצאה מכך מומלץ לתיירי להט"ב (ואזרחים בכלל) להימנע מהפגנת חיבה פומבית עם בני הזוג שלהם.
היום הבינלאומי נגד הומופוביה, טרנספוביה וביפוביה צוין לראשונה בוונואטו בשנת 2016 ונערך על ידי הקבוצה "VPride Foundation". באוקטובר 2016 הקבוצה בקורלציה עם ארגוני זכויות אדם נוספים בהם "Vanuatu Women's Centre" (בעברית: מרכז הנשים של ונואטו) קיימה סדנה בנושא זכויות להט"ב וזכויות נשים. במהלכה שר הבריאות של ונואטו השתתף באירוע ודן בנושאים כגון גישה טובה יותר לבריאות עבור אנשים שחיים עם HIV/איידס.
אליטא
אליטא (בליטאית: Alytus; בפולנית: Olita; ברוסית: Олита; בבלארוסית: Аліта; ביידיש: אליטע; בגרמנית: Aliten) היא בירת מחוז אליטא בדרום ליטא, על גדות נהר הניֶימן ועל הדרכים הראשיות לווילנה, לקובנה ולבלארוס. בעיר מוזיאון המוקדש לוותיקי מלחמת אפגניסטן.
היסטוריה
העיר הייתה מרכז מסחרי ומרכז ייצוא מליטא, וכן מרכז מנהלי וכלכלי של ממלכת פולין-ליטא. עם חלוקת פולין השלישית, ב-1795, חולקה העיר בין האימפריה הרוסית וממלכת פרוסיה. לאחר פלישת נפוליאון ושלום טילזיט, הוכפף מערב העיר לדוכסות ורשה שתחת חסות צרפת, ואחרי קונגרס וינה נכלל בפולין הקונגרסאית, שתחת חסות רוסית. אחרי מרד 1863, שבו נכשל ניסיונה של פולין הקונגרסאית לזכות בעצמאות, הוחלשה האוטונומיה של פולין, אך שני חלקי העיר נוהלו עדיין כרשויות נפרדות.
בסוף המאה ה-19 הוכנסה אליטא למערך מבצרים רוסים לאורך הגבול עם פרוסיה המזרחית. בעיר הונחה מסילת ברזל ונסללה דרך ראשית. השלטונות הרוסיים בנו בה כנסייה אורתודוקסית (שבתקופה מאוחרת יותר הפכה לכנסייה קתולית). למרות מאמצי הביצור הרוסיים, במלחמת העולם הראשונה נפלה העיר בידי הגרמנים ובעלי בריתם ללא קרב משמעותי ואוחדה, לראשונה מאז 1795.
בשלהי מלחמת העולם הראשונה ניטשה מחלוקת על זכות הבעלות על העיר, בין פולין וליטא. ב-1919 עזבו הגרמנים את העיר, והצבא האדום נכנס אליה. בפברואר 1919 כבש הצבא הליטאי את העיר מידי ברית המועצות.
יהודי אליטה
ערב הכיבוש הגרמני חיו באליטה כ-1,700 יהודים שקיימו מוסדות חינוך, ספרייה ותנועות נוער. ביוני 1941 כבשו הגרמנים את אליטה וירו במאות יהודים כתגמול על מות חיילים גרמנים. ליטאים לאומנים רצחו בימים הבאים מאות יהודים נוספים. בעיר הוקם גטו ובאוגוסט 1941 נרצחו כ-1,100 מתושבי הגטו ביער סמוך בידי ליטאים.
הסוכנות לחקר האינטרנט
הסוכנות לחקר האינטרנט (IRA, ברוסית: Агентство интернет-исследований) שמוכרת גם כ"חוות הטרולים", היא חברה רוסית, העוסקת במשימות מקוונות המיועדות להשפיע על ציבור רחב שמטרתן מימוש אינטרסים של גופים פוליטיים ועסקיים ברוסיה. בשנת 2015 היו לחברה כ-1,000 עובדים במשרדי החברה בסנקט פטרבורג. לחברה משרדים גם במוסקבה ובערים נוספות. הסוכנות נוהגת להשתמש בחשבונות מזויפים באתרי רשתות חברתיות כדי לקדם את מטרותיה של רוסיה בנושאי מדיניות פנים וחוץ.
ב-16 בפברואר 2018, חבר מושבעים גדול בארצות הברית הגיש כתב אישום נגד 13 אזרחים רוסים ושלושה גופים עסקיים, בהם הסוכנות לחקר האינטרנט. בכתב האישום מתואר כיצד הפרו את החוק על מנת להשפיע על הבחירות ועל תהליכים פוליטיים בארצות הברית.
היסטוריה
כבר בשנת 2003 תועדו פעילויות באינטרנט של ארגונים אלמוניים בשליחות ממשלת רוסיה. ארגונים אלה כונו "חטיבות האינטרנט" (ברוסית: Веб-бригады), "צבא הטרולים של רוסיה", "הרובוטים הרוסים", Putinbots או Kremlinbots. ארגונים אלה הרבו לפרסם באתרים פוליטיים רוסיים ובינלאומיים באמצעות חשבונות מזויפים. בין השאר נמצא כי ארגונים אלה ניסו לשבש מידע בוויקיפדיה הרוסית בערכים על מלחמת האזרחים באוקראינה ועל טיסה 17 של מלזיה איירליינס.
הסוכנות לחקר האינטרנט נוסדה בשנת 2013. משרדי החברה שכנו בשכונת אולגינו בסנקט פטרבורג, ואנשיה מכונים "הטרולים מאולגינו".
פעילות
החברה גייסה מאות אנשים מהשורה, לרוב צעירים, שהועסקו טרולים, כספאמרים, כותבי הערות, אנליסטים של תוכן, מעצבים ומתכנתים. תפקידם היה להגיב על ידיעות שונות וכך להגביר את נוכחות הנרטיב הרוסי באינטרנט. חלקם התראיינו למאמרים בעיתונות, וסיפרו כי הם עובדים במשמרות בנות 12 שעות, ובחשבונות המזויפים הם מפרסמים בכל יום 2 פוסטים בממוצע, וכ-100 תגובות לפוסטים אחרים. משכורת בסיס לעובד בחברה היא כ-40,000 רובל (כ-2,200 ש"ח), ועובדים המקבלים שעות נוספות ובונוסים יכולים להגיע ל-80,000 רובל (כ-4,400 ש"ח).
אחד העובדים שרואיין על ידי הוושינגטון פוסט תיאר את עבודתו כך: "הרגשתי כמו דמות בספר 1984 של ג'ורג' אורוול - מקום שבו צריך לכתוב שלבן הוא שחור ושחור הוא לבן. ההרגשה הראשונה שלך, כשאתה מגיע לשם, היא שאתה נמצא במין מפעל שמייצר שקרים וחצאי אמיתות בפס ייצור תעשייתי."
תחומי עיסוק עיקריים
רוב הפעילויות של הארגון מיועדות לזרוע פילוג ולשבש תהליכים דמוקרטיים בעולם החופשי, ונראה כי זוהי מדיניותה של ממשלת רוסיה. מדיניות זו תואמת את עמדותיה ביחסי ארצות הברית–רוסיה ובגישתה למשבר באוקראינה.
הנושאים העיקריים בהם עסקה הסוכנות הם:
עובדי החברה מרבים לצטט בתגובותיהם כתבות מרשת החדשות הרוסית Russia Today. עם זאת, במספר מקרים עמדה הסוכנות מאחורי חדשות כזב, בהם טענות על פיצוץ מפעל כימי בלואיזיאנה בספטמבר 2014, על ירי של חייל אמריקאי בספר הקוראן, או על התפרצות נגיף אבולה באטלנטה.
מעורבות במערכות הבחירות בארצות הברית
מחקירת התערבות רוסיה בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2016 עולה כי הסוכנות עשתה שימוש באלפי חשבונות ברשתות החברתיות שונות כמו פייסבוק, אינסטגרם וטוויטר שהתחזו לחשבונות של אנשים פרטיים או של ארגוני חברה אזרחית. המשתמשים המזויפים הללו הופעלו בקמפיין השפעה במטרה להצית מחלוקות פוליטיות וחברתיות בארצות הברית ולהשפיע על דעת הקהל במהלך המירוץ הנשיאותי ולפגוע באמון הציבור בתהליך הדמוקרטי. בין היתר, הם הפיצו מידע כוזב, ניהלו מסע הכפשות מבוקר נגד המועמדת הילרי קלינטון, וביצעו לוחמת רשת רבת-היקף נגד אתרי האינטרנט של מועמדי המפלגה הדמוקרטית. פוליטיקאים ואנשי תקשורת רבים הגיבו לציוצים מחשבונות מזויפים אלה מבלי לדעת שהם קשורים לרוסיה, בהם מייקל מקפול שכיהן כשגריר ארצות הברית ברוסיה, ואיש הרדיו שון האניטי.
ב-16 בפברואר 2018, בעקבות חקירה של היועץ המיוחד רוברט מולר, חבר מושבעים גדול בארצות הברית הגיש כתב אישום נגד 13 אזרחים רוסים ושלושה גופים עסקיים, בהם הסוכנות לחקר האינטרנט של סנט פטרסבורג. על פי כתב האישום, יבגני פריגוז'ין המקורב לפוטין, היה המממן העיקרי של הסוכנות ופיקח ואישר את פעולות ההתערבות הפוליטיות והאלקטורליות שלהם בארצות הברית. בתוך כך, ה-FBI הודיע כי פריגוז'ין מוגדר כעת מבוקש למעצר בארה"ב. ב-15 במרץ, הטיל נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ סנקציות כלכליות המונעות מאנשי הסוכנות כניסה לארצות הברית. לפי פירסומים, פיקוד הסייבר של צבא ארצות הברית שיבש את הגישה לאינטרט של חוות טרולים בזמן הבחירות לקונגרס שהתקיימו ב-6 בנובמבר. מספר חודשים אחרכך, פורסם כי סוכנות הידיעות הרוסית FAN שנקשרה לסוכנות, הוצתה ונשרפה כליל.
קשרי הסוכנות עם ישראל
ביוני 2018 פורסם תחקיר של חדשות 10 לפיו גורמים רוסים מהסוכנות לחקר האינטרנט ניסו להשפיע על יחסי ארצות הברית–ישראל באמצעות טוויטר. בנוסף ניסו אנשי הסוכנות לשפר את תדמיתו של בנימין נתניהו בקרב אנשי ימין בארצות הברית באמצעות פרופילים מזויפים ועמודי פייסבוק. במסגרת המאמצים נטען כי נתניהו סובל מ"ציד מכשפות" ותקפו את חקירות המשטרה נגדו.
כחלק מהתחקיר ביצע פרופסור פטריק וורן מאוניברסיטת קלמסון ניתוח של כשלושה מיליוני ציוצים בטוויטר המיוחסים לסוכנות, בהם רבים המתייחסים לנתניהו. הוא אמר: "טרולים ניסו לעודד את הצד הימני של ההתפלגות הפוליטית בארצות הברית, גם את הימין הקיצוני, כדי שתהיה לו דעה חיובית על נתניהו."
הפגנות ואירועים בארצות הברית שאורגנו על ידי הסוכנות לחקר האינטרנט
בשנת 2016 נחשף כי אחת ממטרות הסוכנות היא לזרוע מחלוקות בין קבוצות שונות בחברה האמריקאית, ואף לגרום למהומות. כאשר נבדקו ארגונים שיזמו הפגנות ואירועים בנושאים אלה, הסתבר שרבים מהם הופעלו על ידי הסוכנות לחקר האינטרנט.
בבדיקה של מחלקת המשפטים של ארצות הברית התגלו הפגנות ואירועים רבים שאורגנו באמצעות חשבונות פיקטיביים ברשתות החברתיות שזוהו כשייכים לסוכנות לחקר האינטרנט, ומטרתם לזרוע מחלוקות ולערער את החברה האמריקאית. להלן חלק מאירועים אלה.
חשיפה וחסימה של פעילות הסוכנות
באוגוסט 2018, לקראת הבחירות לקונגרס בארצות הברית, דיווחה חברת פייסבוק כי נוצרו חשבונות מזויפים ונבנו אירועים במטרה להעמיק את השסע בחברה האמריקנית סביב נושאים חברתיים שנויים במחלוקת, וכך להשפיע על דעת הקהל. בסמוך לבחירות דווח בוושינגטון פוסט כי פיקוד הסייבר האמריקאי השבית את הרשת של הסוכנות לחקר האינטרנט, כדי לצמצם את יכולותיה להשפיע על הבוחרים.
בינואר 2019 הודיעה חברת פייסבוק כי הסירה 500 חשבונות ועמודים באמצעותם נוצר מידע כוזב שהופץ ב-13 מדינות במזרח אירופה ומרכז אסיה. בנוסף לכך הוסרו 107 עמודים, קבוצות וחשבונות שהתמקדו במידע כוזב אודות אוקראינה. העמודים והפרופילים המזויפים פעלו בטכניקות הדומות למאמצי המידע הכוזב שנערכו על ידי "הסוכנות לחקר האינטרנט" וייתכן שהיו קשורים אליה.
קיה
קִיָה מוטורס (באנגלית: Kia Motors; בקוריאנית: 기아자동차; בהנג'ה: 起亞自動車) היא חברה דרום קוריאנית לייצור כלי רכב, הנמצאת בבעלות קבוצת יונדאי-קיה שהייתה בעבר חלק מקבוצת יונדאי והתפרקה ב-1997. קיה הייתה יצרן הרכב השני בגודלו בקוריאה הדרומית עד 1998, עת מוזגה עם חברת יונדאי מוטור לאחר המשבר הפיננסי באסיה. המוצר העיקרי של קיה הוא מכוניות נוסעים.
מקור שמה של החברה בצירוף מילים קוריאני שמשמעותו "לצמוח מתוך אסיה". שם החברה מבוטא בעולם כ-"קי-אה". בישראל הוצגה החברה בתחילה תחת השם "קאיה", אך בהמשך החל השימוש בשם המקורי. יבואנית קיה בישראל היא חברת טלקאר שבשליטת רמי אונגר.
היסטוריה
קיה נוסדה ב-1944 בפרבר של סיאול כיצרנית צינורות מתכת ואופניים. ב-1952 שינתה את שמה, ובמהלך השנים החלה לייצר אופנועים ומשאיות. ב-1973 ייצרה את מכונית הנוסעים הקוריאנית הראשונה ששמה היה "בריסה". תוך שנתיים החלה החברה לייצא את תוצרתה.
בשנת 1976 השתלטה קיה על יצרנית הרכב הדרום קוריאנית אסיה מוטורס אשר נסגרה בשנת 1999.
ב-1986 החלה קיה בשיתוף פעולה עם חברת פורד וחתמה על הסכם לייצור דגמים ישנים של חברת מאזדה. כלי הרכב הראשון היה דגם "פרייד" שהיה מבוסס על מאזדה 121. ב-1988 הגיע סך הייצור למיליון כלי רכב.
קיה החלה בייצוא לאירופה ב-1991 עם דגם אחד בלבד, "פרייד", ששווק כרכב זול במיוחד בקטגוריית המיני. ב-1994 התרחב ההיצע עם דגם "מנטור" מקטגוריית הקומפקטיות. ב-1995 החל שיווק רכב שטח קומפקטי שזכה להצלחה, בשם "ספורטאז'".
לאחר שהגיעה לפשיטת רגל בעקבות המשבר הפיננסי באסיה, התמזגה קיה ב-1998 עם יונדאי מוטור והפכה לחברה הבת של קבוצת יונדאי-קיה. לאחר שינוי הבעלות החלה קיה בשיווק המיניוואן הראשון שלה, בשם "קרניבל" שהיה מיניוואן בגודל מלא. במקביל אליו, הוצג גם מיניוואן קטן יותר בשם "קארנס". באותה שנה הציגה החברה גם את "קלארוס", דגם בקטגוריית משפחתיות גדולות, שלא זכה להצלחה.
ב-2002 הגיע סך הייצור של החברה, מאז נוסדה, ל-10 מיליון יחידות. באותה שנה הוצג רכב שטח גדול יותר בשם "סורנטו" שזכה להצלחה במכירות. באותה עת הוצג בעולם באופן הדרגתי דגם סדאן קומפקטי בשם "סראטו" שנועד להחליף את "ספיה", אך עדיין לא זכה להצלחה רבה. כמו כן, הוצג דגם "ריו" בקטגוריית הסופר מיני. ב-2007 הוצג דגם קומפקטי חדש בשם "סיד" שנועד להתחרות בדגמי ההאצ'בק הקומפקטיים הנפוצים באירופה כדוגמת פולקסווגן גולף.
ב-2005 הקימה קיה מפעל בסלובקיה ושנה לאחר מכן בארצות הברית.
בשנת 2010 מונה המעצב הגרמני פיטר שרייר (Schreyer), לנשיא החברה, האדם הראשון המחזיק בתואר זה שאינו ממוצא קוריאני, וכמנהל מחלקת העיצוב. שרייר נחשב כאחראי למהפכה במוניטין העולמי של היצרנית. בנוסף, שרייר מונה לעצב גם את דגמי חברת יונדאי.
שרייר מכנה את סגנונו העיצובי כ"הפשטות של הקו הישר", והוא מיושם בכל דגמי קיה ויונדאי, תוך שילוב קו העיצוב של יונדאי, המכונה "פיסולים זורמים" (Fluidic Scuplture).
בשנת 2018 פרש שרייר מתפקיד המעצב הראשי של קיה ויונדאי ומכהן כעת בתפקיד ייעוץ כמנהל העיצוב של הקונצרן. את מקומו תפס דונקרוולקה שכיהן בשלוש שנים שקדמו לכך כמעצב של מותג היוקרה, ג'נסיס מוטורס.
בישראל
היבואן של קיה בישראל היה מיכאל לוי. בשנת 2008 קיבלה חברת טלקאר שבשליטת רמי אונגר את הזיכיון לייבוא רכבי קיה לישראל. על זיכיון זה התנהל סכסוך עסקי ממושך בין אונגר ללוי, שהסתיים בפסק דין לטובתו של אונגר.
נתוני מכירות
על פי נתוני קארזון (עיבוד מאגר כלי רכב פרטים ומסחרים עד 3.5 טון):
דנקן סקוט
דנקן ויליאם מקנוטון סקוט (באנגלית: Duncan William MacNaughton Scott; נולד ב-6 במאי 1997) הוא שחיין בריטי, סגן אלוף אולימפי (טוקיו 2020) ואלוף אירופה (גלאזגו 2018) במשחה ל-200 מטר חופשי. סגן אלוף אולימפי (ריו דה ז'ניירו 2016), פעמיים אלוף העולם (קאזאן 2015 ובודפשט 2017) ואלוף אירופה (גלאזגו 2018) במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי. אלוף העולם (קוואנגג'ו 2019) משחה שליחים 4x100 מטר מעורב.
סקוט קבע במשחה ל-100 מטר חופשי את התוצאה השנייה בטיבה בהיסטוריה ב"זינוק שליחים" של 46.14 שניות, 8 מאיות אחרי התוצאה של ג'ייסון ליזאק מארצות הברית (46.06 שניות) והראשונה בטיבה מטקסטיל (ללא חליפות השחייה).
ביוגרפיה
סקוט נולד בגלאזגו וגדל באלואה.
2015
באליפות העולם שנערכה בקאזאן, רוסיה בסוף יולי 2015 זכה סקוט במדליית זהב, במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי לאחר ששחה בשלב המוקדמות, כשחיין רביעי הוא קבע "בזינוק שליחים" תוצאה של 1:48.35 דקות. נוסף לכך, הוא סיים במקום עשירי במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:15.70 דקות, כשחיין רביעי הוא קבע "בזינוק שליחים" תוצאה של 48.68 שניות והיה המהיר בנבחרת שלו.
שתי מדליות כסף אולימפיות
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכה סקוט בשתי מדליות כסף, במשחה שליחים 4X200 מטר חופשי ביחד עם סטיבן מילן, דניאל וואלאס וג'יימס גאי בתוצאה של 7:03.13 דקות, אחרי ארצות הברית (7:00.66 דקות) ולפני יפן (7:03.50 דקות), כשחיין שני הוא קבע "בזינוק שליחים" תוצאה של 1:45.05 דקות ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב ביחד עם כריס ווקר-הבורן, אדם פיטי וג'יימס גאי בשיא לאומי חדש של 3:29.24 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא אולימפי חדש של 3:27.95 דקות ולפני אוסטרליה (3:29.93 דקות), כשחיין רביעי הוא קבע "בזינוק שליחים" תוצאה של 47.62 שניות. נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-100 מטר חופשי בהשוואת שיאו הלאומי אותו קבע בשלב המוקדמות (48.01 שניות).
אלוף עולם
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה ביולי 2017 זכה סקוט בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב, במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ביחד עם סטיבן מילן, ניקולס גריינג'ר וג'יימס גאי בשיא בריטניה חדש של 7:01.70 דקות, לפני רוסיה (7:02.68 דקות) וארצות הברית (7:03.18 דקות) ובכך הגנו על תוארם, כשחיין שלישי הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 1:44.60 דקות. מדליית כסף, במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב ביחד עם כריס ווקר-הבורן, אדם פיטי וג'יימס גאי ודנקן סקוט בשיא לאומי חדש של 3:28.95 דקות, אחרי ארצות הברית (3:27.91 דקות) ורוסיה שקבעה שיא לאומי חדש של 3:29.76 דקות, כשחיין רביעי הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 47.04 שניות. נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:45.27 דקות, 4 מאיות איטי ממדליית ארד, בשבל חצי הגמר הוא קבע שיא אישי חדש של 1:45.16 דקות ועלה ראשון לגמר ובמקום חמישי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 48.11 שניות.
אלוף חבר העמים
במשחקי חבר העמים שנערכו בגולד קוסט, אוסטרליה באפריל 2018 זכה סקוט ב-6 מדליות, 1 זהב ו-1 כסף ו-4 ארד. מדליית זהב במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 48.02 שניות, לפני צ'אד לה קלו מדרום אפריקה וקייל צ'למרס מאוסטרליה (48.15 שניות), מדליית כסף, במשחה ל-200 מטר מערוב אישי בתוצאה של 1:57.86 דקות, אחרי מיץ' לרקין מאוסטרליה שקבע שיא אליפות חדש של 1:57.67 דקות ולפני קלייד לואיס (1:58.18 דקות), שניהם מאוסטרליה ומדלריות ארד, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:46.30 דקות, אחרי קייל צ'למרס (1:45.56 דקות) ומק הורטון מאוסטרליה (1:45.89 דקות), במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 1:56.60, אחרי צ'אד לה קלו שקבע שיא משחקים חדש של (1:54.00 דקות) ודייוויד מורגן מאוסטרליה (1:56.36 דקות), במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי, כשחיין שני הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 1:44.82 דקות, התוצאה המהירה באליפות כולה.
אלוף אירופה
באליפות אירופה שנערכה בגלאזגו, בריטניה באוגוסט הוא זכה ב-4 מדליות, 3 זהב ו-1 כסף. מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:45.34 דקות, לפני דנס רפשיס מליטא (1:46.07 דקות) ומיכאיל דובגליוק מרוסיה (1:46.15 דקות), במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בשיא אליפות חדש של 7:05.32 דקות, לפני רוסיה (7:06.66 דקות) ואיטליה (7:07.58 דקות), כשחיין שני הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 1:45.48 דקות ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:30.44 דקות, לפני רוסיה (3:32.03 דקות) וגרמניה (3:33.52 דקות), כשחיין רביעי הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 47.35 שניות. מדליית כסף במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 48.23 שניות, אחרי אלסנדרו מירסי מאיטליה (48.01 שניות) ולפני מדי מטלה מצרפת (48.24 שניות).
2019
באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו, קוריאה הדרומית ביולי 2019 זכה סקוט בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב ביחד עם לוק גרינבנק, אדם פיטי וג'יימס גאי בשיא אירופה חדש של 3:28.10 דקות, לפני ארצות הברית (3:28.45 דקות) ורוסיה (3:28.81 דקות). כשחיין רביעי הוא קבע את התוצאה המהירה באליפות והשנייה בטיבה בהיסטוריה ב"זינוק שליחים" של 46.14 שניות, 8 מאיות אחרי התוצאה של ג'ייסון ליזאק מארצות הברית (46.06 שניות). מדליית ארד, במשחה ל-200 מטר חופשי ביחד עם מרטין מליוטין מרוסיה בתוצאה של 1:45.63 דקות, אחרי סון יאנג מסין (1:44.93 דקות) וקצוהירו מצומוטו מיפן (1:45.22 דקות). במהלך טקס חלוקת המדליות סירבו מק הורטון (במשחה ל-400 מטר חופשי) ודנקן סקוט ללחוץ את ידיו של סון וכן לעמוד לצידו על הפודיום, כמחאה על זה שלא הורחק בשל חשד כבד לאימרוץ וקיבלו מכתבי הזהרה מ-FINA על התנהגותם. נוסף לכך הוא סיים פעמיים במקום חמישי, במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:11.81 דקות, כשחיין ראשון הוא קבע תוצאה של 47.97 שניות ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:02.04 דקות, 6 מאיות איטי ממדליית ארד. כשחיין ראשון במשחה השליחים 4x200 מטר חופשי הוא קבע שיא לאומי חדש ואת התוצאה השנייה בטיבה באליפות 1:44.91 דקות, מאית אחרי קלייד לואיס מאוסטרליה (1:44.90 דקות).
אגיינסט אול אודס (2010)
אגיינסט אול אודס (2010) היה אחד מאירועי השלם וצפה של ארגון ההיאבקות האמריקאי, Total Nonstop Action Wrestling. האירוע נערך ב-14 בפברואר 2010, באולם האימפקט זון שבאורלנדו, פלורידה. האירוע היה האירוע השישי בסדרת אירועי אגיינסט אול אודס. באוקטובר 2017, עם השקת רשת ה-Global Wrestling Network, האירוע התווסף לספריית תוכני ה-VOD של הארגון.
תשעה קרבות התנהלו באירוע. בקרב המרכזי, דיאנג'לו דינרו ניצח את מר אנדרסון וזכה בטורניר 8 קארד סטאד. עוד ברשימת הקרבות, AJ סטיילס ניצח את סמואה ג'ו ושמר על אליפות העולם במשקל כבד של TNA בקרב ללא פסילות בו אריק בישוף שימש כשופט המיוחד, והנאסטי בויז (בריאן נובס וג'רי סאגס) ניצחו את Team 3D (בראדר ריי ובראדר דיבון) בקרב זוגות.
עלילות
האירוע כלל קרבות שנבעו מעלילות מתוסרטות מתוכניות Impact.
אלן קורדונר
אלן קורדונר (באנגלית: Allan Corduner; נולד ב-2 באפריל 1950) הוא שחקן יהודי-בריטי. קורדונר מרבה להופיע בתיאטרון, בקולנוע ובטלוויזיה גם בבריטניה וגם בארצות הברית. קולו מוכר מהופעותיו בתסכיתי רדיו, בספרי שמע ובתוכניות טלוויזיה דוקומנטריות. תפקידו הידוע ביותר הוא בדמות ארתור סאליבן בסרטו של מייק לי "טופסי טורווי".
ביוגרפיה
קורדונר נולד בסטוקהולם בירת שוודיה. הוא גדל בבית יהודי חילוני בצפון לונדון עם הוריו ואחיו הצעיר. אמו נמלטה עם משפחתה ב-1938 מגרמניה הנאצית לבריטניה. אביו נולד בהלסינקי שבפינלנד לאם פינית ואב אוקראיני ממוצא יהודי ספרדי. הוריו של קורדונר התיישבו תחילה בסטוקהולם, וכשהיה בן שנה עברה המשפחה ללונדון. בביתו היה תמיד עניין במוזיקה ובאמנויות, והשאיפה שלו כילד הייתה להיות מנצח תזמורת או פסנתרן קונצרטים. הוא למד בקולג' האוניברסיטאי בהמפסטד. על אף שקורדונר הפך לפסנתרן ג'אז וקלאסי מיומן, השאיפות המוזיקליות שלו פינו את מקומן למשחק כשהתחיל ללמוד באוניברסיטת בריסטול ובבית הספר למשחק של תיאטרון בריסטול אולד ויק.
קריירה
קורדונר הרבה להופיע בתיאטרון בווסט אנד שבלונדון ובברודוויי, כמו גם בטלוויזיה ובסרטי קולנוע. בנוסף שיחק במחזות רדיופוניים של ה-BBC בהם "עלייתו הנמנעת של ארתורו אוי", "Insignificance" ו"פאני ואלכסנדר". קולו מוכר למאזיני ספרי שמע כגון "גנבת הספרים". בטלוויזיה הופיע בין השאר בסדרה "Exile", בפרק ב"רציחות במידסומר" של ITV, בדרמה של סטיבן פוליאקוף "Dancing on the Edge", ובתפקיד אנדריאה דל ורוקיו בשתי העונות הראשונות של הסדרה "הסודות של דה וינצ'י" של רשת Starz. עוד שיחק בעונות החמישית והשישית של סדרת הטלוויזיה "הומלנד" של רשת שואוטיים.
בשנתיים הראשונות אחרי סיום הלימודים בבית הספר למשחק הופיע קורדונר כשחקן מקצועי במגוון תפקידים בתיאטרון הרפרטוארי של ניוקאסל. בהמשך שיחק בתיאטרון רפרטוארי בברמינגהאם עם להקת השחקנים (Actors' Company), עד שחזר ללונדון והחל להופיע בווסט אנד. הופעת הבכורה שלו בלונדון הייתה במחזה "Once a Catholic" מאת מרי או'מאלי בתיאטרון וינדהאמס. קורדונר הופיע פעמים אחדות בתיאטרון רויאל קורט במחזות כגון "Three Birds Alighting on a Field" ו-"Fucking Games", וכן במחזה "Serious Money" מאת קריל צ'רצ'יל. הפקה זו הועברה מהווסט אנד לברודוויי בניו יורק. בברודוויי זכה קורדונר לשבחים על הופעתו בתפקיד אצ'ס במחזמר "טיטניק". בפברואר 2014 שיחק שוב בתפקיד אצ'ס בקונצרט על פי המחזמר ב"אוורי פישר הול" בניו יורק, יחד עם הקאסט המקורי של המחזמר. הוא שיחק בתפקיד פריץ ליטן במחזה "Taken at Midnight" מאת מארק הייהרסט בתיאטרון פסטיבל צ'יצ'סטר ואחר כך בתיאטרון רויאל היימרקט בווסט אנד.
אחד מתפקידיו הראשונים של קורדונר בקולנוע היה ב-1982 בסרט "ינטל" בכיכובה של ברברה סטרייסנד. תפקידו המוכר ביותר הוא גילום דמותו של סר ארתור סאליבן בסרט "טופסי-טורווי" של מייק לי משנת 1999, זו הייתה הפעם הראשונה בה שיחק בתפקיד ראשי בסרט קולנוע. קורדונר שיחק בז'אנרים שונים של סרטי קולנוע כגון סרט הפעולה "התנגדות", קומדיית האימה "בורק והר" והמערבון "Medicine Men". ב-2015 השתתף בסרט "האישה בזהב" וב-2016 שיחק בסרט "פלורנס פוסטר ג'נקינס" בכיכובה של מריל סטריפ.
ב-2009 ביים קורדונר לראשונה סרט קצר בשם "An Act of Valour" שכתב בן זוגו לחיים יוהה סורולה. הקרנת הבכורה של הסרט הייתה במרץ 2010 בפסטיבל הקולנוע ההומו-לסבי בלונדון של מכון הסרטים הבריטי. ב-2010 ביים קורדונר חלק אחד מהפקה של שתי הצגות מאת יוהאן אוגוסט סטרינדברג בתיאטרון ארקולה בלונדון. המחזות היו "Pariah" שביים קורדונר ו"היותר חזקה" בבימויה של ג'יין ברטיש.
קולו של קורדונר מוכר למאזיני תוכניות הרדיו של ה-BBC כגון "Insignificance", "עלייתו הנמנעת של ארתורו אוי" ו"פאני ואלכסנדר". הוא דיבב דמויות שונות במשחקי וידאו שונים בהם משחקי הארי פוטר, שבהם דיבב את סוורוס סנייפ, לוציוס מאלפוי, פיליוס פליטוויק וארגוס פילץ'. ב-2015 דיבב קורדונר דמות במשחק הווידאו "Bloodborne".
קורדונר הוא קריין בתוכניות דוקומנטריות כגון "Fish Warrior" בערוץ נשיונל ג'יאוגרפיק. הוא הקליט ספר מוקלט ספרי שמע להוצאת Simply Audiobooks, הבולטים שבהם "גנבת הספרים" ו"מוות של דיו".
חיים אישיים
קורדונר חי בלונדון ובניו יורק יחד עם בן זוגו השחקן והסופר הפיני יוהה סורולה. השניים נפגשו בלונדון ב-2006 והם נרשמו במסגרת איחוד אזרחי בדצמבר 2009. באוגוסט 2013 התחתנו בני הזוג בניו יורק.
אודובנוצטופס
אודובנוצטופס (שם מדעי: Odobenocetops; מילולית: "לווייתן שהולך על שיניו" או "לווייתן ניבתני") הוא סוג לווייתן שנכחד וחי בתקופת המיוקן עד הפליוקן לפני 7.2-3.6 מיליון שנה במימי חופה המערבי של אמריקה הדרומית בארגנטינה ופרו.
מאפיינים
יצור זה היה לווייתן שיניים מעל-משפחת הדולפינים והיה קרובם הרחוק של החדשן והלבנתן. הוא הגיע לאורך של 2.5 מטרים ושקל בין 150 ל-650 ק"ג. הוא מזוהה בעיקר עם זוג חטיו אשר דמו לניבי ניבתן ובלטו משני צידי פיו. נמצאו כמה מאובנים בהם היה חט אחד היה ארוך מחברו. ללווייתן היה צוואר חזק וחוטם גדול.
משערים שמבנה ראשו עזר לו לחפור בקרקעית הים ולאתר צדפות ושאר רכיכות, אותם היה שולה בעזרת לשונו הגדולה.
לא ברור לגמרי מה היה תפקיד החטים אך חוקרים סבורים שהם דומים לחטי החדשן המשמשים כאיבר חושי, דרכו מזהה הלווייתן יצורים בקרבתו. ייתכן כי הזכרים השתמשו בו בקרבות ביניהם על הנקבות. אם ההסבר השני נכון, לנקבות היו חטים קטנים בהרבה אם בכלל (למרות הדמיון בין החדשן לאודובנוצטופס והקרבה המשפחתית סבורים כי מדובר בתהליך של אבולוציה מתכנסת).
בתרבות
לוויתן זה הופיע בסדרה מפלצות ים.
סלמנדרה סיבירית
אורכם של פרטים בוגרים נע בין 9 ל-12.5 ס"מ. צבעם כחול-חום, עם פס סגול לאורך הגב ופסים חומים כהים דקים בין העיניים וסביבן, ולעיתים גם על הזנב. בכל רגל ארבע אצבעות ללא טפרים. הזנב ארוך יותר מהגוף.
המין ידוע ביכולתו לשרוד הקפאה עמוקה לאורך זמן - עד 45 מעלות מתחת לאפס. במקרים מסוימים נצפו סלמנדרות קפואות בקרח למשך שנים, וכאשר הופשרו, עזבו את המקום בהליכה.
Rīgas Modes
Rīgas Modes היא להקת פופ מלטביה שהוקמה בשנת 2008. הלהקה כוללת חמישה חברים.
היסטוריה
בתחילת דרכה שם הלהקה היה "Komjaunatne" והחל משנת 2014 היא מופיע תחת השם הנוכחי.
זמן קצר לאחר הקמתה בעיירה אוגרה, הלהקה עברה לריגה. בשנת 2012 הם לראשונה הופיעו בציבור בהופעה גדולה. בשנת 2014 הם הוציאו מיני-אלבום שכלל חמש שירים. בשנת 2016 הלהקה הוציא את האלבום הראשון שלה. אלבום זה זכה להצלחה והוענקו לו מספר פרסים לטבים בתחום המוזיקה.
בשנת 2016 הלהקה הוציאה את מיני אלבום השני שלה.
בשנת 2018 הלהקה השתתפה באלבום לזכרו של מרטינש פריימאניס.
ברעיונות להתקשרות חברי הלהקה צינו שסגנון הלהקה הושפע ממספר אמנים ידועים מאירופה וארצות הברית אך גם מלהקות לטביות דוגמת A-Eiropa.
באר האלוהות
הערפילאים: באר האלוהות (באנגלית: Mistborn: The Well of Ascension)הוא ספר פנטזיה אפית, שנכתב על ידי הסופר האמריקאי ברנדון סנדרסון, והוא הספר השני בטרילוגיית הערפילאים. הוא יצא לאור באנגלית ב-21 באוגוסט 2007 על ידי הוצאת טור ספרים, ופורסם בעברית ב-2012. הספר הראשון בטרילוגיה הוא האימפריה האחרונה שיצא ב-2006, והספר השלישי הוא גיבור העידנים שיצא ב-2008.
תקציר עלילה
האימפריה האחרונה סוערת כאשר כמה וכמה אזורים נכנסים לאנרכיה בעקבות מותו של השליט הגדול והיעלמות מינסטריון הפלדה. אלנד ונטור תובע את הכתר של עיר הבירה, לות'אדל, ומנסה להשיב את הסדר על כנו, אך כוחות עוינים שונים רוצים להשתלט על העיר. שלושה צבאות מטילים מצור על לות'אדל, חלקן בגלל שמועות על כמויות אטיום אדירות בעיר וחלקן בגלל השפעה פוליטית. הצבא הראשון מובל על ידי סטראף ונטור, ראש בית ונטור, ואביו של אלנד. הצבא השני מובל על ידי אשוודור קט, שהכריז על עצמו כמלך המערב לאחר נפילת השליט הגדול. הצבא השלישי מורכב מקולוסים, יצורים כחולים מאסיביים ואכזריים שנשלטו בעבר על ידי השליט הגדול, וכעת מובלים על ידי חברו לשעבר של אלנד, ג'אסטס, ששולט בהם באמצעות תשלום של מטבעות מזויפים.
הטריסאית טינדוויל מגיע ללות'אדל כדי לאמן את אלנד להיות מלך טוב יותר. למרות השתפרות אישית מצידו, המועצה מצביעה להדיח את אלנד ולבחור בלורד פנרוד למלך החדש, על ידי שימוש בחוקים שאלנד כתב בעצמו. זיין לוחץ על וין להרוג את אויביה, לברוח איתו ולנטוש את העיר. מתנקשים בעלי יכולת אלומנטית תוקפים את אלנד בפגישת המועצה, וכאשר וין הורגת אותם באכזריות מול אלנד, מערכת היחסים ביניהם מתחילה להדרדר. זיין מדרבן את וין לתקוף את אויביה, ווין מתפרצת, שוחטת מאות מחייליו של קט באחוזתו הזמנית בלות'אדל. היא מוטרדת ממעשיה ובורחת מבלי להרוג את קט עצמו, שמחליט לעזוב את העיר ולנטוש את המצור. וין מחליטה לבחור באלנד על פני זיין ומסרבת להצעתו של זיין. הוא מנסה להרוג אותה, ומגלה שאורסור האמיתי מת, לאחר שהוחלף בקנדרה של זיין, טנסון. עם זאת, טנסון גדל לחבב את וין, והוא עוזר לה להרוג את זיין. וין, מרגישה משוחררת, מקבלת את הצעת הנישואין ארוכת השנים של אלנד. סייזד ושאר הצוות מתכננים להוציא את אלנד ווין מהעיר לפני שהיא נופלת, וסייזד יוצר מפה מזויפת לבאר האלוהות, שווין משוכנעת שאולי תוכל להציל אותם.
סייזד וטינדוויל חקרו את הטקסט המסתורי שהשאיר הטריסאי קוואן, המסביר את אירועי עלייתו של השליט הגדול. קוואן האמין שגילה את גיבור העידנים בדמותו של אלנדי, שעלה לגדולה והפך לגנרל ושליט המכונה "הכובש". עם זאת, קוואן החל לפחד מסיבה לא ברורה, וטען שאלנדי לא היה גיבור העידנים, ופחד ממה שיקרה כאשר אלנדי יגיע לבאר האלוהות וינסה להשתמש בכוח שבתוך הבאר. כדי למנוע זאת, קוואן הורה לאחיינו ראשק להטעות את אלנדי או אפילו להרוג אותו אם צריך. ראשק ציית לפקודה של דודו, אך במקום זאת, לקח לעצמו את הכוח מהבאר והפך לשליט הגדול. המחקר של סייזד וטינדוויל מסתבך בגלל חילוקי הדעות ביניהם לגבי טבעה של נבואת גיבור העידנים, וסייזד משתכנע שוין עצמה היא למעשה גיבור העידנים. בשלב מסוים, סייזד מבחין שקטע קטן מהטקסט שהוא תמלל למוחות המתכת שלו נתלש באופן מסתורי.
סטראף מסיג את כוחותיו, ומאפשר לצבא הקולוסים לתקוף את לות'אדל, כך שיוכלו להרוס את רוב העיר ולסבול אבידות לפני שהוא יחזור וייקח את העיר בעצמו. ג'אסטס מאבד שליטה על צבאו, הוא בורח ונהרג על ידי אלנד. וין חוזרת ללות'אדל בדיוק בזמן כדי להציל את סייזד ואת רוב אזרחי העיר, אם כי דוקסון, טינדוויל וקביים נהרגים. היא מגלה שהיא יכולה לשלוט בקולוסים באמצעות אלומנטיקה, היא משתלטת עליהם ותוקפת את צבאו של סטראף אתם ועם צבא לות'אדל. וין הורגת את סטראף והגנרלים שלו, וקט מחליט ליצור ברית עם לות'אדל. וין מאלצת את קט, פנרוד ואת הגנרל האחרון של סטראף להישבע אמונים כמלכים תחת אלנד, שאותו היא מכנה קיסר.
וין מבינה כי באר האלוהות נמצאת בלות'אדל עצמה, ראשק העביר אותה מטריס למבצרו כאשר הוא יצר את העולם מחדש לאחר שתבע את כוח הבאר, מבטיח כך שהוא יוכל לשמור את הבאר קרוב אליו ולהסתיר אותה מאחרים. וין, אלנד וקפצן מוצאים בטירה של השליט הגדול פתח נסתר המוביל אל באר האלוהות, שם אדם עשוי ערפל (בספרים אחרים מתגלה שזהו קלסייר) דוקר את אלנד. בינתיים רוח דומה ניגשת לסייזד, וחושפת את קטע הטקסט שנעלם מהתעתיק שלו ושל טינדוויל, ובו כתוב: "אסור לאלנדי להגיע לבאר האלוהות, אסור שייקח את הכוח לעצמו". סייזד מנסה לעצור את וין אבל בדרכו אליה הוא מותקף על ידי מארש, שנראה שהוא נאבק בעצמו כדי לא להרוג את סייזד. סייזד ניצל על ידי האם, ומארש נמלט. בינתיים, וין מתפתה להשתמש בכוח שבבאר כדי לרפא את אלנד, אבל בסופו של דבר ממלאת אחר ההוראה מכתביו של קוואן, ומשחררת את הכוח לטובת העולם, במקום לתבוע אותו לעצמה. ברגע שהיא משחררת אותו, ישות עוצמתית בורחת, צועקת שהיא חופשית. דמות הערפל מעודדת את וין להאכיל את אלנד בחרוז מתכת שהיא מוצאת בחדר, היא מאכילה את אלנד בחרוז, והוא הופך לערפילאי, הוא שורף פיוטר וחייו ניצלים.
חודשיים לאחר מכן, סייזד חוזר לבית הברית של סראן ובודק את התחריט. הוא מגלה שהמילים שהוא תיעד שונו, ולבסוף סייזד מבין שקוואן רשם על מתכת כי אי אפשר לשנות את מה שנכתב במתכת. אפילו הטקסט במוחות המתכת של סייזד שונה, ככל הנראה על ידי הישות המסתורית שניסתה לגרום להם לשחרר אותו. כשהבין שהישות תכמנה אותו, ושנבואת גיבור העידנים הייתה שקר שנועד לשחרר את הישות מבאר האלוהות, סייזד מאבד את אמונתו.
תאודור אדורנו
תאודור לודוויג ויזנגרונד אדורנו (Theodor Ludwig Wiesengrund Adorno) (11 בספטמבר 1903 – 6 באוגוסט 1969) היה פילוסוף, סוציולוג, מוזיקולוג ומלחין גרמני ממוצא יהודי ואיטלקי. אדורנו נחשב לחבר בולט באסכולת פרנקפורט, עימה נמנים אישים כגון מקס הורקהיימר, הרברט מרקוזה, ולטר בנימין, ליאו לוונטל, יורגן הברמאס ואריך פרום.
ביוגרפיה
תאודור לודוויג ויזנגרונד אדורנו נולד בפרנקפורט וגדל כבן יחיד. אביו, אוסקר אלכסנדר ויזנגרונד (1870–1941), יהודי שהמיר את דתו ונעשה פרוטסטנטי, היה סוחר יין אמיד. אמו, מריה ברברה, בת למשפחה אריסטוקרטית איטלקית קתולית מן העיר ג'נובה, הייתה זמרת. שם נעוריה היה קלוולי-אדורנו, וחלקו השני של שם זה הוא שם המשפחה שאימץ לעצמו אדורנו בשנות השלושים, כשקיבל אזרחות אמריקאית. גם דודתו המוזיקאית אגתה גרה עם המשפחה. אדורנו הצעיר עסק בהתלהבות בנגינה בפסנתר. הוא למד בגימנסיה קייזר וילהלם, עשה חיל בלימודיו, והיה הראשון בכיתה כשסיים אותם בגיל 17. בזמנו הפנוי למד הלחנה בשיעורים פרטיים אצל ברנהרד זקלס, ובימי ראשון אחר הצהריים קרא את ביקורת התבונה הטהורה של עמנואל קאנט, ביחד עם חברו זיגפריד קרקאואר המבוגר ממנו ב-14 שנה. מאוחר יותר, הצהיר כי הוא חב לקריאה הזאת יותר מאשר לכל מורה שהוא מהאקדמיה. הוא למד פילוסופיה, מוזיקולוגיה, פסיכולוגיה וסוציולוגיה באוניברסיטת פרנקפורט, ולסיום הגיש ב-1926 דיסרטציה על אדמונד הוסרל. עוד לפני שסיים את לימודיו כבר פגש אדורנו את מקס הורקהיימר ואת ולטר בנימין, חבריו החשובים ביותר לעבודה האינטלקטואלית.
תקופה בווינה
בפרנקפורט כתב אדורנו מספר מאמרי ביקורת על מוזיקה, אולם בראש ובראשונה רצה להיות מלחין. משנת 1925 למד אדורנו בווינה הלחנה אצל אלבן ברג ופסנתר אצל אדוארד שטוירמן. הוא יצר קשרים עם חברי האסכולה הווינאית השנייה, אנטון וברן וארנולד שנברג. בהשראת האטונאליות המהפכנית של שנברג כתב אדורנו בן ה-22 הערות פילוסופיות על המוזיקולוגיה החדשה, שלא התקבלו בעין יפה על ידי חסידיה. מאוכזב, צמצם אדורנו את כתיבתו על מוזיקה, והקדיש את עצמו לקריירה המשגשגת שלו כמורה באקדמיה וכאיש מחקר חברתי. עם זאת, הוא נשאר העורך הראשי של מגזין האוונגארד Anbruch.
עם ההשפעות ארוכות הטווח על אדורנו מימי וינה שלו נמנים גם קרל קראוס, שלהרצאות שלו הלך ביחד עם אלבן ברג, וג'רג' לוקאץ'. תאוריה של הרומן של לוקאץ' הלהיבה את אדורנו עוד בימי הגימנסיה, ועל ספרו היסטוריה ותודעה מעמדית הוא כתב מאמר ביקורת.
שנות הביניים בפרנקפורט
כשחזר מווינה, נתקל אדורנו במכשלה נוספת. בתחילת 1928 הוא משך את הדיסרטציה שלו לקראת פרופסורה – מסה פילוסופית-פסיכולוגית מקיפה – לאחר שהמנחה שלו, האנס קורנליוס, ומקס הורקהיימר, שהיה עוזר מחקר של קורנליוס, הביעו הסתייגויות כלפיה. נדרשו לו עוד שלוש שנים עד שהגיש את העבודה Konstruktion des Ästhetischen למנחה החדש שלו, פאול טיליך. הנאצים שללו את תוארו של אדורנו, כמו גם תאריהם של כל חבריו הפרופסורים ה"לא-אריים" בשנת 1933.
נושא הרצאת החניכה של אדורנו היה חשיבותה של הפילוסופיה היום. בהרצאתו הוא הטיל ספק במושג הטוטליות בפעם הראשונה, וזה היה רמז מוקדם למכתבו המפורסם מתוך המינימה מורליה, האומר שהשלם (the whole) הוא השקר (the untrue), מכתם המכוון כנגד הגל.
המסה שכתב אדורנו ב-1932, על המצב החברתי של המוזיקה (Zur gesellschaftlichen Lage der Musik), היא תרומתו לגליונות הראשונים של כתב העת למחקר חברתי (Zeitschrift für Sozialforschung) של הורקהיימר. רק ב-1938 הוא הצטרף למכון למחקר חברתי.
בין ברלין ובין אוקספורד (1934-1937)
משנות ה-20 המאוחרות והלאה, במהלך ביקורים בברלין, קשר אדורנו קשרים קרובים עם ולטר בנימין ועם ארנסט בלוך. את עבודתו החשובה הראשונה של בלוך – רוח האוטופיה (Geist der Utopie) – הוא כבר הכיר עוד ב-1921. ברלין הייתה גם עירה של הכימאית מרגרטה (גרטל) קרפלוס (Margarethe 'Gretel' Karplus 1902-1993), שתינשא לו בלונדון ב-1937. ב-1934, כדי להימלט מהשלטון הנאצי, הוא היגר לאנגליה, בתקווה לקבל משרת פרופסור באוקספורד.
ב-1936 פורסם ב-Zeitschrift אחד מהטקסטים מעוררי המחלוקת ביותר מאת אדורנו, על הג'אז (Über Jazz). באותו זמן, המילה "ג'אז" שימשה פעמים רבות כשם כללי לכל סוגי המוזיקה הפופולרית. המאמר לא דן בג'אז כסגנון מוזיקלי אלא יצא נגד צורת הבידור הפורחת הזו ונגד חרושת התרבות. אדורנו האמין שחרושת התרבות היא מערכת המיועדת לשליטה בחברה דרך יצירה של תרבות מתוקננת (standardized) המעצימה את המסחור של הביטוי האמנותי. אדורנו דן בנושא זה גם במאמרו על האופי הפֶטישיסטי של המוזיקה (On the Fetish-Character in Music) (Zeitschrift, 1938), שבו הוא מנסח את אמירתו המפורסמת – "כל בידור שמשחרר את עצמו ממחיר השוק מקבל מאפיינים חתרניים".
התכתבות ענפה עם הורקהיימר, שחי אז בגלות בארצות הברית, הובילה להצעת עבודה באמריקה.
מהגר בארצות הברית (1938-1949)
אחרי שביקר בניו יורק סיטי בפעם הראשונה ב-1937, החליט אדורנו לעקור לשם. הוא נפרד מהוריו בבריסל, ושנתיים אחר כך הם הצטרפו אליו. מולטר בנימין הוא נפרד בסן רמו. בנימין בחר להישאר באירופה, והתקשורת ההדוקה ביניהם הוגבלה מאז למכתבים בלבד. ההסדרים שאפשרו את המעבר של אדורנו לארצות הברית קבעו שחלק מזמנו יוקדש למכון למחקר חברתי, שהועתק אז לאוניברסיטת קולומביה, ובשאר יהיה מנהל מוזיקלי בפרויקט הרדיו של הסוציולוג האוסטרי פול לזרספלד באוניברסיטת פרינסטון.
ההסדר הזה נמשך עד 1941. עיקר עניינו של אדורנו היה אז בשיתוף פעולה ישיר עם הורקהיימר. הם עברו ללוס אנג'לס ביחד, ושם הוא לימד במשך שבע שנים והיה שותף לניהול יחידת המחקר ב-UCLA. עבודתם המשותפת התבטאה לראשונה במהדורה הראשונה של ספרם הדיאלקטיקה של הנאורות (Dialektik der Aufklärung) ב-1947. לנוכח אירועי השואה שהלכו והתחוורו אז, נפתחה העבודה במילים האלה:
בספר זה, שזכה בעיקר להתעלמות עד שיצא שנית לאור ב-1969, מציגים אדורנו והורקהיימר דינמיקה בקרב ציוויליזציה שנוטה להרס עצמי. הם טוענים שהנאורות הפכה את מושג התבונה לכוח לא רציונלי. כתוצאה מכך, התבונה השתלטה לא רק על הטבע, אלא גם על האנושיות עצמה. את הרציונליזציה הזאת של האנושיות הם זיהו כגורם לפשיזם ולמשטרים טוטליטריים אחרים.
אחרי 1945 הפסיק אדורנו את עבודתו כמלחין. בשנות ה-40 הוא עבד על הפילוסופיה של המוזיקה החדשה (Philosophie der neuen Musik) ועל הלחנה לסרטים של הנס אייזלר. הוא גם תרם איטרפרטציות איכותניות למחקרים על דעות קדומות שערכו כמה מכוני מחקר בארצות הברית וחשפו את האופי האוטוריטרי של הנבדק דרך שאלות עקיפות.
התקופה האחרונה בפרנקפורט (1949-1969)
אחרי מלחמת העולם השנייה שב אדורנו לגרמניה, אליה התגעגע. ב-1949/1950, בזכות השפעתו של הורקהיימר, הוא קיבל משרת פרופסור באוניברסיטת פרנקפורט, וחזר אל הקריירה האקדמית שלו לאחר הפסקה ממושכת. זו הגיעה לשיאה עם מינויו הכפול לפרופסור מן המניין (Ordinarius) לפילוסופיה ולסוציולוגיה. מנהיגותו של אדורנו במכון למחקר חברתי, שחזר אף הוא לאוניברסיטה, הלכה והתחזקה, בעוד הורקהיימר, שהיה מבוגר מאדורנו בשמונה שנים, נסוג מן הניהול בהדרגה עד שב-1958/1959 השאיר אותו בידיו של חברו הצעיר ממנו.
אוסף המכתמים (אפיגראמות) של אדורנו, מינימה מורליה, יצא לאור בגרמניה שאחרי המלחמה. הוא הציג בו "מדע מלנכולי" (כהיפוך של "המדע העליז") על הרקע האפל של הפשיזם, הסטליניזם וחרושת התרבות, שאיננו מציע, לכאורה, אלטרנטיבות פוליטיות או כלכליות: "אין דרך נכונה לחיות חיי טעות" ("Es gibt kein richtiges Leben im falschen"). עם הספר הזה היה אדורנו לדמות אינטלקטואלית מכוננת ברפובליקה המערב גרמנית. ב-1953 נעשה ניסיון אחרון לשתף אותו במחקר בארצות הברית, אך הוא נכשל.
להלן רשימה חלקית של הישגיו של אדורנו:
השנים האחרונות (1967-1969)
ב-1966 נוסדה בגרמניה האופוזיציה החוץ-פרלמנטרית APO נגד שתי מפלגות הקואליציה הגדולות – CDU/CSU ו-SPD. ה-APO פעלה בעיקר נגד חקיקת חוקים לשעת חירום. אדורנו היה מבקר גלוי כנגד החוקים לשעת חירום, והשתתף באירוע שארגן ועד הפעולה "דמוקרטיה במצב חירום". כשהסטודנט בנו אונזורג (Benno Ohnesorg) נורה בידי שוטר בהפגנה נגד ביקורו של השאה הפרסי, הקצינו העמדות של APO השמאלנית והתחילו מהומות באוניברסיטאות. במידה רבה היו אלה סטודנטים של אדורנו שתרגמו תאוריה של התקוממות למעשה, וגזרו פרקסיס מתוך תאוריה ביקורתית. ב-31 בינואר 1969 ביקש אדורנו את עזרת המשטרה בסילוק סטודנטים שהשתלטו על המכון בפרנקפורט, מתוך פחד מוונדליזם, וכתוצאה מכך נעצרו 76 מחברי תנועת ה-SDS של רודי דוצ'קה. אדורנו עצמו נעשה אז למטרה לפעולות של הסטודנטים. הוא ביקר בחריפות את הנטייה האנטי-אינטלקטואלית בשמאל של שנות ה-60, וקרא ל"מחשבה פתוחה": "מעבר לכל תוכן מסוים, המחשבה היא בראש ובראשונה כוח ההתנגדות". ב-1969 התגברו ההפרעות בהרצאות שלו, והמפורסמת שבהן הייתה השתלטותן של סטודנטיות חשופות-חזה על בימת המרצה, עד שאדורנו הפסיק את סדרת ההרצאות. במכתב לסמואל בקט, הוא כתב: "ההרגשה להיות מותקף פתאום כריאקציונר – יש בה מן ההפתעה, לכל הפחות".
ביוגרף של אדורנו בשם סטפן מולר-דום (Stefan Müller-Doohm) טוען שאדורנו היה משוכנע שהתקפות הסטודנטים מכוונות כלפי התאוריות שלו כמו כלפיו עצמו ושהוא חשש שהמצב הפוליטי באותו זמן עלול להוביל לטוטליטריזם.
תאוריה
בתחילת דרכו הושפע אדורנו מסרן קירקגור, והעביר קורס (ראשון) בהשפעתו אודות מגבלות הפילוסופיה. בהמשך, שכלל את רעיונותיו, וטען כי דרך ההסתכלות שלנו על העולם מושפעת מאוד מהתרבות בה אנו חיים. כתוצאה מכך, חקר האמת נידון כמעט תמיד לכישלון מאחר שהסביבה שלנו יוצרת עבורנו שפה – עולם מושגים, או תפישה – הממסכים על האמת. לפעולת מיסוך זו קרא "חרושת תרבות" וטען כי הסיכוי היחיד להימלט ממנה ולהתקרב להתבוננות על האמת נמצאת באמנות. יחד עם התאורטיקנים הרמן ברוך וקלמנט גרינברג הרחיב גם את המושג קיטש, המסמל את מוצרי חרושת התרבות, ואת המושג אוונגרד, המסמל את האמנות הצועדת על קרקע שלא "נכבשה" עדיין על ידי חרושת התרבות. הנושא מטופל בהרחבה בספרו "תאוריה של האסתטיקה" (Ästhetische Theorie) שפורסם ב-1970.
את אמירתו המפורסמת של אדורנו משנת 1949, "לכתוב שירה אחרי אושוויץ זו ברבריות", ניתן לפרש בכמה צורות. משה צוקרמן רואה בה הבעה של אי-אמון באמנות נוכח כישלונה הבוגדני אל מול הברבריות, הוא שומע בה גם פקפוק לגבי יכולתה של האמנות להיחלץ מהפקת עונג, אפילו בהקשר של עימות עם הזוועה האולטימטיבית, והוא גם חש בה את מועקת התודעה, שהשואה איננה ניתנת לייצוג, לא באופן מושגי-שכלתני ולא באופן אסתטי-אמנותי. בערוב ימיו חזר בו אדורנו מן הנחרצות של אמירתו. בספרו "דיאלקטיקה שלילית" הוא טען שהסבל זכאי לייצוג כשם שהמעונה זכאי לצרוח, ועל-כן "ייתכן שהייתה זו טעות לקבוע שאחרי אושוויץ לא ניתן עוד לכתוב שירה".
שושלת פהלווי
שושלת פהלווי (בפרסית: ; הייתה קרויה לעיתים גם המדינה האימפריאלית של פרס) היא שושלת המלוכה האחרונה באיראן. תחילתה של השושלת ב־1925, כאשר הוכתר רזא ח'אן לשאה במקום אחמד שאה קאג'אר מהשושלת הקאג'ארית, וסופה בהדחתו של מוחמד רזא שאה פהלווי במהלך המהפכה האסלאמית ב-1979. הטוען לכתר פהלווי כיום הוא רזא כורש עלי פהלווי, והוא פועל נגד משטר הרפובליקה האסלאמית מגלות.
רזא שאה פהלווי (1925–1944)
שמו המקורי היה רזא ח'אן והוא עלה לשלטון לאחר שביצע הפיכה צבאית מוצלחת באיראן ב־1921.
הוא כיהן כשר המלחמה והמפקד העליון של צבאו, ומ־1923 היה גם ראש הממשלה. ב־1925 הכריז עצמו כשאה (קיסר). ב־1935 שינה את שם ארצו מפרס לאיראן. ביצע רפורמות במדינתו והידק את הקשרים עם שכנותיה. ב־1941 אילצו אותו בעלות הברית לוותר על כיסאו לבנו מוחמד רזא שאה לאור ניסיונתו להתקרב לגרמניה הנאצית והוא הוגלה לדרום אפריקה, שם מת.
מעמדות חברתיים
הרפורמות שהנהיג רזא שאה הובילו לשינויי מעמד בחברה הפרסית ולהקמת סדר מעמדות חדש:
מוחמד רזא שאה פהלווי (1944–1980)
מוחמד רזא שאה פהלווי עלה לשלטון לאחר גלותו של אביו והנהיג רפורמות בארצו. בשנת 1946, לאחר משבר איראן במסגרת המלחמה הקרה, נסוגו כוחות הצבא האדום האחרונים מאיראן. מתנגדו העיקרי היה איש הדת האייתוללה רוחאללה ח'ומייני, שגלה מארצו ב־1963 והגיע לצרפת. לאחר ההפיכה שהתרחשה ב־1953 שבמסגרתה הודח ראש הממשלה מוחמד מוסאדק, השיג מוחמד רזא שאה סמכויות שלטון אוטוקרטיות וקידם תהליכי רפורמות מרחיקי לכת בסגנון מערבי, אשר נודעו בכינוי הכולל "המהפכה הלבנה". מוחמד רזא שאה פהלווי הודח במהפכה האיראנית ב־1979 על ידי ח'ומייני. לאחר שהודח ב־1979, גלה ברחבי העולם עד שנקבר במצרים ב־1980. הסכם אלג'יר שחתם השאה עם משטר סדאם חוסיין בעיראק, התמוסס לאחר המהפכה האסלאמית עם פרוץ מלחמת איראן–עיראק.
בין השאה לבין מדינת ישראל נרקמה ידידות מיוחדת וזאת במסגרת "ברית הפריפריה". השאה מכר לישראל, בין השאר, כמויות גדולות של נפט לאחר מלחמת ששת הימים. חברות בנייה ישראליות פעלו באיראן.
רזא כורש עלי (1980 ואילך) - השאה הגולה
גלה לארצות הברית לאחר מהפכת ח'ומייני (1979) ומנסה כיום לשוב לשלטון באיראן בדרכים חוקיות ודמוקרטיות.
RJ-45
RJ-45 (קיצור של Registered Jack 45) הוא תקע סטנדרטי לכבלי זוגות שזורים (כמו UTP או STP) כחלק מהקוד לתקנות פדרליות (Code of Federal Regulation) של ארצות הברית. לתקע RJ-45 שמונה פינים מנחושת, המסודרים בשורה. בדרך כלל מחברים את הכבל אל התקע על פי תקן TIA-568.
השימוש בתקעי RJ-45 נפוץ בעיקר ברשתות Ethernet (בעקבות כבלי הזוגות השזורים). ברוחבי פס של 10Mbps ו-100Mbps משתמשים רק בארבעה משמונת הגידים של הכבלים, ובהתאמה גם בתקעים. ארבעת הגידים הנותרים יכולים לשמש לגיבוי, לקו טלפון או לרשת נוספת. בקצבים של 1Gbps משתמשים בכל שמונת הגידים.
עקירת שן
עקירת שן (באנגלית: Exodontia, Tooth extraction, Dental extraction) היא פעולה כירורגית המבוצעת לרוב על ידי רופא שיניים ומטרתה סילוק שן שאינה ניתנת לטיפול שמרני או שיקומי מחלל הפה. ישנן סיבות רבות לביצוע עקירות: בדרך כלל הסיבה העיקרית היא לשם עקירת שיניים שאינן ניתנות לשיקום בעקבות עששת, מחלת חניכיים או טראומה דנטלית, בפרט כאשר מופיע כאב שיניים. לעיתים תבוצע עקירה בעקבות דלקת חוזרת של החניכיים, ציסטה ובעיות אחרות שיכולות לנבוע מבקיעה לא שלמה של שיני הבינה ובאורתודונטיה עשויים לעקור שיניים, בכחמישים אחוזים מהמקרים, על מנת ליצור מרחב לשאר השיניים להתיישר.
עקירת שן היא בדרך כלל פעולה פשוטה יחסית: רוב העקירות מבוצעות תחת הרדמה מקומית. ישנן שיניים שיותר קשה לעקור אותן וזה נובע מכמה סיבות, בעיקר ממיקום השן, צורת שורשיה ושלמותם. אנשים שסובלים מפוביית שיניים בדרך כלל יפחדו יותר מפעולות עקירה מאשר מטיפולים רגילים כמו סתימות. אם השן קבורה מתחת לקו החניכיים, עשויה להדרש פעולה כירורגית מסובכת יותר, הכוללת חיתוך של החניכיים והסרה של העצם שמחזיקה את השן עם מקדחה כירורגית. לאחר הפעולה נדרש תפירה רפואית על מנת להחזיר את החניכיים למיקומם הרגיל. פעולות כאלו מבוצעות בדרך כלל על ידי כירורג פה ולסת. לעיתים קרובות רופאי שיניים כלליים ופריודנטים מבצעים עקירות שיניים מהסיבה שזוהי פעולה יחסית בסיסית שנלמדת בבתי ספר לרפואת שיניים וכי זוהי פעולה מקדימה לטיפול דנטלי כמו שתלים.
סיבות
ישנן כמה סיבות לביצוע עקירות שיניים:
סוגי עקירות
עקירות פשוטות מבוצעות על שיניים הנראות בחלל הפה, בדרך כלל תחת הרדמה מקומית. במהלך העקירה נוהגים להשתמש במכשירים אשר עוזרים להעלות (מעלית שורש) ולתפוס את השן (מלקחיים דנטליות). העקירה תבוצע על ידי נדנוד השן עד למצב שבו מכתשי העצם התרחבו מספיק והשן מספיק רופפת ומוכנה להוצאה. ההוצאה באמצעות מלקחיים תבוצע בצורה איטית תוך כדי הפעלת לחץ מבוקר.