cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לוסיאן בונפרטה
ראשית דרכו ותקופת המהפכה
נולד באז'קסיו שבקורסיקה בן למשפחת בוּאוֹנפרטה, אחיהם הצעיר של ג'וזפה (ז'וזף) ונפוליאון ואחיהם המבוגר של מריה-אנה אליזה, לואי (אביו של נפוליאון השלישי), מריה פאולה, מריה אנונסיאטה קרולינה וז'רום. מעמד האצולה הזוטרה ומצוקתם הכלכלית זיכו את ילדי המשפחה לחינוך חינם על פי חוק, וכך זכו בני המשפחה להתחנך בצרפת שמעבר לים. לוסיאן, כמו אחיו, למד בבית ספר דתי באוטן, באקדמיה הצבאית בבריאן-לה-שאטו (Brienne-le-Château) ובאקס-אן-פרובאנס.
עם פרוץ המהפכה הצרפתית שב לוסיאן לקורסיקה והיה פעיל במועדון היעקוביני בעיר הולדתו. בהמשך היה בין תומכיו של מקסימיליאן רובספייר. בתקופת הפיכת 18 בברימר (9 בנובמבר 1799) היה לוסיאן נשיא מועצת החמש מאות. בתפקידו זה, לאחר שאיים על אחיו באופן תיאטרלי, בעודו רוכב על סוס ועם חרב שלופה בידו, לבל יבגוד בערכי החירות, שוויון, אחווה, ארגן את בחירת נפוליאון לקונסול ראשון של צרפת.
נפוליאון מינה את לוסיאן לשר הפנים במשטרו, אולם כעבור פחות משנה הסתכסך לוסיאן עם שר המשטרה ז'וזף פושה ונפוליאון נאלץ לפטרו ולשלחו לשליחות דיפלומטית בחצר מלך ספרד. ב-1802 מונה לוסיאן לסנטור ולחבר בטריבונט. ב-1803 שכנע את אחיו לפתוח מחדש את האקדמיה הצרפתית. הוא היה חבר בסלון של מאדאם ז'ולייט רקמייה ואט-אט הפך למתנגד לכיוון האוטוקרטי שאליו פנה אחיו, אותו ראה כבגידה במהפכה.
ב-1799 פרסם רומאן פרי עטו בשם La Tribu indienne (שבט האינדיאנים), אולם לאחר התמנותו לשר פנים הורה לאסוף את כל עותקי הספר. ב-1802 ראה הספר אור שנית, ללא איורים וללא אזכור שמו של בונפרטה, בשם Les Tenadores, ou, L'Européen et l'indienne (התיאודורים או האירופאי והאינדיאני). הספר המקורי פורסם שוב ב-1848.
ב-1804 הגלה עצמו לאיטליה, שם רכש את וילה רופינלה בפרסקטי שליד רומא מידי האפיפיור פיוס השביעי.
בגלות
לוסיאן חי בפרברי רומא, שנשלטה על ידי מדינת האפיפיור שהיחסים בינה ובין הקיסרות הצרפתית הלכו והתערערו. שם היה למרכז חבורה אינטלקטואלית של צרפתים גולים שהתרכזה שוב סביב מאדאם רקמייה. הוא עסק בארכאולוגיה באזור הסמוך לביתו וגילה פסל שלם של טיבריוס וכן חפר בעיר העתיקה טוסקולום, שם התרגש למצוא את מעונו של קיקרו. אולם, ככל שהיחסים בין מדינת האפיפיור ונפוליאון התערערו הפך מצבו למצב של מעצר בית למעשה, כאשר עליו לדווח למשטרת האפיפיור על כל יציאה מביתו. לפיכך, החליט לעזוב את אירופה ולצאת לארצות הברית. במסעו הגיע לבריטניה והתקבל שם בתשואות כאנטי-בונפרטיסט. הוא קיבל בית בווסטרשייר בלב אנגליה וכתב ספרות ושירה. ב-1811 נישל אותו נפוליאון מכל זכויותיו כבן המשפחה.
באפריל 1814, בעקבות הדחתו של נפוליאון, שב לוסיאן לפריז; באוגוסט המשיך לרומא, שם קיבל מידי האפיפיור פיוס השביעי את תואר נסיך קאנינו. ב-21 במרץ 1824 הוענק לו תואר נסיך מוסיניינו (Musignano) מידי האפיפיור לאו השנים עשר.
במהלך מאה הימים של שלטונו השני של נפוליאון, תמך בו לוסיאן ובתמורה קיבל מידיו את התואר נסיך צרפת ותואר העובר בירושה לילדיו. לאחר הרסטורציה שב לאיטליה, שם מת בויטרבו מסרטן הקיבה.
נינתו הייתה מארי, נסיכת בונפרטה.
טומאסו פובגה
טומאסו פובגה (נולד ב-15 ביולי 1999) הוא כדורגלן איטלקי שמשחק בעמדת הקשר במילאן ובנבחרת איטליה.
קריירה
טומאסו פובגה הופיע במשחקי ידידות עם הקבוצה הבוגרת של מילאן לקראת עונת 2016/2017.
ב-23 באוגוסט 2018, פובגה הצטרף למועדון טרנאנה מהסרייה ג', בהשאלה לעונת 2018/2019.
ב-15 ביולי 2019, פובגה הצטרף בהשאלה לפורדנונה מהסרייה ב'. ב-11 באוגוסט 2019, ערך פובגה את הופעת הבכורה שלו במועדון ואף כבש את השער הראשון שלו עבור הקבוצה בדקה ה-44 בהפסד 2-1 מול פרלפי סאלו בסיבוב השני של הקופה איטליה.
ב-24 באוגוסט 2020, פובגה חתם על חוזה חדש עם מילאן עד ל-30 ביוני 2025. ב-23 בספטמבר 2020, פובגה הצטרף בהשאלה לעולה החדשה בסרייה א' באותה תקופה, ספציה. ב-27 בספטמבר 2020, פובגה ערך את הופעת הבכורה שלו עם ספציה בהפסד 4-1 מול ססואולו. ב-1 בנובמבר 2020, כבש את שערו הראשון בסרייה א' בהפסד 4-1 מול יובנטוס.
פובגה חזר למילאן לעונת 2021/2022. הוא ערך את הופעתו הראשונה עם הקבוצה הבוגרת ב-17 ביולי 2021, בניצחון 0-6 על פרו ססטו במשחק ידידות.
ב-5 באוגוסט 2022, פובגה האריך את חוזהו עד ל-30 ביוני 2027. פובגה כבש את שערו הראשון במדי מילאן ב-14 בספטמבר 2022, נגד דינמו זאגרב במסגרת שלב הבתים בליגת האלופות.
נבחרת לאומית
ב-5 בנובמבר 2021, פובגה זומן לראשונה לנבחרת איטליה, עבור צמד המשחקים נגד נבחרת שווייץ ונבחרת צפון אירלנד במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
היסטוריה של הטכניון - מכון טכנולוגי לישראל
הטכניון - מכון טכנולוגי לישראל הוא אוניברסיטה טכנית מובילה בחיפה, ישראל, שהחלה לפעול בתחילת המאה ה-20.
סקירה כללית
הטכניון צמח במהירות, והפך לחלוץ עולמי בתחומי הביוטכנולוגיה, חקר לוויינים, מדעי המחשב, ננוטכנולוגיה ואנרגיה. בשנת 2004 זכו אברהם הרשקו ואהרן צ'חנובר, פרופסורים מהטכניון, בפרסי נובל הראשונים של ישראל בתחומי המדע (לכימיה). בשנת 2011, הפך פרופסור דן שכטמן לחתן פרס נובל בכימיה השלישי של הטכניון על גילוי הגבישים הכמו-מחזוריים. ב-2012, שהת המאה להיווסדו, כלל הטכניון 12,850 סטודנטים ו-80 תוכניות לתארים מתקדמים. בשנת 2011 הטכניון שיתף פעולה עם אוניברסיטת קורנל וזכה במכרז של העיר ניו יורק להקמת מכון החדשנות טכניון-קורנל (TCII) באי רוזוולט.
תוכניות ראשונות
בשנת 1902 חזה בנימין זאב הרצל בספרו אלטנוילנד את חיפה כעיר מודרנית וטכנולוגית עם בתים ומוסדות ציבור המתאפשרים בזכות מדע יישומי, הנדסה וטכנולוגיה. הרצל החדיר ל דחיפות חדשה ומעשית. עד הקונגרס הציוני העולמי החמישי בשנת 1901 הופעל הלחץ לייסד מספר מוסדות תרבות והתקבלה החלטה ל"סקר יסודי של שאלת הקמת אוניברסיטה יהודית".
ב-1902 פרסמה קבוצה של שלושה צעירים בשנות העשרים לחייהם: מרטין בובר, סטודנט לפילוסופיה מווינה, ברתולד פייבל, סופר מברלין, וחיים ויצמן, חוברת בשם "בית ספר גבוה יהודי", והקימה ועד המדגיש את הצורך באוניברסיטה יהודית עם מטרה ראשונה של חינוך טכנולוגי. בחוברת, בה פרטו את הקשיים מולם נאלצו יהודים להתמודד על מנת להתקבל לאוניברסיטאות באירופה, כתבו השלושה כי היעדר הזדמנויות ללימודים טכניים חמור בהרבה עבור סטודנטים יהודים מאשר בלימודים אחרים, וכי הבעיה היא "בעיקר כלכלית וחברתית". למשל, ברוסיה הודחו היהודים כמעט לחלוטין מהמקצועות טכניים ולכן נדחקו לעיסוקים מסחריים.
התוכנית הייתה להקים מכינה שתיקרא טכניקום, שתשמש הן להכשרת סטודנטים לאוניברסיטה ובחלקה והן כמוסד עצמאי להכשרת צעירים במקצועות הטכניים והחקלאיים. בוגרי הטכניקום יהיו הבסיס להקמת ותחזוקת התעשייה היהודית.
פאול נתן מחברת עזרה של יהודי גרמניה מילא תפקיד מרכזי בקירוב קבוצות יהודיות מגוונות תחת מטריית הטכניקום, ובגיוס משאבים.
תרומות ראשונות
סוחר התה הרוסי קלונימוס זאב ויסוצקי השאיר את כל נכסיו בעסק המשפחתי, כמיליון רובל, למטרות נדבנות. בין המוציאים לפועל היה הוגה הדעות הציוני אחד העם, שהצליח לגייס לתוכנית הטכניקום את בנו של ויסוצקי, דוד ויסוצקי (מייסד תה ויסוצקי), ונתרמה תרומה ראשונה של 100,000 רובל.
בשנת 1908 ביקר בארץ הנדבן האמריקאי יעקב שיף. שיף הושפע מהעוני שראה בקרב רבים מיהודי ארץ ישראל ותמך ברעיון של מוסד שיספק הכשרה טכנית.
גם באירופה נשמר העניין בטכניקום גבוה. בשנת 1909 דיווח ד"ר חיים ויצמן, שלימים יהפוך לנשיא מדינת ישראל הראשון, לוועידה ציונית במנצ'סטר כי העניינים מסתדרים היטב עם "הפוליטכניקום הלאומי". יהודים עשירים מארצות רבות כבר הבטיחו תמיכה נדיבה.
הבחירה בחיפה
הקהילה היהודית בירושלים פתחה במסע לאירוח הטכניקום, והוקמה ועדה מיוחדת להצגת טיעון ירושלמי חזק. הטיעונים של חיפה התגלו כחזקים יותר, ובסופו של דבר ניצחו:
1912: הנחת אבן הפינה
באוקטובר 1909 התבקש האדריכל הפרוסי אלכסנדר ברוולד לתכנן תוכנית ראשונה לבניין החדש. ברוולד, שניגן בצ'לו ברביעיית מיתרים עם אלברט איינשטיין, קיבל השראה מהרעיון של מיזוג צורה אירופאית עם אלמנטים מזרחיים. התכנון המצטיין שלו אושר על ידי הקורטוריום, ובאוגוסט 1910 ניתנה לברוולד המשימה לערוך את התוכניות המפורטות ולפקח על הביצוע. מלבד האבן, רוב חומרי הבנייה האחרים הגיעו מחו"ל. הסיד יובא מצרפת והמלט מגרמניה. מתקני אינסטלציה ומתקנים שונים הגיעו גם מאירופה, ועד היום יכולים המבקרים בבניין הטכניון הישן לקרוא את כתובות היצרנים הגרמנים על לוחות הרצפה ובמקומות אחרים במבנה.
גם חפירת הבאר יצרה בעיות. ניסיונות ראשונים יכלו להגיע רק לעומק של 40 מטרים, ואז הופסקה העבודה עקב מחסור בכוח אדם מיומן. התקבל אישור מיוחד לייבא את הדינמיט הנדרש, ורק כאשר הובא מומחה זר ניתן היה סוף סוף לחדש את העבודה בבאר. הבאר נחפרה לעומק של 93 מטרים, והיא הועמקה לבסוף ל-100 מטרים. קיומו של מקור מים במורדות העליונים של הכרמל הפך את חיפה למרכז יסודי לקיום חיים בעשורים הבאים, והבאר ומימיה הפכו למקור הכנסה חיוני עבור הטכניקום הצעיר והעני.
ב-11 באפריל 1912, 36 שנים לפני הכרזת העצמאות של ישראל, הונחה אבן הפינה לטכניקום, בחסות האימפריה העות'מאנית הכובשת.
מלחמת השפות
סכסוך אידאולוגי מתמשך בין חברת עזרה - ארגון חינוכי עולמי לא-ציוני בראשות יהודים מגרמניה - לבין התנועה הציונית, הידרדר לסכסוך עז על שפת ההוראה המתוכננת, הידועה בשם מלחמת השפות. העברית המודרנית הייתה עדיין בחיתוליה, והחינוך הטכני לא היה קיים בלשון המקראית. הגרמנים טענו שמכיוון שלא היו עדיין מונחים טכניים שפת הלימוד צריכה להיות גרמנית. הוצעה אף פשרה במסגרתה יתנהלו הלימודים באנגלית. עם זאת, בעקבות חרם על הטכניקום ושביתה של הסתדרות המורים, וכן דעיכת ההשפעה הגרמנית בישראל לאחר תבוסת הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה, הפכה העברית לשפת הטכניון.
אלברט איינשטיין ותומכים נוספים
פיתוח הזדמנויות טכניות ומדעיות עבור העם היהודי והטכניקום החדש בפרט היה נושא שחתן שני פרסי נובל פרופ' אלברט איינשטיין הרגיש ששווה את ההשקעה שלו. "לפיתוח ארץ ישראל יש חשיבות עצומה ליהדות כולה", אמר בארוחת ערב עם אגודת הטכניון האמריקאית. ב-1923 ביקר איינשטיין בטכניון, ובמהלך ביקורו נטע עץ דקל. העץ עומד עד היום מול בניין הטכניון הישן בהדר הכרמל. איינשטיין חזר לגרמניה כדי להקים את אגודת הטכניון הראשונה, וכיהן כיושב הראש שלה. מאוחר יותר הוא היה אמור לסייר באמריקה כדי לגייס כספים להשכלה גבוהה בארץ ישראל, נושא שלדבריו היה "קרוב לליבו". המניע של איינשטיין לא היה לאומי, אלא הומניסטי. "אני עושה מה שאני יכול כדי לעזור לאלה מהשבט שלי שמטופלים כל כך רע בכל מקום", אמר.
כיתות ראשונות
מהנדס החשמל ארתור בלוק היה נשיא הטכניון הראשון, וכיהן בתפקיד בין 1924 ל-1925. הטכניון רשם את תלמידיו הראשונים ב-1924, וטקס הפתיחה הרשמי שלו התקיים ב-1925. בכיתה הראשונה היו 16 סטודנטים שהתמחו בהנדסה אזרחית ואדריכלות. את מקומו של בלוק כנשיא תפסו המהנדס האזרחי מרדכי הקר (1925–1927), שמואל יוסף פבזנר (אדמיניסטרטיבי) ואהרן צ'רניבסקי (אקדמי) ב-1927–1929 ויוסף ברויר (1930–1931).
מלחמת העולם השנייה
שלמה קפלנסקי היה נשיא הטכניון בשנים 1931–1950. בשנות ה-30 של המאה ה-20 קלט המכון מספר רב של סטודנטים יהודים וחוקרים מכובדים מפולין, גרמניה ואוסטריה, שנמלטו מהמשטר הנאצי. בעיצומם של קשיים כלכליים אדירים הצביע צוות הטכניון בעד עבודה זמנית ללא שכר כדי להבטיח את הישרדותו הכלכלית של המוסד. בשנת 1934 הוקמה הפקולטה לטכנולוגיה תעשייתית. עד סוף שנות ה-30 גבר הביקוש לבוגרי אוניברסיטאות טכניות, וסטודנטים רבים בטכניון התנדבו להילחם עם הצבא הבריטי נגד הרייך השלישי. ההרשמה עלתה על 400 סטודנטים, והאוניברסיטה התרחבה וכללה תואר בהנדסת תעשייה, 11 מעבדות ובית ספר לספנות. עם הזמן הפכו תחומי הלימוד בפקולטה לטכנולוגיה תעשייתית לפקולטות עצמאיות.
בשנים שקדמו לקום המדינה היה הטכניון מרכז פעיל של המחתרות - ובראשן ההגנה - ומקור לפתרונות צבאיים טכנולוגיים חיוניים למאבק לעצמאות.
עצמאות ישראל
בשנת 1948, עם 680 סטודנטים, חגג הטכניון את הקמת מדינת ישראל. המדינה המתפתחת יצרה דרישות חדשות לאוניברסיטה הוותיקה וכדי לענות על צרכים אלו השיק הטכניון מגוון פרויקטים שאפתניים. ב-1948 הוקמו הפקולטה להנדסת חשמל והפקולטה להנדסת מכונות וב-1950 הוקמה הפקולטה להנדסת אווירונאוטיקה וחלל, שתרמה רבות לתעשיות התעופה והחלל המצליחות של ישראל ולחיל האוויר הישראלי.
התרחבות מהירה וקמפוס חדש
בשנות החמישים נוסדו הפקולטות הבאות:
עשורים שנים של מלחמה ושלום
במהלך שנות ה-60 פתח הטכניון את שעריו למאות סטודנטים ממדינות מתפתחות באפריקה ואסיה. עשרות חברי סגל בטכניון העניקו סיוע טכנולוגי למדינות שונות ברחבי העולם, לעיתים קרובות בחסות סוכנויות האו"ם. מתוך הכרה במגמה הגוברת בפעילות הבין-תחומית, הקים הטכניון מספר מחלקות חדשות, ביניהן הפקולטה להנדסה ביורפואית, מדעי המחשב, מתמטיקה שימושית והמכון למצב מוצק. המהנדס הכימי אלכסנדר גולדברג היה נשיא האוניברסיטה מ-1965 עד 1973. בשנת 1969 הקים הטכניון את הפקולטה לרפואה, אחד מבתי הספר לרפואה היחידים בעולם שהיו מזוהים עם מכון טכנולוגי. שנות ה-70, שנעו בין הטראומה והטרגדיה של מלחמת יום הכיפורים ועד לאופטימיות והתקווה של הסכם השלום בין ישראל למצרים, לכל אורך המהפך והשינוי ייצר הטכניון טכנולוגיות להבטחת ביטחון ישראל ותכנון פרויקטי מחקר אזוריים בנושאי התפלה ואנרגיה גרעינית. בשנים אלו פיתחו הפרופסורים אברהם למפל ויעקב זיו את אלגוריתם למפל-זיו לדחיסת נתונים. הקמת מוסד שמואל נאמן למחקר מתקדם במדע וטכנולוגיה ב-1978 עודדה את הקשר בין האקדמיה, התעשייה והממשלה. בשנת 1971 הוקמה הפקולטה לביולוגיה. אלוף עמוס חורב, המדען הראשי של מערכת הביטחון הישראלית, היה נשיא האוניברסיטה בין השנים 1973-1982.
הולדת ההיי-טק הישראלי
בשנות ה-80 באו לידי ביטוי המחקר בטכניון ומספר בוגריו הגבוה, והם סללו את הדרך להתרחבות מהירה של תעשיות ההיי-טק בישראל. מאז הולדת הסיבים האופטיים ופיתוח האופטואלקטרוניקה, היו בוגרי הטכניון בחזית המקומית של החדשנות הטכנולוגית של אותה תקופה. ב-1982 גילה דן שכטמן מהפקולטה למדע והנדסה של חומרים מבנה של גביש כמו-מחזורי, וב-2011 זכה עליו בפרס נובל לכימיה. יוסף זינגר, מהנדס אווירונאוטיקה, היה נשיא האוניברסיטה מ-1982 עד 1986, ומקס רייס, מהנדס כימי, מ-1986 עד 1990.
בטכניון הוקמו מרכזי מצוינות רב-תחומיים, הקשרים עם התעשייה התחזקו, פותחו תוכניות אקדמיות חדשות, והושקה תוכנית גדולה להרחבת הקמפוס, כולל בניית מרכז הנרי ומרילין טאוב למדע וטכנולוגיה, בו שוכנת הפקולטה הגדולה ב למדעי המחשב.
בשנת 1998 שיגר בהצלחה מכון אשר לחקר החלל את הלוויין הזעיר "Gurwin TechSat II", מה שהפך את הטכניון לאחת מחמש אוניברסיטאות עם תוכנית שמתכננת, בונה ומשגרת לוויין משלה. עמוס לפידות, המפקד העשירי של חיל האוויר הישראלי, היה נשיא האוניברסיטה בשנים 1998–2001, ויצחק אפלויג, חלוץ בתחום הכימיה החישובית, בשנים 2001–2009.
בשנת 2007 התייעל תפקידו ההיסטורי של הטכניון בהעברת טכנולוגיה בישראל ברחבי העולם עם השקת משרד T3 Technion Technology Transfer. פרץ לביא, מומחה לפסיכופיזיולוגיה של הפרעות שינה, היה נשיא המוסד בשנים 2009–2019.
לטכניון מרכז רב-תחומי פעיל בחקר האנרגיה, כדי לחזק את ישראל כשהעולם מגיע לשיא תפוקת הנפט. יש לו גם תוכניות ברחבי הקמפוס בננוטכנולוגיה ומדעים, מדעי החיים והנדסה. הפיזיקאי אורי סיון מכהן כנשיא הטכניון משנת 2019.
פרסי נובל ראשונים במדע
בשנת 2011 הוענק פרס נובל לכימיה לפרופסור דן שכטמן על גילויו של גבישים כמו-מחזוריים.
מאגר מים
מאגר מים הוא אגם (מלאכותי או טבעי) או בריכה המשמשים לאגירת מים מתוקים שמקורם בגשמים, נחלים או המסת שלגים. בדרך כלל תידרש בניית סכר או אטימת קרקע כדי ליצור את המאגר. לאגירת המים מספר תפקידים:
היסטוריה
אגירת מים לתקופות בהם המים יחסרו היא פעולה קדומה ביותר. מחקרים ארכאולוגים גילו כי בחצי האי ערב שימשו לכך לועות של הרי געש כבויים כבר באלף השלישית לפנה"ס ובהודו מאגרי מים שנבנו בראשית אותו האלף. ביוון העתיקה התגלו מאגרי מים שנבנו במאה החמישית לפנה"ס. מאגרים נבנו בעיקר באזורים יבשים, בהם נעשה ניסיון לנצל ולשמור מימי שיטפונות ומימי מעיינות לחודשי הקיץ או עיתות בהם המעיינות מתייבשים.
דוגמאות למאגרים מהעת העתיקה התגלו בארץ ישראל, ובהם מפעלי מים לאגירת מים בתוך עיר מחשש למצור (בריכת השילוח האוגרת את מימי מעיין הגיחון המובלים אליה באמצעות נקבת חזקיהו) ומאגרי מים שנועדו לאסוף מימי שיטפונות במדבר יהודה ובנגב. סכרים האוגרים מימי שיטפונות נבנו על ידי המלך הורדוס בסמוך למצדה וליריחו ובסמוך לערי הבשמים הנבטיות.
בסוף המאה ה-19 נפח כלל מאגרי המים שנעשו באופן מלאכותי כלל 15 קילומטרים מעוקבים. כעת, בתחילת המאה ה-21, נפחם הוא מעל 6,600 קילומטרים מעוקבים.
עמק סכור
במקרים אלה בניית האגם לרוב דורשת פינוי אוכלוסיית העמק המוצף, ואף פינוי אתרים בעמק. דוגמה ידועה לכך היא פינוי מקדשי אבו סימבל בעקבות בניית סכר אסוואן אשר הביא ליצירת אגם נאצר במצרים.
בעת בניית סכר על נהר, נדרשת לרוב הסטת הנהר על מנת לאפשר את הבנייה.
מאגר לצד נהר
מאגר זה נבנה לצד נהר קיים, ובו נאגרים מי נהר אשר נשאבים מהנהר. מאגרים מסוג זה נבנים לרוב בעת שנבנים גדות הנהר המסדירים את מהלכו במטרה למנוע שיטפונות. לצורך בניית גדות לנהר נחפרים אזורים בסמוך לנהר, ואלה משמשים למאגרי מים. דוגמה למאגר מסוג זה הוא המאגרים הבנויים בסמוך לנהרות תמזה ולי באנגליה המשמשים כאספקת המים של העיר לונדון.
בריכות אגירה ומתקני אגירה
מאגרי מים קטנים נבנים באמצעות חפירת בריכות אגירה ודיפונם בחומרים אוטמים, או באמצעות בניית מבנים מותאמים. בריכות אלה משמשות לאגירה לצורך אספקת המים של יישובים קטנים או אזורים מסוימים ביישוב.
הפעלה
על מנת שמאגר מים יוכל לאגור מי שתייה יש לכלול בו אמצעים המונעים את לכלוך המים והצטברות חיידקים. כמו כן יש לשמור על ניקיון המאגר ולמנוע הצטברות משקעים אשר יביאו לסתימתו, לצורך כך יש לשמור על תנועת המים במאגר. לכן נוהגים לדאוג לשימוש תכוף במי המאגר, כאשר המאגר עצמו מתמלא מחדש באותה כמות של המים המוצאים ממנו. לרוב נעשה שימוש בכוח המשיכה על מנת לשמור על תנועת מי המאגר, ובהתאם נבנים המאגרים במיקומים המצויים מעל האזורים אותם המאגרים מספקים.
יצירת חשמל
בניית סכר יכולה לאפשר הקמת תחנת כוח הידרואלקטרית המפיקה חשמל באמצעות כוח הזרימה של המים מן המאגר אל נקודה נמוכה ממנו דרך סכר. זרימת המים מניעה גנרטור המייצר את החשמל. לצורך הפעלת התחנה יש לשמור על גובה פני המים במאגר, שכן התרוקנותו תביא להפסקת פעולת התחנה. מאידך, זרימה עזה מידי יכולה להזיק לגנרטורים, ולכן נדרשת בקרה של גובה מימי המאגר והיקף הזרימה בו, ונבנים מנגנוני שחרור מים במקרה של זרימה עזה מידי.
מניעת הצפות
הקמת מאגרי מים מאפשרת שליטה בנהרות ובנחלים ובכך מאפשרת שימוש יעיל במי השתייה מחד, ומניעת הצפות בלתי מבוקרות מאידך.
נופש
ישנם מאגרי מים הנבנים לצורכי נופש ופנאי. מאגרים אלה נבנים בצורה המדמה אגמים טבעיים, ומשמשים לדיג, פעילות שחיה ושיט.
אנחל רומאנו
אנחל רומאנו (בספרדית: Ángel Romano; 2 באוגוסט 1893 – 22 באוגוסט 1972) היה כדורגלן אורוגוואי, ששיחק בעמדת החלוץ. רומאנו נחשב לשחקן המעוטר ביותר בכל הזמנים עם 50 תארים (חלקם לא רשמיים), וכשהוא גם מחזיק בשיא הזכיות לשחקן בקופה אמריקה עם 6 זכיות.
ביוגרפיה
רומאנו החל את הקריירה שלו בשנת 1910 במועדון נסיונל מעיר הולדתו, שם ערך את הופעת הבכורה ב-11 בספטמבר אותה שנה נגד סנטרל וכבש שלושער. שנה לאחר מכן עבר רומאנו לס.א.ר.ק.ק, קבוצת ספורט אורוגוואית, שהתפרקה לה ב-1915. עם המדים צהוב-שחור זכה באליפות אורוגוואי ובקופה דה אונור בשנת 1911.
הוא עבר ב-1913 לבוקה ג'וניורס הארגנטינאית ונקרא כמה פעמים למשחקי ידידות בנבחרת ארגנטינה בתקופה זו. רומאנו, המכונה לעיתים קרובות "לוקו" (משוגע), חזר לאורוגוואי ב-1915 וחזר לקדנציה שנייה בנסיונל. מאז חזרתו המועדון נכנס לתקופת הזוהר הראשונה שלו כשזכה ב-8 תוארי אליפות. עקב מחלוקות על ארגון הכדורגל הליגה האורוגוואית לא התקיימה בשנים 1925 ו-1926, ונסיונל ניצלה את ההזדמנות לצאת לסיבוב הופעות נרחב באירופה. הם פגשו בו קבוצות גדולות באותה העת כמו זוכת הגביע הספרדי ברצלונה, אלופת איטליה גנואה, ספורטינג ליסבון, ראפיד וינה וספרטה פראג. הם סיימו עם 26 ניצחונות וחמישה הפסדים בלבד בהפרש שערים מצוין של 130:30. עם זאת, רומאנו כבש רק שער אחד ב-8 במרץ 1925 בניצחון 1–3 נגד איל-דה-פרנס. במקביל ובאותן מדינות השתתפה הקבוצה הברזילאית פאוליסטנו עם הכוכב הגדול ארתור פרידנרייך.
לאחר שהתחדשה הליגה ב-1927 נסיונל סיימה במקום הרביעי בלבד, ורומאנו יצא איתה באותה שנה לסיבוב הופעות נוסף והפעם בצפון ומרכז אמריקה. רומאנו נשאר נאמן לה וסיים את הקריירה בה ב-1930, ובסך הכל כבש 164 שערים ב-388 הופעות בליגה האורוגוואית.
נבחרת אורוגוואי
רומאנו ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת אורוגוואי ב-15 באוגוסט 1911 נגד ארגנטינה בעיר בואנוס איירס, משחק שהיה במסגרת גביע ליפטון השנתי ונגמר בניצחון 0–2 עם שער שלו. הוא ערך בסך הכל 69 הופעות במדיה ושיאו החזיק עד 1985, אז נשבר בידי השוער רודולפו רודריגס ששיחק בנסיונל גם הוא. זמנו כגדול כובשיה בכל הזמנים עם 28 שערים החזיק זמן קצר יותר לאחר שנשבר ב-1928 בידי חברו לנבחרת הקטור סקארונה. רומאנו השתתף עמה בטורניר הבינלאומי הרשמי הוותיק בהיסטוריה, קופה אמריקה 1916, ושיחק במשחק הראשון בתולדותיו ב-2 ביולי נגד צ'ילה. הם זכו בטורניר וגם בשנה שלאחריו ב-1917 כאשר רומאנו מסיים בו ככובש המצטיין עם ארבעה שערים, שני צמדים נגד היריבות ברזיל וצ'ילה. זכייתו השלישית בקופה אמריקה הגיעה ב-1920 בה סיים פעם נוספת ככובש המצטיין כשהבקיע שלושה שערים בצוותא לחברו לנבחרת חוסה פרס, כולל צמד בניצחון 0–6 על ברזיל שהיה להפסדה הגדול ביותר בהיסטוריה לצד ההפסד ב"מינייראסו" לגרמניה. על אף שלא שיחק כלל בקופה אמריקה 1923 רומאנו השלים את זכייתו הרביעית בטורניר, ועד שנת 1926 זכה פעמיים נוספות. בסך הכל רומאנו זכה ב-6 תוארי קופה אמריקה ומחזיק בשיא הזכיות לשחקן בהיסטוריה. גולת כותרת נוספת הייתה זכייה במדליית זהב אולימפית באולימפיאדת 1924 שנערכה בפריז. הטורניר אז היה שווה בחשיבותו לגביע העולם של היום. רומאנו כבש שלושה שערים לאורכו עם שער במשחקים נגד יוגוסלביה וצרפת בסיבוב הראשון וברבע הגמר בהתאמה. בגמר פגשו אורוגוואי את שווייץ אותם ניצחו 0–3, ורומאנו כבש את השער האחרון.
לאחר שעזב את הכדור הפעיל, אנחל "אל לוקו" רומאנו הפך לחבר כבוד בנסיונל והיה פעיל גם בניהול המועדון. הוא נפטר ב-22 באוגוסט 1972 במונטווידאו שבאורוגוואי כשהוא בן 79.
עצבים (סדרת טלוויזיה)
עצבים (באנגלית: Beef) היא סדרת דרמה קומית שחורה אמריקאית, שנוצרה על ידי לי סונג ג'ין עבור שירות הזרמת המדיה "נטפליקס". בסדרה מככבים סטיבן יאון ואלי וונג כשני זרים שמעורבותם בתקרית בכביש מובילה לסכסוך קטנוני שמכלה את חייהם. בתפקידי משנה מופיעים ג'וזף לי, יאנג מאזינו, דייוויד צ'ו ופאטי יאסוטקה.
הסדרה עלתה לשירות "נטפליקס" ב-6 באפריל 2023, וזכתה לשבחי המבקרים, ששיבחו את וונג ויאון, וכמו כן, גם את כתיבת ובימוי הסדרה.
תקציר העלילה
סכסוך שמתפתח בין שני זרים – דני צ'ו, קבלן שיפוצים כושל; ואיימי לאו, יזמית בעלת פוטנציאל לא-ממומש – לאחר שהשניים נקלעים לתקרית בכביש במסגרתה "חתכה" איימי את דני, מסלים לכדי מלחמה נקמנית המוציאה מהם את דחפיהם האפלים ביותר.
לימור מרמלשטיין
לימור מרמלשטיין היא שחיינית עבר, אלופת ישראל ושיאנית ישראל בשחייה. התמחתה בסגנון חזה.
עצבים (סדרת טלוויזיה)
הפקה
פיתוחה של הסדרה הוכרז לראשונה במרץ 2021; במסגרת ההכרזה, נמסר כי את הסדרה ייצור ויכתוב לי סונג ג'ין, וכי עתידים לככב בה סטיבן יאון ואלי וונג. עוד נמסר כי זכויות פיתוחה של הסדרה הוצע למכירה במכרז, בו זכתה "נטפליקס". בדצמבר, נמסר כי את פרק הפיילוט יביים לי אייזק צ'ונג. במרץ 2022, נמסר על ליהוקם של דייוויד צ'ו ופאטי יאסוטקה, וכי את צ'ונג תחליף הבמאית היפנית היקארי, שתופקד בנוסף על בימוי מספר פרקים נוספים.
לימור מרמלשטיין
ביוגרפיה
מרמלשטיין גדלה במבשרת ציון בתם של ליאורה ויעקב, בת שנייה מבין ארבעה ילדים. היא התאמנה בקבוצת השחייה של הפועל ירושלים ואחר כך בקבוצה העירונית היריבה ירושלים רבתי בהדרכתם של דימה רבינסקי וברי אבנר. בשנת 2000 התגייסה לשייטת בעקבותיו של אחיה הבכור, הראל ושרתה כמדריכת כושר קרבי. אחיה, סרן הראל מרמלשטיין, קצין הקומנדו הימי נהרג בקרב סמוך לטול כרם, ב-26 בספטמבר 2002.
עצבים (סדרת טלוויזיה)
הפקה
צילומי הסדרה החלו באפריל 2022.
לימור מרמלשטיין
1997
בתחרות שחייה גביע חיפה הבינלאומי שנערכה במאי 1997 קבעה מרמלשטיין במשחה ל-200 מטר חזה תוצאה של 2:38.13 דקות.
עצבים (סדרת טלוויזיה)
הפצה
הסדרה שודרה לראשונה במהלך פסטיבל "SXSW" ב-18 במרץ 2023. ועלתה לשירות "נטפליקס" ב-6 באפריל 2023.
לימור מרמלשטיין
1997
בתחרויות השחייה של המכביה ה-15 שנערכו ביולי אותה שנה היא זכתה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:15.51 דקות, אחרי אילנה קבאדלו מארצות הברית (1:15.42 דקות).
עצבים (סדרת טלוויזיה)
ביקורות
באתר הביקורות "Rotten Tomatoes", זכתה הסדרה לציון 99% על בסיס 73 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 8.50/10. בקונצנזוס המבקרים נכתב כי באתר הביקורות המשוקללות "Metacritic", זכתה הסדרה לציון 88/100 על בסיס 30 ביקורות, דבר המצביע על "שבחים אוניברסליים".
לימור מרמלשטיין
1998
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט באוגוסט 1998 קבעה מרמלשטיין במשחה ל-100 מטר חזה שיא ישראלי חדש של 1:13.08 דקות, שיפור לשיא הוותיק בן ה-7 שנים וחצי של נטע כהן (1:14.22 דקות). שיא זה החזיק מעמד 7 שנים עד שנישבר על ידי נסטיה קורוטקוב (1:12.24 דקות).
1999
באליפות ישראל (בריכת 25 מטר) שנערכה בסוף ינואר 1999 קבעה מרמלשטיין שני שיאים ישראלים חדשים, במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:12.00 דקות, שיפור לשיא בן ה-7 שנים של נטע כהן (1:12.38 דקות) ובמשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:33.98 דקות, שוב שיפור לשיא בן ה-7 שנים של נטע כהן (2:34.04 דקות).
פרס סקופוס
פרס סְקוֹפּוּס (באנגלית: Scopus Prize) הוא פרס המוענק מדי שנה על ידי אגודת הידידים של האוניברסיטה העברית בירושלים, לידידי האוניברסיטה העברית, ביניהם אנשי פוליטיקה ואמנים מכל רחבי העולם,.
"אגודת הידידים של האוניברסיטה העברית בירושלים" היא אגודה שהוקמה בשנת 1933 על ידי מיטב אנשי רוח ובראשם המשורר חיים נחמן ביאליק. ידידי האוניברסיטה העברית תורמים מזמנם, כישוריהם ומשאביהם לטובת שמירתה של האוניברסיטה העברית כמוסד אקדמי מוביל בישראל ומחוצה לה. ידידי האוניברסיטה מסייעים לחיזוקה של האוניברסיטה העברית בירושלים ולשמירה על האיכות האקדמית והמצוינות המחקרית שלה. בין היתר, הם תורמים מלגות רבות לסטודנטים מצטיינים ונזקקים, לפיתוח טכנולוגי ומדעי, לבניית תשתיות מתקדמות ולגיוס טובי החוקרים בארץ ובעולם.
הפרס היוקרתי, שעוצב בידי האמן הצרפתי ג'ראר גארוסט (אנ') ומוענק מטעם האגודה, ניתן ליחידים העוסקים במגוון תחומים שונים. ביניהם: מנהיגים פוליטיים, מדינאים, שגרירים, אנשי עסקים ואמנים. נכון לשנת 2015 (תשע"ה), זכו בפרס חמישים ושמונה אישים בסך הכול, חמישה מביניהם חתני פרס נובל, שלושים ושלושה מביניהם מנהיגים פוליטיים, מדינאים, שגרירים ואנשי עסקים וכעשרים מהם עוסקים באומנות, בידור ומדיה.
זוכי פרס סקופוס
חתני פרס נובל:
מנהיגים פוליטיים, מדינאים, שגרירים ואנשי עסקים:
העוסקים באומנות, בידור ומדיה:
טל שביט (כלכלן)
ביוגרפיה
טל שביט נולד וגדל בחדרה. שביט היה עתודאי, ולאחר שסיים תואר בכלכלה וניהול בפקולטה להנדסת תעשייה וניהול בטכניון, שירת ביחידה הטכנולוגית של חיל המודיעין. לאחר שחרורו מצה"ל סיים את לימודי התואר השני בכלכלה (M.Sc) בטכניון. בשנת 2006 השלים לימודי דוקטורט במחלקה לכלכלה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. בשנת 2005 הצטרף לבית הספר למנהל עסקים של המסלול האקדמי המכללה למינהל, שם עסק במחקר, מילא תפקידי ניהול אקדמיים וכן כיהן כדיקן בית הספר. בשנת 2020 הצטרף למחלקה לכלכלה ומנהל עסקים באוניברסיטת אריאל, ומשמש כראש תוכנית התואר השני במנהל עסקים (MBA), וכחבר בוועדת המינויים העליונה של האוניברסיטה.
בנוסף לפעילותו האקדמית עוסק שביט בקידום ניהול האושר של עובדים, ובשימור האיזון בין עבודה לבית ומרצה ומייעץ לארגונים שונים. משמש גם כדירקטור חיצוני בבית ההשקעות אינפיניטי.
פעילות מחקרית
שביט מרבה לעסוק במחקריו בשילוב בין חשיבה כלכלית ותיאוריה כלכלית ובין רגשות ואושר. בין היתר חקר את הגורמים המשפיעים על העדפות זמן והיכולת לדחות סיפוקים ואת הקשר בין רגשות לבין תפיסת סיכון. חלק ממחקריו עוסק בתחום כלכלת האושר ובכלים לניהול האושר. מחקריו מיישמים תיאוריה כלכלית ומודלים כלכליים לבחינת שימור וצמיחת האושר לטווח הארוך תוך בדיקה אמפירית, על ידי שימוש בשאלונים, סקרים וניסויים כלכליים.
הוא מעורב במספר פעילויות אקדמיות נוספות, ובין היתר הוא חבר מערכת ועורך משנה בכתבי עת בתחום הכלכלה ההתנהגותית.
חיים אישיים
שביט נשוי ואב לשלושה ילדים. מתגורר בגבעתיים.
קמארה
קמארה (Camara ;Câmara; Kamara) הוא שם משפחה.
כריסטיאן הרביעי, רוזן פפאלץ-צווייבריקן
כריסטיאן הרביעי, רוזן פפאלץ-צווייבריקן (בגרמנית: Christian IV von Pfalz-Zweibrücken; 6 בספטמבר 1722 – 5 בנובמבר 1775) היה רוזן פפאלץ-צווייבריקן בין השנים 1735–1775.
ביוגרפיה
כריסטיאן נולד ב-6 בספטמבר 1722 בבישוויילר, לכריסטיאן השלישי, רוזן פפאלץ-צווייבריקן-בירקנפלד ולקרולינה, רוזנת נסאו-זארבריקן, בתו של לודוויג קראפט, רוזן נסאו-זארבריקן.
בשנת 1735 מת אביו כריסטיאן השלישי, רוזן פפאלץ-צווייבריקן, וכריסטיאן ירש את נחלותיו. מכיוון שהיה קטין, שלטה אמו קרולינה, רוזנת נסאו-זארבריקן כעוצרת עד לבגרותו. בין השנים 1737–1739 למדו כריסטיאן ואחיו הצעיר פרידריך מיכאל באוניברסיטת ליידן, ולאחר מכן שהו בחצר המלוכה הצרפתית. בשנת 1740 נטל כריסטיאן את השלטון לידיו, ובשנת 1741 חיתן את אחותו קרולינה, רוזנת פפאלץ-צווייבריקן עם לודוויג התשיעי, רוזן הסן-דרמשטאדט.
ב-6 בפברואר 1746 התחתן כריסטיאן בנישואים מורגנטיים עם מריה יוהנה קאמאסה, ובשל כך נשלל מילדיו הזכות לשאת את תאריו, אולם בשנת 1792 קיבלו ילדיו את התואר פרייהר פון צווייבריקן.
בשנת 1758 המיר כריסטיאן את דתו לקתולית, בלחץ פטרונו לואי החמישה עשר, מלך צרפת. כריסטיאן היה מופקד על חינוך אחיינו קרל אוגוסט, אולם לאחר מלחמת שבע השנים נשאר קרל אוגוסט באוסטריה. במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית שלח כריסטיאן כוח בפיקוד בנו כריסטיאן פון צווייבריקן שנלחם לצד הצבא הצרפתי, ואף השתתף בקרב יורקטאון.
פוקת המפרץ
פוקת המפרץ (שם מדעי: Phoca vitulina) הוא מין של כלב ים, והמין הנפוץ ביותר של טורפים ימיים בעולם. הוא נפוץ בימים קרים וממוזגים בצפון האוקיינוס השקט והאטלנטי. הוא קרוי גם כלב ים מצוי ופוקה מצויה.
מאפיינים
אורך פרט בוגר יכול להגיע עד 1.85 מטר ועד משקל של 168 ק"ג.
מזון - כלבי הים יכולים לשחות הרבה בחיפוש אחר מזון לים הפתוח או בחופים חוליים ואף במזחים ונמלים שונים. הם אוכלים בעיקר דגים כמו מליח, עפיאן אירופי, בס לבן, מקרל, בקלה ודגי סולית וסלמון, ויאכלו גם רכיכות וסרטנים שונים ויצללו לעומק כדי לתפוס אותם. לעיתים נדירות הם יאכלו יצורים גדולים יותר כברווזים.
טורפים - טורפיו הנפוצים ביותר הם אורקה ועמלץ לבן, אך הם לא נפוצים בתוך יערות הקלפ שם מתחבאים הפוקות. הגורים יכולים להיטרף גם בידי כרישים נוספים, אריות ים, דובי קוטב ואף בידי עיטמים וכן בידי ציידים אנושיים.
אזור מחיה - הפוקות חיות בים בדרך כלל באוקיינוס או ליד חופים וגם ביערות הקלפ, אך עולות לחוף למושבות הרבייה שלהם. המושבות נמצאות בדרך כלל על חופים סלעיים, אך גם באזורי בוץ, חול וקרח. שם הם מזדווגים ואחרי תשעה חודשים הנקבות ממליטות גור השוקל 8–12 ק"ג ונגמל תוך 4–6 שבועות ואז יוצא לים לחפש מזון.
מיון
לפוקת המפרץ 5 תת-מינים:
אורות הראי"ה
אורות הראי"ה הוא ספר מכתבי הראי"ה ובו "פרקים אישיים וכלל ישראליים" (רובם ככולם שירים) מכתבי הרב אברהם יצחק הכהן קוק הספר נערך על ידי הרצי"ה קוק ויצא לאור לראשונה בשנת ה'תש"ל.
הרצי"ה מציין בהקדמתו שדחה את הוצאת הספר לאור לפי הכלל ההלכתי "מעשה ושאינו מעשה נזקקין למעשה תחילה", שלפיו העדיף להוציא לאור את כתביו ההלכתיים של הראי"ה לפני ספר זה.
שמונת הפרקים הראשונים נכתבו בחוץ לארץ, ויתר הספר נכתב בארץ ישראל, ביפו או ברחובות.
חלק מהשירים הכלולים בספר הולחנו.
תוכן הספר
הספר מכיל 26 פרקים, רובם ככולם שירים שכתב הראי"ה. השירים הודפסו עם ניקוד.
מפרקי הספר:
Doolittle
Doolittle הוא אלבום הסטודיו השני של להקת הרוק האלטרנטיבי הפיקסיז, שיצא לאור בשנת 1989 בחברת התקליטים 4AD בהפקתו של גיל נורטון. האלבום נחל הצלחה גדולה בארצות הברית ובבריטניה וקידם את מעמד הלהקה בשיח הציבורי של אותן שנים. האלבום עוסק בשלל נושאים שליליים כמו אלימות, מין, אלכוהוליזם, זנות ושימוש בסמים מצד אחד ומהצד השני עוסק גם בנושאים חיוביים, כמו אהבה, שלום וחיים אישיים. כמו כן קיימים כמה שירים באלבום אשר עוסקים במוות, דבר שהיה חדשני באותן השנים.
היסטוריה
בעקבות אלבום הבכורה Surfer Rosa משנת 1988, שקיבל ביקורות מרשימות אך לא הצליח מבחינה מסחרית, יצאה הלהקה לסיבוב הופעות אירופאי עם להקת ה-"Throwing Muses" ולאחר מכן לסיבוב הופעות במדינות צפון אמריקה. במהלך תקופה זו החל הסולן וכותב השירים הראשי פרנק בלאק (שכונה בתקופה זו "בלאק פרנסיס") לכתוב חומר חדש לאלבום עתידי, עם שירים כמו "Dead", "Hey", "Tame", ו"There Goes My Gun". שירים אלה הוקלטוו במהלך מספר "סשנים" של תוכנית הרדיו של ג'ון פיל בשנת 1988, והקלטה חיה של "Hey" הופיעה במיני-אלבום חינמי שהופץ יחד עם המגזין "Sounds" של 1988.
הקלטות והפקה
הקלטות האלבום החלו ב־31 באוקטובר 1988, באולפני "Downtown Recorders" בבוסטון, מסצ'וסטס. חברת התקליטים 4AD נתנה ללהקה תקציב של 40,000 דולר, לא כולל תשלום למפיק. זה היה סכום צנוע עבור אלבום בחברת תקליטים גדולה בשנות השמונים; עם זאת, תקציב זה היה גדול פי ארבעה מהסכום שהוצא באלבום הקודם של הלהקה, Surfer Rosa. ההקלטות נמשכו שלושה שבועות והסתיימו ב־23 בנובמבר של אותה שנה.
ההפקה החלה ב־28 בנובמבר כאשר הלהקה עברה לאולפני "Carriage House", סטודיו למגורים בסטמפורד, קונטיקט, כדי לפקח על ההפקה ולהקליט שירים נוספים. נורטון גייס את סטיב הייגלר כעורך המוזיקה, איתו עבד באולפני פורט אפאצ'י. במהלך ההפקה הוסיפו הייגלר ונורטון ערוצים נוספים של גיטרות ושירה לשירים, כולל אובר-דאבינג לגיטרות בשיר "Debaser" ושירה כפולה בשיר "Wave of Mutilation". במהלך ההקלטות, נורטון ייעץ לפרנק בלאק לשנות כמה שירים. למשל, השיר "There Goes My Gun" היה במקור בסגנון מהיר הרבה יותר אך בעצתו של נורטון, בלאק האט את הקצב.
הצעותיו של נורטון לא תמיד תאמו לרצונותיו האמנותיים של בלאק. לאחר שנורטון הציע להוסיף בתים לשירים ולהאריך שירים שאורכים כשתי דקות, בלאק לקח אותו לחנות תקליטים בעיר, ונתן לו עותק של הלהיטים הגדולים ביותר של באדי הולי, בו מרבית השירים אורכים כשתי דקות. הוא אמר לנורטון, "אם זה מספיק טוב לבאדי הולי ..." בריאיון לרולינג סטון, נזכר בלאק בהמשך כי "בתקליט הזה הוא מנסה לגרום לנו להיות, בוא נגיד, מסחריים, ואנחנו מנסים להישאר גראנג'יים משהו ".
מוזיקה
האלבום מציג מיקס אקלקטי של סגנונות מוזיקליים: לצד שירים מהירים ואגרסיביים כמו "Tame" ו-"Crackity Jones" המאופיינים בסימן ההיכר של הלהקה – דינמיקה רועשת-שקטה – מופיעים שירים יותר שקטים, איטיים ומלודיים כמו "Silver", "I Bleed", ו - "Here Comes Your Man". באלבום משולבים גם כלי נגינה נוספים שלא הופיעו בהקלטות קודמות. למשל בשיר "Monkey Gone to Heaven" מנגנים שני כינורות ושני צ'לואים.
ביקורות ודירוגים
לאחר שחרורו, האלבום נמכר בהתמדה באמריקה, ושבר מכירות של 100,000 עותקים לאחר חצי שנה. בתחילת 1992, בזמן שהלהקה שימשה כלהקת תמיכה בלהקה "U2" בסבב ה - 'Zoo TV Tour' שלהם, האלבום מכר 1,500 עותקים בשבוע. באמצע 1993, שנתיים לאחר אלבומה האחרון של הלהקה, "Trompe le Monde", נראו מכירות בממוצע 1,200 עותקים בשבוע. האלבום הוסמך לאלבום זהב על ידי התאחדות תעשיית ההקלטות של אמריקה בשנת 1995. כעשר שנים לאחר פירוק הלהקה האלבום עדיין מכר בין 500 ל-1,000 עותקים בשבוע; בהופעת האיחוד מכירות האלבום קפצו שוב עד 1,200 עותקים בשבוע. בסוף 2005 ההערכות הטובות ביותר הציבו את סך המכירות באמריקה בין 800,000 למיליון עותקים. נכון לשנת 2015 המכירות בארצות הברית חרגו מעל ל-834,000 עותקים על פי נתוני "Nielsen SoundScan".
התגובה לאלבום בכלי התקשורת הייתה חיובית באופן כללי, כאשר האלבום עורר שבחים מכמה מבקרי מוזיקה מרכזיים. כתב המגזין NME, אדווין פונסי, העיר כי "לשירים ב"Doolittle" יש את הכוח לגרום לך ממש לקפוץ מהעור שלך מהתרגשות". מבקר מגזין Q, פיטר קיין, כתב כי "רעש מובנה בקפידה והתעקשות קצבית ישירה הם הגיוניים לחלוטין." טים רולסטון ממגזין "דיילי טלגרף" שיבח את האלבום וכינה אותו "אלבום רוק'נרול מנצנץ". הוסיף רולסטון ואמר כי האלבום היווה את "חצי השעה הטובה ביותר עד כה" של הפיקסיז. מספר כלי תקשורת אחרים פרסמו ביקורות חיוביות על האלבום, בבריטניה ובארצות הברית. רוברט כריסטיאגו מהעיתון "The Village Voice" כתב כי "הם מאוהבים והם לא יודעים עם מה - עם רוקנרול, מה שמלביב בתקופה שבה כל כך הרבה נשירות מכללות איבדו קשר עם האמיתיות". עם זאת, הוא הגיע למסקנה ש"פרסום מהיר מדי עלול להרוס אותם".
בשנת 2020 מגזין הרולינג סטון פרסם רשימה מחודשת בשם 500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים, שם הופיע האלבום במקום ה-141.
ריצ'ר (סדרת טלוויזיה)
ריצ'ר (באנגלית: Reacher) היא סדרת מתח פשע אמריקאית המבוססת על סדרת ספרי "ג'ק ריצ'ר" מאת לי צ'יילד.
עונתה הראשונה בת שמונה הפרקים של הסדרה, המבוססת על רומן הביכורים של צ'יילד משנת 1997, "כסף קטלני", עלתה לשידור בשירות פריים וידאו ב-4 בפברואר 2022. ב-7 בפברואר 2022, נמסר על חידוש הסדרה לעונה שנייה.
רקע עלילתי
עלילת הסדרה נפתחת כאשר ג'ק ריצ'ר, רב-סרן בדימוס בצבא ארצות הברית, אשר שירת כחוקר במשטרה הצבאית ולו ראייה חדה וזיכרון לפרטים הקטנים, מבקר בעיירה הכפרית הבדיונית מרגרייב שבג'ורג'יה, שם הוא מסתבך במהירות בקונספירציה פלילית אכזרית.
פיתוח
ב-15 ביולי 2019, הוכרז רשמית על ידי פריים וידאו על הפקת עיבוד טלוויזיוני עבור עלילותיו של ג'ק ריצ'ר מאת הסופר לי צ'יילד. את הסדרה התעתד לכתוב ולהפיק ניק סנטורה, שהיה אמון על הפקת הסדרות "סקורפיון" ו-"FBI". ב-14 בינואר 2020, נמסר כי הפקת העיבוד הטלווזיוני קיבל רשמית אור ירוק, וכי עונתה הראשונה תתבסס על עלילת הרומן "כסף קטלני". ביולי 2021, הוכרז שעל בימוי חלק מפרקי הסדרה יהיה אמון הבמאי אמ. ג'יי. באסט.
ליהוק
ב-4 בספטמבר 2020, נמסר על ליהוקו של אלן ריצ'סון לדמותו של ג'ק ריצ'ר. ב-22 במרץ 2021, נמסר על ליהוקם של מלקולם גודווין, וילה פיצג'רלד וכריס ובסטר לצוות השחקנים הראשי, וב-19 במאי 2021, נמסר על ליהוקם של ברוס מקגיל, מריה סטן ויו תומפסון. ב-11 ביוני 2021, הוכרז על ליהוקם של קריסטין קרוק, מארק בנדוויד, וילי סי. קרפנטר, קורי גרהאם, הארווי גווילן ומקסוול ג'נקינס לצוות השחקנים.
צילומים
צילומי העונה הראשונה התקיימו מ-15 באפריל ועד ל-30 ביולי 2021, בטורונטו, קנדה. עבור הצילומים, עיירת מרגרייב הבדיונית נבנתה מהיסוד באופן זמני בשדה חכור הנמצא בצפון פיקרינג, אונטריו.
ביקורות
באתר הביקורות "Rotten Tomatoes", נמסר כי הסדרה זכתה לציון 88%, עם דירוג ממוצע של 7.10/10, על סמך 49 ביקורות. בקונצנזוס נכתב כי באתר הביקורות המשוקללות "Metacritic", הסדרה זכתה לציון 68/100, על סמך 17 ביקורות, דבר המצביע על "ביקורות חיוביות לרוב".
מר סלואן
מר סלואן (באנגלית: Mr. Sloane) היא סדרה קומית בריטית ששודרה לראשונה ב-23 במאי 2014 בערוץ Sky Atlantic. הסדרה בת ששת הפרקים נכתבה בידי רוברט ב. וייד, אשלין דיטה ואוליבר לנסלי, ובוימה על ידי רוברט ב. וייד. העלילה מתרחשת בעיירה ווטפורד בשנת 1969.
תקציר עלילה
השנה היא 1969. ג'רמי סלואן שחי בעיירה ווטפורד שבהרטפורדשייר הוא מנהל חשבונות שסובל מדיכאון. אשתו ג'נט עזבה אותו והוא פוטר מעבודתו. הוא מתחיל לעבוד במשרה חלקית כמורה, ופוגש בחנות לחומרי בניין אמריקאית צעירה משוחררת ומלאת חיים בשם רובין, שיכולה לעזור לו להחזיר את חייו למסלולם התקין.
הפקה
באוקטובר 2014 הכריזה רשת סקיי שלא תופק עונה שנייה לתוכנית.
שידור בינלאומי
ב-15 ביוני 2015 שודרה הסדרה לראשונה באוסטרליה בערוץ BBC First. בישראל שודרה הסדרה בערוץ BBC Entertainment.
Heute Abend wollen wir tanzen geh'n
Heute Abend wollen wir tanzen geh'n (בעברית: הלילה אנחנו רוצים לרקוד) הוא שיר שהוקלט על ידי התאומות הגרמניות קסלר. השיר ייצג את גרמניה באירוויזיון 1959.
רקע
בניגוד לשירי התקופה, השיר בוצע בסגנון קצב-מתון. במרכז מילות השיר, המבצעות מציעות לילד קטן לרקוד עימן ללא הפסקה, עד עלות השחר.
באירוויזיון
ב-11 במרץ 1959, השיר בוצע על ידי התאומות באירוויזיון. השיר הושר שישי בסדר ההופעות, לפני שוודיה ואחרי הולנד. השיר זכה במקום השמיני עם חמש נקודות.
יוסי שלי
יוסי שלי אברהם (נולד ב-15 באוקטובר 1957) הוא איש ציבור המכהן כמנכ"ל משרד ראש הממשלה. שימש בתפקיד שגריר ישראל בברזיל, מנכ"ל עיריית באר שבע, חבר מועצת העיר באר שבע, מנכ"ל החברה למשק וכלכלה של השלטון המקומי, יו"ר דירקטוריון "איסתא ליינס" ומנכ"ל רשות הדואר.
ביוגרפיה
שלי התגייס לצה"ל באוגוסט 1976 והשתחרר במרץ 1983, לאחר שירות קבע בתפקיד קצין שלישות בחטיבת שריון. הוא בוגר הנדסת תעשייה וניהול מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב. בשנים 1988–1989 כיהן כיו"ר אגודת הסטודנטים שלה. ב-1990 מונה על מינהל הכנסות עיריית באר שבע וב-1991 מונה למנהל משאבי אנוש בעיריית באר שבע. בשנים 1991 – 1993 שימש כיו"ר דירקטוריון "איסתא ליינס".
ב-1994 מונה שלי למנכ"ל עיריית באר שבע תחת כהונתו של ראש העיר יצחק רגר. בתפקיד זה שימש עד למותו של רגר ב-1997. עם סיום תפקידו עבד כמנכ"ל חברה למשק וכלכלה של השלטון המקומי עד 1998. בספטמבר 1998 הושעה שלי לחודש מתפקידו כמנכ"ל החברה למשק וכלכלה בשל חשדות לפלילים שעלו מדו"ח ההביקורת החשבונאי המבקר הפנימי של החברה. בתגובה טען שלי כי רוב ההתקשרויות הפסולות שעלו בדו"ח נעשו בתקופת המנכ"ל שקדם לו, יעקב ברדוגו וכי בדו"ח נפלו פגמים מהותיים.
בשנת 2002 מונה לתפקיד מנכ"ל דואר ישראל ובינואר 2004 מונה רשמית למנכ"ל רשות הדואר, לאחר שנה וחצי שבה שימש מנכ"ל בפועל ויו"ר הרשות.
בשנת 2005 סייע שלי לבנימין נתניהו בבחירות המקדימות בליכוד.
בבחירות לרשויות המקומיות בישראל שנערכו בנובמבר 2008 התמודד שלי לראשות עיריית באר שבע בראש רשימה עצמאית מטעם הליכוד וקיבל 3295 קולות שהם 9.43% מהקולות הכשרים. הרשימה שלו קיבלה 2748 קולות, שהקנו לו מנדט אחד במועצת העיר.
ב-2008 הואשם בשבועת שקר וקבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות, לאחר שהציג תצהיר כוזב לוועדת המינויים בשירות הציבורי כי אין לו זיקה פוליטית לאף מפלגה, על אף שהיה פעיל ליכוד בעת שמונה ליושב ראש רשות הדואר. ב-2012 חתם על הסדר טיעון שבו הודה בעבירה של הפרת חובה חקוקה, מבלי שהורשע בביצועה. לפי ההסדר, נאסר עליו לכהן בשירות המדינה עד ליוני 2015.
ראש הממשלה נתניהו שהיה מעוניין בשלי כמנכ"ל הליכוד החליט במאי 2013 לדחות את המינוי, בשל הביקורת הציבורית וזאת על אף שהיועץ המשפטי לממשלה בחן את הסדר הטיעון וקבע שאין מניעה למנותו לתפקיד המנכ"ל.
ב-2016 החליט נתניהו למנות את שלי לשגריר ישראל בברזיל, מינוי שאושר ב-17 בינואר 2017 על ידי ממשלת ברזיל. במהלך כהונתו יצר קשרים עם נשיא ברזיל ז'איר בולסונארו, שנבחר ב 2018, ושהרבה להזמין את שלי לסעודות משותפות ולביקורים בביתו. ביולי 2019 ספג ביקורת ציבורית על כך שפרסם בדף הטוויטר שלו תמונה מסעודה משותפת עם בולסנארו, בה המזון על צלחותיהם טושטש מתוך כוונה להסתיר את העובדה ששלי אכל לובסטר. ב-2019 החרים את הכינוס השנתי של ארגון הגג של הקהילות היהודיות (CONIB) בשל ביקורת שמתחו בכירים בארגון על הנשיא בולסונרו. במהלך כהונתו היה חבר במשלחת סיוע ישראלית לנפגעי אסון קריסת סכר בברזיל.
בפברואר 2021 הודיע שהוא עתיד לסיים את תפקידו ושהדיפלומט דניאל זוהר-זונשיין צפוי להחליף אותו; לאחר ההודעה שר החוץ הברזילאי ארנסטו אראוז'ו העניק לו על שירותו המוצלח את עיטור מסדר הצלב הדרומי.
במרץ 2023 פורסם בעיתון הארץ כי אישה ברזילאית טענה כי שלי ניסה לנצל אותה מינית כאשר שימש כשגריר בברזיל, בתמורה לסיוע של השגרירות. לדבריה, שלי לחץ עליה להפגש עימו ביחידות וכי "הוא לא אמר את זה במילים האלו, אבל לא צריך, אנחנו מבינות..."
נסיון למנותו כיושב ראש הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה
ב-21 בפבוראר 2023, פרסם מיכאל שמש, מערוץ כאן 11, תחקיר עיתונאי לפיו נתניהו דרש למנות את שלי ליושב ראש הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה (למ"ס) אף שלא היה לו רקע מקצועי מתאים. ב-14 בפברואר 2023 סיים יואל פינקל, את תפקידו כממלא מקום ראש הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה (למ"ס) לאחר שכיהן בתפקיד במשך שנה. התפקיד קצוב בזמן ונדרשת הארכה שלו אחת לכמה חודשים בידי ראש הממשלה. נתניהו סרב לאשר את הארכת כהונת פינקל וניה לקרם את שלי במקומו.
לאחר התחקיר נתניהו טען כי הוא חזר בו. אך ב-13 במרץ פנה שוב נתניהו אל נציבות שירות המדינה בבקשה לעצור מינויים ומיכרזים בלמ"ס.
במרץ 2023 חשף שמש כי 10 ימים לפני סיום כהונת פינקל, כתב שלי לסמנכ"לית הון אנושי בלמ"ס והורה להקפיא הליכי גיוס בלמ"ס כי בכוונתו לבחון את המבנה הארגוני של הלמ"ס. במקביל הוא פנה לנציבות שירות המדינה וביקש למנות את עצמו לראשות הלמ"ס. אנשי נציבות המדינה טענו כי לא נראה שיש לו את הידע המקצועי הרלוונטי לתפקיד. לתפקיד נדרש תואר דוקטורט, וניסיון של לפחות 7 שנים "בהובלה וביצוע של מחקרים מדעיים בתחומי הסטטיסטיקה, כלכלה או דמוגרפיה, כולל פרסום של מאמרים מדעיים בכתבי עת מקצועיים בינלאומיים". שלי התעקש כי יש לו רקע מתאים בשל תואר בהנדסת תעשייה וניהול, וידע רב בניתוח נתונים סטטיסטיים. הוא נזף בגורמי המקצוע בטענה שראש הממשלה תומך בצעדיו. לטענת שמש, נתניהו ניסה להשתלט על עמדות מפתח בלמ"ס במספר דרכים, מקורבו ניסה לכופף את היועצים המשפטיים. כאשר מאמצים אלה נחשפו ונכשלו, נתניהו התרחק מהאירוע, לשכתו שיקרה וטענה שלא עסק בעניין.
הפרשה עוררה חשש להתערבות פוליטית בעבודתו המקצועית של הלמ"ס. פרופ' דרור פייטלסון הזהיר כי צעד כזה היה עלול לפגוע באמינות המידע על ישראל מול העולם, לגרור ההשפעות החמורות על תכנון התקציב  ותאר כיצד שינוי בנתונים יכול ליצור רושם מוטעה בציבור לדוגמה  ליצור רושם של הקלה במשבר הדיור.
חיים אישיים
שלי נשוי ואב לשניים.
בתרבות
בשנת 2019 הפודקאסט "מה יש בזה" הוציא פרק בשם "יוסי שלי והלובסטר המושחר". הפודקאסט, אשר כל פרק בו מתאר "סיפור אמיתי שנשמע מופרך", הקדיש פרק לקריירה של שלי.
אושרה יצחקי
אושרה יצחקי (נולדה ב-27 בינואר 1959) היא סופרת ומחזאית ישראלית.
ביוגרפיה
יצחקי נולדה בתל אביב. בילדותה כתבה שירים –"למגירה", ובתקופת לימודיה בתיכון השתתפה בקורסים לכתיבה ומשחק. היא הדריכה חוגי דרמה לילדים במסגרות הבלתי פורמליות.
היא בוגרת תואר ראשון בספרות וחינוך ותואר שני במנהל החינוך במכללת סמינר הקיבוצים. יצחקי עבדה כמורה במקביל לניהול אירועי קהילה, מופעים, הצגות וטקסים בבתי ספר שונים.
לצד העיסוק בחינוך הפורמלי, היא כתבה וביימה הצגות ילדים, טקסים, מסיבות, אירועים ומפגשי קהילה ברחבי הארץ. כמו כן, פורסמו מספר מספריה. למעלה מעשור ניהלה את "כלל הפקות", במסגרתה ניהלה וייצגה אמנים, הפיקה מגוון פעילויות ומופעים והכשירה צוותי מדריכים שנשלחו לבתי ספר ומתנ"סים וקיימו פעילויות מיצירותיה. היא חברה באגודת הסופרים העבריים ובאקו"ם.
יצחקי מכהנת כשופטת בתחרויות כתיבה שונות. ספרי הילדים שכתבה עובדו לשעות סיפור הנודדות בגני הילדים ובבתי הספר ברחבי הארץ.
אנטונין להוטה
אנטונין להוטה (באנגלית: Antonín Lhota; 2 בינואר 1812 – 10 בספטמבר 1905) היה צייר ומורה לאמנות צ'כי.
ביוגרפיה
הוא למד באקדמיה לאמנויות יפות של פראג בהדרכת פרנטישק קריסטיאן ולדהר ופרנטישק טקדליק. לימודים נוספים עשה במינכן ובווינה. הוא חזר לאקדמיה ב-1844, שם הועסק במשך עשר שנים, הגהה הרצאות ושימש כעוזר הוראה. לאחר מכן יצא למסע לימודי ארוך לאיטליה ולפריז שכלל השתתפות בתערוכה העולמית (1855). בשנת 1867, הוא הפך לפרופסור באקדמיה בפראג וקודם למנהל עם מותו של יאן סוורטס (1879).
הוא התמחה בציור היסטוריה, חילוני ודתי, בעיקר בנושאים צ'כיים. הוא היה פעיל כצייר גם בשנות השבעים לחייו, כשצייר ציורי קיר בבית עיוורים במלה סטראנה. הוא פרש בגיל שבעים וחמש והלך לגור עם בנו, אמיל, שניהל בית ספר תעשייתי בווליניה. בנו השני, אוגוסטין, היה מורה לציור ברקובניק.
מלבד יצירותיו שלו, הוא לימד דור שלם של ציירים צ'כים, כולל ואצלב ברוז'יק, פרנטישק ז'נישק, מיקולש אלס, יאקוב שיקנדר, מקסימיליאן פירנר, ואחרים. משנת 1872 שימש גם כבוחן למועמדים למורים בבתי הספר היסודיים בצ'כיה ובמוראביה.
ביום הולדתו התשעים ב-1902, הוא היה הצייר הצ'כי המבוגר ביותר. סגנון הציור שלו נחשב מיושן, שכן הוא התמקד בקומפוזיציה ובפרטים, והזניח את האלמנט הפסיכולוגי. תרומתו המתמשכת עשויה להיות הכשרת דור אמנים הבא.
ארטיום רברוב
ארטיום גנאדייביץ' רברוב (ברוסית: Артём Генна́дьевич Ребро́в; נולד ב-4 במרץ 1984) הוא שוער עבר רוסי וחבר צוות האימון במועדון ספרטק מוסקבה.
קריירת מועדונים
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הרוסית במדי טום טומסק ב־27 בספטמבר 2008 במשחק הדרבי מול צסק"א מוסקבה.
שיחק במדיספרטק מוסקבה, בין 2011 ל־2021. הוא היה השוער הראשון בתקופות שונות במהלך אותו עשור, כולל בשנים שספרטק השתתפה בליגת האלופות. עם בפרטק זכה באליפות 2017 ובסופרקאפ הרוסי.
ב־2021, הודיע שהוא מפסיק את הקריירה שלו כדי להתמקד במינוי החדש שלו כרכז טכני, תוך התמקדות בתקשורת בין צוות האימון של ספרטק להנהלת המועדון.
רייקר
{{פירושונים|
ראו גם
}}
נח פרילוצקי
נח פרילוצקי, בפולנית: Noach Pryłucki; 1882, ברדיצ'ב, אוקראינה – 1941, וילנה) היה עורך דין, בלשן, עיתונאי ומנהיג פוליטי של יהודי פולין בין שתי מלחמות העולם.
קורות חיים
ב-1916 נבחר פרילוצקי למועצת העיר ורשה שהייתה אז גוף פוליטי חשוב בפולין. בתפקיד זה פעל למען האינטרסים היהודיים ולמען לשון יידיש. פרילוצקי דרש שיידיש תהיה שפת הלימוד הרשמית בבתי ספר יהודים וכן אוטונומיה לאומית אישית ליהודים. הוא נשא כ-80 נאומים במועצת העיר שהקנו לו פופולריות גדולה מאוד בקרב היהודים בפולין. את הנאומים פרסם כספר בשנת 1922 בשם רעדעס אין ווארשאווער שטאט-ראט. (נאומים במועצת העיר ורשה). באותה שנה היה בין מקימי המפלגה הפולקיסטית יידישע פאלקס-פארטיי (מפלגת העם היהודית). הוא היה אחד המייסדים של איגוד בתי הספר וההשכלה העממית (יידישן שול און פאלקסבילדונג-פאראיין). באותו זמן ארגן את הסוחרים הזעירים ועובדי הכפיים שהיוו בסיס כוחה של המפלגה הפולקיסטית. ב-1918 נכנס כציר לסיים הפולני העצמאי הראשון כנציג המפלגה הפולקיסטית היהודית. ב-1920, בזמן הפלישה הבולשביקית לפולין, הוא נלחם נגד גירוש של קהילות יהודיות שלמות. על ידי התערבות אישית הציל יהודים רבים שנשפטו למוות.
פרילוצקי נאסר על ידי הגסטפו זמן קצר אחרי כיבוש העיר ואולץ על ידם לכתוב רשימה של אינקונבולים שהיו בספריית שטראשון. הוא נרצח על ידי שוביו ב-18 באוגוסט 1941.
פעילות ספרותית ומחקרית
ב-1905 התחיל נח פרילוצקי לעבוד בעיתון דער וועג שעורכו היה אביו צבי פרילוצקי. תוך זמן קצר נעשה העורך וכותב המאמרים הראשי של העיתון. הוא חזר ללימודים אחרי שהעיתון נסגר ב-1907. עוד בהיותו סטודנט השתתף בוועידת צ'רנוביץ שהתקיימה ב-1908 ושם טען כי יידיש צריכה להיות השפה הלאומית של העם היהודי. בשלב זה כבר נטש את דעותיו הציוניות ותמך בקידוםלאומיות יהודית בגולה.
פרילוצקי עסק באופן אינטנסיבי במחקר שפת יידיש ובפולקלור שלה. ספר השירה הראשון שפרסם היה פארן מזבח (לפני המזבח) – אוסף שירים ארוטיים שהקדיש לרעייתו המשוררת פאולה רוזנטל, 1908. באותה תקופה ערך מאסף ספרותי בשם גאלדענע פונקען (ניצוצות זהובים) שהחל לצאת ב-1909. במאסף הזה התעמת פרילוצקי עם יוסף קלויזנר על גישתו של האחרון לספרות יידיש.
ב-1917 פרסם פרילוצקי את ספרו בארג ארויף (במעלה ההר) – ספר מאמרים בנושאים יהודיים. באותה שנה פרסם מחקר על דיאלקטים של יידיש:  יידישע דיאלעקטולוגישע פורשונגען: מאטעריאלן פאר א וויסענשאפטליכער גראמאטיק און פאר אנ’ עטימולוגיש ווערטערבוך פון דער יידישער שפראך (מחקרי דיאלקטולוגיה של יידיש: חומרים לדקדוק מדעי ולמילון אטימולוגי של שפת יידיש) המהווה בסיס לחלוקה הדיאלקטים של יידיש עד היום.
ב-1921 יצא למסע התרמת כספים למען קרבנות הפוגרומים, וכשחזר נבחר שוב לסיים ב-1922. ב-1926 היה פילוג במפלגתו והוא צמצם את פעילותו הפוליטית והקדיש זמן רב יותר לפעילות מחקרית. הוא השתתף בפעילות של ייווא לאסוף חומרים פולקלוריסטיים ולמחקר על הדיאלקטים של יידיש. הוא יסד יחד עם מקס ויינרייך וזלמן רייזן את כתב העת "יידישע פילאלאגיע: צוויי-חודשדיקע בלעטער פאר שפראכוויסנשאפט, ליטעראטור-פארשונג און עטנאלאגיע" (פילולוגיה יהודית: דו-ירחון למחקר הלשון, מחקר הספרות ואטנולוגיה) שיצא בין 1926 ל-1933.