cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פפראצי
ההתנגדות לפפראצי
בניגוד לשנים עברו, בהן צילומי הפפראצי הופיעו בעיקר בצהובונים, כיום ניתן למצוא צילומי פפראצי כמעט בכל עיתון, בארץ ובעולם. עובדה זו גרמה לאנשים רבים לצאת נגד התופעה הזו. זאת כיוון שלפי טענתם, צילומי הפפראצי חצו מזמן את גבול הטעם הטוב, וחודרים לפרטיות המצולמים. בנוסף, טוענים המתנגדים כי הפפראצי מציג תמונות בלתי הולמות בעיתונים ראשיים, שאותם קוראים לעיתים קרובות גם ילדים. מדובר בעיקר על תמונות של נשים בביקיני או טופלס, וכן תמונות של מפורסמים במצבים לא חינוכיים: שיכורים למשל. מנגד, טוענים הצלמים כי תמונות אלו מייצגות את התרבות העכשווית והמערבית, ולכן אין בעיה עם תמונות כגון אלו.
כך או אחרת, ניתן לראות בצילומים רבים כי המפורסמים מתנגדים לפפראצי ואף נאבקים בהם, אך דעת הציבור מפולגת בעניין זה, ומתחלקת בין צורכי תמונות הפפראצי לבין המתנגדים לפפראצי.
דיאנה, הנסיכה מוויילס סבלה מצלמי פפראצי שגילו עניין רב בחייה. חוקרי תאונת הדרכים שבה מצאה את מותה ב-1997, אף חשדו כי התאונה נגרמה עקב נסיונותיו של נהג המכונית שבה נסעה להימלט במהירות גבוהה מצלמי הפפראצי העוקבים אחריהם. דו"ח של משטרת צרפת לא מצא בסיס להשערה זו, ואף צלם לא הורשע. לפי הדו"ח, הנהג היה בגילופין. מותה של הנסיכה דיאנה הצית דיון בינלאומי באשר לשיטות שבהן נוקטים צלמי הפפראצי לאיסוף המידע החדשותי ועל האופן שבו ניתן לפקח על שיטות אלה. ממשלות רבות דנו מחדש בהגדרות שלהם לזכויות פרט וניסחו תקנות שמטרתן הייתה בעיקר צמצום הפגיעה בפרטיותם של ידוענים.
למרות הניסיונות להגביל את החודרניות של צלמי הפפראצי, לעיתים פורצת שערורייה בעקבות פעילותם שחורגת אף מהמקובל בקרב צלמים אלה והעיתונים המפרסמים את תצלומיהם. דוגמה לכך היא תצלומי פפראצי שבהם הופיעה קנצלרית גרמניה, אנגלה מרקל, בעת שהיא מחליפה את בגדיה בחוף הים. תצלומים אלה פורסמו בעיתון הבריטי "סאן", ועוררו זעם רב בגרמניה. תצלומי פפראצי של קייט מידלטון טופלס, שפורסמו בכתב עת צרפתי, עוררו זעם בבריטניה. מידלטון פנתה לבית משפט בצרפת, שאסר על הפצת התמונות והורה לפתוח בחקירה בחשד לפגיעה בפרטיותה.
סונאטה לחליל ("אונדינה") של ריינקה
העלילה והמוזיקה
"אונדינה" הוא שמה של נימפת מים מן המיתולוגיה הגרמאנית, עליה כתב דה לה מוט-פוקה ב-1811 נובלה שהצליחה מאוד, ועותקיה היו זמינים באירופה בתרגומים לשפות שונות. על פי הנובלה נכתבו בין השאר אופרות מאת צ'ייקובסקי, א.ת.א. הופמן, בלט מאת הנצה, וקטעים לפסנתר מאת דביסי וראוול. בבסיס העלילה עומדת אונדינה, נימפת מים ובתו של מלך הים, אשר מימוש אהבה לבן-אדם יעניק לה נשמה נצחית. הסיפור עוקב אחר כמיהתה לנשמה, עלייתה לחוף, חייה בין בני האדם, התאהבותה, והמשבר אשר מוביל אותה להרוג את אהובה לשעבר.
ריינקה משלב את עלילת הסיפור בתוך יצירה רב פרקית, אשר ארבעת פרקיה בנויים על-פי מודלים קיימים ושכיחים. ובכל זאת, משתלב הסיפור באופן הגיוני בכל אחד מן הפרקים. היצירה עצמה אינה פשוטה כלל לנגינה בחליל, אך לא בגלל שהיא וירטואוזית במיוחד, אלא משום שהיא דורשת שליטה מרבית ברגיסטרים ובדינמיקות של הכלי, ובו-בזמן היא אספרסיבית מאוד. תפקיד הפסנתר הוא תובעני במיוחד, אף בקטעים בהם הפסנתר מלווה את החליל. באינטרלודים בהם מנגן הפסנתרן לבדו, הוא נדרש לנגן קווים מלודיים עשירים בליווי וירטואוזי המשתרע חלקים גדולים מהמקלדת. ריינקה עצמו היה פסנתרן וירטואוז, על כן יכול היה לכתוב ולבצע תפקיד פסנתרני מסובך. היצירה עובדה גם לכלים אחרים, ביניהם קלרינט וכינור.
1. אלגרו
פרקה הראשון של היצירה בנוי כצורת סונאטה מסורתית. בתצוגה נושא ראשון בסולם הטוניקה, נושא שני בדומיננטה (סי מינור) ונושא שלישי במז'ור היחסי - סול מז'ור. הפיתוח מורכב ממוטיבים שהוצגו בתצוגה, והוא תוסס ונסער במיוחד החל מאמצעיתו. הרפריזה חוזרת למי מינור - אך לא סוטה ממנו אלא למי מז'ור. מבחינה עלילתית, הפרק הראשון הוא הרקע לדרמה שתתחולל אחר כך. ניתן להבחין שמבחינה מלודית, הנושא הראשון נראה בעצם כמו "גל" אשר מורכב מצלילי המשולש של הטוניקה, וחוזר בפיגורציות שונות, ככל הנראה תיאור של ים בו חיה אונדינה. אופיו האספרסיבי מאוד של הפרק יכול לתאר לשומעיו את תחושת הכמיהה של אונדינה לאהבה שתזכה אותה בנשמה נצחית.
2. אינטרמצו, אלגרטו ויואצ'ה
הפרק השני של הסונאטה בסולם סי מינור מתפקד כסקרצו, על אף שהוא מכונה אינטרמצו. בפרק זה, פרט לחלק החוזר, גם שני קטעים מונגדים שונים זה מזה, אשר מתפקדים כטריו (על אף שאינם מכונים כך). מבחינה עלילתית, מתאר הפרק את ראשית חייה של אונדינה על החוף בחיק הוריה המאמצים. אונדינה עלתה לחוף כילדה אסופית ושובבה, שזוג חשוך ילדים מאמץ אל ביתו. התנהגותה של אונדינה, שהיא בעצם אינה בת אדם, היא בעיניהם שובבית ובלתי צפויה. קונפליקט זה מתואר במעין "מרדף" עירני בין הפסנתר לחליל. בין האינטרמצו הראשון לשני מופיע הקטע הניגודי הראשון, שהוא סולו אלגנטי יותר של הפסנתר, בסולם סול מז'ור. כאשר יום אחד מגיע בחור בשם הנסיך הולברנדט לביתם של הזוג ביום סוער, אונדינה מתאהבת בו. פרק זה בעלילה בא לידי ביטוי בקטע הניגודי השני, שאפשר לראות בו מוטיב "אהבה" אשר יחזור בהמשך היצירה. קטע זה כתוב בסולם סי מז'ור, והטמפו בו איטי משמעותית - Quasi andante (כמו אנדנטה), ובו מנגינה ערבה בליווי קליל של הפסנתר.
3. אנדנטה
הפרק השלישי הוא הפרק האיטי ביצירה, ובנוי בצורה תלת חלקית פשוטה, כשחלקו האמצעי שונה לחלוטין מהקטע התוחם אותו. הוא לירי ועדין, ומשפטיו המוזיקליים בנויים כשאלה-תשובה בין החליל והפסנתר, אשר לעיתים מתאחדים לקטעים קאנוניים קצרים. באמצעו מופיע מודולציה פתאומית לסי מינור, ושינוי טמפו חריף - מולטו ויואצ'ה, אשר חולף במהרה וחוזר לאנדנטה ההתחלתי. פרק זה מתאר בוודאי את נישואיהם של אונדינה והנסיך הולברנדט. אונדינה חושפת בפניו את סודה ואת כוונותיה הראשוניות, ואומרת לו שמטרתה כבר הושגה, והיא אינה כובלת אותו להישאר עימה. אך הולברנדט נשבע לה אמונים ומבטיח לאהוב אותה לנצח. בהמשך העלילה מופיע לראשונה דודה של אונדינה, בן-מים קנאי ושונא אדם. הוא מזהיר אותה שאם הנסיך יפגע בה בצורה כלשהי, גאוותם של שוכני המים תיפגע, והנסיך יהיה חייב למות. אזהרה זו מתבטאת כמובן בקטע הסוער הנמצא באמצע הפרק השקט. לאחר מכן חוזר הדוד את ממלכת המים, ואיתו מסתיים החלק הסוער הקצר. אופיו של הפרק, ההרמוניות בו ומבנו המלודי מזכירים לשומעים רבים שירים של פרנק סינטרה.
4. פינאלה, אלגרו מולטו
הפינאלה של היצירה הוא פרק סוער ודרמטי מכל הפרקים שקדמו לו. אין ספק שהוא מתאר את הקונפליקט העלילתי החריף ביותר, ואת התרתו הטראגית. מבחינה מוזיקלית, בנוי הפרק כרונדו-סונאטה, עם קודה בסופו. הרפרן מורכב למעשה ממוטיב חוזר של קדמה של חצי פעמה, ולאחריה תו חצי מנוקד (המונה פעמה וחצי), אשר ממנו מורכב בעצם הנושא הראשי והחלקים אשר מתפתחים ממנו. הפרק פותח במוטיב באופן דרמטי מאוד בחליל, ומלווה בליווי עשיר ונמרץ בפסנתר. אך גם כשהמוטיב חוזר בדינמיקה חלשה, ניתן להבחין במתח הרב שיוצרת ההרמוניה סביבו. הנושא השני הוא לירי יותר אך עם זאת אספרסיבי, וכתוב במצב מז'ורי, אולם גם בו נשמר הפולס החזק שפועם בפרק כולו.
פרק זה מתאר חלק מן האירועים המסיימים את הסיפור. אך לפניו מתרחשים דברים אשר כנראה אינם מתוארים בו; אונדינה טובת הלב מתחברת עם אשתו לשעבר של הנסיך, אישה תככנית בשם ברתלדה. הנסיך מסכים לברתלדה תישאר אורחת קבועה בטירתם של הזוג הנשוי. בו בזמן, הוא מתחיל שלא להרגיש בנוח עם טוב ליבה המוזר של אשתו ועם קשריה עם פיות המים. אט-אט הוא חוזר לחיקה של אשתו לשעבר ברתלדה, ובעידודה, הוא גוער באונדינה ודורש ממנה לחזור לים. הפרק עצמו אכן מתאר את איבוד עשתונותיו של הנסיך, את תחינותיה של אונדינה, שכפי הנראה באים לידי ביטוי בנושא הלירי והרגשני יותר, ואת אימת נקמתם של פיות המים. לחרדתה, מגלה אונדינה שהיא תצטרך להוציא לפועל את מיתתו של הולברנדט, בכך שהיא נושקת לו נשיקת מוות בערב חתונתו. את השיא הטרגי ניתן לשמוע בסוף הפרק, שם עולה הטמפו, הדחיסות ההרמונית והדינמיקה, עד לרגע בו כותב ריינקה con tutta la forza (בשיא העוצמה). למרות הכל, אונדינה מגיעה בסתר ללווייתו של הנסיך ומקוננת עליו, ואת זאת ניתן לשמוע בקודה של הפרק, שהיא בעצם אותו נושא לירי המבטא את אהבתם, שהופיע בפרק השני של היצירה. הנושא חוזר הפעם במי מז'ור, ומסיים את היצירה.
קישורים חיצוניים
הקלטה של היצירה | ביוטיוב עם החלילן עמנואל פהו
קאדי
קאדי (قَاضِي (قَاضٍ), תעתיק מדויק: קאצ'י) הוא שופט מוסלמי הפוסק לפי חוקי השריעה, מקבץ החוקים הדתיים של האסלאם.
ברוב החברות המוסלמיות הקאדי מוסמך לדון בעברות על מצוות האסלאם, במשפט פלילי ובדיני ממונות, אולם במדינת ישראל הוא מוסמך לדון בדיני אישות וירושה בלבד, אף כי שכיחים גם דיונים בענייני הקדש (ואקף). עאלם הממונה לקאדי מחויב לדון על-פי ספרי החוקים של האסכולה המשפטית אליה הוא משתייך (האסכולה החנפית, האסכולה החנבלית וכדומה).
על פי המסורת המוסלמית, מונה הקאדי הראשון על ידי הח'ליפה עומר בן אל-ח'טאב, על מנת להקל על עצמו את נטל השיפוט. בתקופת הח'ליפות היו הקאדים ממונים על ידי הח'ליפה או מושל מטעמו, וחויבו לציית להם.
בישראל מוכר מעמד הקאדי בתוך בית הדין הדתי המוסלמי הנקרא "בית דין שרעי" (מהמילה "א-שריעה" - ההלכה המוסלמית). במדינת ישראל פועלים שמונה בתי דין שרעיים אזוריים בערים באקה אל-גרבייה, עכו, חיפה, נצרת, טייבה, יפו (תל אביב), באר שבע וירושלים. בנוסף להם פועלים בית הדין השרעי לערעורים והנהלת בתי הדין השרעיים, אשר ממוקמים בירושלים.
פסקי הדין של בית משפט בראשות קאדי נקראים סיג'יל (sigill) מהמילה הלטינית סיגילום (Sigillum) שמשמעה חותם.
מערכת המשפט בתקופת בית עבאס
בתקופת בית עבאס מונו הקאדים על ידי הח'ליפים ונהנו מסמכות מלאה; ניתן היה לערער על החלטותיהם רק בפני הח'ליפה או מושלי הפרובינציות. בראש הקאדים היה ממונה הקאדי אל-קודאת, זקן השופטים. הוא היה ממונה על כל המערכת המשפטית, ותפקידיו העיקריים: לפקח על תקינות עבודתם של הקאדים, ובדיקת כישורים מקצועיים של מועמדים לתפקיד. לצד הקאדים פעלו יועצים ובראשם השוהוד, עדים, תפקידם היה לפקח על תקינות ההליכים המשפטיים. העדויות בבית המשפט נכתבו על טפסים מיוחדים שנקראים שורוט, ומסמכים אלו נשמרו בבית המשפט. מערכת המשפט האסלאמית הייתה אחד המוסדות הגבוהים והחזקים שיצר האסלאם.
תנועת אולבני
תנועת אולבני (באנגלית: Albany Movement) הייתה קואליציה של ארגונים אפרו אמריקאים וארגוני זכויות אדם שהתגבשה למאבק נגד חוקי האפליה הגזעית בעיר אולבני שבג'ורג'יה. סייעו במאבק גם מרטין לותר קינג ופעילי ה-SCLC.
המאבק
ארגון ה-SCLC הצטרף למאבק וגייס לצורך כך אלפי מפגינים שפתחו בהפגנות לא אלימות על כל האספקטים של ההפרדה הגזעית בעיר, כך נכנסו מפגינים אפרו-אמריקאיים אל ספריות ציבוריות, תחנות אוטובוס ומסעדות ללבנים בלבד והכריזו חרם על עסקים שקיימו מדיניות של אפליה והפרדה. המשטרה המקומית לא התרשמה מהאופי הלא-אלים של ההפגנות ונקטה יד קשה, מעצרים המוניים של מפגינים ופיזור העצורים בבתי מעצר וכלא ברחבי המחוז מנעו מהמפגינים מלהכתיב את סדר היום של המחאה. מרטין לותר קינג הגיע לאולבני ביום 15 בדצמבר 1961 על מנת להשקיף על האירועים אך נעצר למחרת היום. המעצרים ההמוניים קיבלו תהודה בינלאומית. קינג הובא בפני שופט ושוחרר עד למשפטו שנערך ביולי 1962. הוא קיבל קנס של 178 דולר או 45 ימים בכלא. קינג בחר לשבת בבית הכלא אך שוחרר שלושה ימים לאחר מכן.
התפוררות הקואליציה
לאחר שנה של הפגנות ומאבק ציבורי החלה הקואליציה להתפורר וההפגנות קיבלו אופי אלים, ניסיון של קינג להחזיר את המאבק לקווים של אי-אלימות העלו חרס וחוסר נכונות מצד הרשות המקומית להגיע להסכמה עם המפגינים הביאו לסיום המאבק ללא תוצאות מיידיות. אך בסתיו של 1962 נבחר נציג אפרו-אמריקאי למועצת העיר ושנה לאחר מכן בוטלו חוקי ההפרדה הגזעית בעיר.
ההיסטוריון הווארד זין, פרופסור להיסטוריה ולמדע המדינה, שהיה פעיל בתנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית ובתנועה האנטי-מלחמתית בארצות הברית, כתב על האירועים באולבני: "תמיד חשבתי כי ניתוח האירועים לקה בשטחיות, טעות שנעשית לעיתים קרובות בהערכה של תנועות מחאה. תנועות חברתיות ניצבות מול "תבוסות" - אי היכולת להשיג תוצאות מידיות - אך במהלך המאבק הכוח של הסדר הישן המתחיל להישחק, התודעה של האנשים מתחילה להשתנות, המפגינים נסוגים לרגע אך לא מובסים ומוצאים כוח מחודש בליבם להיאבק בחזרה".
מרטין לותר קינג ציין מאוחר יותר על הלקח שנלמד מהמאבק באולבני:
שן טוחנת
שיניים טוחנות הן האחוריות מבין שיני היונקים, ומשמשות לטחינת המזון טרם בליעתו.
לבני אדם בוגרים שתים עשרה שיניים טוחנות בפיהם, המסודרות בארבע קבוצות של שלוש שיניים הממוקמות באחורי המשנן הקבוע, אחורית למלתעות (שתי שלשות בשני צידי הלסת העליונה ושתי שלשות בשני צידי הלסת התחתונה). השן הטוחנת השלישית (האחורית מהשלוש) מכונה גם "שן בינה" והיא השן הבוקעת מאוחר מכל השיניים, החל מגיל 17 שנים.
טיעון רטרודוקטיבי
בטיעון רטרודוקטיבי, ההנחה הראשית היא כלל, כמו בהיסק -- הצהרה כללית ביחס למבנה העולם. בניגוד להיסק, ההנחה המשנית היא התוצאה של תצפית -- עובדה, לעיתים מפתיעה, שאנו מנסים להסביר. מקרה, המניח את התוצאה לפי כלל ידוע, מציע הסבר אפשרי. רטרודוקציה עוברת מהכלל והתוצאה אל המקרה.
דוגמה:
גליליאו (כתב עת)
גליליאו - כתב עת למדע ולמחשבה, או בקיצור גַּלִילֵיאוֹ, היה כתב עת ישראלי שעסק במדע פופולרי. הוא הוקדש לכל תחומי המדע - ממתמטיקה, פיזיקה וכימיה ועד ביולוגיה, וכן לתחומי דעת ומחשבה רלוונטיים כפילוסופיה ופסיכולוגיה. המגזין שילב בין מדע תאורטי לבין תחומים יישומיים, כגון טכנולוגיה, מחשבים, רפואה, חקלאות ואיכות הסביבה.
כתב העת הופיע אחת לחודש. בכל גיליון הופיעו כמה מאמרים וכן מדור חדשות מדע, ומדורים קבועים של כותבים, במגוון נושאים. מרבית המאמרים נכתבו במיוחד ל"גליליאו", על ידי אנשי מדע וכתבי מדע ישראלים, ומיעוטם מתורגם ממקורות שמחוץ לישראל.
היסטוריה
קדם ל"גליליאו", מבחינתו של הקורא העברי, כתב העת "מדע", שיצא לאור במשך כ-35 שנים על ידי "מוסד ויצמן לפרסומים במדעי הטבע ובטכנולוגיה" ונסגר בשנת 1991. "גליליאו" יצא לאור לראשונה בספטמבר 1993, ביוזמתו של סטפן סביצקי, תוך שהוא מושפע מהפורמט של "מדע". בשנותיו הראשונות הופיע כדו-ירחון, תחת הכותרת: "גליליאו - המגזין הישראלי למדע ולאקולוגיה". עורכת כתב העת במרבית הגיליונות שהופיעו בעשר השנים הראשונות, הייתה מרית סלוין. החל מגיליון 18, שם כתב העת השתנה ל"גליליאו – כתב עת למדע ומחשבה".
הגיליון ה-49 של גליליאו הופיע בינואר 2002. אחריו נפסקה באופן זמני הופעתו של כתב העת, עקב קשיים כספיים. כאקורד הסיום, יצא לאור בהוצאת כתר הספר "ואף על פי כן - ספר גליליאו" בעריכת סטפן סביצקי, ובו אוסף מאמרים מ-40 הגיליונות הראשונים.
במהלך שנת 2002 נמכר "גליליאו" לחברת SBC - מו"ל של כתבי עת במגוון תחומים. הגיליון הראשון לאחר החלפת הבעלים, שמספרו 51, הופיע בספטמבר 2002, ומאז גיליון 54 החל "גליליאו" להופיע במתכונת של ירחון. גיליון המאה של הירחון, שהופיע בדצמבר 2006, היה גיליון חגיגי ובו הובא מקבץ של מאה תגליות והישגים מדעיים בתחומים שונים. באפריל 2009 עבר "גליליאו" לבעלותה של חברת "מוטו תקשורת". אחרי שחברת מוטו תקשורת פשטה רגל, הירחון, יחד עם ירחונים אחרים, נקנה על ידי חברת טיים אאוט תל אביב ויצא במו"ל החדש החל מחודש נובמבר 2013. החל מהגיליון הראשון מבעלות "טיים אאוט" (גיליון 182), הירחון שינה את מראו החיצוני בפעם הראשונה מאז נוסד בספטמבר 93'. .
בחודש יוני 2016 ראה אור הגיליון האחרון של כתב עת זה.
אקרמן (פירושונים)
אקרמן  הוא שם משפחה גרמני, אנגלי ויהודי שמשמעותו במקור הגרמני היא "איש השדה", חרש או איש פלחה. לשמות האנגלים-סקסים מייחסים גם משמעות עתיקה של "איש כמו עץ האלון" או "איתן". השם acker קשור למילה oaken, oak (אלון, עשוי מאלון)
כשלי רטרודוקציה
כשלי רטרודוקציה היא קבוצה של כשלים לוגיים בהם יש שגיאה בטיעון רטרודוקטיבי. כשל זה מבוסס לרוב על סיבה שגויה או על דיווח שגוי.
756
אירועים
ללא תאריך מדויק:
נפטרו
ללא תאריך מדויק:
אפמריס
אֶפֶמֶרִיס (באנגלית: Ephemeris וברבים Ephemerides, ביוונית: ἐφημερίς, משמעו בלטינית "יומן" או "לוח שנה") הוא מושג באסטרונומיה המגדיר מיקום בשמיים של גרם שמים או לוויין עבור זמן נתון מסוים (או טווח של זמנים).
במאות קודמות לעידן הטכנולוגי היו יוצאות טבלאות מודפסות של ערכי מיקום, במרווחים קבועים של תאריך ושעה. אפמריס מודרני בדרך כלל מחושב אד-הוק על ידי מודל מתמטי המדמה את תנועת גרמי השמיים או הלוויינים המחושבים ומודל מתמטי של כדור הארץ ותנועתו. אף על פי שחישוב זה היה אחד השימושים הראשונים של מחשבים, אפילו בימינו עדיין יוצאות טבלאות אפמריס מודפסות שכן הן שימושיות כאשר מחשב היודע לחשב אפמריס כזה אינו קיים או תקול.
גרמי שמיים
עבור שימושים מודרניים, אפמריס ממומש על ידי תכנה, מייצר מיקומים של כוכבי לכת, הלוויינים שלהם, אסטרואידים, כוכבי שביט עבור כל זמן נתון.
אפמריס אופייני כזה יכול לכסות תקופה של כמה מאות שנים בעבר ובעתיד. זה העתידי ניתן לחישוב עקב מודלים מתמטיים מודרניים מדויקים יחסית של גרמי שמיים ואופי תנועתם. יחד עם זאת, ישנם תופעות עצמאיות אשר אינן מקבלות מענה מתאים בחישובי אפמריס. גורמי אי הוודאות המשמעותיים ביותר במיקומי גרמי שמיים, נובעים מפרטורבציות של מספר אסטרואידים אשר חסר מידע מדויק בנוגע מסלולם והמסה שלהם, וכתוצאה מכך השגיאה בחישוב ההשפעה שלהם על המערכת. מדי כמה שנים צריכה מעבדת הסילון של NASA (JPL) לפרסם נתוני אפמריס מעודכנים עם תיקונים שחושבו לאחר שילוב מידע ממדידות חדשות.
אפמריס של מערכת השמש חיוני לנווט חלליות ולתצפיות חקר חלל על כוכבים, ירחיהם, וגלקסיות.
GNSS
לווייני מערכות GNSS, כגון GPS, משדרים אפמריס אלקטרוני המכיל נתוני מסלול בו משתמשים המקלטים. אפמריס של מערכת GPS תקף ברמת דיוק סבירה למשך כ-2 שעות.
אול ניפון איירווייז
בשנים 2017, 2018 ו-2019 זכתה החברה במקום השלישי בתואר "חברות התעופה הטובות בעולם".
תולדות החברה
החברה נוסדה ב-27 בדצמבר 1952 כחברת "ניפון הליקופטרס" (ביפנית: 日本ヘリコプター輸送). מקור קוד היאט"א שבו החברה משתמשת כיום (NH) הוא ב"ניפון הליקופטרס".
בשנת 1953 החברה החלה להפעיל טיסות נוסעים בקו אוסקה-טוקיו ובסופה של אותה שנה החלה להפעיל בקו זה גם טיסות מטען. במסגרת קו זה הוטס לראשונה, מאז סיומה של מלחמת העולם השנייה מטוס על ידי טייסים יפנים. בשנת 1999 הצטרפה החברה לברית סטאר אלייאנס. בספטמבר 2011 הייתה לחברת התעופה הראשונה בעולם שהחלה להפעיל את מטוס הבואינג 787.
צי המטוסים
צי המטוסים של החברה נכון ליולי 2020:
ארנה תון
ארנה תון (מגרמנית: Arena Thun) הוא אצטדיון בעיר תון שבשווייץ. האצטדיון מכיל 10,000 מקומות ישיבה ונפתח בשנת 2011. אצטדיון זה הוא בית למועדון הכדורגל תון מליגת העל השווייצרית ומחליף את האצטדיון הישן של הקבוצה.
נברו
הר נַבְּרוֹ הוא הר געש שכבתי פעיל השוכן במחוז צפון הים האדום שבאריתריאה. הר הגעש שוכן בשקע דנקיל.
גאוגרפיה ותיאור
בהיותו חלק ממשולש עפר הר הגעש נברו הוא אחד ממתחמי קלדרה הגעשיים הרבים בחלקו הצפון-מזרחי ביותר של אזור עמק בקע מזרח-אפריקה. הר נברו שוכן בקצה הדרום-מערבי של רכס דנקיל (המכונה גם "האלפים" של דנקיל), והוא חלק ממתחם נברו (Nabro Volcanic Range) המתחיל בהר הגעש בארה אלה (Bara’Ale) באתיופיה בשולי שקע דנקיל, ונמשך לאורך כ-110 קילומטרים בכיוון צפון-צפון-מזרח עד לאי קוד עלי (Kod Ali) שלחוף הים האדום באריתריאה. פרט לשני האתרים שהוזכרו והר נברו כולל המתחם גם את הר הגעש מאלאהלה (Mallahle), דרומית מערבית לנברו, את הר הגעש סורק אלה (Sork Ale), הנמצא דרומית לו, ואת הר הגעש דוּבִּי (Dubbi) הנמצא צפונית מזרחית לו. החלק המערבי של מתחם נברו הכולל את הרי הגעש נברו, סורק אלה, מאלאהלה ובארה אלה הוא מתחם הגעשי המכונה מתחם בידו (Bidu) ששטחו כ-2,500 קמ"ר.
בסיס ההר נמצא בגובה 800 מטרים מעל פני הים. גובהו 2,218 מטרים מעל פני הים והוא הר הגעש הגבוה ביותר בשקע דנקיל. מדרונותיו חרוצים בגיאיות רבים, והוא מסתיים בשתי קלדרות מקננות. קוטר הפנימית 5 קילומטרים וקוטר החיצונית 8 קילומטרים, צורתה כשל פרסת סוס משום שהקיר הדרום מערבי של הקלדרה החיצונית נהרס לאורך חזית רחבה הפונה לכיוון הקלדרה בת ה-6 קילומטרים של הר הגעש מאלאהלה. גובה הקירות הפנימיים של הקלדרה מגיע ל-400 מטרים. בתוך הקלדרה של נברו יש שני לועות שהתמוטטו. גם ללוע העתיק ביותר בתוך הקלדרה של נברו יש צורת פרסת סוס שפתחה פונה באופן דומה לדרום מערב. גובהן של קירותיו של הלוע הפנימי ביותר הן 200 מטרים.
גאולוגיה
במשולש עפר קיימים כמה מוקדים של פעילות געשית, כאשר בצפון האזור מצוי הר הגעש הפעיל ארטה אלה שבלועו מצוי אגם לבה. מקורה של הפעילות הגעשית במשולש עפר הוא בתימרת מעטפת המצויה מתחתיו. הקלדרות של נברו והקלדרה של מאלאהלה נוצרו קרוב לוודאי במהלך התפרצות בתקופת הרביעון שבה נפלטו בין 20 ל-100 קילומטרים מעוקבים של איגנימבריט המכסה כיום שטח של כ-600 קמ"ר, ובעבר כיסה כנראה שטח של מעל ל-2,000 קמ"ר, אם כי תאריך ההתפרצות לא נקבע. נפח התפרצות משוער זה דומה בהנחת ממוצע משוקלל לנפח ההתפרצות ההיסטורית הגדולה ביותר זו של טמבורה באינדונזיה ב-1815. ההר בנוי בעיקר מקילוחי לבה טרכיטית וחומרים פירוקלסטיים. כאשר ניתן לזהות שני סוגים של טרכיט המעידים כנראה על שני מועדי התפרצות שונים. כיפות אובסידיאן ריוליטי שנוצרו לאחר ההתפרצות שיצרה את הקלדרה מצויים במורדות המערביים הצפון מערביים והדרום-מזרחיים של ההר. קילוחי לבה התפרצו בתוך הקלדרה ועל דופנותיה. קילוחי לבה הצעירים ביותר התפרצו ממערכת סדקים המצויה בין נברו למאלאהלה וכיוונה, צפון-צפון מערב, מצטלב עם הכיוון של מתחם נברו.
ההתפרצות הגעשית של 2011
בשעות אחרי הצהריים והערב של ה-12 ביוני 2011 פקדו שתי רעידות אדמה בעוצמה של 5.7 את אזור אפמבו באריתריאה, צפונית מערבית לנברו, שהעידו על התפרצות קרבה. בשעות הבוקר המוקדמות של ה-13 ביוני 2011 התפרץ הר הגעש נברו. בשל הריחוק ממקומות יישוב דווח בתחילה בטעות כאילו הר הגעש שהתפרץ הוא הר הגעש דובי המצוי צפונית מזרחית להר נברו והתפרץ לאחרונה ב-1861. בניגוד אליו, הר נברו לא התפרץ במשך כמה מאות אלפי השנים האחרונות. הזיהוי הוודאי התאפשר רק מצפייה בתמונות הלוויין. עמוד ההתפרצות של האפר הגעשי הגיע לגובה של 13.5 קילומטרים וענן האפר התפשט מעל אריתריאה, אתיופיה, סודאן, הגיע עד לדרום ישראל, ושיבש את הטיסות באתיופיה ובאריתריאה. האפר כיסה חלקית את הערים אסמרה ומקלה. ב-16 ביוני פונו תושבי אפמבו, נברו וסיררו.
ב-19 ביוני פלט הר הגעש כמות רבה של גופרית דו-חמצנית, הכמות הגדולה ביותר שנפלטה לאטמוספירה שנתגלתה מהחלל אי פעם. צילומי לוויין הראו זרם לבה באורך 15 קילומטרים. ב-20 ביוני דיווח ה-VAAC שפליטת הגופרית הדו-חמצנית עדיין נמשכת. ועל פי צילומי הלוויין היא נמשכה גם ב-22 וב-23 ביוני.
נכון ל-13 ביולי נמשכת הפעילות הגעשית בהר, אך ממדיה קטנו בצורה משמעותית. מניין האבדות בנפש נכון לתאריך זה הוא שבעה הרוגים באריתריאה ו-31 הרוגים באתיופיה. ההתפרצות שיבשה את אורח חייהם של כ-5,000 תושבים כאשר האפר זיהם את מקורות המים שלהם.
ניו לנארק
ניו לנארק (באנגלית: New Lanark) הוא כפר לדוגמה השוכן בסמוך לנהר קלייד שבדרום לנארקשייר בסקוטלנד. הכפר הוקם על ידי דייוויד דייל ב-1786, לאחר שבנה מפעלי כותנה ובתי מגורים עבור עובדיהן. דייל בנה את המפעלים על מנת לנצל את יכולת הפקת האנרגיה באמצעות מימי הנהר שזרם בסמוך. ניו לנארק הפך לעסק מצליח לאחר שנמכר לשותפים עסקיים שאחד מהם היה רוברט אוון, חתנו של דייל. מפעלי ניו לנארק פעלו עד 1968. לאחר תקופה של הזנחה הוחלט ב-1975 להקים את קרן השימור של ניו לנארק, על מנת למנוע את הריסתו המלאה של הכפר. נכון ל-2006 רוב הבניינים שוקמו והכפר הפך לאטרקציה תיירותית. בשנת 2001 הכריז אונסק"ו על הכפר כאתר מורשת עולמית, והוא אחד מארבעת אתרי המורשת הנמצאים בסקוטלנד.
היסטוריה
מפעלי ניו לנארק נבנו על ידי דייוויד דייל ב-1786, שמכר אותן (ביחד עם הקרקע שעליה שכנו) בתחילת המאה ה-19 עבור סכום של כ-60,000 לירות שטרלינג. הקונים היו קבוצת אנשים שכללה את חתנו של דייל, רוברט אוון. אוון היה תעשיין שהמשיך בגישת חותנו כלפי תחום העבודה התעשייתית, ומאוחר יותר הפך לאחד הרפורמטורים החברתיים המשפיעים. ניו לנארק, שהתאפיין בתוכניות רווחה שונות, אפיין את הסוציאליזם האוטופי שלו.
פלך יקטרינוסלב
פלך יקטרינוסלב הייתה גוברנייה באימפריה הרוסית שבירתה יקטרינוסלב (כיום דניפרו).
ניו לנארק
היסטוריה
בתקופתו של אוון התגוררו בניו לנארק כ-2,500 תושבים, רובם מגלאזגו ואדינבורו. אוון לא היה מרוצה מתנאי העבודה במפעלים, ופעל על מנת לשנות את המצב. הוא הקדיש תשומת לב מיוחדת לצרכיהם של כ-500 הילדים שהתגוררו בכפר (כמה מבתי המגורים מכונים "בנייני בתי הילדים") ועבדו במפעלים, ופתח את אחד מבתי הספר הראשונים בבריטניה שהיה מיועד לילדים מתחת לגיל שבע.
פלך יקטרינוסלב
הגוברנייה מוסדה ב-1802 בתחומי העיר יקטרינוסלב, השטח שהיה שייך בעבר לסיץ' הזפורוז'י. ב-1811 מנתה האוכלוסייה כ-662,000 תושבים, רובם איכרים. מאמצע המאה ה-19 התפתחה מאוד תעשיית המתכות ומכרות הפחם ואיכרים רבים הפכו לפועלים. ב-1924 מנתה אוכלוסיית הפלך כ-3.5 מיליון איש, מתוכם 4.7% יהודים.
ניו לנארק
היסטוריה
מפעלי הכותנה שגשגו מבחינה כלכלית, אך שותפיו של אוון לא היו מרוצים מההוצאות הנוספות שנגרמו כתוצאה מתוכניות הרווחה השונות. אוון החליט לרכוש את החלק של שותפיו כיוון שלא היה מעוניין להשיב את המצב במפעלים לקדמותו.
ניו לנארק התפרסם ברחבי אירופה. אנשים רבים ביקרו במפעלים, הופתעו לגלות את תנאי העבודה הטובים, ביניהם אף הנסיך ניקולאי שהיה לימים הצאר ניקולאי הראשון. הפילוסופיה של אוון הייתה מנוגדת להלך הרוחות באותה תקופה, אך היה ביכולתו להדגים כי אין צורך שהמעסיק יתייחס על עובדיו בצורת גרועה על מנת להניב רווחים נאים. אוון הצליח להראות כיצד המפעלים מרוויחים כסף, במקביל לבתי המגורים הטובים והשירותים הנלווים שהיו בכפר.
בנוסף לקשר בין המפעלים לרפורמה, סוציאליזם ורווחה, הם גם היו מייצגים של המהפכה התעשייתית שהתרחשה בבריטניה במאה ה-18 ובמאה ה-19.
השליטה בניו לנארק עברה לידי משפחת ווקר ב-1825. הווקרים ניהלו את הכפר עד 1881, כאשר הוא נמכר לבירקמאייר וסומרוויל. חברה זו והיורשות שלה ניהלו את הכפר עד לסגירת המפעלים ב-1968.
לאחר סגירת המפעלים תושבי הכפר החלו לעזוב אותו, ומצבם של הבניינים השונים החל להתדרדר. בשלהי שנות ה-60 הוקמה התאחדות ניו לנארק, שבתחילת פעילותה דאגה לשיקום קייתנס רואו ובנייני הילדים. חברה מסחרית בשם Metal Extractions Limited רכשה ב-1970 את המפעלים, מבנים תעשייתיים שונים ובתי המגורים שהיו בשימוש על ידי אוון ודייל. קרן השימור של ניו לנארק הוקמה ב-1974 על מנת למנוע את הריסת הכפר. חברת MEL נאלצה לציית לצו מכירה בכפייה שהוצא ב-1983, ומכרה את המפעלים וכמה בניינים אחרים לקרן. עד לשנת 2005 שוקמו רוב הבניינים, והכפר הפך לאטרקציה תיירותית חשובה.
ההערכה היא כי בכל שנה מבקרים בניו לנארק כ-400,000 תיירים. חשיבותו של הכפר הוכרה על ידי אונסק"ו בשנת 2001, כאשר הכריז על הכפר כאתר מורשת עולמית.
כיום מתגוררים בכפר כ-200 תושבים. מנטילה רואו ודאבל רואו הם בנייני המגורים היחידים שלא שוקמו, והתאחדות ניו לנארק ספגה בשל כך ביקורת. ההתאחדות וקרן השימור של ניו לנארק חילקו ביניהן את האחריות לעבודות השיקום. ברקספילד רואו והחלק העיקרי של לונג רואו נקנו על ידי יזמים פרטיים, שהסבו אותם לשימושם האישי. בנוסף לבתים המצויים בבעלות פרטית ההתאחדות מחזיקה בבעלותה 45 בתים מבנים להשכרה.
הגופים המנהלים את הכפר מקדישים תשומת לב רבה לשימור המקוריות ההיסטורית שלו. בתחומי הכפר אסור להחזיק צלחות לוויין או אנטנות טלוויזיה, ושירותים שונים כגון טלפון מועברים באמצעות כבלים תת-קרקעיים. על מנת לשמור על המראה האחיד החלק החיצוני בכל הבתים צבוע בלבן, והדלתות והחלונות מעוצבים בצורה דומה. בעבר בעלי הבתים גם לא היו רשאים להחזיק ברשותם חיות מחמד.
חלק מהמבנים החדשים שנבנו על ידי קרן השימור ספגו ביקורת, וביניהם ניתן למנות את גשר הזכוכית המחבר את בית המנוע ומפעל מספר 3. החזקתה של תיבת טלפון ציבורית משנת 1924 בכיכר הכפר נחשבת גם כן ללא ראויה על ידי חלק מהמבקרים.
תנאי מחיה
באמצע המאה ה-19 היו מקרים שבהם משפחה שלמה התגוררה בחדר יחיד. שחזור חלקי של תנאי המחיה הללו מוצג במרכז דייוויד ליווינגסטון שבבלנטייר. מוזיאון זה היה בעבר בית מגורים, וכיום מוצג בו שחזור הכולל בין השאר מיטות ילדים כפי שהיה בתקופתו של ליווינגסטון. המוזיאון נמצא במרחק של כ-27 ק"מ מניו לנארק, בין גלאזגו להמילטון.
תנאי המחיה בכפר השתפרו במידה רבה, ובתחילת המאה ה-20 המשפחות השונות התגוררו במערכות של מספר חדרים. רק ב-1933 הופעלו לראשונה ברזי מים קרים בתוך הבתים. באותה שנה בתי השימוש שהיו בחוץ הוחלפו בבתי שימוש פנימיים.
בעלי הכפר סיפקו לתושביו חשמל בחינם החל מ-1898. אולם, כמות החשמל הספיקה רק להדלקת נורה אחת בכל חדר. אספקת החשמל נותקה בכל ערב בשעה 10, ובשבתות בשעה 11. ניו לנארק חובר לרשת החשמל הארצית ב-1955.
בוב דילן
בוב דילן (באנגלית: Bob Dylan; נולד ב-24 במאי 1941) הוא זמר-יוצר אמריקאי-יהודי (וכן נוצרי לתקופה), הנחשב לאחד מגדולי הכותבים במוזיקה הפופולרית האמריקאית. דילן, האמן הראשון מעולם המוזיקה שזכה בפרס נובל, כאשר זכה בפרס נובל לספרות לשנת 2016.
דילן פרץ בשנות ה-60 של המאה ה-20. התנועה לזכויות האזרח אימצה את שירו "Blowin' in the Wind" כהמנון חצי רשמי, ומיליוני צעירים הזדהו עם שירו "The Times They Are A-Changin'", בתקופה שאירעו שינויים חברתיים מהותיים בארצות הברית. עם זאת, גם כיום ניכרת השפעתו הרבה של דילן על עולם המוזיקה הפופולרית ועל מוזיקאים רבים.
דילן נחשב כמי שמתח את גבולות המוזיקה הפופולרית מעבר לנושאים המוכרים של "הוא והיא" אל תחומי הפוליטיקה, הפילוסופיה ועוד. הליריקה בשיריו מאופיינת בכפלי משמעויות ומשחקי מילים רבים. דילן חידש בשיריו את המסגרות המוכרות של המוזיקה האמריקאית ושאב ממקורות הפולק, הקאנטרי, הבלוז, הרוק ואף הג'אז, הסווינג ומוזיקת ברודוויי.
מגזין רולינג סטון דירג את דילן במקום השני ברשימת 100 האמנים הגדולים בכל הזמנים.
ילדות ונעורים
נולד בשם רוברט אלן צימרמן (Robert Allen Zimmerman) בדולות' שבמינסוטה, ארצות הברית למשפחה יהודית. אביו היה אברהם צימרמן (1968-1911)  ואמו באטריס ("ביטי" ,שם עברי:רחל) לבית סטון  (2000-1915), שניהם ילידי מדינת מינסוטה. הסבים מצד האב, זיגמן זיסל צימרמן ואשתו, אנה לבית גרינשטיין היו ילידי אודסה שנמלטו מאווירת הפוגרומים שבאימפריה הרוסית דאז (כיום באוקראינה). הסבים מצד האם, בנג'מין ("בן") דייוויד סטון ופלורנס סטון לבית אדלשטיין, . שמו העברי הוא "שבתאי זיסל" ניתן לכבוד סבו מצד האב וסבא רבא של אמו.
דילן גדל בהיבינג, מינסוטה, מקום הולדתה של אמו. הוא האזין רבות לרדיו בילדותו, בעיקר לתחנות בלוז וקאנטרי מניו אורלינס, ואחר כך גם לתחנות רוק אנד רול. הוא הקים את להקתו הראשונה "The Golden Chords" בעודו תלמיד תיכון, והחל משתמש בכינוי "אלסטון גאן" שבו גם הופיע כפסנתרן מלווה.
בשנת 1959 החל ללמוד באוניברסיטת מינסוטה במיניאפוליס, והתגורר בבית האחווה סיגמא אלפא שרוב חבריה היו יהודים, הוא החל להופיע בבית קפה במרחק מספר רחובות מהקמפוס, והיה מעורב בסצנת הפולק המקומית. בתקופה זו, הוא החל להציג את עצמו כ"בוב דילן". בספר הזיכרונות שלו, הוא כתב שהוא שקל לאמץ את שם המשפחה דילון לפני שראה במפתיע שירים של דילן תומאס. בהסבירו את שינוי שמו בראיון ב-2004, אמר: "אתה נולד, אתה יודע, בשמות הלא נכונים, ההורים הלא נכונים. זאת אומרת, זה קורה. אתה קורא לעצמך איך שאתה רוצה לקרוא לעצמך. זו ארץ האנשים החופשיים".
ראשית הדרך
דילן עזב את הלימודים בתום השנה הראשונה ובינואר 1961 עבר לניו יורק כדי להופיע ולפגוש את אלילו, וודי גאת'רי, שהיה חולה במחלת הנטינגטון, במצב קשה, ושהה בבית החולים הפסיכיאטרי גריסטון פארק. גאת'רי השפיע על הופעותיו המוקדמות של דילן. כשתיאר את השפעתו של גאתרי, הוא כתב: "... הוא היה הקול האמיתי של הרוח האמריקאית. אמרתי לעצמי שאני הולך להיות תלמידו הגדול ביותר של גאתרי". בנוסף לביקורים של גאת'רי בבית החולים, דילן התיידד עם בן חסותו של גאת'רי, רמבלינג ג'ק אליוט, שחלק ניכר מהרפרטואר של גאת'רי הועבר דרכו.
הוא ניגן במקומות קטנים בגריניץ' וילג' עבור שכר זעום, אך עד מהרה החל להופיע בבית הקפה "Gerde’s Folk City", שם גם חימם את הופעותיו של ג'ון לי הוקר. רוברט שלטון, המבקר של הניו יורק טיימס שמע אותו וכתב עליו (ב-29 בספטמבר 1961) ביקורת נלהבת לפיה "אין ספק שהוא מתפקע מרוב כישרון". חודש לאחר מכן כבר הוחתם דילן בחברת קולומביה רקורדס על ידי המפיק ומגלה הכישרונות, ג'ון האמונד והחל לעבוד על אלבום בכורה. החתמתו של אומן אוונגרד כמו דילן בחברה שייצגה את עולם מוזיקת הפופ ההמונית הייתה אירוע יוצא דופן, והרבה מחבריו בקהיליית המחאה הניו-יורקית קינאו בדילן על כך וטענו שהוא אופורטוניסט ובוגד בדרך שהם מייצגים.
אלבומו הראשון "Bob Dylan" מ-1962 שילב של פולק מסורתי, שירי בלוז וגוספל עם מעט חומר מקורי. ב-1962 חתם דילן על חוזה ניהול עם אלברט גרוסמן שהיה למנהלו במשך שנות השיא שלו עד 1970. לגרוסמן היה חלק משמעותי בקריירה של דילן, הן מבחינת העימותים שהיו לשניים והן מבחינת נאמנותו לדילן ולרעיונות שייצג. על רקע עימותים שהיו לגרוסמן עם המפיק המוזיקלי של דילן, ג'ון האמונד, פוטר זה במהלך העבודה על האלבום השני של דילן ובמקומו החל לעבוד טום וילסון שבא מתחום הג'אז.
מחאה
בשנת 1963 כבר היה דילן פעיל משמעותי בתנועה לזכויות האזרח. הוא הופיע בכינוסים חשובים, בין היתר בוושינגטון, בכינוס בו נאם מרטין לותר קינג את נאום "יש לי חלום" המפורסם שלו.
לקראת סוף השנה החל דילן למאוס בתווית "הקול של הדור" שהודבקה לו, הוא השתכר והעליב חברי אגודה לזכויות אזרח שהעניקו לו את "אות תומאס פיין" מעט לאחר רצח ג'ון פ. קנדי, ואמר כי הוא רואה משהו מעצמו ברוצח אוסוולד. דרכיהם של דילן והתנועה לזכויות האזרח נפרדו.
אלבומו הבא, "Another Side of Bob Dylan" אכן היה רך יותר מקודמו, עם שירי אהבה ופרידה מחברתו הוותיקה סוזי רוטולו. נגינת הפסנתר שלו כבר ניבאה את חזרתו למחוזות הרוק מאוחר יותר, ושירים כ "Chimes of Freedom" הציגו את דילן מהסוג החדש: ארכני ואימפרסיוניסטי, בסגנון שאלן גינסברג הגדיר מאוחר יותר כ"שרשרת של הבזקי תמונות".
ביולי 1965 הופיע דילן בפסטיבל הפולק של ניופורט (במסגרתו "הוכתר" בשנתיים הקודמות כ"קולו של הדור"). לאחר שדילן הופיע עם סט אקוסטי בליל שבת ב-24 ביולי 1965 הוא החליט באופן ספונטני לערוך הופעה נוספת, חשמלית, בערב שלמחרת.
באותה תקופה דילן טרם הופיע עם כלים חשמליים והופעה חשמלית של אחד מגדולי מוזיקת הפולק של התקופה בפסטיבל הגדול והחשוב של חובבי הז'אנר, נחשבה לדבר בלתי נתפס וחילול קודש של ממש עבור טהרני הפולק. לצורך ההופעה גיבש דילן הרכב נגנים מאולתר במקום. ההרכב גובש מחברי The Paul Butterfield blues band (ללא פול באטרפילד) עם חיזוק של ברי גולדברג על פסנתר ואל קופר (אשר ניגן גם הוא בהקלטות Highway 61 revisited) על אורגן. הופעתו של דילן נפתחה עם גרסה חשמלית לקטע "Maggie's Farm". בסיום הקטע דילן וההרכב זכו לקריאות בוז רבות ואף דווח כי היו ניסיונות להפסיק את המופע. הסיבות לתגובות אינן חד משמעיות, אך גורסים שהן שילוב של מחאה על "הבגידה" של דילן במסורת הפולק וסאונד גרוע במיוחד שהגיע מהבמה וצרם באוזני הקהל.
דילן וההרכב ביצעו שני קטעים נוספים, "Like a Rolling Stone" ו"Phantom Engineer" (גרסה מוקדמת של It takes a lot to laugh it takes a train to cry) וירדו מהבמה לקול קריאות בוז רמות. למרות הביקורות והתגובות הקשות מהקהל ההופעה שבה דילן "חישמל" את המוזיקה ותצוגת הנגינה של בלומפילד נחשבות לרגע מכונן במוזיקה ובתרבות.
הפסגה והנפילה
בהתעלם מהביקורות השליליות שהוטחו בו מדי פעם, המשיך דילן ליצור בקצב מהיר במהלך 1965 ו-1966. הסינגל "Like a Rolling Stone" היה להמנון נוער ולהיט רדיו בארצות הברית, אף על פי שהתארך מעל לשש דקות. הצליל הייחודי עם ריף האורגן הפשוט היה לסימן ההיכר של אלבומו הבא, " Highway 61 Revisited", שנקרא על שם כביש 61 המוביל ממינסוטה מולדתו אל ערש המוזיקה של ניו אורלינס. האלבום הסתיים בשיר הארכני והאפוקליפטי "Desolation Row", בו הושפע דילן ישירות (ואף התייחס) לעזרא פאונד ות"ס אליוט.
לאחר ההופעה החשמלית של דילן בפסטיבל הפולק של ניופורט ביולי 1965 והשלמת הקלטות Highway 61 Revisited באוגוסט 1965 נשאר דילן ללא הרכב ליווי (בניופורט הרכב הליווי היו למעשה מרבית חברי להקת Paul Butterfiled bluesband, ו - Highway 61 Revisited הוקלט ברובו על ידי נגני אולפן). דילן נזקק ללהקת רוק אנד רול שתתאים לכיוון המוזיקלי החדש שלו ותלווה אותו בסיבוב ההופעות לקידום התקליט. לאחר שדילן ואמרגנו אלברט גרוסמן לא הצליחו לשכנע את מייקל בלומפילד ונגנים נוספים (כגון אל קופר) להצטרף להרכב הליווי, בדק דילן אפשרויות נוספת. באחד הימים קיבל דילן המלצה על "להקת הברים הטובה ביותר בצפון אמריקה", ולאחר ששמע את ה-Hawks בהופעה הציע להלם ולרוברטסון להצטרף ללהקת הליווי שלו. השניים הודיעו לדילן שהם יצטרפו בתנאי שגם שאר חברי הלהקה יצורפו לסבב ההופעות וכך הפכה להקת ה-Hawks ללהקת הליווי של דילן.
החל מספטמבר 1965 החלו חברי הלהקה ללוות את דילן בסיבוב ההופעות העולמי שלו ובהמשך לכך נכנסו לאולפן והחלו בהקלטות האלבום "Blonde On Blonde".
נגני "הבנד" שייפו את הצליל האופייני של דילן למה שהוא כינה "אותו צליל כספית פראי ודק" והביאו את "בלונד און בלונד" למעמד של אלבום קלאסי הנכלל לעיתים קרובות ב"חמשת התקליטים הגדולים של כל הזמנים". האלבום התעלה על קודמיו והסוריאליזם התמתן לטובת אנושיות וקוהרנטיות גדולה יותר, עם קריצות ברורות לביטלס ולאמנים אחרים (למשל בשיר I Want You). בחייו הפרטיים, נישא דילן בסודיות לשרה לואנדס ב-22 בנובמבר 1965.
הסיבוב זכה לתגובות עוינות מצד חלק מהצופים בעיקר סביב המעבר של דילן מהופעות אקוסטיות של מוזיקת פולק להופעות חשמליות של רוק אנד רול כאשר זכורה במיוחד ההופעה במנצ'סטר שבה צעק מעריץ מהקהל לדילן "Judas!" (יהודה איש קריות), וזה בתגובה צעק לו "שקרן!" ודרש מהלהקה לנגן חזק יותר כדי להחריש את קריאות הבוז. עקב העוינות שהופגנה כלפי הלהקה עזב ליבון הלם את סיבוב ההופעות, הפסיק לנגן לתקופה ועבד על אסדת נפט במפרץ מקסיקו.
באותה תקופה הלך והתגבר הלחץ על דילן לסיים ולהפיק את הפואמה הארוכה שלו, "טרנטולה". על פי עדויות מקורבים, צריכת הסמים והאלכוהול שלו הגיעה לרמות מסוכנות וחייו האישיים והמקצועיים נקלעו למערבולת.
ב-29 ביולי 1966, במהלך הפסקה מסיבוב ההופעות, ביקר דילן את אמרגנו אלברט גרוסמן בוודסטוק, ניו יורק. דילן, שרכב על אופנוע טריומף, נפל או החליק או התנגש באירוע שמעולם לא התברר לחלוטין אם כלל התרחש, אך בסופו דילן הוכרז "כפצוע" וסיבוב ההופעות העולמי שלו נפסק.
ארבעת חברי הלהקה הנותרים (רוברטסון, דאנקו, האדסון ומנואל) שהתגוררו בסביבת וודסטוק מצאו את עצמם חסרי תעסוקה מוזיקלית ולכן דילן שממילא שילם להם על זמנם הציע שיפגשו וינגנו לשם ההנאה.
בין החודשים מרץ - יוני 1967 נהגו דילן וחברי הלהקה (בתחילה ללא לבון הלם) להיפגש במרתף ביתם המשותף של דאנקו, מנואל והאדסון שנקרא Big Pink.
האדסון התקין במרתף הבית ציוד הקלטה בסיסי ובמהלך חודשים אלה הקליטו דילן וחברי הלהקה את המפגשים בניהם, כאשר הכוונה הייתה לתעד את המפגשים אך לא הייתה כוונה ליצור ולהקליט חומרים לתקליט חדש. החומרים שנוגנו כללו בעיקר שירי עם ישנים, שירי בלוז, גוספל, קאנטרי ופולק וגם מספר קטעים חדשים שכתב דילן בעיקר עם רוברטסון.
חומרים אשר הוקלטו באותה התקופה לא פורסמו באופן רשמי עד שנת 1975, אז יצאו חלקם תחת התקליט The Basement Tapes. קודם לכך חלק קטן מהחומרים מצאו את דרכו החוצה כבוטלג בשם The Great White Wonder וחלק קטן אף יותר הוקלט על ידי דילן, הלהקה ואומנים אחרים שנוהלו על ידי אמרגנו של דילן (אלברט גרוסמן) כגון הקטע You Ain't Goin' Nowhere אשר הוקלט על ידי להקת הבירדס ויצא בתקליט Sweetheart of the Rodeo.
גם יצירתו "הרשמית" של דילן הושפעה גם היא בעקבות התאונה. באלבומו הבא "John Wesley Harding" מ-1967, ניכרת השפעה ביבלית משמעותית, כמו למשל בשיר "All Along The Watchtower" שהתפרסם בביצועו של ג'ימי הנדריקס. דילן תכנן שהעיבודים הרזים של שירי האלבום יועשרו בעריכה בתוספת נגינת הלהקה, אך הלהקה החליטה להשאירם במתכונת המקורית. העיבודים הפשוטים והמילים שנטועות עמוק במסורת היהודית סימלו את התרחקותו של דילן מסגנונו הקודם ומהרוק הפסיכדלי של שנות השישים, שהודגשה בהיעדרותו של דילן מפסטיבל וודסטוק ב-1969.
האלבום השני לאחר התאונה, "Nashville Skyline" מ-1969, היה אלבום קאנטרי מסורתי שבו ביצע דילן דואט עם ג'וני קאש. הלהיט "Lay Lady Lay" זיכה את דילן במעריצים חדשים מחוגי הקאנטרי ודילן שב להופיע באותה שנה בפסטיבל הרוק באי וייט.
באוגוסט 1971 הופיע דילן בהפתעה במופע הצדקה הקונצרט למען בנגלדש שאורגן על ידי ג'ורג' האריסון, שאף הוקלט על ידי פיל ספקטור ויצא על גבי אלבום משולש בשם "המופע למען בנגלדש". דילן ביצע חמישה שירים, בליווי האריסון, רינגו סטאר וליאון ראסל. האלבום אף זכה בפרס גראמי בקטגוריית אלבום השנה.
שנות ה-70
בשנות ה-70 המוקדמות טענו המבקרים כי עבודתו של דילן הייתה מגוונת, בלתי צפויה ובאיכות משתנה. "מה זה החרא הזה?" שאל גריל מרקוס, מבקר המוזיקה של מגזין הרולינג סטון, בתגובה לאלבום "Self Portrait". האלבום הכפול כלל רק כמה שירים חדשים ולא התקבל היטב גם אצל מעריצי דילן הנאמנים. מאוחר יותר באותה שנה הוציא דילן אלבום בשם "New Morning", מה שרבים החשיבו כחזרה לתפוקה הדילנית.
ב-1972 יצר דילן את הפסקול לסרטו של סם פקינפה, "Pat Garrett and Billy the Kid" ואף השתתף כשחקן משנה כאחד מחברי הכנופיה. השיר מתוך הפסקול, Knockin' on Heaven's Door זכה לעשרות גרסאות כיסוי במשך השנים, הותיר רושם גדול יותר מהסרט עצמו, והיה לאחת מהקלאסיקות של הרוק האמריקאי.
לאחר שהחוזה עם "קולומביה רקורדס" פג, דילן חתם עם דייוויד גפן וחברתו החדשה "Asylum". הוא הקליט את האלבום "Planet Waves" יחד עם חברי הבנד, תוך כדי חזרות לסיבוב הופעות. האלבום כלל שתי גרסאות לשיר "Forever Young", שנחשב גם הוא לקלסיקה דילנית. במקביל הוציאה קולומביה רקורדס אלבום שכלל בעיקר גרסאות כיסוי לשירי דילן, מה שנראה כתגובה ילדותית לחתימתו של דילן אצל החברה המתחרה. בינואר 1974 דילן והבנד פתחו במסע הופעות מתוקשר מחוף לחוף בצפון אמריקה. היזם ביל גראהם טען כי כמות האנשים שביקשו לקנות כרטיסים הייתה הגדולה מאי פעם. סיבוב ההופעות תועד באלבום "Before the Flood", אך דילן סירב להפיק סרט מקביל.
לאחר סיבוב ההופעות, התפרסם בתקשורת כי דילן ואשתו נפרדו. דילן מילא מחברת אדומה קטנה בשירים על בעיות הנישואים שלו, שהפכה לאלבום "Blood on the Tracks" בספטמבר 1974. השמועות על האלבום התפשטו מהר והציפיות היו גבוהות, אך דילן עיכב את הוצאת האלבום והקליט את חציו מחדש במיניאפוליס בסוף אותה שנה. כשיצא לבסוף בתחילת 1975, "Blood on the Tracks" קיבל ביקורות מעורבות. למרות זאת, האלבום נחשב לאחד ההישגים הגדולים של דילן, המשתווה לעבודתו בשנות ה-60.
באותו קיץ, כתב דילן את שיר המחאה "Hurricane". השיר עסק במתאגרף רובין קרטר שכונה בשם זה והואשם ברצח משולש בניו ג'רזי. דילן ביקר את קרטר בבית הסוהר והשתכנע כי הטענות נגדו שקריות, וכתב את השיר כדי להציג את חפותו לעולם. למרות אורכו (8 וחצי דקות), השיר יצא כסינגל ובוצע בכל ההופעות בסיבוב של אותה שנה שנקרא Rolling Thunder Revue.
ב-1978 הוציא דילן את Street Legal, אשר הכיל מוזיקה בהשראת הפופ המבוגר של אותה תקופה (כדוגמת ניל דיימונד). האלבום לא זכה להצלחה כקודמו וסבל מאיכות הקלטה נמוכה. דילן יצא לסיבוב הופעות עם שירי האלבום וכן גרסאות מעובדות של שיריו הישנים. הסיבוב כלל גם ביצוע של השיר Stepchild, אשר דילן לא הקליט מעולם והופיע באלבום של סולומון בורק בשנת 2000.
ההתנצרות
עבודתו של דילן בשנות ה-70 המאוחרות ותחילת שנות ה-80, הושפעה רבות ממהפך שעבר ב-1979 כאשר הכריז כי הוא "נולד מחדש" כנוצרי. הוא הוציא שני אלבומים בעלי אופי דתי לגמרי ושלישי שרובו כזה. מביניהם הראשון: "Slow Train Coming" (בהפקתו של ג'רי וקסלר) זיכה אותו בפרס גראמי כזמר השנה. האלבום השני, "Saved", לא זכה להצלחה מיוחדת. במשך סיבוב ההופעות שהתחיל בסתיו של שנת 1979 עד לאביב שנת 1980, דילן סירב לנגן מוזיקה "חילונית" ונשא "דרשות" מעלי גבי הבמה, כגון:
"לפני שנים הם נהגו לומר שאני נביא... אני נהגתי לומר: לא, אני לא נביא, הם אמרו: כן, אתה כן, אתה כן נביא. אני אמרתי: לא, זה לא אני. הם נהגו לומר: בטח שאתה נביא. הם שכנעו אותי שאני נביא. עכשיו אני יוצא ואומר כי ישו הוא התשובה. עכשיו הם אומרים: בוב דילן הוא לא נביא. הם פשוט לא יכולים לסבול את זה." (25 בינואר 1980, הופעה באומהה)
המהפך הדתי של דילן גרר תגובות של חוסר אמון מצד חלק ממעריציו והמוזיקאים של התקופה. ג'ון לנון, לדוגמה, הקליט שיר בשם "Serve Yourself", פרודיה אתאיסטית על שירו הדתי של דילן "Gotta Serve Somebody".
שנות ה-80
לאחר "Saved" שנכשל, הוציא דילן את אלבומו האחרון בתקופת הנצרות שלו. האלבום, "Shot Of Love", יצא באוגוסט 1981 ואף כשל יותר מקודמו.
ב-1982 חזר ליהדות והחל ללמוד במרכז של חסידי חב"ד בברוקלין ואף ביקר אצל האדמו"ר מחב"ד הרב מנחם מנדל שניאורסון. באלבום מ-1982 יצא דילן בגלוי בעד ישראל באחד משיריו ובעטיפה הפנימית של האלבום נראה דילן כורע בהר הזיתים. ב-1983 הוציא דילן את אלבומו "Infidels", שזכה לביקורות טובות ולמעמד של אלבום זהב, אך לא השתווה לעבודתו בשנות השישים והשבעים.
בסוף שנות השמונים היה דילן חבר בלהקה "טרבלינג וילבוריס" יחד עם ג'ורג' האריסון ומוזיקאים נוספים. הרכב זה הוציא מספר אלבומים, והביא לדילן "פריחה מחודשת" אחרי עשור דל מבחינה מוזיקלית.
שנות ה-90
את שנות ה-90 פתח דילן באלבום שנקרא "Under the Red Sky". האלבום הוקדש ל"Gabby Goo Goo" והכיל מספר שירים "פשוטים" כמו "Under the Red Sky" ו "Wiggle Wiggle". ההקדשה, התברר מאוחר יותר, הייתה הכינוי של בתו של דילן בת הארבע. המיתוס כי שירי האלבום נכתבו כדי לשעשע אותה הוא בגדר אגדה בלבד.
אמנים בעלי שם רבים תרמו לאלבום, ביניהם: ג'ורג' האריסון, סלאש מלהקת Guns N' Roses, דייוויד קרוסבי, ברוס הורנסבי, סטיבי ריי ווהן ואלטון ג'ון.
בשנים הבאות דילן חזר לשורשיו. הוא הוציא שני אלבומים עם גרסאות כיסוי לשירי פולק ובלוז ישנים: "Good As I Been to You" ב-1992 ו"World Gone Wrong" ב-1993. האלבומים כללו גרסאות כיסוי מגוונות וגיטרה אקוסטית מקורית במיוחד. יוצא דופן לסגנון השורשי הוא שיתוף הפעולה המוזיקלי בין דילן ומייקל בולטון ב-1991. השיר שנקרא "Steel Bars" ויצא באלבום של בולטון בשם "Love & Tenderness". הקונצרט מ-1995 שביצע דילן עבור MTV Unplugged והאלבום שהופק ממנו היווה את החומר החדש היחיד של דילן בתקופה זו. בפועל ניתן לראות אלבום זו כאוסף מיטב שירי דילן, למעט שיר ישן שיצא באלבום לראשונה בשם "John Brown", סינגל מ-1963 שעוסק בזוועות המלחמה והמדיניות שמובילה אליה.
דילן חזר לאולפן ההקלטות בינואר 1997 עם מצבור חדש של שירים שעל פי הדיווחים כתב בעת שהיה נצור בביתו במינסוטה עקב סופת שלגים. באביב של אותה שנה, לפני צאת האלבום החדש, אושפז בעקבות זיהום מסוכן בלב. סיבוב ההופעות המתוכנן לאירופה בוטל, אך דילן התאושש במהרה. כשהשתחרר מבית החולים דווח שאמר: "באמת חשבתי שעוד מעט ואפגוש את אלביס". בקיץ כבר חזר לעצמו, ובסתיו הופיע בפני האפיפיור באיטליה. האלבום שהוצאתו נדחתה, יצא לבסוף בספטמבר; היו אלה השירים החדשים הראשונים של דילן מזה 7 שנים. "Time Out of Mind" כלל שירים על אהבה נכזבת והרהורים על המוות והצליח הרבה מעבר לצפוי, במיוחד בקרב הדור הצעיר. אלבום זה זיכה את דילן לראשונה בפרס גראמי בקטגוריית אלבום השנה. השיר "Make You Feel My Love" הניב יותר רווחים מכל שיר אחר של דילן מאז שנות ה-60 וזכה לגרסאות כיסוי של גארת' ברוקס ובילי ג'ואל.
העשור הראשון של המאה ה-21
ב-2003 דילן כתב והפיק סרט יחד עם במאי הטלוויזיה לארי צ'ארלס בשם "מחופשים ואנונימיים" (Masked And Anonymous) (בו גם שיחק בתפקיד הראשי) תחת השמות הבדויים "Rene Fontaine" ו"Sergei Petrov". דילן שיחק בסרט את ג'ק פייט, אסיר-זמר היוצא מהכלא למופע אחרון. פסקול הסרט שכלל בין השאר שירים של דילן, גרייטפול דד ולוס לובוס, יצא לאור כאלבום ביולי.
באוקטובר 2004 פרסם דילן את החלק הראשון של האוטוביוגרפיה שלו, "Chronicles: Volume One", אותה החל לכתוב ב-2001. דילן הקדיש שלושה פרקים לשנתו הראשונה בניו יורק בשנים 1961–1962, והתעלם למעשה מאמצע שנות ה-60 כאשר תהילתו הייתה בשיאה. הספר הגיע למקום השני ברשימת רבי המכר של ספרי עיון של "הניו יורק טיימס". הספר יצא לאור בעברית ב-2007 בשם "כרוניקות", בתרגום ירון פריד.
סרטו הביוגרפי של מרטין סקורסזה על דילן, "No Direction Home", הוצג לראשונה ב-26 ו-27 בספטמבר 2005 בערוצי הטלוויזיה BBC2 באנגליה ו-PBS בארצות הברית. DVD של הסרט יצא לחנויות ב-20 בספטמבר 2005 עם פסקול שיצא ב-20 באוגוסט של אותה שנה. הסרט זכה בפרס פיבודי לסרט התיעודי הטוב של שנה באפריל 2006.
דילן עצמו חזר לאולפן ההקלטות ב-2005. הוא הקליט לפחות שיר אחד בשם "Tell Ol' Bill" עבור הסרט "North Country". בפברואר 2006 הקליט בניו יורק מספר שירים עבור אלבום חדש שיצא בשם "Modern Times" באוגוסט 2006. באפריל החל דילן בסיבוב ההופעות שלו ברינו, נבדה, שהגיע לאירופה בקיץ. במאי פצח בקריירה רדיופונית בתור מנחה של תוכנית רדיו שבועית בשם "Theme Time" המשודרת ברדיו הלוויני בערוץ XM.
ב-2007 יצא לאקרנים הסרט "אני לא שם" ("I'm Not There"). הסרט עושה שימוש ב-6 דמויות שונות כדי לבטא תקופות שונות בחייו של דילן. הסרט בוים על ידי טוד היינס ובכיכובם של קייט בלאנשט, הית' לדג'ר, כריסטיאן בייל וריצ'רד גיר. באותה שנה גם הוצגה תערוכה מציוריו, בגלריה בעיר קמניץ שבגרמניה. דילן עסק גם בציור במשך עשרות שנים, ואף הוצאו כאיורים לספרים, אך זו הייתה הפעם הראשונה שציוריו הוצגו בתערוכה רשמית. ב-2010–2011 הוצגה תערוכה נוספת שלו, בגלריה הלאומית של דנמרק, ובה אוסף ציורים שלו מנופי ברזיל.
בנובמבר 2007 יצאו שלושה אלבומים נוספים הקשורים אל דילן, אלבום אוסף בשם Dylan, לרגל 40 שנה ליציאת אלבום הבכורה שלו, פסקול הסרט "אני לא שם" בו מבצעים אמנים שונים קאברים לשיריו, ו-DVD המתעד את השנים הראשונות של הופעותיו.
ב-2008 זכה דילן בציון לשבח מטעם ועדת פרס פוליצר, "על תרומתו הגדולה למוזיקה הפופולרית ולתרבות האמריקאית על ידי המילים ליצירותיו וכישרונו הפואטי יוצא הדופן".
אלבום האולפן ה-33 של דילן, "Together Through Life", יצא לאור באפריל 2009. דילן סיפר בראיון כי העבודה על האלבום החלה בעקבות בקשה של הבמאי רוברט דאהן לשיר עבור סרטו החדש, וכתוצאה מכך האלבום "תפס כיוון משלו". את מרבית המילים לשירי האלבום כתב דילן ביחד עם רוברט האנטר. האלבום הגיע בשבוע הראשון לצאתו לראש טבלת המכירות של בילבורד 200, וכך הפך דילן, שהיה אז בן 68, לאמן המבוגר ביותר שהגיע למקום הראשון בדירוג זה. לראשונה לאחר 39 שנה האלבום גם עמד בראש מצעד המכירות בבריטניה.
דילן הוציא שני ספרי ילדים: "Forever Young" ו"Man gave names to all the animals" ב-2010.
העשור השני של המאה ה-21
ב-2012 העניק נשיא ארצות הברית ברק אובמה את מדליית החירות הנשיאותית לדילן, העיטור האזרחי הגבוה ביותר בארצות הברית.
ב־4 בנובמבר 2013 הוציאה חברת קולומביה אוסף של כל תקליטי דילן (Bob Dylan Complete Album Collection: Vol. One) הכולל את 35 אלבומי האולפן של דילן, 6 אלבומים מהופעות חיות ואלבום של סינגלים ושירים אחרים שלא מצאו את מקומם באלבום עד הוצאה זאת. על מנת לקדם את הוצאת האלבום הזה הוציאה לאור חברת קולומביה קליפ חדשני לשיר "Like a Rolling Stone" אותו יצרו הבמאי הישראלי וניה הימן והמפיק יוני בלוך, הקליפ איפשר לצופים להחליף בין 16 ערוצי טלוויזיה שבכולם דמויות עושות ליפ סינק לשירו בן ה-48 של בוב דילן. בדצמבר 2013 זכה הקליפ לתואר קליפ השנה של המגזין "טיים".
בפברואר 2015 דילן הוציא לאור אלבום בשם "Shadows In The Night", שכלל גרסאות כיסוי לשיריו של פרנק סינטרה. הרעיון המקורי עורר תמיהה בקרב המבקרים והמעריצים, שכן קולו המחוספס של דילן לא הולם את קולו העדין והמדויק של סינטרה, אך האלבום זכה לתשבחות על העדינות בה עיבד דילן את שיריו של סינטרה באמצעות להקה בת 5 נגנים שניגנה בהקלטה אחת את כל השירים. זאת בניגוד לסינטרה, שהיה מלווה באורקסטרות שלמות. דילן נימק את הבחירה בשיריו של סינטרה בשל היותם שירי הילדות שלו.
ב-13 באוקטובר 2016 הודיעה ועדת פרס נובל על זכייתו בפרס נובל לספרות, על מילותיהם של שיריו. בוב דילן בחר לא להגיע לטקס חלוקת הפרס בסטוקהולם, שהתקיים ב-10 בדצמבר 2016, ובו ביצעה הזמרת פטי סמית את שירו "גשם כבד עומד ליפול". בטקס הוקרא מכתב התודה של דילן לוועדת הפרס על ידי שגרירת ארצות הברית בשוודיה. זו הייתה הפעם הראשונה בהיסטוריה שאמן מעולם המוזיקה מקבל הכרה על ידי פרס נובל.
במרץ 2017 הוציא את האלבום "Triplicate", הכלול גרסאות כיסוי ל–30 שירים. השיר הראשון, "I Could Have Told You" שביצע במקור פרנק סינטרה ב–1954 יצא כסינגל בפברואר.
העשור השלישי של המאה ה-21
במרץ 2020, לאחר 8 שנים שלא הוציא שיר חדש, הוציא דילן את השיר "Murder Most Foul", שיר בן 17 דקות אודות רצח הנשיא קנדי. ב-19 ביוני הוציא דילן את אלבום האולפן ה-39 שלו, "Rough and Rowdy Ways". בדצמבר 2020 מכר את כל קטלוג השירים שלו, העולל 600 שירים, לחברת התקליטים "יוניברסל מיוזיק גרופ". היקפה הכספי של העסקה לא נחשף אך הוערך ביותר מ-300 מיליון. חלק גדול מההכנסות של הקטלוג הם תמלוגים משירותי הזרמת מוזיקה.
בשנת 2022 פרסם את ספרו "הפילוסופיה של השיר המודרני" (The Philosophy of Modern Song).
חיים אישיים
מערכת היחסים הרצינית הראשונה של דילן הייתה עם האמנית סוז רוטולו, בתם של פעילי המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית. לדברי דילן, "היא הייתה הדבר הכי אירוטי שראיתי אי פעם... האוויר התמלא לפתע בעלי בננה. התחלנו לדבר והראש שלי התחיל להסתחרר". רוטולו ודילן צולמו שלובי זרוע על עטיפת אלבומו "The Freewheelin'". המבקרים קישרו את רוטולו לכמה משירי האהבה המוקדמים של דילן, כולל "Don't Think Twice It's All Right". מערכת היחסים הסתיימה ב-1964. בשנת 2008, רוטולו פרסמה ספר זיכרונות על חייה בגריניץ' וילג' ועל מערכת היחסים עם דילן בשנות ה-60, "A Freewheelin' Time".