cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פרשת השחיתות הקטרית בפרלמנט האירופי
המשפט
ארבעת הנאשמים, קאילי, פנצרי, ג'ורג'י, ופיגה-טלמנקה נדרשו להופיע בבית המשפט בבריסל ב-14 בדצמבר 2022 לצורך העמדה לדין. שלושה מהם הופיעו, בעוד מקאילי נמנע להגיע עקב עיצומים במתקן הכליאה בו שהתה. היא הופיעה למשפט לבסוף ב-22 בדצמבר. פנצרי וג'ורג'י נשלחו למעצר לשם המשך חקירה. השימוע של קאילי בוצע בדלתיים סגורות, וממנו נשלחה להמשך מעצר, למרות שעתרה לשחרור על תנאי בפיקוח אלקטרוני. פיגה-טלמנקה היה אמור להשתחרר ממעצר לפיקוח באמצעות אזיק אלקטרוני, אבל התביעה ערערה והשחרור בוטל. שימוע לפנצרי נדחה ל-17.1.2023.
ב-15 בדצמבר 2022 הודה ג'ורג'י כי קיבל שוחד מפקידים קטרים על מנת להשפיע על החלטות הפרלמנט האירופי. בנוסף הודה כי קיבל כספים ממשלת מרוקו. בהודאתו טען לחפותה של בת זוגו קאילי, אך חיזק מעורבות בפרשה של פנצרי, של החבר האיטלקי בפרלמנט האירופי ושל החבר הבלגי בפרלמנט האירופי.
ב-20.12.2022 הודה ויזנטיני כי קיבל שני תשלומים מארגון זכויות האדם Fight Impunity, שנשיאו הוא פנצרי, בסכומים של 50 אלף אירו ו-60 אלף אירו, אך טען כי מדובר בתרומות לקמפיין שלו למזכ"לות קונפדרצית איגודי העובדים הבין-לאומית (ITUC), ולא בשביל להשפיע על עמדת הקונפדרציה בעניין קטר או בכל עניין אחר.
ב-16.1.2023 אישר בית משפט איטלקי את הסגרתה של סילביה פנצרי, בתו של אנטוניו פנצרי.
בינואר 2023 פנצרי הודה בחלקו בפרשה כחלק מעסקת טיעון עם שלטונות בלגיה. כחלק מהעסקה יחשוף פנצרי את זהותם של אלו ששיחד, ואת זהותם של השותפים לפרשה. הוא צפוי לקבל עונש מאסר.זוהי הפעם השנייה שהתובע הכללי בבלגיה עושה עסקת טיעון, מאחר שהחוק הבלגי אסר על עסקאות טיעון בעבר.
העיתון הגרמני דר שפיגל השיג 1,300 מסמכים מן החקירה הבלגית, לפיהם הקבוצה של פנצרי קיבלו כסף מזומן מקטר, מרוקו, מאוריטניה ואולי גם ערב הסעודית. הקבוצה מתוארת כ"חובבנית" מאחר שהחביאו את הכסף בדירותיהם, ביצעו שיחות טלפון רבות ללא הצפנה וקיימו פגישת תיאום במלון שהיה מרושת במצלמות אבטחה. עם זאת הם פעלו במשך שנים מבלי להיחשף. לטענת ויולה פון כרמון-טאובדל, חברת הפרלמנט האירופי מטעם מפלגת הירוקים, גם קזחסטן, אזרבייג'ן ורוסיה רכשו שליטה למשך תקופה ארוכה.
תגובת ממשלת קטר
ממשלת קטר הכחישה כל מעורבות בפרשה. שגריר קטר לאיחוד האירופי הצהיר: "מדינת קטר דוחה במפגיע כל ניסיון לקשור אותה עם האשמות באי-סדרים. כל קישור של הממשלה הקטרית עם הטענות שבדיווחים הן משוללות יסוד ומבוססות על מידע מוטעה. מדינת קטר פועלת דרך מגעים בין מוסדות ופועלת בתיאום מלא עם החוק והתקנות הבינלאומיים."
בשלב מאוחר יותר האשימה קטר את איחוד האמירויות הערביות בתפירת הפרשה. העיתונאי ג'ק פרוק דיווח כי ממשלת קטר טענה ש"כולם" מאמינים שאיחוד האמירויות נמצאת מאחורי הפרשה. על פי ארגון Middle East Monitor (MEMO) שממומן על ידי ממשל קטר "פרלמנט האיחוד האירופי פתח בחקירה רשמית בתיקי ובחשדות שחיתות עם מעורבות של פקידים בכירים מאיחוד האמירויות במטרה לייצר קמפיין הכפשה נגד קטר בעודה מארחת את גביע העולם בכדורגל 2022." קטר טוענת כי "מאז 2017 מרגישה קטר כי היא קורבן של התקפות תקשורתיות שמנוהלות על ידי גורמים מאבו דאבי, וכוללות מסמכים מזויפים ופייק ניוז."
הממשלה הקטרית התהירה כי הם "מותקפים נקודתית" על ידי הרשויות הבלגיות והביעו אכזבה מכך שהממשלה הבלגית "לא טרחה לתקשר עם הממשלה שלנו כדי לבסס את העובדות."
קטר הזהירה כי קישור מתמשך של קטר אל הפרשה ישפע בצורה שלילית על שיתוף הפעולה בתחום האנרגיה בין האיחוד האירופי לקטר.
1917 במדע
רשימת אירועים מדעיים עיקריים שהתרחשו ב-1917.
טראנסאמריקה
טראנסאמריקה (באנגלית: Transamerica) הוא דרמה קומית להט"בית עצמאית משנת 2005 בהפקת IFC Films וחברת וינשטיין. הסרט מספר את סיפורה של ברי, אישה טרנסית (פליסיטי האפמן), אשר יוצאת למסע ביחד עם בנה האבוד טובי (קווין זגרס).
הסרט, אשר היה מועמד לפרס אוסקר, כולל את הופעתה זוכת פרס גלובוס הזהב של האפמן, המוכרת מתפקידה בסדרת הטלוויזיה "עקרות בית נואשות".
על פי ראיונות עם הבמאי והשחקנים, אחד הנושאים העיקריים של הסרט הוא מסע אישי לקראת גילוי עצמי.
תקציר העלילה
לפיכך, ברי טסה מלוס אנג'לס לניו יורק, על מנת לשחרר את טובי בערבות מהכלא. בבית המעצר מתגלה לברי כי טובי נעצר בגין אחזקה ושימוש בסמים קשים ובירידה לזנות, זאת לאחר שאמו נפטרה מהתקף לב והוא נותר בחזקתו שלאביו החורג, שאותו הוא אינו רוצה לראות שוב. ברי לא מגלה לטובי כי היא אביו, ומעמידה פנים כי היא נוצרייה מיסיונרית ומשכנעת את טובי לנסוע עימה אל החוף המערבי, כאשר בחשאי היא מתכננת להשאיר אותו בבית אביו החורג, בדרכה חזרה ללוס אנג'לס. כאשר הם מגיעים לקנטקי, מתברר לברי כי אביו החורג של טובי התעלל בו בילדותו, ולכן התוכנית שלה נכשלת, והשניים ממשיכים יחד, בדרכם ללוס אנג'לס.
הימים הראשונים בחברתו של טובי הסורר, שבמהלכם הוא גונב מחנויות, צורך סמים, מפיר את דבריה של ברי ואף גורר אותה לליל מחנאות בחיק הטבע, מקשים עליה והיא מבקשת את עזרתה של מרגרט, וזו שולחת אותם להעביר את הלילה בדאלאס ביתה של מטופלת קודמת שלה. בהגיעם אל הבית מסתבר שבאותו ערב מתקיים מפגש גאווה מגדרית של טרנסקסואלים. ברי מנסה לשמור על זהותה בסוד על ידי השמצת הקבוצה בפני טומי על חוסר האותנטיות שלה, אך להפתעתה הוא מגלה הבנה ואמפתיה כלפיהם.
בהמשך הנסיעה, כאשר הם עוצרים בצד הדרך על מנת להשתין, טובי מגלה בטעות כי ברי היא טרנסקסואלית, ועקב הכעס כלפיה בהזדמנות הראשונה מוכיח אותה על זהותה בפרהסיה, ומפקפק בתחושת השליחות המסיונרית שהיא מתיימרת ללבוש על עצמה, אך היא מנגד טוענת שגם לאחת כמוה יש מקום בקרב הנצרות, ושתהליך השינוי והגאולה שלה לא שונה בהרבה מזה שישו עבר על הצלב.
לאחר שטרמפיסט שטובי הסכים לאסוף גונב מהם את מכוניתם ואת כל כספם, הוא מסרסר בעצמו בפונדק דרכים על מנת לפצות את ברי על האובדן הכספי. הם מקבלים טרמפ מחוואי חביב (גרהאם גרין) עד אל בית הוריה של ברי, שבפיניקס, אריזונה, המוצא האחרון של ברי להגיע בזמן אל הניתוח שלה, אם כי הם לא יודעים על השינוי שעבר בנם.
ברי וטובי פוגשים באליזבת' (פינולה פלנגן), אימה השמרנית והאנוכית של ברי, באביה היהודי מוריי (ברט יאנג) ובאחותה המרדנית והצינית סידני (קארי פרסטון). אליזבת' מסתייגת מהטרנסקסואליות של ברי, אך נרגשת לגלות כי יש לה נכד. היא מתנהגת באדיבות כלפי טובי ומזמינה אותו להישאר ולגור איתם בביתם המפואר, וזהו התנאי שהיא מציבה לברי על מנת לסייע לה כספית להגיע לניתוח שלה בזמן. על אף האפשרות לחיי מותרות בקרב משפחתה של ברי, טובי המותרות, הוא מהסס משום ההסתייגות שלהם ממנה, ואף מגלה בפניה כי פיתח רגשות אינטימיים כלפיה. כאשר הוא מתוודה בפניה על כך היא עוצרת אותו ומחליטה סופית לספר לו כי היא אביו הביולוגי. מושפל וכועס על גילוי השקר בשלב זה, חובט טובי בברי ומסתגר בחדרו. למחרת היום המשפחה מגלה כי במהלך הלילה טובי גנב מהם כסף וברח מן הבית. ברי פונה אל המשטרה, מזדהה בתור אביו של טובי, ומדווחת עליו כנעדר.
ביקורות ותגובות
הסרט קיבל ביקורות חיוביות, באופן כללי, מהמבקרים:
אן-מארי
אן-מארי רוז ניקולסון (באנגלית: Anne Marie Rose Nicholson; נולדה ב-7 באפריל 1991), הידועה בשם אן-מארי, היא זמרת-יוצרת בריטית.
ביוגרפיה
אן-מארי נולדה ב-7 באפריל 1991, במזרח טילברי, אסקס שבאנגליה. אביה נולד בלונדון ואמה נולדה באסקס. יש לה אחות בשם סמנתה. היא התחנכה בתיאטרון פאלס, ובגיל 12 הופיעה עם הזמרת-יוצרת הבריטית ג'סי ג'יי בסרט, "Whistle Down the Wind".
היא התאמנה שנים רבות בשוטוקאן ואף זכתה במדליית זהב. בשנת 2018, אן מארי גילתה שהיא נמשכת גם לגברים וגם לנשים, אך היא אינה מזדהה עם התווית דו-מינית. לדבריה, "אני פשוט מרגישה שאני נמשכת למי שאני אוהבת."
קריירה
בשנת 2015 הוציאה אן-מארי את השיר "Boy" שלא זכה להצלחה כלשהי. מיד לאחר מכן יצא השיר "Do It Right", שזכה להצלחה רבה באוסטרליה, ואף זכה שם בתואר "זהב". לאחר מכן, השתתפה בשיר "Alright with Me", שיצא ביחד עם וורטץ' 32. השיר זכה להצלחה נאה באנגליה והגיע בשיאו אל המקום ה-26 במצעד שירי ה-R&B של המדינה.
שנה לאחר מכן, הוציאה את השיר "Alarm", שהפך ללהיט הראשון שלה, והצליח להיכנס אל המקום ה-16 במצעד הסינגלים הבריטי. השיר יצא לאור ב-20 במאי 2016, כסינגל הראשון מתוך אלבום הבכורה שלה, Speak Your Mind, שיצא ב-2018. בסמוך לצאת הסינגל, השתתפה אן-מארי בשיר "Catch 22", שזכה להצלחה רבה באוסטרליה.
הפריצה הגדולה של אן-מארי חלה בשנת 2017, בצאת השיר "Rockabye", בשיתוף עם קלין בנדיט. השיר הפך ללהיט עולמי והצליח בשיאו לכבוש עשרות מצעדי פזמונים, ואף להיכנס לעשרות מצעדי סוף שנה. בין היתר הצליח השיר להגיע אל המקום ה-9 במצעד הבילבורד הוט 100, ואל המקום ה-1 במצעד הסינגלים הבריטי. לאחר הצלחת הלהיט "Rockabye", הוציאה אן-מארי את הסינגל השני מתוך אלבום הבכורה שלה, "Ciao Adios". השיר זכה להצלחה רבה גם כן, והצליח להגיע אל המקום ה-9 במצעד הרשמי של בריטניה. באמצע שנת 2017, השתתפה בשיר "Remember I Told You", שיצא ביחד עם ניק ג'ונאס ומייק פוזנר, בשיר "Either Way", וברמיקס שיצא עבור השיר, "Besándote". בספטמבר באותה השנה, הוציאה את הסינגל השלישי מתוך אלבום הבכורה שלה, "Heavy". חודשיים לאחר מכן, הוציאה את הסינגל הרביעי, "Then".
בשנת 2018, הוציאה אן-מארי ביחד עם מרשמלו את הסינגל, "Friends". השיר כבש עשרות מצעדי פזמונים, והפך לשני המצליח ביותר של אן-מארי ומרשמלו. השיר יצא כסינגל החמישי מתוך אלבום הבכורה שלה, Speak Your Mind. בהמשך, הוציאה את השיר "2002", שיצא כסינגל השישי והאחרון מתוך האלבום. לאחר מכן השתתפה בשיר "Let Me Live".
ב-7 בפברואר 2020, הוציאה אן-מארי את הסינגל "Birthday" ובהמשך את "Her". ביולי באותה השנה, הוציאה את הסינגל "To Be Young", ביחד עם הראפרית דוג'ה קאט. את הקליפ של השיר ביימה האנה לוקס דייוויס, שביימה עבור מארי את הקליפים לשירים כדוגמת "2002", "Perfect to Me" ו-"Friends". ב-12 בנובמבר, הוציאה את הסינגל "Problems".
בשנת 2021, הוציאה אן-מארי את הסינגלים: "Don't Play" עם KSI ו-Way Too Long" ,Digital Farm Animals" עם ניית'ן דאו והראפר MoStack ו-"Our Song", עם נייל הורן.
ב-23 ביולי 2021, הוציאה אן-מארי את אלבומה השני, Therapy, מתוכו יצא באותו היום הסינגל "Kiss My (Uh-Oh)" בשיתוף עם ההרכב ליטל מיקס.
ב-28 ביולי 2023 הוציאה את אלבומה השלישי, Unhealthy.
יהושע סימון
יהושע סימון (נולד במרץ 1979) הוא משורר ישראלי, במאי סרטי קולנוע ואוצר תערוכות.
פועלו
בשנת 2000 היה סימון ממייסדי קבוצת בבון, חבורת קולנוענים צעירה אשר מפיקה סרטים עצמאיים. במסגרתה, יצר מספר סרטים, ביניהם הקיצונים (2000) והמילים והדברים (2004). הוא העורך של מגזין הקולנוע "מערבון", מעורכי כתב העת מעין לשירה וממקימי קבוצת האקדמיה החופשית. יהושע סימון אצר בין השאר את התערוכות המשותפות "אני שכבתי עם ארי ליבסקר" (2001, היכל האמנויות של האקדמיה החופשית), "שרון" (גלריה קלישר, 2004), "אניהו" (מוזיאון הרצליה, 2005, יחד עם דליה לוין), "סרק" (קלישר, 2005, יחד עם סרג'יו אדלשטיין) והתערוכה "דורון" (גלריה מנשר 2006). כמו כן אצר תערוכת יחיד של רועי צ'יקי ארד, "בחירות 96'" (2000). סימון הציג תערוכה אחת, "בעלי מקצוע", שהוצגה בשכונת מגוריו, והשתתף במספר תערוכות קבוצתיות, בין השאר עם דגמי לגו. סימון שימש גם כאוצר של הביאנלה בהרצליה. בין השנים 2012 ל-2018 שימוש מנהל ואוצר ראשי של MOBY, מערך המוזיאונים העירוני בת ים.
כמשורר הוציא את הספר "אזרחים לאומיים" (שדוריאן, 2001) ועורך יחד עם רועי צ'יקי ארד את כתב העת "מעין לשירה, ספרות, אמנות ורעיונות".
סימון כותב במוסף "פירמה" של "גלובס" ובעיתון האמנות "סטודיו", ומרצה בבית הספר לתקשורת של המסלול האקדמי המכללה למינהל.
מפל טאקאקו
מפל טאקאקו (באנגלית: Takakkaw Fall) הוא מפל מים בהרי הרוקי הקנדיים, בשטח הפארק הלאומי יוהו, בסמוך לעיירה פילד שבפרובינציית קולומביה הבריטית בקנדה.
גובהו של המפל, מהנקודה הגבוהה ביותר שלו ועד בסיסו - 302 מטרים. למפל ארבע מדרגות. שתי המדרגות העליונות קצרות, ולא ניתן לראותן מבסיסו. גובהה של המדרגה העיקרית - 260 מטרים.
מקורם של מי המפל בקרחון דיילי וקרחון ניילס - שניהם בשדה הקרח ואפטה (עיקר המים מקורו בקרחון דיילי). הנחלים זורמים בכל ימות השנה, אולם בחורף, בשל הטמפרטורות הנמוכות, השלג והקיפאון, הזרימה פוחתת משמעותית עד האביב, עת השלגים נמסים. הזרימה החזקה ביותר במפל היא בין החודשים יולי - ספטמבר, בעיקר בשעות הצהריים ואחר הצהריים.
המפל ייחודי במרחק שבו המים ניתזים מקיר הסלע שמאחורי המפל. נפילת המדרגה השנייה של המפל (שגובהה 30 מטרים) על זיז סלע יוצרת מתז זה, שלעיתים מגיע למרחק של 45 מטרים מקיר הסלע.
מקור שמו של המפל
שם המפל - טאקאקו - מקורו בשפת הקרי, ומשמעות השם "זה מדהים".
מרים (בת אריסטובולוס)
מרים הייתה בתם של אריסטובולוס, בנם של הורדוס מלך יהודה ומרים החשמונאית, ושל ברניקי, בתה של שלומית, אחותו של הורדוס. היו לה שלושה אחים, הורדוס (מלך כלקיס), אגריפס הראשון ואריסטובולוס הצעיר, ואחות אחת, הרודיאס.
לאחר הוצאתו להורג של אביה בשנת 7 לפנה"ס, אורסה מרים לבנו של דודה אנטיפטרוס, בנו הבכור של הורדוס, אולם לאחר שאנטיפטרוס ביקש מאביו לשנות את סדרי הנישואין שקבע בבית המלוכה, השיא הורדוס את מרים לאנטיפטרוס עצמו.
ייתכן ומרים בת אריסטובולוס היא אותה "מרים" שיוסף בן מתתיהו מציין (לאחר הוצאתו להורג של אנטיפטרוס בשנת 4 לפנה"ס) שהייתה אשתו של בן אחר של הורדוס, האתנארך ארכלאוס, שגירש אותה לטובת נישואין לגלפירה, בתו של ארכלאוס מלך קפודקיה.
דורון רוזנבלום
דורון רוזנבלום (נולד ב-26 בספטמבר 1947) הוא עיתונאי, סאטיריקן, כותב ופובליציסט ישראלי. חתן פרס סוקולוב (1998) ופרס שווימר (1973) לעיתונות.
היה חבר מערכת, כותב רפורטז'ות, פובליציסט, מבקר ובעל טור בעיתונים "דבר", "הארץ", "כותרת ראשית" ו"חדשות". השתתף בתוכניות רדיו וטלוויזיה וכתב לבמות שונות.
קורות חיים
דורון רוזנבלום נולד בחיפה. את שנות לימודיו עשה במרכז חינוך ליאו באק, והתחנך בו מהעממי ועד לסוף התיכון.
גר בתל אביב, גרוש ואב לשתי בנות.
קריירה עיתונאית
בשירותו הצבאי שירת בין השאר בביטאון חיל האוויר. עם שחרורו מהצבא למד ספרות כללית באוניברסיטת תל אביב והתקבל לעיתון "דבר" בעריכתה של חנה זמר, וכבר בגיל 22 שימש כמבקר הטלוויזיה של העיתון וככותב רפורטאז'ות במוסף "דבר השבוע", אליו התקבל כחבר המערכת מן השורה תחת עריכתו של אהד זמורה.
בשנת 1973 עבר לעיתון "הארץ", שם כתב מאמרי דעה, לצד רפורטאז'ות וטור הומוריסטי אישי בשם "מה יש" ב"מוסף הארץ".
בשנת 1982 הצטרף לשבועון "כותרת ראשית" כחבר מערכת וכתב בו טור אישי וביקורות טלוויזיה.
בשנת 1987 עבר לעיתון "חדשות" כבעל טור וככותב רפורטאז'ות מיוחדות בישראל ומחוצה לה. בין כתבותיו הבולטות באותה תקופה: "שאלו שלום תוגת ירושלים" (1988), שחזתה את שינוי הלך הרוח בישראל מחילוניות עברית לקהילתיות יהודית; מסע לביתו של ג'ון דמיאניוק בקליבלנד אוהיו בעת משפטו בישראל, מסע לאולפני סדרות האיכות של הטלוויזיה הבריטית, כולל נוכחות על הסט של "רמפול, פרקליט פלילי"; פגישות עם מהגרי-מצפון ישראלים בפריז ובלונדון. כמו כן כתב ביקורות הומוריסטיות על דיסקים קלאסיים תחת שם העט "ד"ר גרדה אולבריכט סיטון".
בשנת 1992 חזר לעיתון "הארץ" כבעל טור במוסף, ככותב מאמרי דעות ומאמרים ראשיים, וכחבר הנהלת המערכת. במסגרת סדרתו "מסעות של צליין חילוני", כתב רשמי מסע אישיים מביקורים באייקונים תרבותיים שעניינו אותו, כגון "בית המפל" של פרנק לויד רייט בפנסילבניה, מסע בעקבות "ורטיגו" ו"הציפורים" של היצ'קוק בקליפורניה, וביקור במקום מגוריו של ולדימיר נבוקוב במונטרה, שווייץ.
בשנת 2013 פרש מכתיבה שבועית ב"הארץ". בטור הפרידה שלו קישר בין תחושת המיצוי האישית שלו לאחר יותר מ-40 שנה בעיתונות המודפסת ובין מעמדה המידרדר של עיתונות זו בעידן הרשת והדיגיטל. בין השאר כתב:  "עתונים גוועו ומתו, אחרים זהרו, התרחבו והתכוצו, דור שלם של אנשי תקשורת מצא עצמו תמיד בתזוזה, נע ונד בסערות... מזחיחות של שפע מדומה לעצב של התכווצות, מתרוצץ משמועה לשמועה, חותר לאיזו הצלה, יירא מכוכב-המוות, מוצא עצמו בלי שמחת ה'וורד', ועמוק בתוך תוגת ה'אקסל'".
משנת 2019 -חזר ל"הארץ" במדור בשם "דורון לשבת": בו הוא כותב מאמרים הכתובים בסגנון הדומה לפוסטים ברשתות החברתיות.
ספרים ובמות שונות
בשנות ה-70 כתב מערכונים ללהקת חיל הים ול"רביעיית בנות מועדון התיאטרון" בבימוי שמואל בונים. ערך והגיש בגלי צה"ל שורה של תוכניות וראיונות, בעיקר בנושאי תרבות וספרות.
בין השנים 1981-1980 הגיש תוכנית רדיו שבועית בשם "פגישה אישית עם דורון רוזנבלום" ברשת ב', כממשיכם של נעמי שמר וחיים חפר בתוכנית זו.
בשנת 1996 יצא בהוצאת עם עובד ספרו "תוגת הישראליות", ובו אסופת רשימות וטורים שכתב בעיתונות.
בשנת 2006 הועלתה בתיאטרון בית ליסין, בהשראת "תוגת הישראליות", הצגת היחיד "מיומנו של ישראלי שפוי", אותה עיבד לבמה וביצע יוסי בנאי. ההצגה הוקלטה לטלוויזיה על ידי "טלעד". בהצגה קטעים מעובדים של רוזנבלום וקטעים חדשים שנכתבו על ידו במיוחד לערב זה. המונולוג "שש בערב", המסיים את הערב, נכתב על ידי רוזנבלום לעיתון "חדשות" בשנת 1990 והתפרסם לראשונה תחת הכותרת "געגועים להווה". קטע זה, הסוגר גם את הספר "תוגת הישראליות", זכה להתייחסויות ולציטוטים רבים,  וגם הולחן בידי רמי הראל והוקלט על ידי הזמרת רונית אופיר.
רוזנבלום השתתף בתוכניות אקטואליה ובסדרות דוקומנטריות בטלוויזיה, בין השאר בסדרה של ענת זלצר ומודי בראון על ההומור הישראלי, בסדרה "הנרגנים", ובסדרה של רוגל אלפר "אתם שם בבית" על תולדות הפריים טיים בישראל, ששודרה בערוץ 8. התארח בתוכנית "חדר 101" בהנחית עינב גלילי, ב"נספח תרבות", ובסדרה התיעודית "העולם עצוב אז צוחקים" בהנחיית יהונתן גפן. כמו כן היה בעל טור בתוכנית "תיק תקשורת" שהופקה בטלוויזיה הלימודית, ב"שישי" בערוץ 10, ועוד. מדי פעם הוא מתבטא בענייני השעה בטוויטר ובדף הפופולרי שלו בפייסבוק.
סגנון ואידאולוגיה
בנימוקים לפרס סוקולוב ציינו השופטים את האיכויות הספרותיות והאירוניות של כתיבתו של רוזנבלום, והוא עצמו ציין בהקדמה לספרו "תוגת הישראליות" את תחושת נבדלותו מ"היקום התקשורתי הנברא יום יום מחדש רק כדי להתפוגג בערבו", ואת הדחף שלו "לבחון ולהבין כל מה שהוא עקרוני, מהותי, קבוע".
בכתיבתו הפובליציסטית קידם בהתמדה את רעיון הלאום הישראלי והפרדת הדת מהמדינה, והתנגד לתפיסתה האתנוצנטרית, הרואה בישראל קהילה יהודית חמושה. את עיסוקו בשאלת הזהות הישראלית ואת תהייתו על האינרציה הציונית התחיל בשנת 1973, מיד לאחר מלחמת יום הכיפורים, במאמר בשם "נא להחליט" ("האם אנו יהודים? ישראלים? ציונים?"), שהתווה את המשך עיסוקו והעמקתו בנושא. התמקדותו בנושא הזהות העצמית הישראלית מבדילה אותו מעט מהדיכוטומיה המקובלת בין "שמאל" ו"ימין", ומעמיקה מעבר ל"שאלת השטחים" שנכבשו במלחמת ששת הימים.
משה אייזנברג
משה אייזנברג (נולד ב-10 באוגוסט 1967) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת החלוץ.
קריירה
אייזנברג התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של מכבי תל אביב ובגיל 15 הצטרף לבני יהודה. בעונת 1984/1985 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת.
בקיץ חתם בהפועל רמת גן בה שיחק עונה אחת שבסיומה ירדה רמת גן לליגה הארצית. בקיץ חתם במכבי חיפה במדיה שיחק עונה אחת בה כבש 7 שערים ב-25 הופעות. באותה עונה היה שותף לזכייה של המועדון בדאבל. כעבור שנה חתם בהפועל תל אביב ובסיומה חזר לבני יהודה.
בהמשך הקריירה שיחק גם בבית"ר תל אביב, הפועל חיפה, מכבי הרצליה וסקציה נס ציונה.
ב-18 בפברואר 1987 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ישראל בתיקו 1-1 נגד. לזכותו עוד 4 הופעות בנבחרת.
הגה מצויה
ההגה המצויה היא עשב שוטה, הצומח גם בשטחים מעובדים; קשה להיפטר ממנה מכיוון שגם אם משמידים את הנוף, השורשים מצמיחים נוף חדש בקיץ הבא.
שמה בערבית הוא 'חאג' ושמה הלטיני הגיע משם זה. כמו כן, בהמות אינן יכולות לאכול את ההגה המצויה בשל קוצניותה ורק גמלים אוכלים אותה. לכן היא נקראת בערבית: "שאאוך אל-ג'מל" - קוץ הגמל.
הגה מצויה במקורות היהודיים
מקובל שצמח זה מוזכר בספר ישעיהו כנעצוץ:
הצמח נזכר בתלמוד הבבלי בשמו הארמי הִגֵא או היגֵי:
שימושים רפואיים על פי מקורות קדומים ועד ימינו
בימי הביניים השתמשו רופאים ערביים בתמצית העלים לריפוי מחלות עיניים, כאבי ראש, שיעול, כאבי בטן ועוד. נוזל סוכרי המופרש מהצמח שימש סם משלשל ומכייח. ברפואה העממית בימינו משמשות טיפות השרף הנוזלי המופרשות מהצמח כסם משלשל. יהודי פרס נוהגים להכין מהפרש המתוק משקה לטיפול בהצטננות, חום גבוה, עצירות וכאבי בטן.
אוניון ברלין
1. פוסבאל קלוב אוניון ברלין (בגרמנית: 1. FC Union Berlin e.V) הוא מועדון כדורגל גרמני מקצועני הפועל בעיר ברלין ומשחק בבונדסליגה. המועדון נוסד ב-1906 והחל לפעול תחת שמו הנוכחי בשנת 1966 במזרח גרמניה.
האצטדיון הביתי של המועדון, שטאדיון אן דר אלטן פרסטראיי (בגרמנית: Stadion An der Alten Försterei, בתרגום חופשי: "האצטדיון אשר סמוך לביתו הישן של שומר היערות"), או בקיצור "אלטה פורסטראיי", הוא אצטדיון הכדורגל הגדול בברלין (האצטדיון האולימפי, הגדול ממנו בהרבה, הוא אצטדיון רב-תכליתי המארח גם תחרויות אתלטיקה ועוד), ומשמש כמגרשו הביתי של המועדון מאז הקמתו ב-1920. המועדון ידוע בקהל האוהדים המסור והיצירתי שלו, המוכר בכינוי "אייזרן אוניון" (איחוד הברזל).
מהקמת המועדון ועד מלחמת העולם השנייה
שורשיו המוקדמים של אף-צה אוניון הם במועדון "אף-צה אולימפיה אוברשנוויידה" (FC Olympia Oberschöneweide), שנוסד ב-1906 ברובע אוברשנוויידה בברלין. ב-1910 שינה המועדון את שמו ל"אף-צה אוניון אוברשונוויידה". בתקופה שבין מלחמות העולם זכה המועדון במספר אליפויות מקומיות ואף השתתף בקביעות באליפות הארצית, כולל הופעה אחת בגמר, שהסתיימה בהפסד 3:0 להמבורג.
כבר בשלב מוקדם כונתה הקבוצה "שלוסריונגס" (פועלי הברזל הצעירים) בשל מדיה הכחולים, הדומים בצבעם לבגדי העבודה הטיפוסיים של הפועלים במפעלים הרבים ששכנו ברובע אוברשונוויידה התעשייתי. הקריאה המסורתית של אוהדי אוניון - "אייזרן אוניון!" (איחוד הברזל) - מקורה בתקופה הזו. מאז היווסדו נתפס המועדון כמייצג את המעמד העובד בברלין, וזאת בניגוד למועדונים אחרים בעיר, שנתפסו כמועדוניהם של בני המעמד הבינוני-גבוה כגון "ויקטוריה 89 ברלין", "בלאו-וייס 90 ברלי", "בה-אס-פאו 92 ברלין" או "טניס בורוסיה ברלין".
תקופת המלחמה הקרה: פילוג במועדון
עם תום מלחמת העולם השנייה, חולקה גרמניה ל-4 אזורי-שליטה, שכל אחד מהם הועבר לשליטת אחת מבעלות הברית, לצורך שיקום. גם העיר ברלין חולקה ל-4 אזורים לפי אותה מתכונת (בשלב מאוחר יותר איחדו ארצות הברית, בריטניה וצרפת את האזורים שבשליטתן, בעוד ברית המועצות המשיכה לשלוט ביד רמה באזור שניתן לה). בעלות הברית הורו על פירוקם של כל הארגונים שפעלו בגרמניה, ובכלל זה התאחדויות ומועדוני ספורט. בסוף 1945 נוסד אפוא באוברשונויידה מועדון חדש בשם "אס-גה אוברשנוויידה" (SG Oberschöneweide) ושיחק בליגה העירונית, שנוסדה מיד עם סיום המלחמה. בעונה הראשונה לא הצליחה הקבוצה להעפיל לליגה הראשונה של העיר (אוברליגה ברלין 1), אך עשתה זאת בעונה שלאחר מכן ובהמשך אף זכתה באליפות העירונית (1947). לקראת עונת 1948–1949 אימץ המועדון מחדש את השם "אס-גה אוניון 06 אוברשונוויידה".
בעונת 1949–1950 סיים המועדון במקום השני בליגה, דבר שהקנה לו את הכרטיס לסבב הגמר של האליפות הארצית. אולם בשל המתיחות הגוברת בין מעצמות העל והתפתחותה של המלחמה הקרה, אסרו השלטונות הסובייטיים על נסיעתה של הקבוצה לאליפות, שהתקיימה בעיר קיל שבמערב גרמניה. הדבר גרם לפילוג במועדון, כאשר כמה שחקנים ומאמנים ערקו למערב וייסדו מועדון חדש בשם "ספורט-קלוב אוניון 06 ברלין", שנטל חלק במשחקי האליפות הארצית (הודח בסיבוב הראשון לאחר הפסד 7:0 להמבורג).
השחקנים שנותרו במזרח המשיכו לשחק בשם אוניון אוברשנוויידה, בעוד מספר שחקנים מבין אלה שערקו למערב ייסדו מועדון שלישי בשם "ברלינר באלשפיל קלוב זידאוסט" (Berliner Ballspiel-Club Südost - מועדון משחקי-כדור ברלינאי דרום-מזרח). עד להקמת חומת ברלין ב-1961 היוותה הקבוצה המערבית גורם משמעותי בליגה ומשכה קהל רב למשחקיה, שהתקיימו באצטדיון האולימפי. חלוקת העיר והקמת החומה פגעו קשות במועדון, שרבים מאוהדיו מצאו את עצמם מעברה השני של החומה, והקבוצה התדרדרה לליגות הנמוכות, שם שיחקה לעיני קהל מועט ביותר של צופים.
אוניון במזרח ברלין
הפלג המערבי של המועדון שינה את שמו מספר פעמים: "אוניון אוברשנוויידה" (1950); "בה-אס-גה מוטור אוברשנוויידה" (BSG Motor Oberschöneweide, 1951); "אס-צה מוטור ברלין" (SC Motor Berlin, 1955); "טה-אס-צה אוברשונוויידה" (TSC Oberschöneweide, 1957); "טה-אס-צה ברלין" (TSC Berlin, 1963) - ובסופו של דבר אימץ ב-1966 את שמו הנוכחי. הקבוצה פיתחה יריבות מרה עם דינמו ברלין - קבוצתה של המשטרה החשאית המזרח-גרמנית, "השטאזי". בעוד דינמו ברלין זכתה ב-10 אליפויות רצופות, אוניון לא נהנתה מהצלחה מיוחדת, בעיקר בשל מדיניות הממשלה המזרח-גרמנית, שהעדיפה וטיפחה "מועדוני עילית" על פני מועדונים "אזרחיים" כגון אוניון. למרות זאת, הצליחה אוניון לזכות בגביע המזרח-גרמני ב-1968, לאחר ניצחון 1:2 בגמר על אף-צה קארל צייס יינה, וכן רשמה הופעה נוספת בגמר ב-1986, אולם הפסידה לאף-צה לקומוטיב לייפציג בתוצאה 5:1.
מאיחוד גרמניה ועד העפלתה לבונדסליגה
לאחר איחוד גרמניה ב-1990, המשיכה הקבוצה לתפקד היטב על המגרש, אך המועדון כמעט קרס כלכלית. ב-1993 ו-1994 זכתה אוניון בכרטיס לבונדסליגה השנייה אך לא הורשתה לשחק בה בשל מצבו הכלכלי של המועדון. התפקוד המוצלח של הקבוצה על המגרש הביא למועדון ספונסר חדש, שסייע לו לעבור בשלום את השנים הקשות, אך ב-1997 עמד שוב בפני משבר כלכלי חמור.
בשנים הבאות (עונות 1999–2000, 1998-1999) אוניון כמעט והצליחה להעפיל לליגה השנייה, אך כשלה. המשימה הושגה לבסוף ב-2001 תחת הדרכתו של המאמן הבולגרי גאורגי ואסילב, כאשר הקבוצה זכתה בקלות באליפות הליגה השלישית (מחוז צפון) והעפילה לליגה השנייה. בכך קיבעה את מעמדה כקבוצה השנייה בפופולריותה בעיר, לאחר הרטה ברלין. באותה שנה הגיעה אוניון עד לגמר הגביע הגרמני, שם הפסידה 2:0 לשאלקה. ההופעה בגמר העניקה לאוניון את הכרטיס לגביע אופ"א, שם התקדמה עד לסיבוב השני והודחה על ידי הקבוצה הבולגרית ליטקס לובץ'. בעונת 2004–2005 ירד המועדון לליגה השלישית ובעונה שלאחר מכן לליגה הרביעית. בעונת 2006–2007 הצליחה הקבוצה לשוב לליגה השלישית.
בעונת 2008–2009 אורגנה הליגה השלישית מחדש - מליגות אזוריות לליגה ארצית אחת של 20 קבוצות - ואוניון זכתה בכבוד להיות האלופה הראשונה של הליגה במתכונתה החדשה, דבר שהעניק לה את הכרטיס לליגה השנייה, הבונדסליגה השנייה, בה התמודדה עד 2018.
עידן הבונדסליגה
במאי 2019, תחת המאמן אורס פישר, רשמה אוניון ברלין היסטוריה כאשר העפילה לראשונה בתולדותיה לבונדסליגה, לאחר שסיימה במקום השלישי בבונדסליגה השנייה והדיחה את שטוטגרט, שסיימה במקום ה-16 בבונדסליגה, במשחקי המבחן על המקום בבונדסליגה. בבונדסליגה פגשה את יריבתה העירונית המושבעת, הרטה ברלין במשחקי דרבי מתוחים והתמקמה במקום ה-12 בליגה. בעונת 2020/2021 סיימה אוניון במקום השביעי בבונדסליגה והעפילה למפעלים האירופיים לראשונה מאז עונת 2001/2002. בקרבות ההעפלה לליגה האזורית, המפעל החדש של אופ"א התחיל בשלב הפלייאוף שם ניצחה את קופס הפינית 0-4 בשני משחקים. בשלב הבתים הם הוגרלו לבית יחד עם מכבי חיפה, פיינורד וסלביה פראג, אך הקבוצה הודחה בשלב הבתים. בגביע הגרמני העפילה הקבוצה לחצי הגמר אך הפסידה לר.ב לייפציג. בבונדסליגה סיימה הקבוצה במקום החמישי והעפילה למפעלים האירופיים שנה שנייה ברציפות לאחר ניצחון במחזור האחרון 2-3 על בוכום והפסד במקביל של פרייבורג. בעונה שלאחריה סיימה במקום הרביעי והעפילה לראשונה בתולדותיה לליגת האלופות.
אצטדיון
ב-1920 נאלצה אס-צה אוניון אוברשנוויידה למצוא מגרש ביתי חדש לאחר שמגרשה הקודם נהרס על מנת לבנות במקומו בנייני מגורים. המועדון התרחק מעט ממרכז העיר וקבע את מושבו החדש בחלק הצפוני-מערבי של רובע קפניק (Köpenick). ה"שטאדיון אן דר אלטן פרסטראיי" נחנך באופן רשמי באוגוסט 1920 במשחק בין אוברשנוויידה לאלופה הגרמנית אף-צה נירנברג (2:1), אך המשחק הראשון בו התקיים כבר ב-17 במרץ, כאשר אוניון התמודדה נגד ויקטוריה 89 ברלין.
כאשר אוניון העפילה לליגה המזרח-גרמנית הראשונה ב-1966, נוצר צורך להגדיל את תכולת האצטדיון. ב-1970 הוקם אפוא יציע חדש, ובסוף שנות ה-70 נבנו יציעים נוספים, שהגדילו את תכולת האצטדיון ל-22,500 צופים. עם זאת, המתקנים המיושנים הקשו על המועדון להמשיך ולתחזק את האצטדיון - והרחבתו אף הגבירה את הקושי הזה - והדבר גרם לירידה ניכרת במספר הצופים. מאוחר יותר, לאחר איחוד גרמניה, כאשר אוניון שובצה בליגה השלישית, האצטדיון המיושן נתפס כאחד הגורמים שמנעו מהקבוצה לטפס במעלה הליגות. בקיץ 2008 התקבלה במועדון ההחלטה לשפץ את האצטדיון ולהעמידו על סטנדרטים מודרניים. בשל מצבו הכלכלי העדין של המועדון, התקציב לפרויקט היה מוגבל ביותר, ואוהדי הקבוצה התגייסו לעזרה ולמעשה שיפצו את האצטדיון במו ידיהם. למעלה מ-2,000 אוהדים תרמו כ-140,000 שעות עבודה וסייעו להקים את אצטדיון הכדורגל הגדול ביותר בבירה הגרמנית. הפתיחה הרשמית של האצטדיון המחודש התקיימה ב-12 ביולי 2013 במשחק ידידות חגיגי נגד אלופת סקוטלנד סלטיק.
במהלך משחקי גביע העולם בכדורגל ב-2014 יצא המועדון ביוזמה מקורית בשם "חדר המגורים" (Wohnzimmer), כאשר הזמין את האוהדים להביא לאצטדיון ספות וכורסאות מהבית, למקמם על המגרש ולצפות במשחקי הגביע העולמי על גבי מסך ענק. היוזמה זכתה להצלחה כאשר במהלך משחקיה של נבחרת גרמניה נכחו באצטדיון כ-12,000 צופים, והאירוע זכה לסיקור חדשותי ברחבי העולם.
מעבר למשחקי כדורגל, מתקיים באצטדיון מדי שנה כינוס של אלפי אוהדים לרגל חג המולד, לשירה משותפת של מזמורי חג.
סגל הקבוצה
(בהשאלה מפורטו)
(בהשאלה מפ.ס.וו. איינדהובן)
(קפטן)
לויטננט
לויטננט (בגרמנית: Leutnant) היא דרגת הלוטננט הזוטרה בדרגות הכוחות המזוינים של גרמניה (בונדסוור), אוסטריה, ושווייץ. היא שוות ערך לדרגת לוטננט משנה בצבא הבריטי ובצבא ארצות הברית, והיא מדורגת כ-OF-1b בנאט"ו.
היסטוריה
משנת 1500 עד אמצע המאה ה-17 נקבעה דרגת לויטננט לסגנו של כל מפקד, וכך ברמת הצבא נקבעה דרגת גנרל-לויטננט, ברמת הגדוד נקבעה דרגת אוברסט-לוטננט, וברמת הפלוגה נקבעה דרגת לויטננט כסגנו של האופטמן.
עם הקמת צבאות הקבע במחצית השנייה של המאה ה-17, נקבע המונח לויטננט כמגדיר את דרגתו של הקצין הזוטר ביותר.
במאה ה-18 ובמאה ה-19, שירתו לויטננטים כמפקדי מחלקה, וכונו "לויטננט ראשון" ו"לויטננט משנה", אולם ב-1 בינואר 1899 שינתה האימפריה הגרמנית את הדרגות הללו לאובר-לויטננט ולויטננט.
גרמניה
דרגת לויטננט (OF1b-דרגה) הייתה בשימוש כוחות הצבא הגרמני מאז 1899.
בונדסוור
בבונדסוור כיום "לויטננט" (OF1b-דרגה) בדרך כלל ממונה למפקד מחלקה. עם זאת, דרגת "לויטננט" יכולה להינתן גם לקצין זוטר, בעת שהוא לומד באוניברסיטה הפדרלית של הכוחות המזוינים או בעת הכשרה או אימון אחר.
דרגה
בגרמניה לויטננט (בקצרה: Lt / ברשימות מופיע גם: L) היא דרגת הקצונה הזוטרה ביותר. הדרגה השווה לה בחיל הים הגרמני היא לויטננט צור זה.
גרמניה הנאצית
בגרמניה הנאצית, הדרגה באס אס ובוואפן אס אס של אונטר-שטורמפיהרר, הייתה נחשבת שוות ערך ללויטננט בצבא הגרמני. עם זאת, באס אה הדרגה שוות הערך ללויטננט הייתה שטורמפיהרר.
אוסטריה
באוסטריה דרגת לויטננט היא הדרגה השנייה הנמוכה ביותר, והיא דרגת קצונה. התנאים לקבלת הדרגה הם סיום לימודים בתיכון, וסיום האקדמיה הצבאית הטרזיאנית בווינר נוישטאדט עם 180 נקודות זכות.
הקריירה במיליציה בנויה בצורה שונה, ודורשת התנדבות למשך שנה כמו גם מספר קורסים, סמינרים, תרגילי גמר במשחקי המבחן. לאחר שירות כולל של חמש שנים הקידום לדרגת "לויטננט" הוא אפשרי.
כמו כן הדרגה קיימת גם בשורות המשטרה הפדרלית ובשומרי בתי הכלא.
הצבא האוסטרו-הונגרי
עד 1918 דרגת לויטננט (בהונגרית: Hadnagy) הייתה הדרגה הנמוכה ביותר בצבא האוסטרו-הונגרי, והיא הייתה שוות ערך לדרגות Assistenz-Arzt ו-Leutnant-Rechnungsführer.
שווייץ
בצבא שווייץ לויטננט (Lt; lieutenant, tenente) היא דרגת קצונה (קוד נאט"ו: OF-1b). בניגוד למה שהיה נהוג בצבא-95 לויטננט / מפקד המחלקה אולי לא יקודם לדרגת אובר-לויטננט באופן אוטומטי. עם זאת, הוא נשאר בדרגת לויטננט במהלך שני הישנות קורסים.
במשימות האו"ם ונאט"ו "שותפות למען השלום" בעל דרגת לויטננט יוגדר באנגלית כלויטננט משנה (2Lt), קוד נאט"ו: קוד OF-1b.
חמשת מיני דגן
חמשת מיני דגן הם חמישה סוגים של דגן, שלהם נקבעו דינים מיוחדים בהלכה היהודית. ואלו הם:
מאפיינים
חמשת מיני דגן מהווים חלק חשוב מתפריט מזונו של האדם. מהם אופים לחם שהיה ועודנו מרכיב חשוב במזונם של בני האדם. בהרכבם התזונתי של חמשת מיני דגן, זולת בשיבולת-שועל, קיים בנוסף לעמילן, גם חלבון הגלוטן, האחראי לתופעת החימוץ הייחודית לחמשת המינים, והמבחינה בינם לגידולי שדה וקטניות אחרים. העדר הגלוטן במין המוכר היום כשיבולת-שועל העלה מחלוקת לגבי שאלת הזיהוי של דגן זה. חמשת מיני דגן מתאפיינים בשלב נוסף של עיבוד חקלאי לאחר הקצירה, והוא האיסוף לערימה (=דיגון).
חמשת מיני דגן בתנ"ך
חמשת מיני דגן מיוצגים בשבעת המינים באמצעות החיטה שכוללת כוסמין והשעורה שכוללת שיבולת-שועל ושיפון:
ב נרמזים חמשת המינים:
דינים מיוחדים לחמשת מיני דגן
הדינים הייחודיים לחמשת מיני דגן מנויים במסכת חלה. דינים אלו כוללים:
דינים אלו חלים על כל אחד מחמשת המינים בנפרד וגם על תערובת המורכבת מכמה מיני דגן שונים.
זיהויים
השעורה ושיבולת השועל נחשבים למין אחד לעניין איסור כלאיים. הכוסמין והשיפון נחשבים אף הם למין אחד לעניין זה.
בין חוקרי הריאליה בתקופת המשנה והתלמוד, חלוקות הדעות בשאלה אם הצמחים הנקראים כיום כוסמין ושיבולת-שועל (קוואקר), הם אכן הצמחים שנקראו בשם זה במשנה.
פרופסור יהודה פליקס זיהה את שיבולת השועל עם זן של השעורה וטען שלא ייתכן ששיבולת-שועל היא סוג הדגן הקרוי בשם זה כיום (Avena), והמשמש להכנת דייסות ודגני בוקר, מכיוון שבדגן זה אין גלוטן והוא לא היה מוכר לחז"ל בימי המשנה והתלמוד. פרופסור פליקס סיפר שבעקבות זיהויו הרב שלמה זלמן אוירבך היה מברך ברכת שהכל על ארוחת הבוקר שלו שהכילה דייסת שיבולת-שועל במשך כשנתיים, עד שהרב יוסף שלום אלישיב גער בו בטענה שהוא לא יכול לשנות מנהג ישראל של מאות שנים עוד מימי הראשונים בגלל חוקר אחד. מנגד טען הרב יוסף אפרתי שבניסוי שנערך לצורך בירור סוגיה זו על ידי ד"ר משה זקס גילו כי שיבולת-שועל החמיצה, על אף היעדר הגלוטן בה, ולכן הוא תומך בזיהוי המקובל, המבוסס על פירוש רש"י.
פרופ' זהר עמר פרסם מונוגרפיה מקיפה ביותר על חמשת מיני דגן (תשע"א) ובמחקרו הציג את כל מסורות הזיהוי והצעות החוקרים. במחקרו הוא מביא ראיות ופרשנויות חדשות, ותומך למעשה באפשרות שבעבר גידלו בצפון ארץ ישראל שבולת שועל ושיפון באופן מוגבל.
ארט גרפונקל
ארתור עירא "ארט" גרפונקל (באנגלית: Arthur Ira "Art" Garfunkel; נולד ב-5 בנובמבר 1941) הוא זמר, פזמונאי, משורר ושחקן קולנוע יהודי-אמריקאי. את עיקר פרסומו קנה גרפונקל בשל היותו חבר בצמד המוזיקלי "סיימון וגרפונקל".
יחד עם שותפו לצמד "סיימון וגרפונקל", פול סיימון, זכה גרפונקל בחמישה פרסי גראמי, ובקריירת הסולו זכה בפרס גראמי אחד. כשחקן היה מועמד לפרס גלובוס הזהב על תפקידו בסרט ידע הבשרים.
בשנת 1990 נכנס גרפונקל להיכל התהילה של הרוק אנד רול.
ראשית חייו
גרפונקל נולד בקווינס, ניו יורק למשפחה יהודית. אביו יעקב (ג'ק) גרפונקל היה סוכן נסיעות שעלה מרומניה ואמו רוז פרלמן הייתה עקרת בית. לארט שני אחים והוא האמצעי שבהם. מגיל צעיר אהב לשיר ונהג להפגין את יכולתו הווקאלית בבית הכנסת בשכונה. בחגיגת הבר מצווה הופיע במשך 4 שעות בפני האורחים כשהוא מבצע רפרטואר עשיר של שירים. פול סיימון, שלמד איתו באותה כיתה, לוהק יחד איתו למסיבת הסיום של בית הספר, להצגת "אליס בארץ הפלאות". שם החלו השניים לשיר ביחד. תחילה בצמד "טום וג'רי (1956) ומאוחר יותר ב"סיימון וגרפונקל". גרפונקל הוא בוגר לימודי כלכלה באוניברסיטת קולומביה ובמקביל לקריירת השירה בצמד סיימון וגרפונקל פיתח קריירת משחק והופיע (בין היתר) בסרטים "מילכוד 22" ו"ידע הבשרים" של מיק ניקולס ו"שאלה של זמן" של ניקולס רוג.
הפעילות המוזיקלית עם פול סיימון
גרפונקל וסיימון הכירו בעודם צעירים. הם הקימו את הצמד "סיימון וגרפונקל" שנחשב ציון דרך במוזיקת הפולק האמריקאית. פול סיימון הלחין וכתב כמעט את כל שירי הצמד. ב-1970 נפרדה דרכם וב-1973 ארט גרפונקל החל בקריירת סולו והקליט שורה של אלבומים מצליחים בשנות ה-70, שאת שיריהם כתבו ואן מוריסון, רנדי ניומן, ג'ימי ווב, מרק קנופפלר, סטיבי וונדר, ואחרים. הצמד סיימון וגרפונקל התאחד להופעות מספר פעמים במשך השנים.
עיסוקים נוספים
בעוד ששותפו לצמד "סיימון וגרפונקל" התמקד בקריירה מוזיקלית, השלים גרפונקל תואר שני בהוראת המתמטיקה באוניברסיטת קולומביה בניו יורק ואף שימש מורה למתמטיקה במשך כמה שנים.
ארט השתתף בשני פרקים בסדרה "ארתור" בשנת 1998: בפרק "שובו של באסטר" הופיע כנגן שמתאר את ההרגשות של באסטר לחזור הביתה. בפרק "אלאוד בת מאה" היה קהל בהצגה שהעלו הכיתה של מר עכבר.
בשנת 2003 גילם בתפקיד אורח את מר גרינווד בסדרת הדרמה "חלומות אמריקאים" אשר שודרה ב-NBC.
הוקרה
על שמו של גרפונקל נקרא המין אבלנשורוס גרפונקלי - מין במחלקת הטרילוביטים - פרוקי רגליים פרה-היסטוריים.
חייו האישיים
גרפונקל נישא לראשונה ב-1972 ללינדה מארי גרוסמן (Linda Marie Grossman) אך הזוג התגרש ב-1975. הוא נישא בשנית ב-1988 לקתרין קרמק (Kathryn Cermack) ולזוג שני ילדים.
מועצת המומחים האיראנית
מועצת המומחים של ההנהגה (בפרסית: مجلس خبرگان رهبری) באיראן היא גוף פרלמנטרי הבוחר את המנהיג העליון ומפקח על פעולותיו. חברי המועצה נבחרים ישירות על ידי המצביעים, לכהונה של שמונה שנים. על פי החוקים הנוכחיים באיראן, על המועצה להיוועד לפחות ליומיים, פעמיים בשנה. המועצה מעולם לא ביקרה את התנהלות המנהיג העליון בפומבי ומעולם לא הדיחה את המנהיג. המשטר האיראני משתמש במועצה כדי להראות כי באיראן מתקיימת דמוקרטיה, שכן לציבור היכולת לבחור את הגוף המפקח על המנהיג העליון.
יו"ר המועצה הנוכחי הוא אחמד ג'נתי, שנבחר לתפקידו במאי 2016, כאשר סגנו הוא אבראהים ראיסי (שמכהן במקביל החל מ-2021 גם כנשיא איראן).
תפקידים
מועצת המומחים אחראית על פי חוקת איראן לפיקוח על המנהיג העליון, להדחתו ולבחירתו. במקרה מותו, התפטרותו או הדחתו של המנהיג העליון, המועצה אחראית למינוי המנהיג העליון הבא מהר ככל הניתן. בסמכות המועצה להדיח את המנהיג העליון במקרה בו הוא אינו מסוגל למלא את תפקידו בהתאם לחוקה, מאבד את אחת מהתכונות הנחוצות למנהיג או נודע כי לא הייתה לו אחת מתכונות אלו מלכתחילה. מועצת המומחים מעולם לא עשתה שימוש בסמכות זו.
בעת בחירתו של מנהיג חדש, מועצת המומחים צריכה לבחור את המנהיג הבא מתוך קבוצת האנשים שעונים על דרישות האופי בחוקה. על חברי המועצה לבחור את המועמד המלומד ביותר בפיקה או בנושאים חברתיים ופוליטיים, או זה הזוכה לפופולריות בקרב הציבור האיראני בשל אחת מהתכונות האחרות הנחוצות למנהיג. במקרה בו אין הם מוצאים מועמד ראוי, על חברי המועצה לבחור אחד מחבריה לתפקיד המנהיג העליון.
המועצה צריכה להתכנס כל שישה חודשים לפחות. פעולותיה של המועצה כוללות יצירת רשימה בה נמצאים שמותיהם של כל המועמדים הראויים במקרה של מותו או התפטרותו הפתאומית של המנהיג. הוועדה האחראית על יצירת ותחזוק הרשימה מכונה "ועדת (סעיפים) 107/109". "ועדה 111" היא המפקחת על התנהלות המנהיג העליון הנוכחי, והאחראית לוודא כי הוא עדיין עומד בכל התנאים המפורטים בחוקה. חברי המועצה פונים לוועדה זו בנוגע לחששותיהם אודות תפקוד או כשירות המנהיג, בסמכות ועדת 111 לכנס את כל מועצת המומחים לדיון חירום בעקבות דבריו של חבר המועצה. במקרה שוועדת 111 דוחה את בקשת אחד החברים לכינוס כלל המועצה, ביכולתו לדרוש הצבעה של חברי המועצה בנושא. במקרה שמרבית חברי המועצה יסכימו עמו, תתכנס ישיבת חירום של כל 86 החברים שתדון במנהיג הנוכחי. תוכני הפגישות ופרוטוקוליהן הן חסויות ולא ניתנות לאיש מחוץ למועצה, מלבד למנהיג העליון הנוכחי.
סינון המועמדים
החוקה אינה מגדירה את הדרישות בהן צריכים לעמוד חברי המועצה, וכך הותירה למועצה עצמה את היכולת להגביל את מי שיכול להיבחר אליה. המועצה העבירה חוקים שדורשים כי כל חברי המועצה יתמכו בפיקה (פסיקה הלכתית אסלאמית), ואישרה למועצת שומרי החוקה לסנן את המועמדים למועצת המומחים באמצעות מבחנים בעל פה או בכתב במשפט דתי. הרפורמיסטים באיראן, שהחוק הזה פסל מרבים ממועמדיהם את היכולת להתמודד למועצת המומחים, מתנגדים לחוק זה. בבחירות שנערכו ב-2006 למועצת המומחים, המתמודדים הרפורמיסטים כללו את ביטול החוקים הללו במצע הבחירות שלהם, כך שיתאפשר גם לאנשים שאינם קאדים להתמודד. בבחירות האחרונות למשל, מרבית המועמדים (כל המועמדים החדשים וחלק מהחברים הקודמים במועצה) נאלצו לבצע מבחן בכתב במשפט אסלאמי ולאחר מכן סדרת ראיונות.
כיום, הגיל הממוצע של חברי המועצה הוא מעל 60 ולכן מתקיימות לעיתים קרובות יחסית בחירות אמצע, כדי להחליף את הנפטרים.
היסטוריה
מועצת המומחים נבחרה וכונסה לראשונה ב־1983. מועצת המומחים הראשונה בחרה באייתוללה עט'מא חוסיין עלי מונתזרי כיורשו של ח'ומייני בתפקיד המנהיג העליון, בעקבות קרבתו הרבה לח'ומייני ותפקידו המכריע במהפכה האסלאמית של 1979. אולם בעקבות מכתב של ח'ומייני ב־1988 הוא הודח מתפקיד היורש. לאחר מותו של ח'ומייני ב־3 ביוני 1989, המועצה התכנסה ובחרה בעלי ח'מנאי לתפקיד המנהיג העליון. ברוב של שני שלישים נבחר ח'מנאי לתפקיד. ב־28 ביולי 1989 בוצעה שורה מקיפה של תיקונים לחוקה שאיפשרו לח'מנאי לתפוס את מקומו של ח'ומייני, למרות שלא היה בדרגה הדתית המתאימה.
כהונות המועצה אורכות שמונה שנים. עד כה נערכו חמש מערכות בחירות; ב-1983, 1991, 1999, 2006 ו-2016. לאור תיקון לחוק הבחירות באיראן, שנועד להעלות את אחוזי ההצבעה הנמוכים בבחירות השונות ולחסוך עלויות, אוחדו מועדי הבחירות לנשיאות, לפרלמנט, למועצות המקומיות ולמועצת המומחים.
בחירות 2006
הבחירות למועצת המומחים התקיימו בכל איראן ב־15 בדצמבר 2006, והמועצה התכנסה לראשונה ב־19 בפברואר 2007. עלי משכיני נבחר מחדש ליו"ר המועצה. ייחודן של הבחירות היה בניצחון רשימתו של הנשיא לשעבר, הפרגמטיסט עלי אכבר האשמי רפסנג'אני, על פני מועמדים שמרנים יותר המזוהים עם הנשיא מחמוד אחמדינז'אד. רפסנג'אני עצמו זכה בכמעט פי שניים קולות מאשר "מורו הרוחני" של אחמדינז'אד, האייתוללה הקיצוני מוחמד תקי מצבח יזדי. בסך הכול כ־65 מועמדים המקורבים לרפסנג'אני נבחרו למועצה (כ־75 אחוזים מהמושבים). אחוז ההצבעה, אף על פי שהיה רק 60 אחוזים, היה גבוה מאשר בבחירות קודמות למועצה. בבחירות פנימיות בתוך המועצה באוגוסט 2007 זכה רפסנג'אני לעמוד בראש הגוף, ועקף בבחירות את אחמד ג'אנתי, השייך לפלג הקיצוני-דתי. רפסנג'אני עמד בראש המועצה עד שנת 2011.
ג'רלד אברהמס
ג'רלד אברהמס (באנגלית: Gerald Abrahams; 15 באפריל 1907 – 15 במרץ 1980) היה עורך דין, סופר, מרצה למשפטים ושחמטאי יהודי-בריטי, מחברם של ספרי שחמט רבים ויוצר הגנת אברהמס.
אברהמס נולד בליברפול, בריטניה, ב-1920 עסק בחיבור בעיות שחמט והתחיל לשחק שחמט תחרותי בגיל 14.
בשנים 1933 - 1934 היה מרצה למשפטים באוניברסיטת המלכה בבלפסט.
הישגים בתחום השחמט
ב-1933 אברהמס סיים במקום השלישי באליפות בריטניה.
ב-1936 סיים במקום השלישי באליפות נוטינגהאם הפתוחה.
אברהמס הצטיין גם במופעים סימולטניים של שחמט עיוור, כך למשל במופע סימולטני שיחק במאי 1934 נגד 4 שחקנים חזקים במיוחד, ניצח שניים וסיים בתיקו עם שני הנותרים.
אבן מיל
אבני מיל (לטינית: Milliarium) הן אבנים לסימון מרחקים אשר הונחו לאורך הדרכים של האימפריה הרומית. שליטי האימפריה הביזנטית המשיכו בנוהל זה. עמודי הדרכים ברפובליקה ציינו את המרחק מתחילת הדרך, בדרך כלל מעיר ראשית. אבני המיל, למעשה עמודי אבן בגובה של 1.80 מטר, הנראים כגליל העשוי לרוב מאבן אחת. אבני המיל שימשו כתמרורים עליהם היו כתובות בלטינית, שציינו את המרחק מהעיר הקרובה, תאריך הצבת האבן לאורך הדרך, תיאור סלילת הדרך והקדשה לקיסר השליט באותה עת.
אבני הדרך הוצבו לאורך הדרכים כך שלאחר כל אלף צעדים כפולים נקבע מקומה של אבן. כתוצאה מכך המרחקים בין אבנים לא היו אחידים. לגיון שצעד בעזוז קבע מרחק גדול מלגיון תשוש. ב-29 לספירה נעשה ניסיון לסטנדרטיזציה מסוימת של מרחקים, שהוביל לכך שאורך המיל היה מוגדר באופן מדויק יותר ונע סביב 1,481 מטרים.
ההיסטוריון הרומאי פלוטרכוס מייחס את רעיון הצבת אבני המיל לגאיוס סמפרוניוס גרקכוס, פוליטיקאי נודע מהמאה ה-2 לפנה"ס.
אבן המיל המוזהבת
לפי שאאף (Schaaf) מתייחס המשפט העתיק: "כל הדרכים מובילות לרומא" לאבן המיל המוזהבת, שכן זו הנקודה בה נפגשות כל הדרכים המובילות לעיר.
בארץ ישראל
בדרכים הרומיות בארץ ישראל נמצאו מאות רבות של אבני מיל, שהוצבו במרחקים אחידים של כ-2,000 צעדים זו מזו. אבני המיל בארץ ישראל היו עשויות בדרך כלל אבן גיר בגובה 150 ס"מ עד 250 ס"מ. הן נמצאו בריכוזים, לעיתים של עשר אבנים ויותר: אבן אחת הנציחה את סלילת הכביש ואילו אבנים אחרות ציינו את שמות הקיסרים אשר בימיהם נערכו התיקונים והשיפוצים. צורת אבני המיל הייתה אחידה: בסיס ריבועי ומעליו גליל, שקצותיו מעוטרים לפעמים בכרכוב. על הגליל הייתה חקוקה כתובת מודגשת בצבע אדום.
לרוב הכתובות שני חלקים:
על פי חז"ל: "משל למסילה שלא היה בה מילין והיו בני אדם הולכין וטועין בה, אמר המלך לשלטון שלו קבע בה מילין שיהיו בני אדם רואין את המילין"
בתקופה הערבית בארץ ישראל הציבו שליטי בית אומיה אבני מיל ברחבי הארץ. נשמרו אבנים הנושאות את שמו של עבד אל-מלכ בן מרואן (685–705). שלש אבנים בדרך משפלת החוף לירושלים, כשאחת מהם נמצאה בקרבת שער הגיא שתי אבנים בדרך ליריחו, ושתיים נוספות בחורבות היישוב הקדום "פיק" שבדרום רמת הגולן.
אבן המיל בשער שכם
בּאבּ אל-עמוד הוא שמו של שער שכם בירושלים. כאן הייתה אבן מיל מפורסמת, אף היא "אבן מיל של זהב", ממנה מדדו את המרחק מירושלים לכל רחבי הארץ. דמותה מופיעה במפת מידבא. בכיכר רחבה, מול השער עמד עמוד ניצחון רומי, ממנו מדדו את המרחק אל ערים אחרות. עמוד זה לא שרד. בשל העמוד נקרא שם השער עד ימינו בערבית "בּאבּ אל-עמוד".
אבן מיל בקרבת שדה נחום
בקרבת שדה נחום, בדרך הרומית מבית שאן למגידו, נמצאה אבן מיל משנת 325. האבן נמצאת כיום במוזיאון רוקפלר. גובהה 2.10 מטר, ועל גבה טיוח על גבי כתובת יותר קדומה. נכתב עליה בצבע אדום המידע להלן :
במדינת ישראל
שלטון המנדט הבריטי הביא למודרניזציה בסימון הכבישים ושילוט, השיטה שהנהיגו הייתה נהוגה על לשנות השבעים של המאה ה-20. מספור כבישים בישראל החל בשנות ה-50 של המאה ה-20. בשנת 1979 הונהגה שיטת מספור כבישים חדשה ונעשה על פי סיווגם של הכבישים הבינעירוניים לשלוש קטגוריות: כבישים ארציים, כבישים אזוריים וכבישים מקומיים. נוסף על כבישים אלו, קיימים הכבישים שבתוך הערים והיישובים, הכבישים העירוניים, שאינם מקבלים מספר, ונקראים בשמות הרחובות שבהם הם עוברים. בדצמבר 2018 פרסם משרד התחבורה כי הוא מתכוון להוציא לפועל תוכנית לשינוי ולעדכון של סימון הכבישים בישראל, כך שיותאם למצב רשת הכבישים הנוכחי, כולל פיצולם של כבישים לכמה קטעי כביש שיקבלו מספרים שונים. בנוסף, כבישים רבים חסרי מספר, המשמשים ככבישי גישה ליישובים קטנים יקבלו מספר בעל ארבע ספרות, ויסווגו ככבישים מקומיים. על פי התוכנית, עם שינוי הסימון בכל קטע כביש, יבוצע עדכון ביישומוני הניווט כדי למנוע בלבול ממשתמשי הדרך. בדרכים נקבעו שלטים קטנים הקרויים "מתגים" שמחליפים, הלכה למעשה את אבני הדרך המסורתיות ומיועדים להקל על ההתמצאות בכבישים, ולאפשר שפה משותפת לתיאור מיקומים בכבישים. המתגים הם שלטים קטנים בצידי הכביש, המציינים את המרחק מנקודת התחלתו של הכביש (נקודת התחלת הכביש נקבעת לקצהו המערבי בכבישי רוחב ולקצהו הדרומי בכבישי אורך) ועד לנקודה שבה הם מוצבים. השלטים כוללים גם חץ עולה או יורד: אם החץ עולה, התקדמות בכיוון הנסיעה הנוכחי תלך ותגדיל את המרחק מנקודת התחלתו של הכביש; אם החץ יורד, התקדמות בכיוון הנסיעה הנוכחי תלך ותקטין את המרחק מנקודת התחלתו של הכביש. במרבית הכבישים מוצבים מתגים בכל קילומטר, למעט במקומות בהם אין אפשרות להציבם (למשל, באמצע צומת גדול). בחלק מן הכבישים מוצבים מתגים בכל חצי קילומטר (לדוגמה, בכביש 431) או אף בכל 100 מטר (כמו בחלקים מסוימים של כביש 70). צבע המתגים מותאם לאופי הכביש (כחול – מהיר, אדום – ארצי, ירוק – אזורי). בכביש מקומי לא יוצבו לרוב מתגים, בשל אורכו הקצר.
צייטגייסט (סרט)
צייטגייסט (באנגלית: Zeitgeist: The Movie) הוא סרט אקטיביסטי-קונספירטיבי משנת 2007 שהופק על ידי פיטר ג'וזף, מייסד תנועת צייטגייסט. בסרט מוצגות תאוריות קשר לפיהן הדתות הממוסדות הנפוצות בעולם מבוססות על מסורות פאגאניות ואסטרולוגיות; טענות לפיהן פיגועי 11 בספטמבר בוצעו על ידי גורמים פליליים בממשלת ארצות הברית וביקורת רדיקלית על השיטה הכלכלית הנהוגה בעולם ובארצות הברית בפרט. מרבית הטענות בסרט זכו להתייחסות, ואתרים מסוימים אף טוענים להפרכת מרבית הטענות הנוגעות לתאוריות קשר ולדת בסדרת הסרטים.
הסרט הופץ בחינם בגוגל וידאו ביוני 2007. גרסה מחודשת של הסרט הוצגה בבכורה עולמית ב-10 בנובמבר 2007, בפסטיבל ארטיביסט הרביעי, בו הוא זכה בפרס. באוקטובר 2008 יצא לצייטגייסט סרט המשך בשם "צייטגייסט: תוספת" (Zeitgeist: Addendum) אשר מציג פתרון לטענות שהועלו בסרט הראשון, והוא הצטרפות לתנועת "צייטגייסט" וניהול החברה והכלכלה על פי מודלים שהיא מציעה.
חלק ראשון
החלק הראשון של הסרט נקרא "הסיפור הגדול ביותר שאי פעם סופר", והוא יוצא כנגד המקוריות של דתות רבות בעולם, בהן הנצרות והיהדות, בטענה שהן מבוססות על מיתוסים ומסורות אסטרולוגיים שנולדו שנים רבות לפניהן. בנוסף לתמיכה בתאוריה לפיה ישו הוא מיתוס, טוען הסרט כי ישו ההיסטורי הוא בן-כלאיים ספרותי ואסטרולוגי, שטופח ממניעים פוליטיים של רצון בשליטה. הסרט מסיק שהנצרות היא מיתוס גנוסטי, שהואדר על ידי האימפריה הרומית על מנת להשיג שליטה חברתית על אירופה באמצעות דוקטרינות שנוצרו לראשונה בוועידת ניקיאה. חשכת ימי הביניים, האינקוויזיציה ומסעות הצלב מתוארים כאירועים ששימרו את השיעבוד של אירופה לוותיקן באמצעות הנצרות.
חלק שלישי
החלק השלישי נקרא "אל תשימו לב לאיש מאחורי הווילון" (משפט הלקוח מתוך הסרט הקוסם מארץ עוץ). חלק זה מתמקד בדיון על מבנה השיטה המוניטרית בכלכלה המודרנית. הסרט טוען, כי שיטה זו מנציחה מצב בו החברה הכללית משועבדת לבנקים הגדולים, ובפרט לאלה המהווים חלק ממה שהסרט מכנה "קרטל הבנקים של הבנק הפדרלי", היות שהיא שרויה בחוב מתמשך אל אותם בנקים אשר רק הולך וגדל עם הזמן. בחלק זה נטען שארצות הברית יצאה לארבע מהמלחמות העיקריות שלה (מלחמת העולם הראשונה, מלחמת העולם השנייה, מלחמת וייטנאם ומלחמת עיראק) במאה ה-20 וה-21, במטרה לחזק את הכוח הכלכלי של קבוצה של בנקאים בינלאומיים.
סרט ההמשך
הסרט "צייטגייסט: תוספת" (Zeitgeist: Addendum), הוקרן לראשונה בפסטיבל ארטיביסט החמישי בלוס אנג'לס, ב-2 באוקטובר 2008, והופץ בחינם למחרת באתר האינטרנט של הסרט. הסרט מרחיב את הנטען, בעיקר בחלק השלישי של הסרט הראשון בנוגע לכלכלת ארצות הברית, ומציע פתרון ארוך טווח, המבוסס על פרויקט ונוס של המהנדס התעשייתי, ז'ק פרסקו. בסוף הסרט מוצעות מספר דרכים להתמודד עם המצב המתואר בו, כשהאחרונה שבהן היא להצטרף לתנועה, שעיקר פועלה הוא להביא לחשיפה של פרויקט ונוס.
באפריל 2011 הודיע ארגון פרויקט ונוס על ניתוק מתנועת צייטגייסט, והצהיר כי היא אינה מייצגת אותו עוד.
ביקורת
כל שלושת חלקי הסרט זכו להתייחסות, ואתרים מסוימים אף טוענים להפרכת מרבית הטענות הנוגעות לתאוריות קשר ולדת בסדרת הסרטים. הסרט קיבל ביקורות שליליות רבות על ידי אמצעי תקשורת ברחבי העולם. עידו הרטוגזון כתב ב-nrg: "הסרט האינטרנטי הזה הוא טקסט מיסטי אינטנסיבי מאין כמוהו, שמתכנת מחדש את התודעה של הצופה וגורם ל"בליפ" ול"הסוד" להיראות כמו תעלולי יח"צ לתינוקות". ואילו בסיינטיפיק אמריקן, הוזכר הסרט בהלצה כחלק ממאמר על ספקנות.
קונסטנטין רוקוסובסקי
קונסטנטין קונסטנטינוביץ' רוקוסובסקי (ברוסית: Константин Константинович Рокоссовский; 21 בדצמבר 1896 – 3 באוגוסט 1968) היה אחד המפקדים המוכשרים ביותר של הצבא הסובייטי בתקופת מלחמת העולם השנייה, מרשל ברית המועצות, מרשל פולין ושר ההגנה של פולין בשנים 1949–1956.
ילדותו
רוקוסובסקי נולד בוורשה (אז בתחומי האימפריה הרוסית, מאז תום מלחמת העולם הראשונה בפולין), לאב פולני ולאם רוסייה. אביו היה פקח בחברת הרכבות ואמו מורה. משפחתו של רוקוסובסקי עברה לוורשה לאחר שאביו קודם בתפקידו. ב-1905 נפטר אביו והשאיר את המשפחה ללא אמצעים כלכליים, וב-1911 נפטרה גם אימו של רוקוסובסקי והשאירה אותו ואת אחותו לבד. במשך כשנתיים שהו הילדים אצל סבתם ולאחר מכן החל רוקוסובסקי לעבוד במפעל על מנת לפרנס את עצמו ואת אחותו.
הצעדים הראשונים – מלחמת העולם הראשונה ומלחמת אזרחים
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התנדב לצבא האימפריה הרוסית והוצב כלוחם ברגימנט פרשים. במהלך שירותו הוכיח את עצמו כחייל מוכשר בעל כושר מנהיגות. על אומץ ליבו בקרבות הוענק לו עיטור גאורגי הקדוש מדרגה רביעית. במהלך שלוש שנותיו הראשונות בצבא, הגיע לדרגה של סמל. לאחר המהפכה הבולשביקית התגייס לגווארדיה האדומה, לימים הצבא האדום, וב-1919 הצטרף למפלגה הקומוניסטית. במהלך מלחמת האזרחים, פיקד על פלוגה ולאחר מכן על גדוד פרשים ונלחם כנגד הצבא הלבן בהרי אורל ובמערב סיביר. על אומץ ליבו בקרבות אלו הוענק לו עיטור הדגל האדום.