cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Me Too
בישראל
ב-17 באוקטובר 2018 פורסמו האשמותיהן של חמש עיתונאיות, ביניהן חנה קים ואורית שוחט, נגד דן מרגלית. ארבע מהן תיארו תקיפה מינית ואחת הטרדה מילולית. בהמשך היום התפרסם מידע על שתי עדויות נוספות נגדו. ב-18 באוקטובר התפרסמה האשמתה של העיתונאית אורלי אזולאי את דן מרגלית על תקיפה מינית שאירעה לפני 26 שנים, ובהמשך לכך הודיע דן מרגלית כי הוא משעה עצמו מעבודתו העיתונאית.
ב-17 באוקטובר 2018 טענה העיתונאית חנה קים כי חיים רמון נישק אותה בניגוד לרצונה בשנות ה-80 המאוחרות. בעקבות הפרשה שהתנהלה סביב המקרה, על רקע מועמדות שהגיש רמון למשרת מרצה באוניברסיטת תל אביב, חתמו 132 מרצים על מכתב התנגדות להעסקתו של השר לשעבר.
ב-25 באוקטובר 2018 פורסם כי הבמאי והמורה למשחק מיקי גורביץ' התפטר מתפקידו בסטודיו ניסן נתיב בתל אביב על רקע שלוש תלונות חדשות על הטרדה ותקיפה מינית. על פי הפרסומים, מדובר בתלונות של בוגרים טריים שהגיעו להנהלה בימים האחרונים. לפחות באחד המקרים, מדובר לכאורה באינוס תוך ניצול יחסי מרות.
ב-27 ביולי 2019, האשימה העיתונאית הדר קנה מהעיתון דה מרקר את העיתונאי דרור פויר בהטרדה מינית ומעשה מגונה, תוך ניצול המצב שהיא הייתה שיכורה ומסטולה.
ביקורת ותמיכה
חבר הכנסת בצלאל סמוטריץ' תקף את הקמפיין: "צריך לומר את האמת – קמפיין #MeToo הוא שקרי, מגמתי ומסוכן, שנועד להציג את כל הגברים כמטרידים ואנסים ואת כל הנשים כקרבנות, לסכסך בין המינים (פמיניזם רדיקלי) ולפרק את המשפחה והזוגיות."
יושבת ראש דירקטוריון זכיינית השידור "קשת", דרורית ורטהיים, התייחסה לטענות נגד אלכס גלעדי והודיעה שהיא תומכת בנשים שנפגעו ומתכוונת לבצע בדיקה של הטענות: "עדותיהן של עיתונאיות לגבי התנהגות בלתי ראויה לכאורה המיוחסת לאלכס גלעדי מצערות וכואבות עד מאוד. מבלי להידרש לפרטי המקרים עצמם, לנסיבות ולחלוף הזמן, אני מבקשת לחזק כל מי שחשה נפגעת או מבוזה כתוצאה מהתנהגות בלתי ראויה ופסולה".
התאבדותו של בועז ארד, לאחר פרסום טענות כלפיו על ניצול מיני, הביאה לדיון בשאלת גבולות הפרסום של טענות מסוג זה.
מדד השלום, שנערך באופן קבוע על ידי פרופסור אפרים יער, ראש התוכנית ליישוב סכסוכים וגישור באוניברסיטת תל אביב, ופרופסור תמר הרמן מהמכון הישראלי לדמוקרטיה ומהאוניברסיטה הפתוחה, ביצע סיקר לבדיקת עמדות הציבור לגבי Me Too באוקטובר 2018. בבדיקה נמצא ש-60% מהישראלים סבורים שהתופעה במסגרתה נשים וגברים שעברו הטרדה מינית חושפים זאת ברשתות החברתיות ובכלי התקשורת ואף אומרים לעיתים מי הטריד אותם, היא תופעה חיובית ותומכים בה. 44% מהישראלים מסרו שהם מכירים אישית מישהו או מישהי שחווה או חוותה הטרדה מינית. 49% מהישראלים מסרו שבעקבות תופעת ה-MeToo, יש לדעתם סיכוי גבוה שהכללים החברתיים ישתנו ויהיו פחות הטרדות מיניות. לעומת 39% שסבורים שלא יהיה שינוי בעקבות התופעה. מבין המגיבים בהקשר זה, אחוז הנשים שהאמינו שהמחאה תיצור שינוי (53%) גבוה מאחוז הגברים המאמינים בכך (43%). כשנשאלו הנסקרים לגבי אמירתו של נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ, "אנו חיים בתקופה מפחידה עבור גברים": 44% מסרו שלדעתם אמירה זו נכונה, ו-45% שלדעתם היא לא נכונה. עם זאת, בעוד שבקרב הגברים 53% הסכימו עם אמירה זו, בקרב נשים רק 36% הסכימו איתה.
לא התלוננתי
הקמפיין "#לא התלוננתי" החל להתפשט בעקבות פרשת תלונתה של ד"ר כריסטין פורד, נגד ברט קוואנו, מועמדו של נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ, לשופט בית המשפט העליון, כי תקף אותה מינית בשנת 1982 בעודם בתיכון. בעדותה בפני הסנאט של ארצות הברית, סיפרה פורד כי קאוואנו תקף אותה וניסה לאנוס אותה, וכי היא חששה לחייה. בנוסף לפורד, שתי נשים נוספות האשימו אותו במעשים מגונים. קוואנו הכחיש את כל הטענות נגדו, ולשלוש התלונות האלה לא נמצאו עדויות תומכות בחקירת ה-FBI.
בתגובה העלה הנשיא טראמפ ציוץ בו תהה מדוע פורד לא התלוננה על התקיפה לפני שמועמדותו של קוואנו לתפקיד עלתה, ומתח ביקורת על עדות המתלוננת, על שאינה זוכרת פרטים בסיסיים בנוגע למסיבה, שבה, לפי דבריה, הטריד אותה קוואנו, אך זוכרת ששתתה בירה אחת בלבד במסיבה.
כתגובת נגד לדברי טראמפ נולד ההאשטג. יומיים אחרי הציוץ של טראמפ היו בטוויטר כ-675 אלף ציוצים שהציגו שלל סיבות לכך שנפגעות תקיפה מינית לא העזו להתלונן למשטרה. בין המצייצים היו השחקנית אשלי ג'אד, השחקנית אליסה מילאנו שהגיבה ישירות לטראמפ והשחקנית והדוגמנית קארה דלווין.
כשבוע לאחר מכן התופעה התפשטה בטוויטר לשפות נוספות בהן עברית בהאשטג #לאהתלוננתי או #לא_התלוננתי, ובו סיפורים של נשים וגברים ישראליים על אירועי תקיפה מינית שחוו ומדוע לא התלוננו עליהם.
Time's Up
Time's Up (בעברית: "אזל הזמן") היא תנועה נגד אלימות מינית. התנועה נוסדה ב-1 בינואר 2018 על ידי קבוצת שחקניות ומפיקות בהוליווד כתגובה לפרשת הארווי ויינסטין ו-Me Too. נכון לדצמבר 2018 התנועה גייסה מעל ל-22 מיליון דולר עבור הגנה משפטית לקורבנות תקיפה מינית, ופועלים בה כ-800 עורכי דין בהתנדבות.
MeTooPay
תנועה שהושקה באוקטובר 2019 על ידי 100 נשים הנמצאות בתפקידים בכירים בתחומי העסקים, הפוליטיקה והתרבות בבריטניה במטרה להילחם בתופעה של אפליית נשים בשכר, יחסית לגברים באותם תפקידים. האירוע שהביא להקמת התנועה היה זכייה של הבנקאית סטייסי מקאן בתביעה שהגישה נגד מעסיקה – בנק BNP Paribas, לאחר שהסתבר לה שהן שכר הבסיס והן הבונוסים שקיבלה היו נמוכים ב-25%-50% מאלו שקיבל עמית שלה בתפקיד מקביל, על אף שביצועי שניהם היו דומים, דבר שאינו חוקי ברוב מדינות העולם הראשון.
אנדרטת התגליות
אנדרטת התגליות (בפורטוגזית Padrão dos Descobrimentos) היא אנדרטה השוכנת ברובע בלן בעיר ליסבון. האנדרטה נבנתה ב-1940 לכבודם של מגלי הארצות הפורטוגלים של עידן התגליות במאה ה-15 וה-16, בו הובילה האימפריה הפורטוגזית מסעות גילוי וכיבוש של ארצות חדשות ברחבי העולם. האנדרטה בנויה בשפך נהר הטז'ו, סמוך למקום ממנו הפליגו רבות מן האוניות של המסעות שיעדיהם טרם היו מוכרים.
המונומט המקורי נבנה מחומרים מתכלים ולכן נבנה מחדש ב-1960 ביציקת בטון, לציון 500 שנים למותו של אנריקה הספן.
תיאור האנדרטה
האנדרטה כוללת מגדל בטון בגובה 52 מטר בו משולבת צורה המזכירה חרטום של ספינה. לאורך החרטום ובשני צדי האנדרטה מוצבים פסליהם של כמה מגדולי האישים הפורטוגזים של התקופה, מגלי ארצות, מדענים, אנשי רוח ומנהיגים, ובראשם אנריקה הספן. עם האישים המונצחים נמנים:
בתוך מבנה האנדרטה חלל קטן ובו מוצגת ההיסטוריה של ליסבון. חלקו העליון של המבנה נגיש לציבור באמצעות מעלית ובו נמצאת נקודת תצפית טובה על האזור. על המדרכה בסמוך לאנדרטה הוקם פסיפס ענק בסגנון ריצוף פורטוגזי (calçada) ובו מפת העולם ודרכי הניווט החדשים שגילו הפורטוגלים במרכזה של שושנת רוחות ענקית. הפסיפס ניתן במתנה על ידי ממשלת דרום אפריקה ב-1960.
לונדון
לונדון (באנגלית: London, ; הגייה באלפבית הפונטי הבינלאומי: /‎ˈlʌndən/) היא עיר הבירה של אנגליה ושל הממלכה המאוחדת, והעיר והמטרופולין הגדולה ביותר בממלכה. העיר שוכנת על גדות נהר התמזה, והיוותה מקום התיישבות מרכזי במשך יותר מאלפיים שנים. הרומאים התיישבו בה לראשונה, וכינו אותה לונדיניום. גרעינה ההיסטורי של העיר הוא הסיטי של לונדון, ששומר עד היום על גבולותיו מימי הביניים. לונדון המודרנית מורכבת מצירוף של ערים, עיירות, רבעים, שכונות ופרברים, אשר נסתפחו לאורך השנים לשטחה האדמיניסטרטיבי של "לונדון רבתי", וכולם יחד נקראים "לונדון".
העיר מורכבת ממגוון רחב של אנשים ותרבויות, ויותר מ־300 שפות מדוברות בין גבולותיה. ב־2017, מנתה אוכלוסייתה כ־8,825,000 תושבים, מה שהציב אותה במקום השלישי בגודל אוכלוסייה לעיר באירופה (אחרי איסטנבול ומוסקבה). מספר תושביה מהווה כ־12.5% מאוכלוסיית הממלכה המאוחדת. במטרופולין לונדון מתגוררים יותר מ־15 מיליון תושבים, והוא הגדול ביותר באיחוד. לונדון הייתה העיר הגדולה בעולם לפי מספר תושבים בין השנים 1831 ל-1925.
פרה-היסטוריה וקדמוניות
שני ממצאים ארכאולוגיים מתארכים את לונדון לתקופות קדומות: שרידים של גשר מתקופת הברונזה נמצאו על גדות נהר התמזה, מצפון לגשר ווקסהול. הגשר הקדום חצה את הנהר, או שהוביל לאי בנהר שכבר אבד. שאריות קורות העץ של הגשר תוארכו לכ־3,500 שנה לפני זמננו. בשנת 2010 נמצאו יסודות של מבנה עץ גדול על חוף הנהר, מדרום לגשר ווקסהול. יסודות אלה תוארכו לסביבות 6,500 שנה לפני זמננו. מטרתו של המבנה הזה, מהתקופה המזוליתית, אינו ידוע. שני הממצאים הללו נמצאו על הגדה הדרומית של הנהר, בנקודת חציה טבעית, שבה נהר אפרה משתלב עם נהר התמזה.
אף על פי שישנן באזור העיר עדויות להתיישבויות בריטוניות־קלטיות אחדות, היישוב המרכזי הראשון הוקם על ידי הרומאים בשנת 43 לספירה, בשם לונדיניום. יישוב זה שרד שבע־עשרה שנים ובסביבות שנת 61 שבט איקני־קלטי, שהונהג על ידי המלכה בודיקיאה כבש את היישוב והחריבו. העיר ההרוסה שבה וקמה לתחייה במהרה, ותוך עשור שגשגה והייתה למרכז סחר חשוב, ועד לשנת 100 לספירה כבר עקפה לונדיניום את קולצ'סטר והייתה לבירת הפרוביניקיה הרומאית בריטניה. בשיא פריחתה, במאה השנייה, חיו בלונדון הרומאית כ־60,000 תושבים.
התקופה האנגלו־סקסית
עם קריסת שלטון האימפריה הרומית, בתחילת המאה החמישית לספירה, התפוגגה הפרוביניקה, לונדון חדלה מלהיות בירתה, וחומות לונדיניום ננטשו. עם זאת ישנן עדויות למעט תושבים רומאיים שנשארו באזור עד שנת 450, ליד מה שכיום כנסיית סנט מרטין בשדות. משנת 500 והלאה התפתחה באזור התיישבות אנגלו־סקסית שנקראה בשם לונדנוויץ', מעט מערבה מהעיר הרומאית הישנה. לונדנוויץ' גדלה בהדרגה, עד שבשנת 680 כבר הייתה לעיר נמל חשובה. בתחילת המאה התשיעית החלה העיר לדעוך עקב תקיפות ויקינגים חוזרות ונשנות, עד לשנת 886, שבה "הוקמה מחדש" על ידי המלך אלפרד הגדול. ממצאים ארכאולוגיים מראים שהעיר שהוקמה על ידי המלך אלפרד חזרה אל הגבולות הרומאיים הישנים.
ימי הביניים
בעקבות ניצחונו בקרב הייסטינגס, ויליאם הראשון, דוכס נורמנדיה, הוכתר למלך אנגליה במנזר וסטמינסטר המחודש, ביום חג המולד של שנת 1066. ויליאם בנה את מצודת לונדון, המבנה הראשון מבין טירות נורמנדיות רבות שנבנו בדרום־מזרח העיר, כדי לבצר אותה בפני התקפות ויקינגים. בשנת 1097, ויליאם השני החל בבניית אולם וסטמינסטר, ליד המנזר הקיים. אותו אולם היווה את הבסיס לארמון וסטמינסטר.
אסון הכה את העיר במהלך מגפת המוות השחור באמצע המאה הארבע־עשרה, כשהעיר איבדה כמעט שליש מאוכלוסייתה. בשנת 1381, לונדון עמדה במוקד מרד האיכרים.
תחילת העת המודרנית
בעת מלכות בית טיודור התנתקה הכנסייה האנגליקנית מרומא וממרותו של האפיפיור, בתהליך שלימים נקרא הרפורמציה, מעבר מהנצרות הקתולית לפרוטסטנטית. לפני הרפורמציה, היה יותר ממחצית שטחה של לונדון בבעלות מנזרים ומוסדות דתיים אחרים וכשליש מתושביה היו נזירים, נזירות ואנשי דת. החלטתו של הנרי השמיני לפרק את כל המנזרים זכתה לפיכך לאהדה מצד תושבי העיר, שהיו הנהנים העיקריים משינוי הבעלות. התהליך נמשך בערך משנת 1530 עד 1538 כשרוב המנזרים והרכוש הכנסייתי מצא עצמו בסופו של דבר בידי הגילדות השונות של העיר, בתקופת מלכותו של אדוארד השישי. בתקופה זו החלה חשיבותה הכלכלית של העיר לונדון לגדול גם מחוץ לאנגליה. בעיר התפתחה תעשייה זעירה (בעיקר תעשיית האריגה), והמסחר התרחב. עם גילוי העולם החדש, סחורות הגיעו ללונדון מרוסיה והמזרח התיכון ונשלחו ממנה לאמריקה.
בתקופה זו היו למספר חברות מסחריות מונופולין על המסחר לאזור מסוים, כך לדוגמה לחברת רוסיה שנוסדה בשנת 1555 היה מונופולין על המסחר עם רוסיה ולחברת הודו המזרחית הבריטית שנוסדה בשנת 1600 על פי צו מלכותי היה מונופולין על המסחר עם צרפת. הרס אנטוורפן בשנת 1572 על ידי הספרדים יצר חלל בעולם הסחר האירופי, ולונדון (לצד אמסטרדם) הפכה לאחר מכן לעיר נמל מרכזית בכל אזור הים הצפוני. בשנת 1565 נוסדה הבורסה למסחר של העיר על ידי סר תומאס גרשם, שנקראה על פי צו מלכותי של אליזבת הראשונה – הבורסה המלכותית. העלייה במסחר הביאה לגידול רב במספר תושבי העיר ובמשך כ־100 שנה הכפילה העיר פעמיים את מספר תושביה מ־100,000 תושבים בשנת 1580 ל־200,000 בשנת 1600 ול־400,000 בשנת 1650.
במהלך המאה ה־16, ויליאם שייקספיר ועמיתיו חיו ויצרו בלונדון, בתקופה שבה הייתה קיימת עוינות רבה להתפתחות תרבות התיאטראות – מחששות כי הבילוי ההמוני יגרום להתפרעויות, או שהצפיפות תביא להתפשטות מגיפות, וכן בשל התנגדות הפוריטנים מנימוקים דתיים. עם זאת, המחזאים פעלו תחת חסות המלך (בעיקר אליזבת הראשונה ויורשה, ג'יימס הראשון) ונבנו בעיר – אך עדיין מחוץ לגבולות הסיטי – תיאטראות רבים, בהם הגלוב המפורסם. אכן, הצפיפות הייתה מבעיותיה המרכזיות של העיר, גם במאה ה־17. בתחילת המאה ניגפה העיר במחלות רבות, שהגיעו לכדי שיא במגפה הגדולה, בשנים 1665–1666, שבה נספו כ-100,000 תושבים, חמישית מאוכלוסיית העיר.
השרפה הגדולה של לונדון פרצה בשנת 1666, ולמעשה הביאה לקיצה של המגפה. האש ניצתה בסמטת פודינג, ובמהירות נסחפה והשתלטה על בתי העץ הרבים. בניית העיר מחדש נמשכה יותר מעשור שנים תחת פיקוחו של האדריכל והמדען רוברט הוק. בשנת 1708 נסתיימה בנייתה המחודשת של קתדרלת סנט פול, על ידי כריסטופר רן. בראשית מלכות בית הנובר, שכונות חדשות הוקמו במערב, כגון מייפייר, גשרים חדשים שנתווספו מעל התמזה האיצו את פיתוח דרום לונדון, שמדרום לנהר. במזרח העיר, נמל לונדון פותח אף הוא והורחב עוד במורד הזרם.
בשנת 1762, רכש המלך ג'ורג' השלישי את בית בקינגהאם והחל בשיפוץ שנמשך 75 שנים. במהלך המאה ה־18, גאתה הפשיעה בעיר ובשנת 1750 הוקם בעיר כוח שיטור מקצועי ורשמי. בסך הכול נקבעו 200 עבירות, שעונשן מיתה, ונשים וילדים היו ניתלים גם על גנבות פעוטות. מעל 74 אחוזים מהילדים שנולדו בלונדון בתקופה זו מתו לפני הגיעם לגיל חמש. העיר פרחה מבחינה תרבותית ואינטלקטואלית, ובתי־קפה רבים הוקמו כמקום לדיון והעלאת רעיונות. התפתחות זו התאפשרה עקב התפשטות האוריינות והתפתחות העיתונות הכתובה, שהביאה את חדשות העולם לכל דורש. רחוב פליט היה למרכז העיתונות הבריטית.
מהמאה ה־19 ועד ימינו
לונדון הייתה העיר הגדולה בעולם בין השנים 1831 ל־1925. תנאי הצפיפות הקשים בעיר הובילו להתפרצויות חוזרות ונשנות של כולרה, שתבעו 14,000 קורבנות ב־1848, ו־6,000 ב־1866. בעקבות עומס התנועה הכבד ששרר בעיר הוקמה הרכבת העירונית הראשונה בעולם. התרחבותה של העיר באה לידי ביטוי גם מבחינה שלטונית־אדמיניסטרטיבית: עד אמצע המאה ה־19 גוף בשם מועצת העבודות המטרופולינית דאג לעבודות הציבוריות בעיר, ורק העיר העתיקה ורבעים ספורים היו תחת תחום אחריותו. גוף זה בוטל בשנת 1889, ובמקומו הוקמה מועצת מחוז לונדון, שכעת תפקדה כרשות השלטון המקומית של כל אזור לונדון הפנימית. העיר ספגה הפצצות מצד הגרמנים במלחמת העולם הראשונה, שנערכו ברובן באמצעות צפלינים. במלחמת העולם השנייה הייתה הבירה מטרתו העיקרית של הבליץ, מערכת הפצצות המרוכזת של הלופטוואפה שנועדה להכניע את האימפריה ולאפשר פלישה גרמנית לאיי הבית. יותר מ־30,000 לונדונים נספו, ונהרסו שטחים נרחבים בעיר. מיד לאחר המלחמה, בשנת 1948, נערכו בעיר המשוסעת והחבולה משחקי האולימפיאדה באצטדיון ומבלי הישן. בשנת 1951 נערך פסטיבל בריטניה בסאות' בנק. בשנת 1952, אירוע זיהום אוויר חמור שיתק את העיר למשך ארבעה ימים, הביא למותם של כ־4,000 תושבים, ולנזקים בריאותיים לעוד עשרות אלפים. לימים נקרא הזיהום בשם הערפיח הגדול, והוביל להגברת התודעה לאיכות הסביבה, ואף למספר חוקים בנושא. החל משנות הארבעים של המאה העשרים, לונדון הייתה ליעד מרכזי למהגרים רבים, בעיקר ממדינות חבר העמים כגון ג'מייקה, הודו, בנגלדש ופקיסטן, מה שתרם לאופייה המגוון והקוסמופוליטי.
החל משנות השישים התמלאה העיר בצעירים שהביאו לעיר צביון מרענן. תרבות לונדון החוגגת התרכזה באזור צ'לסי וברחובות קרנבי וקינג. עקב גידול בשטח העיר, הוחלפה רשות השלטון בגוף חדש – מועצת לונדון רבתי. במהלך הסכסוך בצפון אירלנד, ספגה העיר מספר מתקפות טרור מצד המחתרת האירית. גם עימותים פנים־אזרחיים על רקע גזעי צפו ועלו, כדוגמת המהומות בבריקסטון בשנת 1981, בין כוחות המשטרה ומהגרים אפרו־קריביים. אוכלוסייתה של לונדון רבתי הצטמצמה עם השנים שלאחר מלחמת העולם השנייה, ומשיא של 8.6 מיליון תושבים ב־1939 ירד מספר התושבים לכ־6.8 מיליון בשנות השמונים. אזור הנמל הופצץ רבות במהלך מלחמת העולם השנייה וכמעט כל המחסנים המקוריים נהרסו לחלוטין. על אף ניסיון השיקום, תעשיית הנמל החלה לדעוך בשנות ה־50. חוסר הגמישות והניידות הפכו את המעגנים של מרכז לונדון לפחות רלוונטיים מול נמלי הים, ועד 1980 כל המעגנים נסגרו. במרוצת הזמן אזור הנמל פותח מחדש ונהפך לאזור מגורים ומסחר: הקמת הדוקלנדס וקנרי וורף בשנות השמונים על חורבות הנמל הישן העצימו את מקומה החשוב של לונדון בכלכלה העולמית והפכוה למרכז פיננסי עולמי.
מחסום התמזה הוקם בשנות השמונים על מנת להגן על העיר מפני גלי גאות מהים הצפוני. מבחינה שלטונית, שוב פורקה רשות השלטון – מועצת לונדון רבתי בשנת 1986, וכל אזור המטרופולין נשאר ללא שלטון מקומי עד לשנת 2000, עם הקמת רשות לונדון רבתי. לכבוד תחילת האלף השלישי, נבנו בעיר כיפת המילניום, הלונדון איי וגשר המילניום. ב־6 ביולי 2005 זכתה לונדון במכרז האולימפי, ואירחה את האולימפיאדה ב-2012, כך שהיא העיר הראשונה שאירחה את המשחקים שלוש פעמים.
בשנת 1999 התרחשה בעיר מתקפת הטרור שכללה שלושה פיצוצים באזורים שונים בעיר. ב־7 ביולי 2005, התרחשו סדרה של פיגועי טרור ברכבת התחתית של לונדון ובאוטובוס. ארגון הטרור אל־קאעידה נטל אחריות על הפיגועים, שגבו את חייהם של 52 תושבים.
הגדרת "לונדון"
לונדון של היום מורכבת מצירוף של ערים, עיירות, רבעים, שכונות ופרברים אשר לאורך השנים נסתפחו לשטחה האדמיניסטרטיבי של "לונדון רבתי", וכולם יחד נקראים "לונדון". הגרעין ההיסטורי המקורי של העיר נקרא "הסיטי של לונדון" (City of London) או בקיצור "הסיטי", ומשמש היום בעיקר כמרכז המוסדות הפיננסיים של העיר. מסביב לו 32 רבעים (boroughs), שלכל אחד מהם אוטונומיה אדמיניסטרטיבית מסוימת, אך כולם יחד מהווים את לונדון רבתי. מעבר להם, פרברים נוספים שאינם חלק מלונדון אך מהווים חלק משטחה המטרופוליני של העיר. תושבי העיר לרוב מתייחסים לכל השטח התחום בכביש ההיקפי M25 כאל "לונדון", הגם שהוא כולל כמה שכונות ועיירות שאינן משתייכות לתחום המנהלי של לונדון רבתי.
אוכלוסייה
המטרופולין של לונדון מונה כ-15 מיליון תושבים ונחשב למטרופולין הגדול ביותר באירופה ואחד מבין 20 הגדולים בעולם.
אוכלוסייה יהודית או ישראלית
בלונדון ישנה קהילה יהודית גדולה בת כ-150 אלף יהודים, והיא מהווה את הקהילה היהודית הגדולה ביותר בבריטניה, ואחת הגדולות באירופה. רובה של הקהילה מרוכז בצפון מערב לונדון, באזורים - גולדרס גרין (Golders Green), הנדון (Hendon) ופינצ'לי (Finchley). הקהילה הישראלית נמצאת בעיקר באזור גולדרס גרין וניתן למצוא ברחוב הראשי של האזור חנויות ומסעדות רבות בבעלות ישראלית. יש בית ספר ישראלי שפועל ביום ראשון לטובת הקהילה הישראלית. ישנה מגמת נהירה של יהודים לשכונות אלו, תוך עזיבה של אזורים אחרים בעיר בהם היו קיימות בעבר קהילות יהודיות משגשגות.
בלונדון מספר בתי ספר יהודיים וישיבות, בהם ניתן למנות את חב"ד ליובאוויטש, Independent Jewish Day School, JFS, King Solomon ו"חשמונאים". קיימים בעיר גם סניפים של תנועות נוער יהודיות רבות כגון FZY, בני עקיבא, עזרא, הבונים דרור צבאות ה' חב"ד, ועוד. כמו כן פועל שבט צופי צבר של תנועת הצופים העבריים, אשר פונה בעיקרו לקהילה הישראלית ומתנהל בעברית. בלונדון יוצאים לאור מספר שבועונים יהודיים כשהראשי והוותיק שבהם הוא הג'ואיש כרוניקל. עבור הקהילה הישראלית ודוברי העברית בלונדון פועל האתר עלונדון.
אקלים
האקלים בלונדון ממוזג ומשקעים יורדים בעיר לאורך כל חודשי השנה. החודש החם ביותר הוא יולי עם טמפרטורה ממוצעת של 18.7 מעלות צלזיוס. החודש הקר ביותר הוא ינואר עם טמפרטורה ממוצעת של 5.5 מעלות צלזיוס. ממוצע המשקעים בעיר הוא 601.7 מילימטרים כאשר פברואר הוא החודש היבש ביותר. שלג יורד לעיתים בתקופת החורף
תיאטרון
העיר לונדון ידועה כאחד ממרכזי התרבות המרכזיים בעולם, כעיר בירה היא גם מכילה את מרכזי התרבות של אנגליה והממלכה המאוחדת כולה. בלונדון ישנם עשרות אולמות תיאטרון המרוכזים בעיקר ב"וסט אנד" ברובע וסטמינסטר (שבניגוד למשתמע משמו דווקא אינו במערב העיר, אלא ממש במרכזה. הוא נקרא היסטורית West End משום מיקומו ממערב ל"סיטי", הגרעין המקורי של העיר). כמה מהידועים בין התיאטראות הם התיאטרון הלאומי ותיאטרון הפלדיום. מדי ערב מוצגות בעיר עשרות הצגות הסוחפות אליהן מספר רב של צופים. בעבר אף הציג ויליאם שייקספיר את מחזותיו בתיאטראות בבירה.
ספורט
בלונדון יש מועדוני ספורט רבים, ובפרט מועדוני כדורגל רבים. להלן רשימה של מועדוני הכדורגל הבולטים והמגרש הביתי שלהם: בלונדון גם מצוי אצטדיון ומבלי המפורסם וכן תחרות הטניס וימבלדון.
קבוצת הכדורסל הגדולה של העיר היא לונדון ליונס.
העיר אירחה את המשחקים האולימפיים בשנים 1908 ו-1948, ואירחה אותם בשנת 2012 ובכך הפכה לעיר הראשונה המארחת את המשחקים האולימפיים בפעם השלישית.
מכללות ואוניברסיטאות
בשטחה של העיר נמצאות 43 אוניברסיטאות, והן הריכוז הגדול ביותר של מוסדות להשכלה גבוהה באירופה. בין האוניברסיטאות הבולטות הנמצאות בלונדון:
תחבורה
למגוון אמצעי התחבורה הציבורית של לונדון יצא מוניטין בינלאומיים וכמה מסמליהם הפכו לסמלי תרבות מוכרים. התחבורה הציבורית כוללת את הרכבת התחתית של לונדון, הנקראת גם ה-"Tube" (אשר החלה לפעול ב-1863 והייתה לרכבת התחתית הראשונה בעולם), רכבת עילית ליעדים בלונדון ומחוץ לה, אוטובוסים עירוניים (המאופיינים לרוב בצבעם האדום הבוהק ובמבנה הקומתיים), רכבות קלות במזרח המטרופולין ובדרומו ותחבורת שיט בנהר התמזה. כמו כן, ישנן המוניות השחורות הייחודיות ללונדון ו-"Mini-Cabs", שהן מוניות שניתן להזמינן רק בטלפון ולא ברחוב, אך הן זולות בהרבה מהמוניות השחורות.
רשות התחבורה המטרופולינית של לונדון (ה-TfL) מרכזת את כל מפעילי התחבורה הציבורית (שרובם פרטיים) לכדי מערכת אינטגרטיבית אחת, ומהווה למעשה את ה"פנים לציבור" של כלל התחבורה הציבורית. הרשות מרכזת את כלל התחומים: מיפוי, כרטוס, קביעת ותיאום לוחות זמנים, מודיעין, שילוט, תכנון קווים ואף מיתוג השירות. רבים מתושבי לונדון אף אינם יודעים מיהי החברה המפעילה קו מסוים, שכן אין להם כל צורך לדעת זאת. הקמת רשות זו ופעילותה האינטנסיבית (בשילוב תמריצים שליליים לשימוש ברכב פרטי) העלו את מספר המשתמשים בתחבורה הציבורית בלונדון רבתי בעשרות אחוזים.
בין היתר, מפורסם "הסקוטי המעופף" (Flying Scotsman) - הרכבת העושה דרכה מסקוטלנד ללונדון מדי יום ביומו. מסילת רכבת זו נחנכה בשנת 1863 ואורכה 633 קילומטרים.
משרתים את לונדון שישה נמלי תעופה בינלאומיים והם (מהגדול לקטן): לונדון הית'רו, לונדון גטוויק, לונדון סטנסטד, לונדון לוטון, לונדון סיטי (הקרוב ביותר למרכז העיר) ולונדון סאות'נד. נמל הית'רו הוא הגדול בבריטניה וטוען לכתר הנמל העמוס ביותר בעולם בנפח נוסעים בינלאומיים.
החל מ-17 בפברואר 2003 הוחלה "אגרת גודש בלונדון". נהגי מכוניות שנכנסים ל"תחום העומס" (Congestion Zone) בין השעות 7:00 בבוקר ל-22:00 בערב בימים שני עד ראשון (שבעה ימים בשבוע) חייבים בתשלום אגרה של 15 פאונד ליום. אם האגרה לא משולמת עד חצות ביום שלמחרת הנסיעה היא גדלה ל-130 פאונד; אם משלמים את הקנס תוך 14 יום, הנהג יצטרך לשלם רק חצי מהקנס בסך 65 פאונד. אופנועים, אופניים וכלי רכב שעובדים על דלק חלופי פטורים מהאגרה, כמו גם תחבורה ציבורית, רכב נכים ורכבי חירום. תושבי "תחום העומס" מקבלים 90% הנחה על אגרת העומס, אך רק בתשלום עבור שנה מראש.
גשרים על התמזה
ממערב למזרח:
מבנים בעלי עניין
ראו גם אנדרטאות בלונדון, מבנים היסטוריים, גורדי שחקים בלונדון ומבנים בעלי חשיבות.
מוזיאונים
בלונדון נמצאים מעל 260 מוזיאונים ובהם כמה מהמוזיאונים החשובים באנגליה ובעולם, ובהם: למוזיאונים נוספים ראו: מוזיאוני לונדון
פארקים וגנים
בלונדון פארקים וגנים רבים. העיקריים שבהם הם: גני קנזינגטון (בהם נמצאת אנדרטת אלברט וארמון קנזינגטון), גני קיו, הייד פארק (בו פינת הנואמים), המפסטד הית', גרין פארק, פארק גריניץ', פארק סנט ג'יימס (בו אנדרטת ויקטוריה) וריג'נטס פארק. לפארקים נוספים ראו כאן.
כנסיות
ראו גם: כנסיות לונדון
שווקים וחנויות יוקרה
ראו גם: שווקים בלונדון
בתרבות הישראלית
המחזאי חנוך לוין שילב את העיר לונדון בכמה מונולוגים במחזותיו, הידוע בהם הוא המונולוג של בלה במחזה "אורזי המזוודות", שהתפרסם לאחר שהפך לשיר עם הפזמון "לונדון לא מחכה לי". הדוברת בשיר היא ישראלית מדרום תל אביב המתעתדת לעזוב את הארץ ללונדון כדי לחפש עתיד טוב יותר על אף שאין לה אשליות שתמצא עתיד כזה, אך "בלונדון הייאוש יותר נוח". בנוסף מופיעה לונדון במחזה שלו "הטיול המאורגן", וכן במונולוג "בבית המלון".
קארדו
פירוש המונח "קארדו" בלטינית הוא "רחוב", מכאן כינויו של הרחוב הראשי בעיר הרומית. למרות הדמיון בשם, אין קשר בין ה"קארדו" הלטיני לבין ה"קרדיה" היוונית, שמשמעותה "לב".
הקארדו בירושלים
בירושלים הקארדו שימש כרחוב הראשי לאורך התקופה הרומית בארץ ישראל וכן הביזנטית, ונמתח בתוואי העובר משער שכם לשער ציון. בשונה מרוב הערים הרומיות, היה בירושלים 'קארדו מכסימוס' נוסף, הקארדו המשני - שנמשך משער שכם לכיוון שער האשפות, בתוואי 'הגיא המרכזי' המכונה על ידי יוספוס פלביוס ה"טירופיאון".
דראקו מאלפוי
דראקו לוציוס מאלפוי (באנגלית: Draco Lucius Malfoy) הוא דמות בדיונית ואחד מהאנטגוניסטים בספרי הארי פוטר מאת ג'יי קיי רולינג. דראקו הוא בנם היחיד של לוציוס ונרקיסה מאלפוי, והוא לומד בבית הספר הוגוורטס בבית סלית'רין באותה שכבת גיל עם הארי פוטר. הוא מלווה לעיתים על ידי וינסנט קראב וגרגורי גויל גדולי הגוף, המשמשים עבורו כשומרי ראש ומתוארים כתלמידים בריונים, טיפשים ולא יוצלחים.
יצירת הדמות
בטיוטות המוקדמות של הספר הראשון הוא נקרא "דראקו ספאנגן" (Draco Spungen), וקיבל את שמו הנוכחי רק עם ניסוח הטיוטות האחרונות של הספר.
הספר הראשון עד הספר החמישי
דראקו לא הכיר את מראהו של הארי פוטר כשפגש אותו לראשונה, וניסה להתיידד עם הארי שנרתע מהיהירות שלו. במפגש הבא ביניהם לעג דראקו למשפחתו של רון ויזלי, וניסה פעם נוספת להתיידד עם הארי. אולם, הארי דחה גם הפעם את ההצעה וכך נוצרה היריבות ביניהם. לפי רולינג רצונו של דראקו להתחבר עם הארי נבע מכך ש"זה יהיה מגניב להגיע לבית הספר כחבר של הארי פוטר, כיוון שהארי מאוד מפורסם". לדברי רולינג הארי לא רצה להתחבר עם דראקו כיוון שהוא "היה כה גס רוח כלפי רובאוס האגריד ורון, שאותם הארי חיבב מאוד". מצנפת המיון של הוגוורטס מיינה את דראקו לבית סלית'רין מבלי שכמעט בדקה אותו כמקובל בספרים, ודראקו הפך מיד לחביבו של סוורוס סנייפ, המורה לשיקויים וראש בית סלית'רין. פעמים אחדות ניסה דראקו לגרום לסילוקו של הארי מבית הספר, אך בפעם הראשונה שנכשל בכך הוא התחיל מהלך שבסופו צורף הארי לקבוצת הקווידיץ' של בית גריפינדור. כמו כן, בספר זה מוצגים קראב וגויל, זוג בריונים גדולי גוף ורפי שכל, הלומדים עם דראקו באותה שכבת גיל, ומשמשים בעיקר כמעין "שומרי ראש" עבורו.
בספר השני הפך דראקו למחפש החדש בקבוצת הקווידיץ' של סלית'רין, לאחר שאביו לוציוס העניק שוחד לחברי הקבוצה בדמות מטאטאים מעופפים חדשים. כשהרמיוני גריינג'ר ציינה זאת הוא כינה אותה בוצדמית, ובכך גרם לתקרית כמעט אלימה בין שחקני הקווידיץ' של גריפינדור ושל סלית'רין. לאורך הספר הביע דראקו שנאה רבה כלפי מי שאינו קוסם טהור דם, ובשל כך חשדו בו הארי, הרמיוני ורון כי הוא היורש של סלזאר סלית'רין, שפתח מחדש את חדר הסודות ושיחרר ברחבי הטירה מפלצת קטלנית (שהתבררה בסוף הספר כנחש בסיליסק). הארי ורון הצליחו להסוות את עצמם באמצעות שיקוי פולימיצי וללבוש את דמותם של חבריו הטובים קראב וגויל, אך כשחקרו אותו הוא הכחיש זאת וסיפר להם מידע מועט מאוד על חדר הסודות. עם התגברות התקיפות הלא מוסברות כלפי התלמידים נראה כי דראקו חש לגביהן נוחות רבה, אך בסוף הספר מתואר כיצד הוא "כבר לא צעד בצעד יהיר בשבילי בית-הספר כאילו המקום שייך לו. להפך, הוא נראה מריר וזועף" לאחר שאביו פוטר מחבר המנהלים של הוגוורטס.
בספר השלישי, במהלך השיעור הראשון של רובאוס האגריד כמורה לטיפול ביצורי פלא, מותקף דראקו על ידי ההיפוגריף בקביק, לאחר שהתגרה בו ולא מילא אחר הכללים לטיפול בהיפוגריפים כפי שלימד אותם האגריד. דראקו הפריז בחומרת הפציעה שלו, ובכך איפשר לקבוצת הקווידיץ' של סלית'רין לקבל דחייה במשחק הראשון שלה מול גריפינדור למועד מאוחר יותר, בנוסף להכפשות קבועות שהוטחו בהאגריד. גם בשיעורים הבאים ממשיך דראקו להפריע וללעוג להאגריד, ועושה כל שביכולתו על מנת לגרום לפיטוריו. לאחר אחד מהשיעורים הוא לגלג על אבלו של האגריד שבכה על כך שבקביק נדון למוות, וגרם להרמיוני גריינג'ר לסטור לו. כמו כן, לאורך השנה הוא רמז מספר פעמים כי ידוע לו על מעורבותו האמיתית של סיריוס בלק במות הוריו של הארי, וניסה לגרום לו להסתכן ולרדוף אחרי בלק. לקראת סוף השנה משתבשת תוכניתו לאחר שגריפינדור גוברת על סלית'רין במשחק המכריע על גביע הקווידיץ' של הוגוורטס, וכך גם תוכניתו לגרום להוצאתו להורג של בקביק.
בספר הרביעי נבחר הארי באופן מפתיע להשתתף בטורניר הקוסמים המשולש, ובתגובה יצר דראקו תג תמיכה במועמד השני מטעם הוגוורטס, סדריק דיגורי, וכישף אותו כך שהכתובית תתחלף במילים "פוטר מסריח". לאחר שהארי נבחר עשה דראקו כל שביכולתו על מנת להציק להארי פוטר ולהשניא עליו את החיים בהוגוורטס, ואף שיתף פעולה עם כתבת בשם ריטה סקיטר, אותה עודד לפרסם כתבות משמיצות על הארי וחבריו. כשניסה להטיל על הארי קללה מאחורי גבו הוא עורר את חמת זעמו של אלאסטור מודי, המורה החדש להתגוננות מפני כוחות האופל, שהפך אותו לנמייה ובכך ביזה אותו לעיני רוב תלמידי בית הספר. לאחר שובו לחיים של לורד וולדמורט בסוף שנת הלימודים הכריז דראקו על נאמנותו כלפיו, והביע את תקוותו שהרמיוני גריינג'ר ורון ויזלי ימותו במהרה.
בתחילת הספר החמישי נבחר מאלפוי למדריך מטעם בית סלית'רין, לצדה של פנסי פרקינסון המעוניינת בו מבחינה רומנטית, וכבר בהופעתו הממשית הראשונה בספר הוא ניצל את סמכותו על מנת לרדות בתלמידים צעירים יותר. במשחק הקווידיץ' הראשון של העונה, בין גריפינדור לסלית'רין, הוא גרם לפרובוקציה לאחר שחיבר שיר מבזה על רון ויזלי ועל משפחתו, ובסופו של דבר הצליח לגרום לסילוקם מהקבוצה של הארי ושל התאומים לבית משפחת ויזלי. הוא הביע תמיכה רבה במעשיה של דולורס אמברידג' שנשלחה מטעם משרד הקסמים על מנת להצר את צעדיו של המנהל אלבוס דמבלדור. הוא השתתף בחשיפה ובניסיון הכושל לתפוס את כל חברי קבוצת התלמידים הסודית "צבא דמבלדור", ולאחר שדמבלדור ברח הוא הצטרף לקבוצת תלמידים בשם "פלוגת הפיקוח" שהוקמה על מנת לאכוף את חוקיה הרודניים של אמברידג'. בתקופת חברותו בקבוצה זו הוא הרבה לנצל לרעה את סמכותו להוריד נקודות בתחרות הבתים לתלמידים שאינם מסלית'רין.
לאחר לכידתו ומאסרו של אביו לוציוס בסיום הקרב בין מסדר עוף החול (אגודת סתרים שהוקמה על ידי דמבלדור) לאוכלי המוות במשרד הקסמים, הוא ניסה לפגוע בהארי כנקמה. אולם, הניסיון הראשון שלו נכשל בגלל נוכחותם של המורים סוורוס סנייפ ומינרווה מקגונגל, והשני, בו נטלו חלק גם קראב וגויל, נכשל בשל נוכחותם של אחדים מחברי צבא דמבלדור שמיהרו לסייע לו ברכבת שהחזירה את התלמידים מהוגוורטס ללונדון.
הספר השישי
נרקיסה מאלפוי, אמו של דראקו, ואחותה בלטריקס לסטריינג' הגיעו לביתו של סוורוס סנייפ בתחילת הספר השישי, על מנת לדון במשימה המסוכנת שהוטלה עליו על ידי וולדמורט. נרקיסה הייתה מודאגת שבנה ייהרג במהלך הניסיון לבצע את פקודותיו של וולדמורט, ושכנעה את סנייפ לנדור כי יעשה כל שביכולתו על מנת לסייע.
על מנת להגשים את תוכניתו הוא החליט ללכת לחנות בשם בורגין וברקס בסמטת נוקטורן, המוקדשת לאמנויות האופל, ואיים שם על המוכר על מנת שזה יבצע את רצונו ויסביר לו כיצד לתקן דבר מה. הוא הראה למוכר סימן כלשהו על הזרוע השמאלית שלו, והארי פוטר שעקב אחריו לשם ניחש נכונה כי מדובר באות האופל שוולדמורט נהג להטביע בזרועותיהם של תומכים. במהלך הנסיעה ברכבת האקספרס להוגוורטס הוא התפאר בפני חבריו מבית סלית'רין על כך שוולדמורט הטיל עליו משימה חשובה, ותוך כדי כך מסיק כי הארי פוטר נמצא בתא שלו מתחת לגלימת ההיעלמות. בסוף הנסיעה הוא הצליח לגבור על הארי לשבור את אפו ולשתק אותו, ולאחר מכן ליגלג על כך בפני חבריו.
לקראת סוף הספר הצליח דראקו להכניס להוגוורטס קבוצה של אוכלי מוות, ובמהלך הקרב שפרץ בינם לבין מגיני הוגוורטס הוא הצליח להפתיע את אלבוס דמבלדור ולפרוק אותו מנשקו. דמבלדור שוחח בשלווה עם דראקו וניסה לשכנעו לא לבצע את תוכניתו של וולדמורט, שהייתה אמורה להסתיים במותו של המנהל, ואף גילה לו כי הוא יודע על ניסיונותיו הקודמים לפגוע בו. מתוך הססנותו וחששותיו, דראקו משך את הזמן בשיחתו עם דמבלדור ולא הרגו מיידית, כפי שהתבקש לעשות, ובסופו של דבר אף התוודה על חששותיו בגלוי, ולאחר שכנועו של דמבלדור הנמיך את שרביטו, וכמעט ויתר על תוכניתו. אולם, באותו הרגע התפרצה למגדל האסטרונומיה קבוצה של אוכלי-מוות בראשות סוורוס סנייפ, אשר הרג את דמבלדור באמצעות הקללה הממיתה. סנייפ, דראקו ויתר אוכלי המוות נמלטו מהוגוורטס לאחר מכן.
בראיון שנערך עמה בשנת 2005 אמרה רולינג כי היא נהנתה לכתוב את דמותו של דראקו בספר זה, וכי הדמות "גדלה מאוד".
הספר השביעי
משפחתו של דראקו ממשיכה לתמוך בוולדמורט גם בתחילת הספר השביעי, ואף נאלצת "לארח" בביתה את המפקדה שלו; בתחילת הספר נאלץ דראקו לצפות בוולדמורט הרוצח את המורה ללימודי מוגלגים בהוגוורטס, צ'ריטי ברבג'. פעמים אחדות בספר מתוארים חזיונות של הארי בהם הוא ראה את דראקו מבצע את רצונותיו של וולדמורט. כשהארי וחבריו נלכדו והובאו לאחוזת מאלפוי התבקש דראקו לזהות אותם, ואף על פי שהכיר אותם היטב הוא היסס וענה תשובה מתחמקת. במהלך ניסיון הבריחה המוצלח מאחוזת מאלפוי הצליח הארי לפרוק את דראקו משרביטו ולקחת אותו.
דראקו וחבריו קראב וגויל ניסו ללכוד את הארי בחיים כשהוא ניסה לקחת מחדר הנחיצות את העטרת של רוונה רייבנקלו, אותה הפך וולדמורט להורוקרוקס. אולם, קראב החליט כי הוא לא מוכן לשמוע יותר בקולו של דראקו, וניסה להרוג את הארי וחבריו באמצעות אש מקוללת. תוכניתו השתבשה כשהאש גרמה למותו במקביל לחילוצם של דראקו וגויל על ידי הארי ורון. דראקו התאבל על מותו של קראב, וזאת אף על פי שקודם לכן נהג להתייחס אליו בזלזול רב. בקרב על הוגוורטס מול אוכלי המוות של וולדמורט תוארה סצנה שבה דראקו מתחנן בפני אוכל מוות שירחם עליו כי הוא נאמן לוולדמורט, ופעם נוספת הוא ניצל על ידי הארי ורון.
בחלק זה של הספר התברר גם כי דמבלדור גסס לאחר שענד טבעת שוולדמורט הטיל עליה קללה כחלק מהפכתה להורוקרוקס. דמבלדור החליט מראש כי סוורוס סנייפ יהרוג אותו, על מנת לחסוך את הרס נשמתו של דראקו כתוצאה מביצוע רצח. וולדמורט היה מודע לכך שדראקו ימות במהלך הניסיון להרוג את דמבלדור, כך שאביו לוציוס ייענש על כישלונותיו למלא את רצונותיו של וולדמורט.
לדראקו הייתה השפעה עקיפה על הקרב האחרון בין הארי לוולדמורט. לאחר שהארי נפגע מקללת האבדה קדברה שוולדמורט הטיל עליו, הוא נכנס למצב לימבו. כשוולדמורט חזר להכרה הוא הורה לנרקיסה, אמו של דראקו, לבדוק האם להארי יש דופק. נרקיסה הבחינה בדופק, שאלה את הארי במלמול האם דראקו חי ונמצא בטירה, וקיבלה ממנו תשובה חיובית. בשל רצונה למצוא את בנה, שיקרה נרקיסה לוולדמורט ואמרה שהארי מת; כך התאפשר לה להיכנס לטירת הוגוורטס כחלק מצבא מנצח ולמצוא את בנה היחיד. במהלך הקרב האחרון בין הארי לוולדמורט מתברר כי דראקו הפך בטעות לבעליו של שרביט הבכור, לאחר שפרק את דמבלדור משרביטו, וזאת אף על פי שמעולם לא אחז בשרביט. לפי המתואר בספר שרביט הבכור מעביר את נאמנותו למי שמכניע את הבעלים הקודם שלו, כך שהארי, שגבר על דראקו בביתו, הפך לבעלים של השרביט; עובדה זו מנעה מוולדמורט לנצל את מלוא כוחו של השרביט. בסופו של דבר היה זה השקר של נרקיסה שמנע את מאסרה של משפחת מאלפוי באזקבאן.
באפילוג של הספר מסופר כי דראקו נשוי ויש לו ילד אחד בשם סקורפיו. רולינג סיפרה שדראקו נישא לאסטוריה גרינגראס, אחותה הצעירה של דפני גרינגראס שלמדה עם דראקו בבית סלית'רין. אף על פי שדראקו לא הפך לחבר של הארי הוא הצליח להתגבר במקצת על האיבה שרחש לו, וכשראה את הארי ומשפחתו בקינגס קרוס הוא הניד בראשו בנימוס.
בסרטים
שחקן הקולנוע הבריטי טום פלטון גילם את דמותו של דראקו בכל שמונת הסרטים שיצאו לאקרנים. לפני שנבחן לתפקיד של דראקו הוא עבר מבחני בד לתפקיד של הארי ושל רון. פלטון קרא את הספרים, ואמר כי "יש לי יכולת הבנה לגבי דראקו. אם הם נתנו לי שורה ואני חשבתי שזה משהו שהוא לא היה אומר, הייתי מציע לשנות את זה. הם אכן מקשיבים לך ואתה מרגיש חלק מזה". דמותו של דראקו הפכה לאחת הפופולריות ביותר בסדרה בשל רמת משחקו של פלטון, והוא הפך למזוהה עם הדמות בקרב מעריצות הסדרה, למורת רוחה של רולינג. היא אמרה "אני בהחלט מנסה להבדיל בין טום פלטון, שהוא נער צעיר ונאה, לבין דראקו, שהוא, ללא קשר למראה שלו, איננו אדם נחמד. זו אשליה רומנטית נפוצה של בנות, אך לא אשליה בריאה... למעשה, זה הדאיג אותי במקצת, לראות בנות צעירות מביעות מסירות מוחלטת לדמות המאוד לא מושלמת הזאת... אני מתכוונת, אני מבינה את הפסיכולוגיה של זה, אך זה די לא בריא".
במחזה "הארי פוטר והילד המקולל"
במחזה הארי פוטר והילד המקולל מתברר כי אסטוריה, אשתו של דראקו, מתה ממחלה. בנם, סקורפיוס, הוא חברו הטוב ביותר של אלבוס סוורוס בנו של הארי, כאשר השניים מתיידדים על רקע היותם דחויים ומוחרמים על ידי יתר התלמידים. למרות ידידותם של הבנים, המתיחות בין הארי לבין דראקו גוברת מחדש. במהלך עלילת המחזה השניים משלימים, ואף משתפים פעולה בהבסתו של וולדמורט ובתו, שמנסה להשיב אותו בעזרת מחולל זמן.
את דמותו במחזה גילם השחקן הבריטי אלכס פרייס.
אישיות
פעמים רבות בחר דראקו להתמודד עם יריביו באמצעים פסיכולוגיים ולא באמצעות כוח פיזי. מוצאו האליטיסטי משמש אותו כנשק על מנת לזלזל באלה המגיעים ממעמד חברתי נמוך יותר, כגון רון ויזלי. פעמים רבות הוא הביע זלזול במוצאה המוגלגי של הרמיוני גריינג'ר באמצעות כינוי הגנאי "בוצדמית". רולינג אמרה בראיון ב-1999 "הוא קנאי, והוא בריון, ואני אומרת, במובן הברור ביותר, שהוא יודע בדיוק מה יפגע באנשים".
בראיון בשנת 2005 היא אמרה שדראקו, בניגוד להארי, לא חש חרטה על מעשיו: "אני חשבתי על דראקו כאחד עם יכולת גבוהה להפריד בין חייו ובין רגשותיו, ותמיד עשיתי כך. אז הוא הדחיק את הרחמים שלו, כך שהוא יכול להיות בריון יעיל. הוא הדחיק את החמלה - אחרת איך היה הופך לאוכל מוות?"
באופן אירוני מספקת דמותו של דראקו נקודת מפנה בעלילה כאשר הוא מפגין רגע נדיר של חרטה. הארי ריחם על דראקו כשהבין את גודל הציפיות, כולל רצח, עמן נאלץ דראקו להתמודד כאחד מתומכיו של וולדמורט. דמותו של דראקו כללה את אמונותיהם של הוריו: רולינג אמרה כי "ברגע שדראקו קיבל את מה שרצה, להפוך לאוכל מוות, וגם קיבל משימה מלורד וולדמורט, כפי שעשה בהארי פוטר והנסיך חצוי-הדם, המציאות הכתה בו בעוצמה" כיוון שחלומו היה "כה שונה". רולינג אמרה גם כי בדראקו היה חשש מוסרי אמיתי, אך שהוא לא אדם מרושע לחלוטין.
יכולות קסם
לאורך הסדרה מתואר דראקו כקוסם צעיר תככן ותחרותי. בשנתו השנייה הוא מצליח לפגוע בהארי בקללה בשם "טרנטלגרה", בה משתמש אוכל המוות אנטונין דולוחוב במהלך הספר החמישי, ומבצע גם לחש בשם "סרפנסורטיה" הגורם לבקיעתו מקצה השרביט של נחש, כפי שוולדמורט עשה בקרב מול דמבלדור בסוף הספר החמישי, וסנייפ מול מינרווה מקגונגל בספר השביעי. יכולותיו השתפרו גם בספר השישי, שבו הוא אחד התלמידים היחידים בשכבת הגיל שלו שהגיע להישגים המאפשרים קבלה לשיעור השיקויים המתקדם. דראקו הצליח ללמוד כיצד לבצע את אמנות הלטת ההכרה (היכולת להגן על המוח מפני קריאת מחשבות), אותה הוא למד מדודתו בלטריקס. רולינג סיפרה על שיחה עם העורך שלה בנוגע לכך שדראקו הצליח ללמוד הלטת הכרה והארי לא. היא אמרה כי הסיבה לכך היא שדראקו היה "בעל יכולת גבוהה מאוד להפריד בין חייו לבין רגשותיו".
כשנשאלה מה היא צורת הפטרונוס (קסם הגנה חזק) של דראקו, היא אמרה כי נכון לסוף הספר השישי הוא לא היה מסוגל לבצע את הקסם, כיוון שבהוגוורטס לא היה נהוג ללמד זאת.
עץ המשפחה
משפחת מאלפוי היא אחת ממשפחות הקוסמים טהורות הדם האחרונות שנותרו בסוף הסדרה, ובין העשירות שבהן. מייסד השושלת היה אדם עיתונאי אנטי-מוגלגי בשם ברוטוס מאלפוי. בית המשפחה, הנקרא "אחוזת מאלפוי", נמצא במחוז האנגלי וילטשייר (על פי המתואר בספר השביעי). עד לסוף הספר השני התגורר באחוזה גמדון הבית דובי. למרות החזות המכובדת שעליה שמרה המשפחה לאורך הסדרה, אחדים מהקוסמים טענו שהיא שירתה את וולדמורט מתוך בחירה. דראקו השתמש במעמדו החברתי הגבוה ובשמו של אביו על מנת להשיג לעצמו יותר כוח, בדומה לאביו לוציוס.
משפחת מאלפוי זכתה להערכה רבה בעולם הקוסמים המתואר בסדרה, בשל השפעתו הרבה של לוציוס על הוגוורטס ועל משרד הקסמים, אותה השיג באמצעות תרומות כספיות למשרד ולבית החולים לקוסמים, כמו גם בשל כהונתו בחבר הנאמנים של בית הספר. אולם, בסוף הספר השני הוא הודח מתפקידו ובעקבות הקרב במשרד הקסמים בסוף הספר החמישי הוא אף נאסר באזקבאן. בשל הכישלון הזה הוא איבד את מעמדו הגבוה בקרב אוכלי המוות, ובתחילת הספר השביעי אולץ על ידי וולדמורט לתת לו את שרביטו.
נרקיסה מאלפוי היא בת דודתו של סיריוס בלק, סנדקו של הארי, כך שדראקו הוא אחיין של אוכלת המוות בלטריקס לסטריינג' ושל אנדרומדה טונקס (אמה של נימפדורה טונקס), אחיותיה של נרקיסה. בדומה לשאר משפחת בלק גם היא למדה בבית סלית'רין. היא מתוארת כאשה יפה, גבוהה, רזה, ואף הנראה כאילו משהו בעל ריח רע מונח מתחתיו. בניגוד לבעלה ולבנה היא איננה אוכלת מוות, אך היא כן חולקת את אמונותיהם בכל הנוגע לטוהר הדם ולשנאה של מוגלגים.
היא רגישה מאוד לשלומו של דראקו, ובתחילת הספר השישי הפרה הוראה מפורשת של וולדמורט ודיברה עם סוורוס סנייפ על המשימה שהוטלה עליו. בסוף הספר השביעי הטיל עליה וולדמורט לבדוק סימני חיים אצל הארי, ופעם נוספת היא שיקרה על מנת שתוכל לברר את מצבו של דראקו.
בתרבות הפופולרית
השירים של להקת הרוק Draco and the Malfoys ("דראקו והמאלפויים") מבוססים על ספרי הארי פוטר, אך מנקודת מבטו של דראקו. חברי הלהקה מתלבשים בדומה לתלמידי הוגוורטס בסרטים, אך עם מוטיבים המאפיינים את בית סלית'רין. באחד משירי הלהקה נאמר , ובעברית.
דמותו של דראקו גולמה באופן פרודי על ידי ג'רקו פניקס בסדרה המכשפים מוויברלי פלייס, שבשניים מפרקיה הולכים אלכס וג'סטין רוסו לבית ספר לקוסמים הנקרא Wiz-tech (ויז-טק), היכן שכולם לבשו גלימות צהובות ושחורות ומשקפיים הדומים לאלה של הארי פוטר. דמותו הופיעה באופן פרודי בשם סאקו (בגילומו של שיין ליונס) בסדרת המערכונים Harry Bladder שבתוכנית All That, בה התמודדו הארי ויתר התלמידים עם מעשי הקונדס התכופים של סאקו.
במחזמר הפרודי מחזמר מאוד פוטרי של סטארקיד הפקות את דראקו שיחקה שחקנית התיאטרון האמריקאית לורן לופז. דראקו מתואר בתור ילד מאוד מעצבן שאף אחד לא אוהב, אף על פי שהוא מתאר במכתביו לאביו שהוא הנער הכי פופולרי בהוגוורטס, ושאפילו הארי פוטר מחבב אותו. לדראקו יש חיבה עזה לציור, לתוכנית הטלוויזיה המכשפים מוויברלי פלייס והוא מתגלגל על הרצפה רוב הזמן, בניסיון כושל להרשים את חברי שכבתו. חלק גדול במחזמר ובדמותו של דראקו הוא בית הספר לקסמים על מאדים, פיגפארטס, שדומה בצורה מחשידה להוגוורטס עם המנהל רמבלרור האריה המדבר, פרופסור מקגולנגליס הדג המעופפת ופרופסור סלית'רוס סנייק, המורה לשיקוים עם אג'נדה נגד המנהל רמבלרור. יש שתי דרכים להגיע לפיגפארטס - על הגב של רמבלרור (בדרך הזאת משתמש דמבלדור בסוף המחזמר, אחרי שהוא זייף את מותו) ועם חללית, שדראקו מנסה כל הזמן להשיג אחת, והוא אפילו עושה עסקה עם וולדמורט להכניס את אוכלי המוות להוגוורטס תמורת חללית עם מספיק דלק שתיקח אותו למאדים. דראקו גם מאוהב קשות בחברתו לכיתה הרמיוני גריינג'ר, שלא מביעה בו עניין כלל וכלל ודוחה אותו כמה פעמים. במחזמר השני, מתגלה כי הוא למעשה בכלל לא הבן של לוציוס מאלפוי, אלא הבן שנוצר מרומן בין נרקיסה מאלפוי, אימו, ודובי, גמדון הבית לשעבר שלהם.
גיל חובב
גיל חובב (נולד ב-17 במרץ 1962) הוא מגיש טלוויזיה, עיתונאי, מבקר מסעדות, מחבר ספרי בישול וסופר ישראלי.
ביוגרפיה
חובב נולד בשנת 1962 בירושלים. אביו משה חובב, מקרייני קול ישראל הראשונים, ואמו דרורה בן אב"י היא בתו של איתמר בן אב"י ושל אשתו לאה אבושדיד חובב הוא נינו של מחיה השפה העברית אליעזר בן-יהודה שעלה מהאימפריה הרוסית.
השם חובב עוברת מהשם המקורי "מחבוב".
דודתו (אחות אביו) הייתה הקריינית ראומה אלדר. בת דודתו (אחות אביו, הדסה) היא הזמרת דפנה ארמוני.
למד בגימנסיה העברית רחביה ובאוניברסיטה העברית והשלים תואר בוגר בספרות צרפתית ולימודים כלליים.
קריירה כעיתונאי וסופר
בשנים 1989–1993 עבד בעיתון "חדשות" ככתב במוסף השבת, מבקר מסעדות ותרבות. אחר כך עבד בעיתונים "העיר" ו"הארץ" כמבקר מסעדות.
בשנת 2000 הקים את הוצאת הספרים "קרפד", המוציאה לאור ספרי בישול שכתב, בנוסף פרסם מספר רומנים וקובצי סיפורים קצרים.
קריירה בטלוויזיה
חובב הגיש וכתב תוכניות בישול רבות בטלוויזיה, בהן את שתי העונות הראשונות של סדרת האוכל "שום, פלפל ושמן זית" בערוץ הראשון (2000-1998), "עושים שוק" בזכיינית ערוץ 2 "טלעד" (2001), "קפטן קוק" בערוץ 10 (2003-2002), "עושים חג" בערוץ 3, "גיל חובב והתוספות" ב-ערוץ 3 (2005), "מצעד האוכל הישראלי" בערוץ 2, "המנה של המדינה" בערוץ 2 (2008), "השף המעופף" (2011-2009), בה הוא ביקר במטבחן של שבע מדינות בשלוש יבשות והתחרה בשפים המקומיים ועוד.
בשנת 2009 החל להגיש בערוץ 23 את התוכנית "עניין של טעם" בה התארח בביתם של אנשים ש"יש להם מה להגיד על ספרים, ועל העולם בכלל", בישל מאכלים מתוך קלאסיקות ספרותיות ולקח את מרואייניו לחנות ספרים בה הם קיבלו והסבירו את בחירתם בשלושה ספרים. התכנית סיימה את שידוריה ב-2013.
בשנת 2011 החל להגיש בגלי צה"ל את "ציפורי לילה מתרוננות", התכנית ירדה שנה לאחר מכן.
בשנת 2013 הגיש בערוץ 23 את התוכנית "ארוחות שעשו היסטוריה" בה עסק בכל פרק באישיות או במאורע היסטורי. התוכנית משלבת מתכונים שקשורים לתקופה ההיסטורית בה עוסק הפרק. כחלק מהתוכנית קיים חובב ראיונות עם היסטוריונים, ארכאולוגים ועוד.
בשנת 2017 הנחה את תוכנית התיירות "שמיים פתוחים" בקשת 12.
ב-2019 החל בהגשת הפודקאסט "אוכל ישראל" השייך לרשת עושים היסטוריה. הפודקאסט כולל המלצות על מסעדות, מתכונים וטיפים נוספים.
חיים אישיים
חובב הוא הומוסקסואל מוצהר ומתגורר בתל אביב עם בן זוגו פרופ' דני הלפרין מדען מחשב באוניברסיטת תל אביב, ולהם בת, שאמהּ היא דבורה פרישברג (כדורסלנית עבר בהפועל חיפה ונבחרת ישראל, בת קיבוץ עין דור).
עיסוק בשפה העברית
חובב מגדיר את עצמו כ"איש של מילים". כילד, גדל מצד אחד במשפחת בן יהודה שבה הקפידו שלא לדבר במילים לועזיות, ומצד שני במשפחת חובב שבה הקפידו על דקדוק והגיה נכונים. כך למשל, את שמו של אבי-סבו, אליעזר בן יהודה, הוא הוגה במלרע (הדגשה על ההברה "דה").
בשנים 2015–2017 הושמעו הודעות ביטחון וקריינות לתיירים בקולו של חובב בנמל התעופה בן-גוריון.
ספריו
חובב פרסם ספרי בישול רבים, רומנים וסיפורים קצרים.
סרך היחד
סרך היחד הוא טקסט שנמצא במערות שליד קומראן, ואשר נמנה עם מגילות מדבר יהודה.
בלשון כַּת מדבר יהודה שימשה המילה 'סרך' במובן של סֵדר, מנהג. כינוי הטקסט 'סרך היחד' הוא איפוא 'כללי הקהילה', במובן הדומה לתקנון.
כתב היד השלם ביותר נמצא במערה מס' 1, ולכן ניתן לו השם 1QS (מערה 1, Q=קומראן, S=סרך). מספר פרגמנטים מהטקסט הזה נמצאו גם במערות 4 ו-5. שני טקסטים אחרים, הידועים כסרך העדה וסרך הברכות, נמצאו באותה המגילה, ובתחילה נחשבו כחלק מסרך היחד, אך כעת נחשבים כטקסטים נפרדים.
Heartbreak on Hold
Heartbreak on Hold (בעברית: שברון לב בהמתנה) הוא אלבום האולפן השני של הזמרת-יוצרת הבריטית אלכסנדרה ברק. האלבום יצא לאור ב-1 ביוני 2012 על ידי חברות התקליטים תקליטי RCA וסייקו מיוזיק.
האלבום הגיע למקום הראשון במצעד האלבומים הבריטי.
רקע והפקה
האלבום הופק על ידי סימפו נימפו, לוקאס סעקון, מיכאל וודס, מייק ספנסר, אוש וילקינסון, ג'ייסון גיל, איבר ליסינסקי, בן אדמס, דייוויד גמסון ופרד פאלקה. ב-Allmusic קיבל האלבום דירוג של שלושה וחצי כוכבי זהב מתוך חמישה בסך הכול.
בסמוך לצאתו, עלה האלבום לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
ריינאייר סאן
ריינאייר סאן (באנגלית: "Ryanair Sun") היא חברה לטיסות שכר פולנית, שהוקמה בשנת 2018 על ידי חברת טיסות החסך ריינאייר. החברה יועדה בתחילה להפעיל טיסות שכר לא סדירות, אך בספטמבר 2018 הודיעה חברת האם רינאייר כי כל בסיסיה בפולין יופעלו על ידי החברה החדשה.
במרץ 2019 הודיעה חברת האם ריינאייר, כי החל מסתיו 2019 ישונה שם החברה לבאז (באנגלית: "Buzz"), שפירושו זמזום הדבורה שהיא תהיה גם הלוגו של החברה. עד אז הצי צפוי גם לגדול ל-25 מטוסים.
פרס בהט
היסטוריה
הפרס מוענק מדי שנה החל משנת 1998, ל"כתב יד עיוני, מקורי ואיכותי בשפה העברית אשר לא פורסם בבמות אחרות, ואשר יש בו עניין לציבור הרחב".
בעבר התקיימו בפרס שני מסלולי זכייה נפרדים, האחד (קטגורית החוקר הבכיר) לכתבי יד של מחברים שהם חוקרים בכירים באקדמיה בדרגת מרצה בכיר ומעלה (גובה הפרס במסלול זה עמד תחילה על 40,000 ש"ח ומ-2008 גדל ל-100,000 ש"ח) והשני לכתבי יד של חוקרים בראשית דרכם האקדמית (קטגורית החוקר הצעיר) או מחברים מקרב הציבור הרחב (גובה הפרס במסלול זה עמד על 40,000 ש"ח). לפי תקנון הפרס משנת תשע"ד (2014), פרס בסך 140,000 ש"ח מתחלק שווה בשווה בין ארבעה זוכים (במשתמע, ללא הבחנה בין חוקרים בכירים לאחרים), כלומר כל זוכה מקבל 35,000 ש"ח; אם כי בסמכות ועדת הפרס לחלק פרסים בסכום נמוך מ-140,000 ש"ח, אם לא יימצאו ארבעה זוכים. מעבר לתגמול הכספי מובטח לזוכים פרסום של כתב היד בהוצאת הספרים של אוניברסיטת חיפה בשיתוף הוצאת הספרים של קבוצת ידיעות אחרונות, ידיעות ספרים.
בשנת תשע"ה (2015) חל שינוי נוסף: בוטלו מסלולי הזכייה הנפרדים ופורסם כי יוענקו פרסים בסך 55,000 ש"ח לשני זוכים לכל היותר, וכי קטגוריית החוקר הצעיר תוחלף ב"מענק בהט" בסך 30,000 ש"ח לתמיכה בכתב יד שהוגש לתחרות ונמצא ראוי לפרסום בהוצאת הספרים של אוניברסיטת חיפה.
יחסי טורקיה–פלאו
יחסי טורקיה–פלאו הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הטורקית לבין הרפובליקה של פלאו.
סקירה כללית
המסחר הכולל שבין שתי המדינות הגיע בשנת 2014 לשווי של קצת יותר ממיליון דולר אמריקאי כאשר מיליון דולר אמריקאי הם הייצוא הטורקי מפלאו והחלק הזניח הם הייצוא הפלאואני לטורקיה. עיקר שיתופי הפעולה שבין שתי המדינות נעשים בפורומים בינלאומיים כגון האומות המאוחדות.
אברהם (פירושונים)
אברהם הוא השם שניתן לאברם, אבי האומה היהודית. השם משמש הן כשם פרטי והן כשם משפחה. {{פירושונים|אישים הידועים בשמם הפרטי אברהם:
אישים ששם משפחתם אברהם:
גאוגרפיה:
אחר:
ראו גם
}}
יחסי אתיופיה–יפן
יחסי אתיופיה–יפן הם היחסים הדו-צדדיים שבין הרפובליקה הדמוקרטית הפדרלית של אתיופיה לבין יפן.
היחסים עד מלחמת העולם השנייה
לשתי המדינות יש היסטוריה עשירה ובנוסף הצליחו לשמור על עצמאות מול מעצמות שניסו להשתלט עליהן, אתיופיה במלחמה האיטלקית-אתיופית הראשונה בסוף המאה ה-19 ויפן במלחמת רוסיה–יפן בתחילת המאה ה-20. כתוצאה מכך שתי המדינות הגדירו זו את זו כבעלות ברית אפשריות עד מלחמת העולם השנייה.
שתי המדינות חתמו על חוזה ידידות ומסחר בשנת 1930. בשנה שלאחר מכן, החלה אתיופיה לגשש לעבר בעלת בריתה האפשרית מאסיה, כאשר שר החוץ האתיופי הרוי וולדה סלאסי ביקר ביפן, והציג את הפירות שיכולה להניב ברית כלכלית וצבאית. הוא התקבל באהדה מצד משרדי הממשלה היפנים ואזרחי יפן, ובפרט מצד האולטרה-לאומנים היפנים שהיו מעוניינים בברית של "העמים הצבעוניים" בעולם, והאמינו כי אתיופיה תמלא תפקיד מכריע בברית כזו. הביקור המוצלח גרם להפצת שמועות לפיהן יורש העצר ממשפחת המלוכה האתיופית יינשא לנסיכה מהמשפחה הקיסרית היפנית. בהמשך כתב הרוי על ביקורו ביפן בספרו "מסמך יפן", בו שטח את תפישתו לפיה לאתיופיה ויפן חולקות קווי דמיון וכי הן צריכות להיות מודעות יותר זו לזו; עוד נכתב בספר כי יפן היא המודרנית והמשגשגת יותר משני הצדדים. בשנת 1933 הקימה אתיופיה קונסוליה של כבוד ביפן.
בשנת 1934 שתי ספינות תותחים יפניות ביקרו בג'יבוטי, עיר הנמל הראשית באתיופיה באותה עת. בהמשך אותה שנה, שלחה ממשלת יפן את צושידה יוטקה לסייר ולהשקיף באתיופיה. אף על פי שהיה מוטה ותמך בשמירה על עצמאות אתיופיה מפני כיבוש בריטי, צרפתי או איטלקי, והיה אופטימי בדבר הזדמנויות מסחריות אפשריות, חש צושידה כי אין ביכולתה של אתיופיה להשפיע על השאיפות האימפריאליסטיות של יפן.
למרות התקוות לברית בין שני העמים, ערב המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה בחרה ממשלת יפן לסייע לאיטליה, בעלת בריתה לברית מדינות הציר. שגריר יפן באיטליה, סוגימורה יוטארו, אמר ב-16 ביולי 1935 כי לארצו אין אינטרסים פוליטיים באתיופיה וכי תשמור על נייטרליות במקרה של מלחמה. דבריו עוררו זעם ביפן, שבה הייתה חיבה לאימפריה האפריקאית. בהמשך, בקשתה של אתיופיה ב-2 באוגוסט לסיוע נדחתה, וכך גם הבקשה להכרזה לפיה יפן עומדת לצידה של אתיופיה.
היחסים אחרי מלחמת העולם השנייה
בשנת 1955 שתי המדינות ייסדו מחדש את היחסים הדיפלומטיים ביניהן, ושלוש שנים מאוחר יותר החליפו שגרירים. עד המהפכה באתיופיה בשנת 1974 מילאו משקיעים יפנים תפקיד מרכזי בתעשיית הטקסטיל האתיופית, אך לאחר המהפכה הולאמו נכסיהם. במהלך 1982 ו-1983 התפשרה ממשלת אתיופיה עם אזרחים יפנים שתבעו אותה בגין הלאמת נכסים. לאחר נפילת החונטה הצבאית האתיופית, הושבו הנכסים לבעליהם.
נכון לפברואר 2018 מתגוררים באתיופיה 240 יפנים.
ליל ג'ון
ג'ונתן מורטימר סמית' (באנגלית: Jonathan Smith; נולד ב-27 בינואר 1971) הידוע כליל ג'ון (באנגלית: Lil Jon; קיצור ל"ג'ונתן הקטן"), הוא זמר ומפיק היפ הופ אפרו-אמריקאי. ידוע כמייסדו של תת-הז'אנר בראפ - "קראנק", שילוב של ההיפ הופ הדרומי הקשוח "דירטי סאות'" והיפ הופ המועדונים של מיאמי וניו אורלינס. ליל ג'ון מוכר כיום כאחד הראפרים הסקסיסטים והבוטים ביותר בתחום ושיריו מצטיינים בשימוש תכוף בשפה גסה וגרפית. להקתו "Lil Jon & the East Side Boyz" היא אחת מלהקות היפ הופ המועדונים המצליחות ביותר כיום.
קריירה מוזיקלית
בשנת 2001 יצר ליל ג'ון את אלבומו השלישי "Put Yo Hood Up" ("שים את הקפוצ'ון שלך"). עטיפת האלבום עוררה סערה זוטא עקב התעטפותו של ליל ג'ון בדגל הקונפדרציה - סמל לעבדות בעיני רבים מהקהילה השחורה בארצות הברית. האלבום, אשר התאפיין בשירי היפ הופ מועדונים, זכה להצלחה בינונית והושמע בעיקר במסיבות.