cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תרגום השבעים
תרגום השבעים (ביוונית עתיקה: Ἡ Μετάφρασις τῶν Ἑβδομήκοντα או ; בלטינית: Septuaginta או ; ידוע בעברית גם כ ) הוא השם שניתן לתרגום המקרא ליוונית קוינה במאה השלישית והשנייה לפני הספירה. בתחילה תורגמו רק חמשת חומשי התורה על ידי יהודים, וכעבור 350 שנה תורגמו ספרים מקראיים אחרים על ידי הנוצרים שאימצו את מונח זה. בראשיתו, התרגום נועד לשמש את היהודים דוברי־היוונית באגן הים התיכון, בייחוד באלכסנדריה. בהמשך, עם אימוצו של התרגום לחיק הנצרות, הוא ננטש על ידי היהדות והשתמר בעיקר בכנסייה הנוצרית בה הוגדר בתור הברית הישנה. הנצרות האורתודוקסית רואה בו עד היום את הנוסח המקודש היחיד. האוסף המלא של תרגום השבעים כולל כ־50 חיבורים אשר רבים מתוכם לא נכללו בקאנון המקראי ונדחו על ידי חז"ל. בין הטקסט שקיים בנוסח המסורה לבין הטקסט של תרגום השבעים יש לעיתים הבדלי נוסח, סגנון, מינוח ולעיתים ישנם אף הבדלים בסדר העריכה של הפרקים בחיבור.
התרגום
תרגום השבעים הוא במקורו תרגום שנעשה על ידי יהודים של חמשת חומשי התורה, עבור יהודי אלכסנדריה, ששפתם באותם ימים הייתה יוונית והעיר הייתה תחת השלטון ההלניסטי של מצרים התלמיית. סיפור מפורט על התהוות התרגום נמצא במקור חיצוני הידוע בשם "איגרת אריסטיאס". סיפור זה, שגרסאות שונות שלו מופיעות גם במקורות התלמודיים, מספר על שבעים ושניים רבנים חכמי ישראל הסנהדרין שהוזמנו לאלכסנדריה על ידי מלך מצרים תלמי השני (פילדלפוס, שמלך בין השנים 285–247 לפנה"ס) כדי לתרגם את התורה, לצורך צירופה לספרייה הגדולה באלכסנדריה. על פי הסיפור, העניק המלך לשבעים ושניים הזקנים תנאי מחיה נוחים למלאכת התרגום, בהושיבו אותם באי פארוס וזימונם לארמון מדי בוקר. הסיפור באיגרת אריסטיאס אפוף כולו אווירה חגיגית, ויחסו כלפי עצם מעשה התרגום אוהד. מקובל כי מידת האמינות ההיסטורית שלו נמוכה, וכי הוא נועד בעיקר לצרכים אפולוגטיים.
בגרסה המופיעה בתלמוד הבבלי התרגום מוצג כעובדה מוגמרת, שהיחס אליה מורכב. הסיפור על מעשה התרגום מתואר כנס, שבו על אף שהשליט הושיב את הזקנים בחדרים שונים, תרגמו הזקנים באורח פלאי את נוסח התורה באופן זהה זה לזה. בנוסף, מסופר בתלמוד על 15 פרטים ששינו הזקנים בתרגום מטעמים שונים – אולם רק ארבעה מאותם שינויים מתוארים אכן קיימים בתרגום השבעים שבידינו. יש המשערים כי במשך השנים התגלו השינויים ומתרגמים מאוחרים תיקנו אותם תוך השוואה לנוסח העברי המקורי. מלבד איגרת אריסטיאס והמקורות התלמודיים, מופיע הסיפור גם בחיבור של אפיפניוס מסלמיס (320–403 לספירה), "על מידות ומשקלות" שם גם מזכיר תרגמו שלושים ושישה זוגות של מתרגמים בנפרד את כל ספרי המקרא, וכאשר השוו את תרגומיהם נתחוור להם שאלו הסכימו בכל פרט ופרט. דעה דומה נמצאת אצל הירונימוס ואצל קדמונים נוספים.
בהיסטוריוגרפיה היהודית נחשב התרגום כאירוע שלילי. במגילת תענית בתרא מצוין ח' בטבת כתענית צדיקים משום שבו הושלם תרגום התורה ליוונית ו"החושך בא לעולם שלשה ימים". עובדה זאת מצוינת גם בסליחות שהתחברו לעשרה בטבת.
התפשטות התרגום השפיעה גם בעולם ההלכה, עד כדי שרבן שמעון בן גמליאל מתיר לכתוב את התנ"ך רק בעברית או ביוונית. רבי יוחנן מסביר שיסוד ההיתר בדרשת הפסוק "יפת אלהים ליפת וישכון באהלי שם" – יפיפותו של יפת (השפה היוונית) תשכון באהלי שם (עם ישראל).
מן נוסח תרגומי השבעים שבידינו נראה כי המקור העברי שהיה מונח לפני המתרגם (ה־Vorlage ) היה שונה מנוסח המסורה; סוגיית היחס בין המקור העברי שעל פיו נערך התרגום ליוונית ובין נוסח המסורה, וזיקתם אל נוסח עברי קדמון, היא העניין המרכזי המעסיק את חוקרי המקרא בדיונם בתרגום השבעים. השינויים שחז"ל מונים במסכת מגילה כוללים י"ג שינויי מילים ששונים מן המסורה ובעקבות כך היו שחלקו על מהימנות תרגום השבעים שבפנינו.
מרבית השינויים בין תרגום השבעים לנוסח המסורה הוא בעיקרו בעשרת הדורות מנח עד אברהם וגם מאדם עד נח – מרבית השינויים הם בכרונולוגיה כך שלמשל נוצר הבדל של 586 שנים בתקופה שבין אדם עד נח. ויוצא שמתושלח חי אחרי המבול ארבע עשרה שנה. כמו כן, קיים הבדל מצטבר של 650 בין נח לאברהם.
נוסח תרגום השבעים הועתק מכתב יד אחד למשנהו, ועוּבד פעמים רבות, וכבר במאות הראשונות לספירה היו קיימים מספר נוסחים שלו, שהעיקריים שבהם הם אלה של אוריגנס, טור 5 בהֶכְּספלה בארץ ישראל (מאמצע המאה ה־3 לספירה), של לוקיאנוס מאנטיוכיה שבסוריה ושל הֶסיכיוס  במצרים כתב היד המקורי איננו בידינו ויש אומרים שנשרף בשרפה המפורסמת שגרמו לגיונות יוליוס קיסר ברדפם אחרי פומפיוס, כך מובא אצל פולטרכוס, וגליו מוסיף שבאותה שרפה נשרפו יותר משבע מאות אלף ספרים וסווטוניוס.
כתבי היד השלמים הנודעים הם:
בסיום מעשה התרגום שהתקדם בעקבות ההליך הקאנוני של כתבי היד היהודיים הכיל תרגום השבעים את 24 ספרי המקרא, תרגום ספרים שנכתבו בעברית ואבדו, וספרים שנכתבו במקור בשפה היוונית. סדר הספרים שונה מאלה שבנוסח המסורה, וכן גם שמם של כמה מן הספרים. כך, למשל, ספר דברים נקרא בתרגום השבעים Δευτερονομιον – (שם שנתקבל גם בלטינית: Deuteronomium), שפירושו: החוק השני (או: המשני). שם זה מזכיר את הכינוי שניתן לספר דברים בידי חז"ל: "משנה תורה". שמות הספרים שבתרגום השבעים עברו בדרך כלל לתרגומים הלטיניים, ומהם למהדורות המתורגמות של התנ"ך בשפות האירופיות האחרות.
אופיו של התרגום
בדרך כלל לא חששו המתרגמים מהאנשת האל (אנתרופומורפיזם), אולם במקרים קיצוניים גם הם הרחיקו הגשמה. כך הפסוק, מתורגם 'כבוד ה' יביט'; ו מתורגם "ויראו את המקום שם עמד אלהי ישראל".
בתרגום השבעים משולבים מדרשי חז"ל, ויש אף מדרשים המשולבים בו אשר אינם מצויים אצל חז"ל. גם התרגום לספר משלי כולו נושא אופי מדרשי.
במקומות אחדים מחליף המתרגם את שמות המקומות העתיקים בשמות בני זמנו, כך בתרגום הפסוק, "ארם" מתורגם 'סוריה' ו"פלשתים" 'יוונים'.
הבדל מעניין נוסף הקיים בין נוסח המסורה למקורו של תרגום השבעים נמצא בתרגום לפסוקים בבראשית:. האות מ|מ"ם במילה "מאשר" צריכה פירוש (ועיין פירושו של אבן עזרא), מלבד העובדה שלשאר השבטים הפניה אינה כוללת אותיות השימוש. בתרגום השבעים לעומת זאת נכתב – כלומר, האות מ"ם שייכת למילה עקבם (כתיב חסר) ובנוסח המסורה היא עברה אל המילה הבאה.
תרגום השבעים מסייע במידה רבה לשחזר את מבנה ספר ירמיהו, משום שסדר הפרקים בו שונה וקצר בכשביעית מזה של נוסח המסורה. מגילת ירמיהו ממערה מס' 4 בקומראן דומה למדי למצע העברי של תרגום השבעים, ולכן הניחו החוקרים כי זאת היא הגרסה המקורית של ספר ירמיהו, שבשלב מאוחר יותר הורחבה לכדי הספר הקיים בנוסח המסורה.
סקירת העיבודים
ההבדלים הרבים בין נוסח המסורה לתרגום השבעים הביאו לכך שמתרגמים עיבדו אותו כדי שיתאים לנוסח המסורה; המעבדים היהודים הידועים הם: קאיגה καιγε – תיאודוטיון ועקילס, ששמו להם למטרה את האחדת הנוסח והתאמת התרגום לנוסח המסורה שכבר התפשט אז, וברוח זאת יש להבין את הנאמר במסכת קידושין:. המעבדים הנוצריים הקדומים, ביססו את הגותם במידה רבה על תרגום השבעים; הידועים שבהם הם אוריגינס, סימכוס ולוקיאנוס מאנטיוכיה. נמצאו גם עיבודים של תרגום השבעים במערות מדבר יהודה.
עקילס והמגילות מקומראן לא תרגמו את השם המפורש, אלא כתבוהו בעברית משום קדושתו. התרגום הקרוי קייגה־תיאודוטיון, שמחברו אנונימי וחי כנראה בסביבות 50 לספירה, נקרא כך משום שכל מילת 'גם' מתורגמת על ידו – καιγε, כלומר – 'לפחות' על פי הכלל הפרשני (שרבי עקיבא השתמש בו בתדירות גבוהה) שכל מילת 'גם' בתורה באה לרבות. תאודוטיון, שחי בסוף המאה ה־2 לספירה, התבסס על התרגום הקרוי 'קייגה תיאודוטיון', והעתיק ממנו מילים רבות שלא ידע לתרגמן, בצורת תעתיק יווני ללא תרגום.
עקילס הכין את העיבוד שלו לתרגום השבעים בסביבות שנת 125 לספירה, והחוקרים מזהים אותו עם אונקלוס שנזכר במסכת מגילה. אולם התרגום היווני של עקילס מדויק יותר מהתרגום הארמי של אונקלוס. עקילס היה, ככל הנראה, תלמידו של רבי עקיבא ולפי תורת רבו שדרש כל אות וכל תג בתורה, דאג עקילס לתרגם במדויק כל מילה וכל מרכיב במילה. לעיתים ניתן לראות בתרגומו מגמתיות להתרחק מהקשרים נוצריים, כגון במילה 'משיח', שבשונה מהתרגומים האחרים שתרגמו 'כריסטוס', הוא בחר תרגום אחר כדי להימנע מההקשר הנוצרי. ככל המשתמע מהתלמוד הירושלמי, עקילס הוא אונקלוס.
סימכוס (או סומכוס) חי בסוף המאה ה־2. לא ברורה השתייכותו הדתית וקיימות מספר השערות בדבר. לפי מקורות קדומים אחדים, שהתקבלו על־ידי מקורות מודרניים אחרים, הוא היה שומרוני שהתגייר ולאחר מכן התנצר, אך כפר גם ברבים מעיקרי האמונה הנוצרית; עיבודו פחות מדויק מזה של עקילס. אוריגינס, מאבות הכנסייה, שחי באמצע המאה ה־3, חיבר את ההכספלה – חיבור בעל 6 טורים מקבילים ובהם נוסח המקרא בעברית, התעתיק היווני שלו וארבעה תרגומים יווניים, מתוכם אחד שמקורו לא ברור, עקילס, סימכוס וקייגה־תיאודוטיון. עיבוד נוסף הוא זה של הֶסיכיוס, שמוצאו ממצרים בשנת 300 לספירה. מעבד אחר הוא לוקיאנוס מאנטיוכיה (מת ב־312), והוא מסתמך בדרך כלל על העיבוד של אוריגינס.
בנוסף לתרגום זה קיימים מספר רב של תרגומים ליוונית, חלקם ניתרגמו ישירות מהמקור העברי על מנת לשמר את נוסחו וחלקם הם עיבודים לתרגומים קיימים בשפה היוונית כאשר הנוסח העברי המקורי לא עמד למול עיני המתרגמים. הוצאה ביקורתית של תרגום השבעים יצאה על ידי מספר חוקרים בגטינגן.
סדר הספרים
(הספרים המסומנים ב־* הם ספרים חיצוניים)
מרגרט תומאס
מרגרט תומאס (באנגלית: Margaret Thomas; 23 בדצמבר 1842 – 24 בדצמבר 1929) הייתה סופרת, משוררת ואמנית בריטית, שהתגוררה באוסטרליה.
ביוגרפיה
תומאס נולדה בקרוידון, סארי, אנגליה, בתו של תומאס קוק, בעל הספינה. תאריך הלידה שלה מצוטט לעיתים קרובות באופן שגוי כ-1843 והיא עצמה לא הייתה עקבית שנשאלה לגבי גילה. בנוסף התגלה כי היא נקראה במקור מרגרט קוק ורק אחר כך שינתה את שם משפחתה לשם הפרטי של אביה.
קריירה
היא היגרה עם משפחתה לאוסטרליה בשנת 1852. היא למדה פיסול אצל צ'ארלס סאמרס במלבורן. היא הציגה דיוקן על מדליון בתערוכה הראשונה של החברה הוויקטוריאנית לאמנויות יפות שהתקיימה בשנת 1857. תומאס התגוררה בריצ'מונד, ויקטוריה והציגה שם את יצירותיה באופן קבוע.
בסביבות 1867 נסעה תומאס לאירופה כדי להמשיך בלימודיה. היא הציגה מדליון בתערוכת האקדמיה המלכותית בשנת 1868. לאחר שלמדה שלוש שנים ברומא היא המשיכה את לימודיה באקדמיה המלכותית, לונדון, ובשנת 1872 זכתה במדליית הכסף לפיסול.
בין השנים 1868–1880 תומאס הציגה את ציוריה (בעיקר דיוקנאות) באקדמיה המלכותית. בשנת 1880 כתבה תומאס את זיכרונותיו של צ'ארלס סאמרס, המאסטר הראשון שלה, ובאותה שנה השלימה את הפסל שלו לאולם בטאונטון. לאחר מכן פיסלה דיוקן של הנרי פילדינג ומכובדים אחרים מסאמרסט. היא החלה לכתוב לעיתונים ובשנת 1888 דגלאס סלדן כלל שבעה משיריה בספר "משוררים אוסטרלים".
בשנת 1888 עזבה תומאס את אנגליה לברטאן, ולאחר מכן המשיכה לרומא. היא עזבה את רומא, מלווה בחברתה הנרייטה פילקינגטון (1848–1927). במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 הן טיילו ברחבי המזרח התיכון וספרה משנת A Scamper 1892 Through Spain and Tangier"  הוקדש לחברתה. ספר זה והספר "Two Years in Palestine and Syria" משנת 1899, אוירו על ידה.
בשנת 1902 פרסמה ספרון קטן, "Denmark Past and Present", ואחריו "How to Judge Pictures" ו-"A Painter's Pastime" משנת 1908.
בשנת 1911 פורסם ספרה, "איך להבין פיסול". ספר נוסף, "ידידות, שירים בזיכרון", פורסם בשנת 1927 לאחר מותה של הנרייטה פילקינגטון. תומאס ציירה מספר גדול של איורים בצבע שפורסמו בספרו של ג'ון קלמן "מדמשק לפלמירה", בשנת 1908.
תומאס לא התחתנה, אם כי בילתה חלק ניכר מחייה הבוגרים עם הנרייטה פילקינגטון. הזוג עבר לנורטון, הרטפורדשייר בשנת 1911, והתגוררו בקרופט ליין, שם נפטרה ב-24 בדצמבר 1929 ונקברה לצידה פילקינגטון, שמתה שנתיים לפני כן, בחצר הכנסייה של נורטון. כמה מפסליה ו-27 מציוריה נמצאים באוספי מוזיאון צפון הרטפורדשייר, המכיל גם עבודות של הנרייטה פילקינגטון.
באוסטרליה
ציור שלה, דמותו של צ'ארלס סאמרס, משנת 1879 היה הדיוקן הראשון של אמנית אוסטרלית שנכנסה לאוסף הגלריה הלאומית של ויקטוריה, ובמיוחד היה זה גם ציור השמן הראשון של אמנית אוסטרלית שנרכש על ידי הגלריה הלאומית של ויקטוריה בשנת 1881. דיוקנו של צ'ארלס סאמרס, ודיוקן מדליון של סר רדמונד בארי, נמצאים באוסף ההיסטורי בספרייה הממלכתית של ויקטוריה, מלבורן.
המנון אוסטריה
ארץ ההרים, ארץ פלג מים (גרמנית: Land der Berge, Land am Strome) הוא ההמנון הלאומי של אוסטריה. השיר הפך להמנון אוסטריה ב-22 באוקטובר 1946. מילותיו חוברו על ידי פאולה מולדן, ואת לחנו כתב וולפגנג אמדאוס מוצרט זמן קצר לפני מותו. ישנם הגורסים כי הלחן לא חובר על ידי מוצרט אלא על ידי יוהאן הולצר, שהיה מלחין ובונה חופשי.
אלן סונדרס
חייו
אלן סונדרס נולד באנגליה בשנת 1886. מגיל צעיר, החל משנת 1908, שירת במשטרה הבריטית בהודו. שירת שם עד לשנת 1914, שבה פרצה מלחמת העולם הראשונה, עת התגייס לצבא הבריטי, נלחם בצרפת, פלנדריה והגיע לדרגת מייג'ור. כאיש צבא הגיע לארץ ישראל בשנת 1919 והצטרף למשטרה הבריטית בארץ ישראל, שהייתה אז בשלבי התארגנות, במסגרת הממשל הצבאי. בשנת 1920, עם כינון הממשל האזרחי של המנדט הבריטי, נתמנה סונדרס למפקד משטרת ירושלים ולאחר מכן הוצב למחוז שכם. בנובמבר 1928 חזר סונדרס לירושלים לשמש כסגנו של המפקד הכללי של משטרת המנדט ארתור סטפן מאברוגורדאטו (שהיה עוין את היישוב היהודי).
פעמים אחדות מילא סונדרס את תפקיד מפקד משטרת המנדט בפועל, בין היתר בימי מאורעות תרפ"ט. פעולתו בתקופה זו זיכתה אותו במדליה מאת ג'ורג' החמישי מלך בריטניה, אולם ביישוב היהודי נמתחה ביקורת על הססנותו בדיכוי הפרעות. בפרוץ המאורעות (ב-23 באוגוסט 1929), נהרו ערבים רבים, נושאי אלות וסכינים, לירושלים. אחד מקציני המשטרה הורה להחרים את האלות שנשאו עמם המפגינים בדרכם מיריחו לירושלים, אולם סונדרס ציווה להפסיק את החרמת האלות, כדי לא להרגיז את הערבים וביודעו מה קטן כוח המשטרה העומד לרשותו. לפי פקודתו נכנסו השוטרים הבריטיים לעיר העתיקה ללא נשק והם נשאו נשק רק בתחומי העיר החדשה. יתרה מזאת, סונדרס חש אל חאג' אמין אל-חוסייני, המופתי של ירושלים ושאל אותו מדוע בא ההמון לעיר העתיקה כשהוא נושא עמו מקלות ואלות. המופתי השיב כי כל מטרתם של ההמונים אינה אלא להגן על עצמם אם יותקפו על ידי היהודים. בכך לא היה כדי למנוע את הפרעות וההמונים פרצו אל העיר החדשה וערכו פרעות, שנמשכו ימים אחדים, ובהן נרצחו עשרות יהודים.
אנשי הנהגת היישוב רחל ינאית בן-צבי ומפקד ארגון ההגנה יוסף הכט ביקשו תגבורת של אנשי הארגון מתל אביב ומחיפה, שיחושו להגנת ירושלים. ממשלת המנדט הקדימה למנוע זאת והורתה לשלטונות בחיפה וביפו למנוע עליית מגינים יהודים לירושלים. סונדרס, כמפקד משטרת המנדט בפועל, הודיע למושל חיפה, בשיחת טלפון שנרשמה והונצחה, כי עליו "לשמור היטב על היהודים ועל ההגנה ולראות אם נוסעים הרבה יהודים לצד (ככל הנראה - לכיוון) ירושלים, לבדוק אותם היטב. מכוניות עם קבוצות בחורים יש לבדוק היטב".
כשהחלה ההתקפה הערבית על רמת רחל, יצא אחד מחברי הקיבוץ, תוך סיכון נפשו במעבר דרך השכונות הערביות, לירושלים ובעזרת יצחק בן-צבי הגיע אל סונדרס ודרש ממנו נשק להגנת הקיבוץ. סונדרס הבטיח לשלוח שנים-עשר רובים, אולם לאחר שפנה למזכירות ממשלת המנדט, נענה כי אין לתת נשק ליהודים. הקיבוץ הותקף, נהרס וננטש למשך שלושה חודשים.
ביולי 1931 מונה רוי ספייסר למפקד הכללי של משטרת המנדט וסונדרס, כסגן המפקד הכללי, היה לסגנו.
בדצמבר 1935 הוצב סונדרס לשירות כמפקד המשטרה הבריטית בניגריה. בנובמבר 1937, בעת מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט, לאחר שמפקד משטרת המנדט רוי ספייסר יצא את ארץ ישראל לחופשה, לאחר ניסיון התנקשות בחייו, הוזעק סונדרס מניגריה לארץ ישראל ומונה למפקד המשטרה בפועל. כאשר ספייסר החליט שלא לשוב לארץ ישראל מונה סונדרס למפקד הכללי של משטרת המנדט בארץ ישראל וחבר המועצה המייעצת לנציב העליון.
מאחר שמאורעות תרצ"ו-תרצ"ט היו לא רק התקפה על היישוב היהודי, אלא גם בגדר מרד מזוין נגד שלטון המנדט הבריטי, היה תפקיד משטרת המנדט בדיכויין מצומצם יותר ועיקר המאבק נוהל בכוח הצבא הבריטי בפיקודו של גנרל ארצ'יבלד וייוול ובהנחייתו של צ'ארלס טגארט, המומחה הבריטי למלחמה בטרור שהוזעק לארץ ישראל, תכנן את מערך ההגנה ויזם את הקמת מצודות טגארט וגדר הצפון. במצב דברים זה לא היה בגישתו ההססנית של סונדרס להשפיע על מהלך העניינים.
בתקופתו של סונדרס כמפקד משטרת המנדט, התרחשה הוצאתו להורג ללא משפט של מפקד הלח"י אברהם שטרן (יאיר) ב-12 בפברואר 1942 על ידי אנשי משטרת המנדט בפיקודו של ג'פרי מורטון.
בסוף 1943, סיים סונדרס את תפקידו כמפקד משטרת המנדט ובשנת 1944 נתמנה ליועץ לענייני משטרה במפקדת הכוחות הבריטיים ביוון. בשנים 1945–1946 שירת כמנהל הצנזורה הצבאית הבריטית במזרח התיכון. בין 1946 ל-1952 שימש כנציב המשטרה בחבל טריפוליטניה שבלוב.
אלן סונדרס היה נשוי לאווה סטריקלנד, ואב לבן. הוא מת ב-26 במרץ 1964.
בולוניה (נפה)
נפת בולוניה (באיטלקית: Provincia di Bologna) היא נפה במחוז אמיליה-רומאניה שבאיטליה. היא משתרעת על שטח של 3,702 קמ"ר, ובשנת 2005 התגוררו בה 944,297 נפש. בירתה של הנפה בעיר בולוניה.
הנפה גובלת בנפת פרארה במחוז אמיליה-רומאניה בצפון, בנפת רוונה במחוז אמיליה-רומאניה במזרח, בפירנצה ובפראטו ובפיסטויה במחוז טוסקנה בדרום, בנפת מודנה במחוז אמיליה-רומאניה במערב.
רוזוודוב
רוזוודוב (בפולנית: Rozwadów; ביידיש: ראָזוועדאָוו) הוא פרוור של סטאלובה וולה שבפולין.
היסטוריה
היישוב נוסד כעיירה בשנת 1690, והפך לחלק מסטאלובה וולה בשנת 1973.
הקהילה היהודית
רוזוודוב כללה שטעטל יהודי משגשג לפני מלחמת העולם השנייה, שהיה קשור קשר הדוק עם הקהילות היהודיות בטרנובז'ג ועיירות סמוכות, בהן אולנוב, מיילץ, וז'יקוב. קהילות אלה, נמחקו כליל על ידי הגרמנים במהלך השואה. במהלך הכיבוש הגרמני של פולין (1939–1945) יצרו שני רופאים פולנים, יוג'ין לזובסקי וסטניסלב מטולביץ', מצג שווא של מגפת טיפוס ברוזוודוב. האזור בהסגר שיצרו לזובסקי ומטולביץ' הפך למקלט עבור יהודים, שיכלו להתחבא ברוזוודוב בחסות המגפה המזויפת מבלי לחשוש שהנאצים יגלו אותם. מעריכים כי בסך הכל הרופאים הצילו כ-8,000 בני אדם מרצח.
חלק מיהודי המקום הוסתרו על ידי אמיליה מריה טוברניצקי גרסון שקיבלה הכרה כחסידת אומות העולם.
ציפורן (תבלין)
צִיפּוֹרֶן הוא תבלין העשוי מכפתורי פרחים מיובשים של עץ תבלין טרופי ירוק עד בשם אוגניית הציפורן (שם מדעי: Syzygium aromaticum) ממשפחת ההדסיים.
מוצאו של העץ הוא באיי מלוקו, המכונים "איי התבלין", שבמזרח אינדונזיה. ארצות הייצור של התבלין הן זנזיבר שבטנזניה, מאוריציוס וארצות דרום מזרח אסיה.
תיאור
גובהה של אוגניית הציפורן הוא 10–12 מטרים. עליה דמויי ביצה מוארכת ואורכם 5 עד 12 סנטימטרים. על פני העלים פזורות נקודות - בלוטות שמן. העץ פורח בגיל 5 וממשיך להניב עד גיל 80 פעמיים בשנה. עץ ממוצע מניב 3 עד 20 ק"ג ניצני ציפורן. תבלין הציפורן הוא ניצן הפרח הסגור. צבע הניצן ורוד לפני הייבוש וחום אדמדם אחריו. צורתו היא צורת מסמר.
שימושים
הניצנים נקטפים ביד ומיובשים. הם משווקים בשלמותם או טחונים ומשמשים לתיבול דברי מאפה, נקניקים, ממרחים ועוד. כ-20 אחוז ממשקל הניצן מהווה שמן ציפורן - חומר חיטוי חריף המכיל חומצת ציפורן (Eugenol), אצטט וברזל. שמן הציפורן מופק מזיקוק הניצנים, הגבעולים והעלים של הצמח. הוא משמש בתעשיית הווניל הסינתטי, חומרי טעם, בשמים, סבונים, סיגריות, תרופות, וממתקים.
ברפואה
בימי הביניים שימש התבלין מרכיב בתרופות שטיפלו בבעיות עיניים, במחלת הנפילה, בפעמת ובאין-אונות. כמו כן שימש הציפורן מרכיב בגלולה המעוררת חשק מיני.
בימינו, ברפואה העממית, משמש הציפורן כמרכיב בתרופות רבות וכסם להרדמה מקומית, בעיקר בטיפולי שיניים וחניכיים. שמן הציפורן משמש גם הוא להקלת כאבי שיניים כאבי שרירים וכאבי ראש, לסילוק פצעונים מהפנים ולריפוי יבלות וכתמים בעור.
ביהדות
בתרבות היהודית הציפורן משמש לברכה על בשמים בהבדלה. לעיתים מאחסנים אותו במכל "צריח" מתאים או נועצים אותו באתרוג.
דייגו ולאסקס דה קואיאר
דייגו ולאסקס דה קוּאֶיָאר (בספרדית: Diego Velázquez de Cuéllar; 1465, קואיאר - 12 ביוני 1524, סנטיאגו דה קובה) היה קונקיסטאדור ספרדי ומושלה הראשון של קובה.
ולאסקס השתתף במסעו השני של כריסטופר קולומבוס לעולם החדש ב-1493, התמקם בהיספניולה, וסייע בהפיכתה למושבה בהנהגתו של ניקולאס דה אוונדו. ב-1511 יצא לכבוש את קובה, ולאחר שדיכא את ההתנגדות המקומית במהלך 1512, השלים את כיבושה. מנהיג הילידים, אטואי, הוצא להורג בשריפה ב-2 בפברואר 1512. במהלך ההשתלטות על האי ייסד ולאסקס כמה ערים ובהן ברקואה (1512), סנטיאגו דה קובה (1514) והוואנה (1515).
בשלב זה היה ולאסקס למושל קובה. התושבים החדשים לא היו מעוניינים להיות כפופים למושל איי הודו המערבית, דייגו קולומבוס, וולאסקס הקים ממשל מקומי שהיה כפוף ישירות לספרד. ב-1518 מונה באופן רשמי למושל הכללי של קובה.
ולאסקס תמך במסעו של הרנאן קורטס לכיבוש מקסיקו, אך משנוכח כי קורטס מתכוון להתנער מחסותו, ולעשות לו מה שעשה לקולומבוס, שלח את פאנפילו דה נווארס לעצרו. קורטס תקף את נווארס עוד קודם לכן, ניצח אותו, ושכנע את כוחותיו להצטרף אליו. ולאסקס נותר ללא כל השפעה במקסיקו.
בטר פלייס
בטר פלייס (Better Place) הייתה חברה שמטרתה הייתה להקים תשתיות תפעול ותמיכה היקפיים עבור כלי רכב חשמליים. מטה החברה היה ממוקם בפאלו אלטו שבארצות הברית ובמרכז המחקר והפיתוח שבישראל.
את החברה הקים יזם ההיי-טק שי אגסי, ששימש כמנכ"ל בטר פלייס העולמית עד חודש אוקטובר 2012, יחד עם עידן עופר, יו"ר החברה לישראל, אשר כיהן כיו"ר בטר פלייס. מנכ"ל בטר פלייס ישראל היה האלוף בדימוס משה קפלינסקי, והוא התפטר בנובמבר 2012.
החברה הייתה פעילה במספר מדינות בעולם עד שקרסה ב-2013 לאחר שהמשקיעה הראשית, החברה לישראל, הודיעה כי לא תזרים יותר כספים לחברה. לאחר מכן החברה נמכרה בסכום שהיווה 1.5% בלבד מסכום ההשקעה בחברה.
פעילות החברה
בטר פלייס הייתה חברה להקמת תשתית תפעולית לטעינת מכוניות חשמליות ומתן שירותי דרך בפרישה רחבה. תחומי הפעילות של החברה היו:
מיזמים דומים
בצרפת חברת EDF בשיתוף טויוטה בונה נקודות הטענה למכוניות היברידיות בדרכים מרכזיות, ברחובות ובמגרשי חניה. שיתוף פעולה נוסף של EDF עם חברת Electromotive מתמקד בהתקנת נקודות הטענה בלונדון ובמקומות נוספים בבריטניה.
ביקורת ציבורית
על פעילות החברה הועברו מאז היווסדה ביקורות חיוביות ושליליות של שחקנים בשוק הרכב, שחקנים בשוק האנרגיה ושל הציבור הרחב.
ככלל, קיימת תמיכה ציבורית בחברה, בשל הטכנולוגיה "הירוקה" בה נעשה שימוש (ביחס לרכב מונע דלק), השפעתה להקטנת התלות בדלק נוזלי מיובא והיות החברה הראשונה להציע כלי רכב חשמליים במדינת ישראל.
עם זאת נטען כי:
לאחר שהחברה נמכרה מחדש בשנת 2013 ושמה שונה ל-'בטר פלייס דרייברז', התלוננו לקוחות בחודש אוקטובר אותה שנה כי החברה הגבילה משמעותית את מהירות טעינת סוללות הרכב. החברה מצידה גרסה כי מהלך זה נעשה בתגובה להתחמקות לקוחות מתשלומים חודשיים מזה כמה חודשים.
רחל שיין ארגמן
רחל שיין ארגמן (נולדה ב-13 ביולי 1955) היא שחקנית, יוצרת, כותבת, במאית, עורכת תוכן, מפיקה ומדובבת ישראלית. לשעבר חברה בוועד האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה.
ביוגרפיה
הייתה סולנית להקת חיל האוויר, שם ביצעה את השירים "מוכרחים להמשיך לנגן" ו"תמיד עולה המנגינה" שהפכו לנכסי צאן ברזל.
קריירה בתיאטרון ובקולנוע
ב-1976 שיחקה לצד שייקה אופיר בהצגה "אלף פרצופים". למדה תיאטרון באוניברסיטת תל אביב, ולאחר הלימודים כיכבה בתיאטרון הקאמרי בתפקיד הדסה בהצגה "ינטל" לצדה של ג'יטה מונטה, ובתפקיד ג'סיקה בהצגה "הסוחר מוונציה" לצד אבנר חזקיהו. בתיאטרון באר שבע גילמה את פולי ב"אופרה בגרוש" לצד נתן דטנר. ב-1980 גילמה את התפקיד הראשי בסרטה של עידית שחורי "מעגלים של שישבת". ב-1986 עיבדה יחד עם דניאלה מיכאלי ומיכל ורד, את הספר "ציפור הנפש" למחזה, בו גם שיחקה ולאחר מכן גם בקלטת וידאו באותו השם שיצאה ב-1991.
סרטי ילדים
משנת 1991 יוצרת, עורכת, מביימת ומפיקה סרטי ילדים. ב-1992 הפיקה את קלטת הילדים שביים דן וולמן על פי ספרו של דויד גרוסמן "איתמר מטייל על קירות" בכיכובו של ירון לונדון. ב-1992 הפיקה את קלטת הילדים "מעשה בחמישה בלונים" על פי ספרה של מרים רות בכיכובם של ירון לונדון ונורית גלרון. ב-1993 הפיקה את קלטת הילדים "אצלנו בפסנתר", המבוססת על שירי הילדים של נעמי שמר בהשתתפות מיקי קם, חיים צינוביץ', משה בקר ורינת גבאי (שמר עצמה אף הופיעה בקלטת בתפקיד אורח).
בשנת 1994 הפיקה את הקלטת "שירי משחק של דתיה בן-דור (מי שטוב לו ושמח כף ימחא)" ואף שיחקה את "האחות הרעה" בשיר "מה נועלים".
ב-1995 ביימה וכתבה את הקלטת "בוא אלי פרפר נחמד" על פי שירים מאת פניה ברגשטיין, ביימה (לצד עדי בנימינוב) וכתבה את הקלטות "סבתא בישלה דייסה - 100 שירי משחק ראשונים" בכיכובם של ליא קניג, אלינור אהרון ואלברט כהן (ארגמן אף דובבה את דמותו של יוני אצביוני), הפיקה עבור דתיה בן-דור את הקלטת "דגדוגים" וביימה את קלטות הילדים "אבא עושה בושות", ו"גומות החן של זוהר" על פי ספרו של מאיר שלו. בשנת 1997 כתבה את הקלטת "מועדון גן הרקדנים, כתבה וביימה את "איה פלוטו" ואת "המפוזר מכפר אז"ר" על פי ספריה של לאה גולדברג.
ב-1998 כתבה, הפיקה וערכה את הקלטת בבימויו של עדי בנימינוב "טמבולינה והפיסטוקים" בכיכובם של ליאור כלפון וציפי שביט.
ב-2004 כתבה, ערכה והפיקה את סדרת הטלוויזיה, הסרטים בובי לקס "עץ השירים" בכיכובה של מיכל צפיר ואת המחזמר "מאמא מיה" בכיכובן של שירי מימון, חני נחמיאס וציפי שביט.
בשנת 2005 כתבה, ערכה והפיקה את ה-DVD "אגם הבירבורים" בכיכובה של אגם רודברג.
ב-2006 כתבה והפיקה לצד גיל ססובר את תקליטורי ה-DVD "שורום זורום" ובשנת 2007 את "אצו רצו גמדים" על פי שיריה של מרים ילן שטקליס, ובשנת 2008 את ה-DVD "איך בוחרים שם לאחותי הקטנה" על פי שיריו של אהוד מנור, ואת ה-DVD "הסבתא של אפריים" על פי שיריה של לאה גולדברג בכיכובה של רבקה מיכאלי.
בין השנים 1997–2005 שימשה כעורכת ומפיקה ראשית באולפני מימד. בעשור השני של המאה ה-21 משמשת גם כלקטורית בקרן הקולנוע הישראלי, כמרצה וכמגשרת.
מוזיקה
בשנת 1995 הלחינה לראשונה את השיר "בובתי" עבור הסרט "בוא אלי פרפר נחמד".
בשנת 2003 הלחינה עם ליאורה שלזינגר את שיר הפתיחה של "עץ השירים" (ארגמן אף גם כתבה את מילות השיר).
בשנת 2007 הלחינה עם גדי גולדמן את השיר "הדוב חולה" עבור ה-DVD "אצו רצו גמדים".
חיים אישיים
אם לשלושה. בתה יערה ארגמן מעצבת האופנה הופיעה במספר סדרות בנעוריה, ובנה הוא השחקן איתמר ארגמן.
ולדימיר משקוב
ולדימיר לבוביץ' משקוב (ברוסית: Влади́мир Льво́вич Машко́в; נולד ב-27 בנובמבר 1963, טולה, ברית המועצות) הוא שחקן קולנוע טלוויזיה ותיאטרון, במאי, תסריטאי ומפיק קולנוע סובייטי-רוסי.
משמש בתור המנהל האמנותי של התיאטרון על שם אולג טבקוב. זוכה פרסי "ניקה" (1998, 2011), "נשר הזהב" (2009, 2011, 2019) ו"TEFI" (2008). חתן תואר אמן הכבוד של הפדרציה הרוסית (1996) והאמן העממי של הפדרציה הרוסית (2010).
נודע במדינות המערב בתפקידים שגילם בסרטים ההוליוודיים: מאחורי קווי האויב וכנבל משנה במשימה בלתי אפשרית 4: קוד הצללים.
קריירה
בתחילת שנות ה-80, ולדימיר משקוב נכנס ללימודים במחלקה לביולוגיה של הפקולטה למדעי הטבע של אוניברסיטת נובוסיבירסק, אך לאחר ששינה את דעתו, שנה לאחר מכן הוא נכנס לבית הספר הממלכתי לתיאטרון בנובוסיבירסק. ב-1984 גורש מבית הספר בגלל ריב אלים. במוסקבה הוא נכנס לבית הספר לתיאטרון לאמנות, בבית המלאכה של מיכאיל טרחאנוב. משם הוא גם הודח בגלל מזג אלים מד, והוא קיבל עבודה כמעצב בתיאטרון האמנות של מוסקבה.
זמן קצר לאחר מכן, ולדימיר משקוב החל ללמוד אצל אולג טבקוב, ומאוחר יותר עבר לשחק בתיאטרון וביים. הופעת הבכורה של ולדימיר משקוב בקולנוע התרחשה בשנת 1989 בסרטו של אנטולי מטשקו "האש הירוקה של העז". באותה שנה שיחק בסרטיו של אנדריי מאליוקוב "עשה זאת - פעם אחת!" ו"אהבה באי המוות".
בשנת 1990 סיים את בית הספר לתיאטרון אמנותי במוסקבה בהצטיינות. ב-1994, גילם תפקידים ראשיים בסרטים של במאים רוסים צעירים: בסרט "גבול" מאת דניס אבסטגנייב ובסרט "לילות מוסקבה" מאת ולרי טודורובסקי. בשנת 1995, כיכב בסרט "בת אמריקאית" מאת קארן שחנאזארוב. הוא כיכב שוב ושוב בסרטים הוליוודיים, בדרך כלל בתפקידים של "רוסי נבל".
הוא שימש כמנהל תיאטרון, והעלה על במת האולפן-תיאטרון במוסקבה בבימויו של אולג טבקוב את ההצגות "שעת הכוכבים בזמן מקומי", "תשוקה לבומברש" ו"מספר מוות". על במת התיאטרון האמנותי של מוסקבה על שם צ'כוב, העלה את ההצגה "מס' 13" ובתיאטרון "סאטריקון" את ההצגה "האופרה של שלושת האגורות".
ב-1997 שיחק בסרט "הגנב", שהיה מועמד לאחר מכן לאוסקר. באפריל 2008 יצא משחק המחשב "Grand Theft Auto IV (GTA IV)". אב הטיפוס של גיבור המשחק היה דמותו של גיבור הסרט "מאחורי קווי האויב" - הרוצח הסרבי סשה - שגילם ולדימיר משקוב.
ב-15 בפברואר 2019, ולדימיר משקוב הודיע ​​על פרישה מהקולנוע. עם זאת, כן השתתף בצילומי הסרט "האתגר".
השקפות פוליטיות
בספטמבר 2011, הוא היה ציר בקונגרס ה-12 של מפלגת השלטון רוסיה המאוחדת כאורח. באותה שנה הוא נכנס לרשימת המועמדים ל מטעם רוסיה המאוחדת ומחוז קמרובו, אך סירב למנדט שקיבל. בבחירות לנשיאות 2018, תמך בפוטין. באותה שנה תמך במועמד מטעם רוסיה המאוחדת למושל מחוז קמרובו סרגיי ציביליוב והיה איש אמונו של סרגיי סוביאנין בבחירות לראשות עיריית מוסקבה. ב-2020 הוא כיכב בסרטון קמפיין שקרא להצביע בעד תיקונים לחוקה והיה חבר בוועדה לתיקוני חוקה. הוא השתתף בבחירות לדומה באוקטובר 2021 מטעם רוסיה המאוחדת אך סירב שוב לקבל את המנדט.
בשנת 2022, הוא קרא להכיר בעצמאותן של הרפובליקה העממית של דונייצק והרפובליקה העממית של לוהנסק. ב-18 במרץ 2022, הוא הופיע בקונצרט לציון 8 שנים לסיפוח חצי האי קרים לרוסיה, שם הקריא את שיריו של פיודור טיוצ'ב המבקר את המערב ובכך הביע בפומבי את תמיכתו בפלישה הרוסית לאוקראינה.
וסטקוט
וסטקוט (באנגלית: WestCOT) הוא פארק שעשועים שתוכנן להיבנות באתר הנופש דיסנילנד באנהיים שבקליפורניה.
הפארק תוכנן להיות הגרסה הקליפורנית של אפקוט המצוי בדיסניוורלד שבפלורידה. הרעיון להקמת הפארק היה רעיון של מייקל אייזנר מנכ"ל דיסני באותה עת, ומטרתו הייתה להרחיב את אתר הנופש בדיסנילנד על מנת שיוכל להתחרות באתר שבפלורידה. בדיקות שנעשו על ידי החברה העלו שמבקרים בילו שבוע ימים בחופשתם בפלורידה ורק יום אחד באתר הנופש בקליפורניה.
מבנה הפארק
כחלק מתכנון הפארק הושמו מלונות הפארק בתוך הפארק עצמו - דבר שלא נעשה קודם לכן בפארקי דיסני (רעיון שיושם בסוף במלון מירקוסטה שבטוקיו דיסניסי ובפארק ההרפתקאה הקליפורנית של דיסני).
במרכז הפארק תוכנן להיות העתק של ספינת החלל כדור הארץ המצויה באפקוט - אולם המבנה תוכנן גדול יותר וגובהו היה אמור להיות כפול מזה שבפלורידה (והמצוי, בפלורידה, בכניסה לפארק). מתקנים נוספים שהיו מצויים באפקוט תוכננו להיות גם בווסטקוט ובהם: אופקים, מסע אל הדמיון, שומר הזמן, מסע דרך החלל הפנימי, והאדמה.
כמו כן תוכנן מסע באונייה "מסביב לעולם" בדומה לתצוגת ארצות העולם המצויה בפארק אפקוט, שהאזורים שתוכננו להיות מיוצגים הם: לונדון (בה יוצג ביג בן), ניו יורק, אפריקה, אסיה, פריז, טוקיו, סין וטורונטו.
הנער בפיג'מת הפסים
הנער בפיג'מת הפסים (באנגלית: The Boy in the Striped Pyjamas) הוא סרט בריטי-אמריקאי שעובד בשנת 2008 על פי ספר בעל אותו שם מאת ג'ון בוין שיצא לאור בשנת 2006. הסיפור הוא תיאור נקודת המבט של ילד גרמני על השואה.
עלילת הסרט
הסרט מציג ילד גרמני בן 8 בשם ברונו (אייסה באטרפילד), שאביו, ראלף (דייוויד ת'יוליס) הוא קצין נאצי. משפחתו מתגוררת בברלין, אך בעקבות קידום האב המשפחה עוברת לגור ליד מחנה השמדה בפולין, שם מוצב האב. כאשר ברונו מגיע לבית ורואה בחלון את מחנה ההשמדה, הוא חושב בתמימותו שזוהי חווה של אנשים מוזרים שלובשים פיג'מות עם פסים. על ברונו נאסר להתקרב למחנה אך כיוון שהוא חש בבדידות וגעגועים אל חבריו שהשאיר מאחור הוא מחליט לסייר באזור. הוא פוגש מעבר לגדר נער יהודי בשם שמואל (ג'ק סקנלון), שנח בחשאי מעבודות הכפייה במחנה, ובמהרה נהפך הנער לחברו הטוב. ברונו לא מבין למה שמואל ושאר האנשים במחנה לובשים את "פיג'מת הפסים". במהלך יחסיהם, ברונו ושמואל משחקים, וברונו אף מביא לשמואל אוכל מדי פעם.
בביתו של אביו, ראלף, ברונו פוגש יהודי בשם פאוול (דייוויד היימן), שלפני המלחמה היה רופא, אבל כעת הוא מקלף תפוחי אדמה בשביל המשפחה. כשברונו נופל מנדנדה, פאוול מטפל בו, וכשאחד מהחיילים, סגן קורט קוטלר (רופרט פרנד), מכה אותו עד מוות, במהלך עבודה בזמן סעודת המשפחה לאחר שנשפך ממזיגתו יין על השולחן, ברונו לא מבין מדוע אביו לא אומר דבר. שמואל מגיע לבית כדי לשמש בעבודת המטבח. ברונו מציע לשמואל אוכל, אך כשקוטלר תופס אותם מדברים, ברונו נבהל ואומר שהוא לא מכיר את שמואל וששמואל גנב את האוכל. שמואל מוכה בגלל ברונו. אך לאחר שברונו מגיע כל יום למקום המפגש ולא רואה את שמואל, הוא מבקש סליחה, ושמואל מחליט לבסוף לסלוח לו.
אם המשפחה, אלזה (ורה פרמיגה) מגלה מה בן זוגה עושה ליהודים, ודורשת ממנו שהיא והילדים יעברו לגור רחוק מהמחנה. יום לפני יום הנסיעה כאשר ברונו מגיע להיפרד משמואל, שמואל מספר לו שאביו ועוד כמה יהודים נעלמו. ברונו מחליט לעזור לשמואל לחפש את אביו. ביום הנסיעה שמואל מביא לו פיג'מה וכובע עם פסים, ברונו מחליף בגדים ונכנס למחנה.
כאשר אביו של ברונו מגלה שהוא נעלם הוא אומר לחייליו לחפש אותו. בחיפוש הם מגלים את הבור שחפר ברונו ואת בגדיו ליד הבור. האב נכנס פנימה אך מבין שאחר את המועד, והאם, שהבינה שאיבדה את בנה, מתחילה לבכות. בסצנה האחרונה נראות כותנות הפסים הרבות שהושארו בחדר לאחר התפשטות היהודים.
אף על פי שברוב הסרט לא מוצגים תיאורים של המחנה ופעולות ההשמדה מבפנים, סצנת הסיום מציגה את תאי הגזים.
ביקורת
ביקורת רבה הושמעה על הספר והסרט בגין חוסר ההגיון שבו. הטענות אמרו כי לא ייתכן שילד גרמני יצליח להיפגש עם ילד יהודי מהמחנה, לא כל שכן להיכנס אליו, מבלי שאף אחד יידע על כך. הסופר, ג'ון בויין ענה שהספר נקרא בכותרת המשנה "אגדה" וכי הוא היה מיועד מלכתחילה לילדים. ככל הנראה הביקורת נובעת מאי הבנת הרעיון המרכזי שניסו להעביר יוצרי הסרט. הסרט מכוון לזעזע ולהביך את הצופה בכך שהצופה מוצא את עצמו חרד לגורל המר המתהווה ביחס לילד הגרמני תוך התעלמות או המעטה בערכם של היהודים בכלל והילד שמואל בפרט שהולכים למותם בכל מקרה, באופן שהופך את גורלם למובן מאליו. לאחר הקרנת הסרט בישראל נשמעו גם מיהודים רבים שאמרו שגם להם הסרט גרם שהרגש העז התהווה בחרדתם לילד הגרמני פחות מאשר ליהודים שהיו במחנה.
נקודה נוספת לביקורת היא הנראטיב החדש המוצג במרומז בסרט, לפיו העם הגרמני לא ידע על הזוועות ועל ההשמדה. משפחות הקצינים הגרמנים ששירתו במחנות המוות ידעו על המתרחש במחנות, וחלקם היו מעורבים במעשי ההתעללות הקשים (אילזה קוך, למשל, שהייתה שותפה מלאה להתעללות ולהשמדה).
מסיניסה
מַסיניסה (238 לפנה"ס לערך - 140 לפנה"ס לערך) היה המלך הראשון של נומידיה, ממלכה ברברית ששלטה בצפון אפריקה. הוא ידוע בעיקר בשל הבריתות שכרת עם הרומאים כבן בריתם בקרב זאמה אשר הכריע את המלחמה הפונית השנייה.
מסיניסה נולד בקירטה (כיום: קונסטנטין שבאלג'יריה), עיר אשר הייתה חלק מנומידיה אבל הייתה נתונה לפלישות רומאיות. אביו היה גאלה, מלך שבט המאסילי במזרח נומידיה. הוא גדל בקרתגו, שם הוחזק כבן ערובה להבטחת נאמנותו של אביו, ולמד שם יוונית ולטינית.
בשנת 212 לפנה"ס, לאחר תבוסת סיפאקס, הצטרף מסיניסה לצבאות הקרתגים בספרד עם כוח פרשים נומידי, ומילא תפקיד משמעותי בקרב באיטיס, בו הושמד הצבא הרומי בספרד והמצביאים הרומים פובליוס קורנליוס סקיפיו (אביו של סקיפיו אפריקנוס) ואחיו גנאיוס נהרגו. בשנת 206 לפנה"ס השתתף בקרב איליפה, בו הובסו הצבאות הקרתגים בספרד בידי סקיפיו אפריקנוס.
אחרי שהשלים את כיבוש ספרד, תכנן סקיפיו לתקוף את קרתגו באפריקה, ולשם כך יצר קשרים עם הנומידים, והשיג את תמיכת מסיניסה. סיפאקס נותר הפעם נאמן לקרתגים. בשנת 204 לפנה"ס נחת סקיפיו באפריקה. מסיניסה חבר אליו, והשניים הכו את צבאותיהם של עזרובעל בן גיסקו וסיפאקס בקרב המישורים הגדולים. סיפאקס נמלט אל ממלכתו, אך הובס על ידי מסיניסה והמצביא הרומי גאיוס לאליוס בקרב קירטה, ונלקח בשבי. מסיניסה נישא לסופוניסבה, אולם סקיפיו רצה להציג אותה לראווה בתהלוכת הניצחון ברומא. מסיניסה הורה למשרתיו להגיש לה רעל ולתת לה לבחור, ללכת בשבי לרומא, או להתאבד. על פי האגדה סופוניסבה הפטירה: "לא ציפיתי למתנת חתונה כזו מבעלי", ושתתה את הרעל.
מסיניסה ביסס את שלטונו בנומידיה, ולאחר מכן הצטרף עם אלפי פרשים נומידיים אל הצבא הרומאי ונטל חלק מרכזי בקרב זאמה, שסיים את המלחמה בניצחון רומא. לאחר המלחמה קיבל מסיניסה שטחים חדשים שהיו שייכים בעבר לקרתגו, ע"פ תנאי השלום הקשים שהושתו עליה. הוא המשיך לנהוג מדיניות תוקפנית ומתגרה כלפי קרתגו, ביודעו שבמסגרת האמנה עם רומא קרתגו אינה יכולה להתגונן. התגרויות אלו גרמו לבסוף למלחמת הפונית השלישית, שבסופה חרבה קרתגו ומסיניסה זכה בשטחים חדשים.
לאסלו דורמאנדי
לאסלו דורמאנדי (במקור אנגל, בהונגרית: Dormándi László; דורמאנד, 14 ביולי 1898 – פריז, 26 בנובמבר 1967) היה סופר, עורך, לקסיקוגרף, מתרגם יהודי-הונגרי. בתו ז'ודית דופונט היא פסיכואנליטיקאית.
ביוגרפיה
לאסלו דורמאנדי נולד במשפחה יהודית כבנם של לאיוש אנגל (1867–1918) בעל אדמות בדורמאנד, קצין הוסארים ושל אירן בק (1872–1943). דורמאנדי היה מנהל "המכון לספרות פנתיאון" בבודפשט (Pantheon Irodalmi Intézet). בשנת 1939 היגר עם אשתו לפריז. בבודפשט עבד בעיקר כמוציא לאור, עורך ומתרגם. בין שתי מלחמות העולם תרגם להונגרית את יצירותיהם של תומאס מאן, שטפן צווייג וליון פויכטוונגר. הוא ערך את "הלקסיקון החדש" בן ששת הכרכים, שיצא לאור בשנת 1936, ואת "האנציקלופדיה הקטנה", שיצאה לאור בשנת 1938. הוא זכה להצלחה בצרפת עם הרומנים שלו שנכתבו כבר בצרפתית. הרומנים שלו שהיו מונעים פסיכולוגית, ונטו לפנטזיה, התקבלו היטב על ידי המבקרים. בשנת 1948 הוענקה לו אזרחות צרפתית.
חייו הפרטיים
אשתו הייתה אולגה סקיי-קובאץ' (1900–1970) ציירת ומאיירת ספרי ילדים, היא הייתה אחותה של הפסיכואנליטיקאית אליס באלינט. הם התחתנו ב-16 באוקטובר 1924 בבודפשט.
דגל גיברלטר
שני השלישים העליונים של הדגל צבועים לבן ובמרכזם מצויה טירה אדומה בת שלושה מגדלים. השליש התחתון של הדגל צבוע אדום ובמרכזו מצוי מפתח מוזהב התלוי בשרשרת אדומה מפתח הטירה.
הדגל שונה מדגל שאר טריטוריות בריטניה בכך שאינו נס אדום או נס כחול. הטירה אינה דומה לגיברלטר אך אמורה לייצג את המצודה, והמפתח את חשיבותה של המושבה.
דגל מושל גיברלטר הוא היוניון ג'ק שבמרכזו סמל המושבה.
אייס קיוב
או'שאה ג'קסון האב (באנגלית: O'Shea Jackson Sr.; נולד ב-15 ביוני 1969) המוכר בשם הבמה אייס קיוב (Ice Cube), הוא ראפר, שחקן, במאי ומפיק קולנוע אמריקאי. היה מחבריה של להקת מוזיקת הראפ המצליחה N.W.A.
ביוגרפיה
במהלך שנות ה-90 אייס קיוב המיר את דתו לאסלאם, אך הוא מכחיש שבמשך אותה תקופה היה משויך לארגון האפרו-אמריקאי "אומת האסלאם". בריאיון לדיילי ביסט ב-2017, הוא נשאל על שיוכו הדתי והשיב כי הוא עדיין מוסלמי, אך משער שהוא עשוי להמיר את דתו עוד מספר פעמים במהלך חייו.
אייס קיוב הכיר את ד"ר דרה כאשר היה חבר בלהקת הראפ הקטנה C.I.A. לה כתב את השיר Boyz-n-the hood עבור HBO ב-1986. כאשר השיר לא התקבל בשל מילותיו הגסות הוא החליט להקים עם מכריו להקה בשם N.W.A (Niggas With Attitude). אייס קיוב שר את הקול הראשי של הלהקה, הלחין את מרבית השירים ואף חלק משירי האלבום שלהם ושל חלק מהאלבום Eazy-Duz-It של Eazy-E ב-1988.
קריירת סולו
בסוף 1989 עזב את N.W.A בשל סכסוכים עם אייזי-אי, וטען שאיזי גונב מהם כסף, ופתח קריירת סולו מצליחה עם אלבומו AmeriKKKa's Most Wanted מ-1990, שנחשב לאלבום ראפ-פוליטי בין הטובים והמשפיעים ביותר בהיסטוריית ההיפהופ. הוא גם הפיק את אלבום הבכורה של הרכב הראפ-הפוליטי Da Lench Mob אך סירב להיות חלק ממנה כדי לשמור על הקריירה העצמאית שלו. חברי ה-N.W.A לא אהבו את עזיבתו, והתחוללה ביניהם "מלחמת שירים" במהלכה אזכרו חברי הלהקה ואייס קיוב האחד את השני באופן משמיץ בשיריהם (לדוגמה, 100" מיילז אנד ראנינג" של N.W.A, ו"נו ווזלין" של אייס קיוב).
ב-1993 הוציא את אלבומו הרביעי Lethal Injection שזכה לביקורות ממוצעות בלבד והחליש את מעמדו של אייס קיוב. אחרי אלבום זה התחיל אייס קיוב לחדור לעולם הקולנוע והסרטים בעוד שקריירת הראפ שלו נחלשה. ב-1995 הקליט יחד עם חברו לשעבר ד"ר דרה את השיר המפורסם "Natural Born Killaz" והשתתף בסדרת הסרטים "Friday" ויותר מאוחר הקים להקה בשם Westside Connection שכללה אותו ועוד שני ראפרים חדשים: WC ו-Mack 10. הלהקה הוציאה את האלבום Bow Down שהפך לזהב (1997).
ב-1998 חזר אייס קיוב לאלבומי הסולו שלו כשהוציא את האלבום War & Peace Vol. 1 ויותר מאוחר ב-2000 את War & Peace Vol.2 שאירח בו שניים מחבריו ל-N.W.A, ד"ר דרה ו-MC Ren בשיר "Hello", שסימל מעין איחוד מחודש של הלהקה. יותר מאוחר אותו הרכב הוציא אלבום אוסף עם מיטב שירי הלהקה שכלל את השיר "Hello" ועוד שיר בשם "Chin Check" שאירח את סנופ דוגי דוג אך הלהקה התפרקה בשל סכסוכים בין אייס קיוב לסנופ דוג.
בסוף יולי 2006 הוציא אייס קיוב את אלבומו השביעי, "Laugh Now, Cry Later".
כשחקן קולנוע
אייס קיוב כיכב בסרטי קומדיה רבים כגון: מגן הזכוכית, שלושה מלכים, המספרה, המספרה 2, יום שישי, יום שישי הבא, יום ראשון הקרוב, מהיר ללא גבולות, יחצ"נים בהפרעה, הסיכויים הקלושים, יוצאים לסיבוב, אמא מאוהבת, מספרי המזל וסרט ההמשך לסרט.
בשנת 2012 השתתף בסרט "רחוב ג'אמפ 21" בתפקיד קפטן דיקסון, המפקד האגרסיבי של מחלקת רחוב ג'אמפ. אייס קיוב חזר לשחק את התפקיד בסרט רחוב ג'אמפ 22 שיצא לאקרנים ב-2014.
המפורסם מבין כל סרטיו וכנראה גם החשוב שבהם הוא סרטו של ג'ון סינגלטון משנת 1991 "החבר'ה מהשכונה" (Boyz N Da Hood). בסרט זה מגלם אייס קיוב צעיר שחור שנגרר לעולם הפשע בתוך הגטו השחור של קליפורניה. בעיני רבים זהו אחד הסרטים האפרו-אמריקאיים החשובים ביותר. לכן התמיד בעריכת סרטים. בשנת 2015 יצא הסרט "Straight Outa Compton" המספר על להקת "N.W.A." בה לקח חלק אייס קיוב.
בשנת 2016 שיחק דמות ראשית בסרט שחק אותה שוטר (יוצאים לסיבוב 2) לצד קווין הארט ואוליביה מאן, ושב לשחק בסרט "המספרה 3".
בשנת 2017 הופיע בתפקיד הראשי בקומדיה "מורים בהפרעה", לצדם של צ'ארלי דיי וכריסטינה הנדריקס.
אנטישמיות והזדהות עם העבריים השחורים
לאחר שפרש מN.W.A החלו סכסוכים בינו לבן חברי הלהקה שהוציאו את השיר Massage for B.A (בנדיקט ארנולד כלומר שהוא בוגד) בתגובה אייס קיוב יצר את השיר No Vaseline בוא הוא תוקף את חברי הלהקה שהם נשלט בידי ג'רי הלר אמרגנם היהודי.
עוד שהיה בN.W.A אייס קיוב הפגין אנטישמיות בכך שטען שהוא "שמח לראות שאין יהודים בקהל" וקילל לא פעם את היהודים בהופעות וטען שהם אשמים באפלית השחורים.
במאי 2015, בעת ששהה מחוץ לקזינו MGM Grand Detroit (אנ'), נתקל אייס קיוב ברב, אשר הזדהה בשם P. Taras. על פי הרב, לאחר שהעיר לו על כך שנתקל בו, אייס קיוב שלח את הפּמליה שלו והורה להם לתקוף את הרב פיזית במכות ובבעיטות. הרב מוסיף וטוען כי לאחר שהוכה פיזית, אייס קיוב קילל אותו בכינויי גנאי אנטישמים, על כך שחבש כיפה. הרב תבע את אייס קיוב בסכום של 2 מיליון דולר בגין הנזקים שנגרמו לו. לאחר החשיפה והפרסום, אייס קיוב טען כי תביעותיו של הרב הן שקריות.
במאי 2020 צייץ בטוויטר ברכת יום הולדת ללואיס פרחאן, מנהיג אומת האסלאם אשר ידוע בשל דעותיו ואמירותיו האנטישמיות, כאשר הוא מכנה אותו "השר המכובד פרחאן".
ב-6 ביוני 2020, כהבעת תמיכה במחאות ג'ורג' פלוייד, צייץ ציוץ עם קריקטורה אנטישמית המתארת מעין מועצה של יהודים משחקת מונופול על גבם של עבדים אפרו-אמריקאים, עם הכיתוב :"כל שעלינו לעשות הוא להתקומם, ומשחקם יסתיים". ככל הנראה, קריקטורה זו היא אזכור לתאורית הקשר של "הפרוטוקולים של זקני ציון". ציוץ זה זכה לגינויים רבים מעוקביו, מפעילי המחאות ומגולשים אחרים.
למחרת, ב-7 ביוני של אותה שנה, צייץ ציוץ נוסף שעורר מחלוקת. הציוץ הוא צילום של פסל דוד המלך בירושלים, עם הכותרת "אנחנו העם הנבחר". הציוץ כנראה מתייחס לאמונות של כת העבריים השחורים, שטוענים שבני הגזע האפריקאי הם צאצאי בני ישראל האמיתיים, שהיהודים והשומרונים הם "מתחזים" וששאר בני האדם נחותים מהם וישועבדו להם. הציוץ עצמו משך את תשומת ליבם של מאמיני הכת, ועודד אותם להתבטא באופן אנטישמי בתגובות לציוץ ולפרסם את תאוריות הקונספירציה שלהם.
משחקי וידאו
אייס קיוב נבחר לגלם שחקן במשחק היריות "Call of Duty: Black Ops". הוא מגלם שחקן שנראה כמוהו, מוזכר כמוהו, ואף מגלם את קולו של השחקן. שמו של השחקן הוא ג'וזף בואומן.
חיים אישיים
ג'קסון נשוי ואב לארבעה. בנו אוש'ה ג'קסון ג'וניור גילם את דמותו בסרט Straight Outta Compton העוסק בקורותיה של להקת N.W.A בה היה חבר.
פסגת סיימון (אנטארקטיקה)
פסגת סיימון (באנגלית: Simon Peak) היא פסגה בצד המערבי של הרי האבר, בצפון מערב האי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה.
גובהה של הפסגה 1,000 מטרים מעל פני הים.
הפסגה ממוקמת צפונית מזרחית מהאי אמבר (שנמצא מעברו השני של מפרץ לאזארב, ממערב לאי אלכסנדר).
החלקה (סטטיסטיקה)
בסטטיסטיקה או בעיבוד תמונה, החלקה היא שיטה למציאת תבניות ודפוסים בגרף תוך כדי הקטנת הרעשים או העלמתם לחלוטין.
פסגת סיימון (אנטארקטיקה)
הפסגה ממוקמת 9.9 קילומטרים מזרחית - דרום-מזרחית מנקודת בונבה; 6.4 קילומטרים צפונית - מזרחית מנקודת קאמהי; 14.65 קילומטרים מערבית להר פונטידה; ו-6.15 קילומטרים צפונית - צפון-מזרחית לנונאטאק גייזי.
פסגת סימון מתנשאת מעל קרחון פיפקוב שמצפון לה, ומעל קרחון אוסלנה שמדרום - מערב לה.
החלקה (סטטיסטיקה)
שיטת "החלון הנודד"
שיטה זו מחשבת כל נקודה בגרף כממוצע של k נקודות לפניה עד k נקודות אחריה (סך הכל ממוצע של 2k+1 איברים). אם התחלנו מ-N נקודת בגרף, נסיים עם N-2k נקודת כי לא ניתן לבצע את השיטה הזו על k הנקודות הראשונות ועל k הנקודות האחרונות. החיסרון המרכזי בשיטה זו הוא אותו חיסרון כמו בשיטה הקודמת, אך בשיטה זו הוא קצת פחות מורגש.
ממוצע משקולות בשיטת "החלון הנודד"
בשיטה זו, כל נקודה עדיין תהיה ממוצע של k נקודות לפניה עד k נקודות אחריה, אך לכל נקודה יינתן משקל שונה בחישוב הממוצע. ישנן שיטות שונות למציאת המשקל הרצוי לכל נקודה:
פסגת סיימון (אנטארקטיקה)
מקור השם
הפסגה נקראת על שמו של אלק אדוארד סיימון (Alec Edward Simon), מכונאי מטוסים של המשלחת האנטארקטית הבריטית, אשר עבד באי אדלייד הסמוך בין השנים 1972–1976.
החלקה (סטטיסטיקה)
ממוצע משקולות בשיטת "החלון הנודד"
שיטת מקדמי הבינום של ניוטון: שיטה בה כל הנקודות מקבלות ערכים לפי המקדמים הבינומיאליים בבינום של ניוטון. אם לדוגמה נרצה לעשות ממוצע של 2 נקודות אחורה עד 2 נקודות קדימה, המקדמים של הנקודות יהיו לפי מקדמי בינום של חזקה רביעית: 1, 4, 6, 4, 1, כלומר הערך המחושב של הנקודה יהיה:.
שיטת "סביצקי-גוליי": שיטה שהומצאה בשנת 1964 על ידי אברהם סביצקי ומרסל גוליי לפיה בוחרים לכל נקודה k נקודות לפניה עד k נקודות אחריה ומתאימים לאותו קטע גרף (קטע של 2k+1 נקודות) פולינום מסדר הקטן מ-2k+1. הרעיון המרכזי הוא ליצור גרף מוחלק מצד אחד, ומצד שני לשמור על גובה נקודות הקיצון בצורה מיטבית או לפחות לשמור על השטח מתחת לגרף. בשביל להגיע לפתרון הנ"ל, משתמשים בשיטת הריבועים המינימליים, אשר תראה לנו איך להגיע בצורה אופטימלית בין הפולינום שיצרנו לבין הגרף הנתון. שיטה זו נחשבת אחת השיטות המוצלחות ביותר כיום להחלקת גרפים.
קומיטטוס
הקומיטטוס היה אחד מהמוסדות של השבטים הגרמאניים העתיקים שישבו בצפון אירופה עד לנפילת האימפריה הרומית. פירוש המושג הוא "בני-לוויה".
המנהיג של קבוצת הלוויה סיפק את כל צורכיהם של בני לווייתו, כמו לבוש, מזון וכלי מלחמה, ובעת ניצחון העניק להם חלק מהשלל. בתמורה בני הלוויה הבטיחו למנהיגם ציות, נאמנות ושירות צבאי. כיוון שהמלחמות היו פרטיות, כלומר א-שבטיות, מוסד זה פורר את המערכת השבטית הגרמאנית במאות ה-1 וה-2 לפסה"נ.
הקבוצות הורכבו מלוחמים חופשיים שהתאגדו סביב מנהיג צבאי בעל הצלחות בקרב, והתחייבו לבוא לעזרתו בעת מלחמה ולהיות הצבא שלו. הקשר בין חברי מוסד זה לא היה תמיד משפחתי ולעיתים השתייכו לשבטים שונים. הקשר בין הפרטים במוסד זה חוזק בשבועה, שהנציחה את הזכויות והחובות ההדדיות והעניקה להן את ההכשר של כוחות עליונים.
בני הלוויה הצטרפו למנהיג מסוים כדי לנצח בקרב ולקבל תהילת עולם, ולכן בחרו במנהיג שהאמינו שיספק להם זאת כיוון שכבר היו לו ניצחונות בקרבות קודמים. לבני הלוויה היה כדאי להצטרף אליו גם משום שהוא סיפק להם את כל צורכיהם, ואף העניק להם שלל ממלחמות. למנהיג היה כדאי שיתקבצו סביבו בני לוויה, כי הם היוו את צבאו.
המסירות של בני הלוויה למנהיג הייתה גבוהה מאוד והם היו מוכנים להקריב עצמם על מנת להגן על האדון. בן לוויה שנשאר בחיים אחרי מות אדונו בקרב נחשב כבזוי.
הקומיטטס, כמו הבוצ'לריוס והאנטרוסטיונס, היו שלד לשיטה הפיאודלית שהתפתחה מאוחר יותר באירופה של ימי הביניים.
מזכיר הפנים של ארצות הברית
מזכיר הפנים של ארצות הברית (באנגלית: United States Secretary of the Interior) הוא ראש מחלקת הפנים של ארצות הברית.
מחלקת הפנים של ארצות הברית שונה ממשרדי הפנים ברוב הארצות. משרדי הפנים בארצות אלה דומים יותר למחלקה לביטחון המולדת של ארצות הברית ולעיתים למחלקת המשפטים של ארצות הברית.
מחלקת הפנים של ארצות הברית מפקחת על סוכנויות כגון: לשכת ניהול הקרקעות של ארצות הברית, הסקר הגאולוגי של ארצות הברית ושירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית. המזכיר הוא חבר בקבינט של ארצות הברית.
עקב מדיניותה ופעילותה של מחלקת הפנים והסוכנויות שלה, יש לה השפעה משמעותית במערב ארצות הברית, ובדרך כלל המזכיר מגיע מאחת ממדינות המערב במדינה. רק שניים מהמזכירים שכיהנו בתפקיד מאז 1949 לא זוהו עם מדינות המערב.
מזכירת הפנים הנוכחית של ארצות הברית היא דב האלנד, המכהנת בתפקיד מאז 16 במרץ 2021.
כיסוי
במתמטיקה, ובעיקר בטופולוגיה, כיסוי של קבוצה הוא משפחה של קבוצות שאיחודן מכיל את הקבוצה הנתונה.
הגדרה
כיסוי של קבוצה X הוא משפחה של תת-קבוצות המקיימת.
משפחה נקראת תת-כיסוי, אם גם  מהווה כיסוי של X.
אם זוג כיסויים של קבוצה כלשהי, אומרים כי \mathcal{C} הוא עידון של \mathcal{D}, אם לכל איבר   קיים איבר  המקיים C \subset D.
בטופולוגיה
בהקשר הטופולוגי, הקבוצות החברות בכיסוי צריכות להיות קבוצות פתוחות. כיסוי של מרחב טופולוגי, לפיכך, מכונה כיסוי פתוח.
כיסוי פתוח של מרחב טופולוגי X נקרא סופי נקודתית, אם כל x \in X שייכת רק למספר סופי של קבוצות בכיסוי. כמו כן הוא נקרא סופי מקומית, אם לכל x \in X קיימת סביבה פתוחה, כך שהקבוצה סופית.
דוגמאות
באופן טריוויאלי, לכל קבוצה X, האוסף המנוון הוא כיסוי של X.
בנוסף, לכל תת-קבוצה Y \subset X, האוסף הוא כיסוי של X.
אם X קבוצה סדורה, אז לכל x,y \in X ניתן להגדיר, ואז האוסף מהווה כיסוי.
אהרן בראנד-אורבן
אהרן בראנד-אורבן (Brand-Auraban; 21 בפברואר 1910 – 22 באפריל 1977) היה רופא ישראלי, כיהן כיו"ר המועצה הארצית של ההסתדרות הרפואית בישראל, יו"ר איגוד רופאי הילדים בישראל ויו"ר האקדמיה לרפואה בירושלים, שהוא היה ממייסדיה. בראנד-אורבן כיהן כפרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים. הוסמך לרבנות והיה חבר ההגנה ואצ”ל ושירת בצה”ל.
קורות חיים
בראנד נולד בשנת 1910 בעיירה אוזורקוב (Ozorków) הסמוכה לעיר לודז' שבפולין (אז בשליטת האימפריה הרוסית), וגדל בעיירה קולו (Koło) שבקרבתה. שם למד ב"חדר" ובגימנסיה. בשנת 1925 שלחו אביו נתן, שהיה ציוני מובהק, לארץ ישראל, ללמוד ב"גימנסיה הרצליה" בתל אביב. (אביו נפטר בשנת 1936; אמו, אסתר חיה, נספתה בשואה עם רבים מבני המשפחה.)
ב-1928 החל ללמוד באוניברסיטת ברלין רפואה, פילוסופיה ושפות שמיות. במקביל למד בבית המדרש הגבוה ללימודי יהדות בעיר, ובשנת 1933 קיבל בו תואר דוקטור לפילוסופיה והוסמך לרב ומורה אקדמי לדת, ומונה בו למרצה לשירה עברית מודרנית. במוסד התיידד עם אברהם יהושע השל, עמו שמר על קשרי ידידות חמים. בשנת 1935 קיבל תואר דוקטור לרפואה מאוניברסיטת ברלין והוא רק בן 26 שנים.
בשנת 1936 חזר ארצה ועבד כמורה ומתנדב בבריאות הציבור ב"הדסה", והחל בעבודתו במחלקת הילדים של בית החולים "ביקור חולים". לאחר בחינות הוסמך כמפקח על בריאות הציבור ועבד במחיצתה של הנרייטה סאלד.
בשנים 1948-1952 פעל כרופא במעברות באזור ירושלים ובבית שמש.
בשנת 1944 מונה למפקח ארצי על רופאי בתי הספר ובריאות הנפש בהדסה. בהמשך התמנה לרופא ילדים בבית החולים ביקור חולים ומרכז רפואי הדסה בירושלים. בשנת 1950 כיהן כיו"ר הקונגרס המדעי הרפואי הראשון במדינת ישראל ושנתיים לאחר מכן כיו"ר מארגן של הקונגרס העולמי הראשון של רופאים יהודיים בירושלים. בשנים 1950-1952 השתלם בארצות הברית בנושאי קדחת שיגרון, במחלות לב ובמחלות ילדים. בנושאים אלה היה לאחד מגדולי המומחים בארץ. בשנת 1952 ייסד את האגודה למלחמה בקדחת השיגרון.
בשנת 1955 מונה ליו"ר האקדמיה לרפואה בירושלים, שהיה ממייסדיה. במסגרת זו ארגן עשרות קורסים וכנסים בנושאי בריאות ומאות הרצאות לציבור הרחב. בשנת 1964 מונה למנהל מחלקת הילדים של בית החולים ביקור חולים. בין השנים 1958-1965 כיהן כיו"ר ההסתדרות הרפואית בירושלים, ובין השנים 1964-1969 כיהן כיו"ר האיגוד לרפואת ילדים בישראל. בשנת 1971 מונה ליו"ר נשיאות המועצה הארצית של ההסתדרות הרפואית בישראל, וכמרצה בכיר קליני באוניברסיטה העברית. בתפקידים אלה ואחרים כיהן עד יום מותו בשנת 1977. בחודשים האחרונים לחייו פעל במרץ להקמת המכון לתולדות הרפואה בישראל, אך לא זכה לראות בהקמתו.