cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מושבת ירח
לנאס"א יש כיום חזון ארוך טווח לחקר החלל, הכולל גם חזרה לירח. ב-2019 הכריזה נאס"א על "תוכנית ארטמיס" שכוונתה להנחית שוב אסטרונאוטים על הירח, ולהקים בה מושבה באזור הקוטב הדרומי בשנת 2024 למטרות מחקר, ושתהווה שער ליציאה למשימות חלל עמוק.
איוואקוני
גשר קינטאי
בתחילת האביב מתווספת למראה המיוחד של הגשר לווית חן בדמות פריחת עצי הדובדבן לאורך הנהר נישיקי.
פארק קיקקו
פארק קיקקו שוכן באחד מצדי גשר קינטאי. בעבר התגוררה במקום משפחת שליטי העיר מבית קיקקאווה. בפארק יש מזרקה גדולה, כמה חנויות ומגוון עצים ופרחים: עצי משמש, אדמוניות, רודודנדרון, אירוס יפני והידרנג'אה. בפארק קיקקו יש גם בית גידול לנחשים לבנים. נחשים ממין זה מצויים באיוואקוני בלבד, והממשלה היפנית הכריזה עליהם אוצר לאומי מיוחד. הנחש הלבן נחשב ביפן כאות למזל טוב. אנשים באים להתפלל לנחשים כדי להצליח בעסקיהם.
מושבת ירח
היסטוריה
הרעיון של הקמת מושבה על הירח נולד עוד לפני עידן החלל. קונסטנטין ציולקובסקי ואחרים הציעו את הצעד הזה. משנות החמישים של המאה העשרים, תוכננו עיצובים רבים בידי מדענים, מהנדסים ואחרים.
סופר המדע ארתור סי. קלארק הציע ב-1984 להקים מושבת ירח מרכיבים מתנפחים שיכוסו באבק הירח לצורך הגברת הבידוד. חללית שתורכב במסלול נמוך סביב כדור הארץ, תשוגר לעבר הירח. היא תנחת בים אימבריום, ליד הר פיטון, והאסטרונאוטים יתקינו את הרכיבים דמויי האיגלו כמו תורן רדיו מתנפח. הצעד הבא יהיה בניית מגדל קבוע גדול יותר; מטהר אוויר מבוסס אצות; כור כוח גרעיני לאספקת חשמל; ותותחים אלקטרומגנטיים כדי שיסייעו להם לשגר מטענים ודלק לכלי טיס בין כוכביים.
איוואקוני
טירת איוואקוני
טירת איוואקוני (岩国城), כמו גם המבנים והמקדשים השמורים למרגלות הגבעה, מאפשרים הצצה אל יפן העתיקה. הטירה נבנתה במקור ב-1608 על ידי הירואי קיקקאווה, אך היא נהרסה שבע שנים בלבד אחר כך. הטירה שוחזרה ב-1962. טירת איוואקוני שוכנת על פסגת גבעת שירויאמה, וניתן להגיע אליה ברגל או באמצעות רכבל. בתוך הטירה מוזיאון היסטורי הכולל, שריון, כלי נשק וחפצים אחרים של משפחת קיקקאווה. מגג הטירה נשקף נוף מרהיב של איוואקוני. באזור הטירה יש מספר גדול של שבילים להולכי רגל ועבור מתעמלים.
מושבת ירח
היסטוריה
ב-1959, הציע ג'ון ריינהרט כי העיצוב הבטוח ביותר יהיה מבנה שיוכל לצוף באוקיינוס האבק. מכיוון שכאשר הוצע העיצוב הזה היה הירח מכוסה, לפי התאוריה, בשכבת אבק בעומק של קילומטר וחצי. המושבה אמורה להיות בצורת חצי כדור וצריח מכל צד. מגן מפני מיקרו-מטאוריטים יכסה את הבסיס.
איוואקוני
דיג קורמורנים
בקיץ ניתן לצפות בדיג מסורתי באמצעות קורמורנים. הדייגים לובשים לבוש מסורתי הכולל כובע אצילים המכונה "קאזאורה אבושי", סינרים, חצאיות קש, וסנדלי קש. הם משתמשים בשיטת דיג בת 300 שנים. הדייגים שולטים בקורמורנים. לאחר שקורמורן לוכד דג, מחלץ הדיג את השלל מפיו.
מושבת ירח
היסטוריה
פרויקט הורייזון הוצע במסגרת מחקר משנת 1959 שבחן את תוכנית הצבא האמריקני להקים מבצר על הירח ב-1967. ה.ה. קולי (Koelle) מהנדס טילים גרמני מהסוכנות לטילים בליסטיים של הצבא היה מנהל פרויקט הורייזון. נחיתה זו הייתה אמורה להתבצע באמצעות שני אסטרונאוטים חיילים ב-1965 ועובדי בניין נוספים היו אמורים להצטרף אליהם במספר רב של טיסות (61 טיסות של סאטורן 1 ו-88 טיסות של סאטרון 5). למוצב הזה היו אמורים להישלח גם 245 טונות של מטען.
שלב המחקרים
מחקר פני הירח באמצעות חלליות החל ב-1959 כאשר משימת לונה 2 הסובייטית התרסקה אל פני הירח. באותה שנה שידרה החללית לונה 3 תמונות של הצד הנסתר של הירח, ובכך החלה סדרה בת עשר שנים של מחקרים בלתי מאוישים של הירח.
איוואקוני
בסיס המרינס באיוואקוני
בשטח איוואקוני שוכן בסיס אווירי של חיל הנחתים האמריקני המכונה "MCAS Iwakuni" (Marine Corps Air Station – מילולית "תחנת אווירייה של חיל הנחתים"). הבסיס הוקם במקור כבסיס צבאי יפני ב-1939. לאחר מלחמת העולם השנייה הוחזק הבסיס על ידי חיל האוויר המלכותי האוסטרלי. ב-1952 הפך הבסיס לבסיס צבאי אמריקני. כיום שותף גם חיל הים היפני בבסיס. על פי דרישת הציבור מוקם בשדה התעופה שבבסיס מסוף אזרחי שיאפשר טיסות סדירות לטוקיו החל מ-2012. ב-2014 מתוכנת העברת כנף של שייטת נושאות המטוסים של ארצות הברית מאצוגי לאיוואקוני, ולכן מתוכננת הגדלה נוספת של הבסיס.
מושבת ירח
שלב המחקרים
בתגובה לתוכנית הרוסית האגרסיבית הודיע נשיא ארצות הברית, ג'ון פ. קנדי, בשנת 1961 בנאום בפני הקונגרס האמריקני ב-25 במאי: "אני מאמין שאומה זו חייבת לקחת על עצמה מחויבות להשיג את המטרה, ולפיה לפני שהעשור הזה יסתיים, ינחת אדם על הירח וישוב בשלום לכדור הארץ." באותה שנה הודיעו המנהיגים הסובייטיים כי הם מתכוונים להנחית בני אדם על הירח ולהקים מושבת ירח.
איוואקוני
ערים תאומות
לאיוואקוני ברית ערים תאומות עם:
מושבת ירח
שלב המחקרים
בשנת 1962 הציעו ג'ון דהנייק (DeNike) וסטנלי זאן (Zahn) את הרעיון שלהם להקים בסיס תת-קרקעי בים השלווה. בסיס זה יהווה בית ל-21 בני אדם ברכיבים שיוצבו 5 מטרים מתחת לפני השטח, וכך תהיה להם הגנה יעילה בפני הקרינה כמו ההגנה שמספקת אטמוספירת כדור הארץ. הם מעדיפים אספקת חשמל מכורים גרעיניים משום שהם יעילים יותר מאשר קולטי שמש, והם גם מסייעים להתגבר על לילות הירח הארוכים. לצורך אספקת מערכות לקיום החיים, גם הם סבורים שממיר גזים מבוסס אצות יכול לסייע.
חקר מאויש של פני השטח של הירח החל בשנת 1968 כאשר החללית אפולו 8 הקיפה את הירח ועל סיפונה שלושה אסטרונאוטים. טיסה זו סיפקה לאנושות את המראה הישיר הראשון של הצד המרוחק. שנה לאחר מכן, נחתו שני אסטרונאוטים במשימת אפולו 11 על הירח והוכיחו את היכולת של בני אדם לטוס לירח, לבצע מחקרים מדעיים ולהחזיר דוגמאות חומרים.
משימות נוספות לירח המשיכו את שלב המחקרים הזה. משימת אפולו 12 נחתה ליד החללית סרווייר 3, והציגה יכולות נחיתה מדויקות. בשנה שלאחר מכן התרחש הכמעט אסון של אפולו 13, והחללית אפולו 14 הייתה המשימה האחרונה שבעקבותיה הוכנסו האסטרונאוטים לבידוד עם שובם לכדור הארץ. השימוש בכלי רכב קרקעיים מאוישים הודגם לראשונה במהלך משימת אפולו 15. ואילו אפולו 16 ביצעה את הנחיתה הראשונה באזורים הגבוהים והמחוספסים של הירח.
ואולם העניין הציבורי בחקר הירח, בקרב הציבור האמריקני החל לדעוך. משימת אפולו 17 הייתה משימת הירח המאוישת האחרונה, כאשר שלוש טיסות נוספות בוטלו בהוראת הנשיא ניקסון. ההתמקדות עברה למעבורת החלל ולמשימות מאוישות במסלול סביב כדור הארץ. בעקבות המגמה החדשה, החליטו גם הסובייטים למקד את האנרגיות שלהם לעבר בניית מערכת מעבורות תואמת, אף כי בשנות השבעים הם הספיקו עוד להנחית שני רכבים רובוטיים על הירח במסגרת תוכנית לונחוד, והביאו שלוש דוגמיות קרקע כחלק מתוכנית לונה. בסופו של דבר בשנת 1974 דעכה גם תוכנית הירח הסובייטית, שנתיים לאחר הנחיתה האמריקנית המאוישת האחרונה.
בעשורים הבאים דעך כמעט לחלוטין העניין בירח. רק מעט מדענים נלהבים תמכו בחזרה לירח. ואולם גילוי מימן בקטבי מאדים החיה את הוויכוחים. בנוסף נכנס לתמונה גורם חדש - הסינים שהבטיחו לשגר חלליות משלהם לירח. בעקבות ההצהרות הסיניות הללו הודיע הנשיא בוש בשנת 2004 על תוכנית להחזרת הטיסות המאוישות לירח בשנת 2020. בעקבות הצהרתו זו החלה נאס"א בתכנון ארוך טווח הכולל בין היתר בניית מוצב ירחי כנקודת התחלה במסע למאדים.
בשנת 2018 נודע כי נאס"א מתכוונת לפתוח במכרזים לצורך מיזם זה אשר צפוי להתחיל לפעול בשנת 2025.
יתרונות וחסרונות
התומכים ביישוב החלל מצביעים על כך שלירח יש גם יתרונות וגם חסרונות כאתר למושבה כזו.
חסרונות
ישנם גם כמה חסרונות לירח כאתר להקמת מושבה מאוישת:
מיקום המושבה
למיקום המושבה יש כמה שיקולים - הקרבה למקור אנרגיה, מים והעניין שיש בשטח המדובר.
יוהאן גאורג הראשון, דוכס סקסוניה-אייזנך
יוהאן גאורג הראשון, דוכס סקסוניה-אייזנך (בגרמנית: Johan George I Herzog von Sachsen-Eisenach; 12 ביולי 1634 – 19 בספטמבר 1686), היה דוכס סקסוניה-מרקזהל בין השנים 1662–1686, ודוכס סקסוניה-אייזנך בין השנים 1671–1686.
ביוגרפיה
בשנת 1662 מת אביו וילהלם, דוכס סקסוניה-ויימאר, ונחלתו חולקה בין ארבעת בניו; יוהאן ארנסט השני, דוכס סקסוניה-ויימאר, אדולף וילהלם, דוכס סקסוניה-אייזנך, ברנהרד, דוכס סקסוניה-ינה ויוהאן גאורג, דוכס סקסוניה-מרקזהל. בשנת 1668 מת אחיו אדולף וילהלם, ויוהאן גאורג מונה לעוצר במקום אחיינו וילהלם אוגוסט, דוכס סקסוניה-אייזנך, ולאחר מותו של וילהלם אוגוסט בשנת 1671 ירש יוהאן גאורג את נחלותיו. בשנת 1672 מת קרובו פרידריך השלישי, דוכס סקסוניה-אלטנבורג, ויוהאן גאורג ואחיו ברנהרד ירשו את חלק מנחלותיו של פרידריך.
ב-19 בספטמבר 1686 מת יוהאן גאורג בתאונת ציד במרקזהל, ובנו יוהאן גאורג השני, דוכס סקסוניה-אייזנך עלה לשלטון במקומו.
משפחתו
ב-23 במאי 1625 התחתן יוהאן גאורג עם יוהאנטה, נסיכת זיין-ויטגנשטיין, בתם של ארנסט, רוזן זיין-ויטגנשטיין ולואיזה יוליאנה, רוזנת ארבאך, ממנה היו לו 8 ילדים:
אליאס פריג'
אליאס פריג' (בערבית: الياس فريج; 1918 – 29 במרץ 1998) היה פלסטיני נוצרי אורתודוקסי אשר שימש כראש עיריית בית לחם בין השנים 1972–1997.
קורות חייו
אליאס פריג' נולד ב-1918 למשפחה מבוססת אשר ישבה בבית לחם מאות בשנים. הוא סיים לימודי תיכון בבית ספר קתולי בירושלים בשנת 1940. בתחילת שנות ה-50 עמד בראש מפעל צדקה בשם "מיסיון ארץ הקודש", במימון נוצרים אמריקאים פרסביטריאנים. בשנת 1960, בזכות מעמדו רב ההשפעה בבית לחם כבעל חנויות רבות לממכר מזכרות, נבחר לכהן כחבר מועצת העיר, תחת השלטון הירדני. הוא המשיך לשמש כחבר מועצה אף לאחר מלחמת ששת הימים, תחת שלטון ישראל. לפריג' היה מפעל גדול למזכרות מצדפים ועץ זית שייצא בשנת 1970 ב-140,000 דולר. ביולי 1971 הוא נבחר ליו"ר לשכת המסחר של בית לחם.
מעת בחירתו לא נערכו עוד בחירות מוניציפליות בבית לחם. פריג' הודיע על התפטרות מתפקידו בתחילת יוני 1980 בעקבות הטמנת מטעני הנפץ במכוניות ראשי הערים של שכם ורמאללה על ידי המחתרת היהודית, אולם הוא חזר בו ונותר בתפקיד ראש עירייה עד שהתפטר על רקע מצבו הבריאותי בחודש מאי 1997. פריג' היה ראש העירייה היחיד בגדה המערבית אשר לא הודח ממשרתו על ידי הממשל הצבאי הישראלי. הוא אף היה ראש העיר היחיד אשר לא הזדהה עם הפת"ח ואשר לא הודח ממשרתו בעקבות הקמת הרשות הפלסטינית.
לאורך 25 שנים בהן כיהן כראש עירייה ניצל פריג' את קשריו הבינלאומיים כדי לגייס תמיכה כלכלית למפעלי תשתית, כולל בניית בתי ספר, בנייני מינהל ומערכות מים בתחומי בית לחם. בזכות יוזמותיו קשרה בית לחם קשרי ערים תאומות עם אתונה, קורדובה ואסיזי. פריג' אף שימש כיושב ראש חבר הנאמנים של אוניברסיטת בית לחם ונשיא לשכת המסחר המקומית. הוא נסע לעיתים תכופות למדינות שונות בעולם, והיה חבר בצוות המשא ומתן הפלסטיני לוועידת השלום במדריד בשנת 1991. בשנת 1995 מונה לשר התיירות והעתיקות ברשות הפלסטינית, משרה שבה החזיק עד לשנת 1997.
אגודת הסטודנטים באוניברסיטה העברית
היסטוריה
האגודה פעלה לאורך השנים כגוף המייצג של הסטודנטים באוניברסיטה, ונרשמה בשנת 1984 כעמותה עצמאית בשם "הסתדרות הסטודנטים של האוניברסיטה העברית". מטרתה היא לפעול למען הסטודנטים ולייצגם מול האוניברסיטה, עיריית ירושלים, עיריית רחובות, גופי הממשל וגופים נוספים. האגודה מאופיינת בפעילות חברתית שהתבטאה לאורך שנים בהובלת מאבקים ציבוריים שונים. בין הפעילים המרכזיים שפעלו בה (חלקם גם כיהנו כיושבי ראש האגודה): צחי הנגבי, איתן כבל, ישראל כץ, אופיר פינס-פז, אביגדור ליברמן, עזמי בשארה, עוזי ברעם ואחמד טיבי.
שמה של האגודה והלוגו שלה שונו בשנת תשע״ד, המילה ״אוניברסיטה״ הושמטה משמה של האגודה על-מנת לייצר הבחנה בינה לבין האוניברסיטה, ולהדגיש את היותה גוף סטודנטיאלי. לוגו האגודה שונה לריבוע בעל ארבע צלעות, המייצגות את ארבעת הקמפוסים בהם נמצאים שלוחותיה של האגודה. בשנת תשפ"א שונה שם האגודה ל"אגודת הסטודנטים והסטודנטיות בעברית" במטרה לשקף פנייה שווינית לנשים ולגברים.
מפאת ריבוי קמפוסי האוניברסיטה העברית, קמו ברבות השנים אגודות סטודנטים מקומיות בקמפוסים השונים – אגודת הסטודנטים למדעי הטבע בקמפוס אדמונד יעקב ספרא שבגבעת רם, אגודת הסטודנטים לרפואה בקמפוס עין כרם ואגודת הסטודנטים בפקולטה לחקלאות שברחובות. אגודות אלו מהוות זרוע ביצועית לאגודה המרכזית היושבת בקמפוס הר הצופים. ישנה מועצה בכל קמפוס, עם מספר משתנה של נציגים ואלה בעלות יכולת לקבל החלטות אשר נוגעות לקמפוס שלהן. בנוסף, ישנם עובדים באגודות בקמפוסים בנוסף לעובדים באגודה הכללית. כלל הקמפוסים מיוצגים בגוף העליון של האגודה - ועידת האגודה, לה נבחרים 44 נציגים מארבעת הקמפוסים אשר בוחרים את הנהלת האגודה ומקבלים את ההחלטות המרכזיות בפעילות האגודה, לרבות אישור תקציב האגודה השנתי ויציאה לשביתות.
ראשות האגודה
על ראשות אגודת הסטודנטים התמודדו במהלך השנים תאים פוליטיים שונים. במהלך שנות ה-80 וה-90 היריבות המרכזית על ראשות האגודה התקיימה בין תא "גלעד" שהיה מזוהה עם מפלגות הליכוד והתחייה, לבין תא "אופק" המזוהה עם מפלגת העבודה. מלבד שנה אחת בהובלת תא מפלגת מרצ, תאים אלו חלקו את השלטון. בשנת 2005 ניצח בבחירות לאגודה תא תנועת רוח חדשה המזוהה עם ראש עיריית ירושלים, ניר ברקת. בשנת 2009 קואליציה משותפת של תאי "אופק", תא "התעוררות" ותא "לביא" המזוהה עם מפלגת הליכוד, החליפה את "רוח חדשה" בראשות האגודה.
החל מבחירות 2011 הוביל את האגודה תא "אופק". בבחירות 2013 הוסכם בין תאי "אופק" ו"התעוררות" על שיתוף פעולה בבחירות, בעקבותיו נבחר גיורא ואלה מתא "אופק" ליו"ר האגודה ואלדד פוסטן מתא "התעוררות" לסיו"ר האגודה, כאשר בשנה שלאחר מכן יקבל תא "התעוררות" את תפקיד יו"ר האגודה ותא "אופק" את תפקיד סיו"ר האגודה. בשנת 2015 הוחלט להוביל מהלך להוצאת הגופים הפוליטיים מהאגודה, תוך שינוי תקנון העמותה וקביעת תקופת צינון בין תפקידים נבחרים בתאים לבין תפקידים נבחרים באגודת הסטודנטים. יו"רית האגודה הנוכחית (2020-עד היום) היא שי פודולר.
גופים נבחרים
חברי אגודת הסטודנטים באוניברסיטה בוחרים באופן דמוקרטי, מדי שנה, 44 נציגים מחוגים שונים לכהונה כנציגיהם בוועידת אגודת הסטודנטים. הוועידה, המתפקדת כמעין "פרלמנט", מתכנסת פעם בשישה שבועות ומאשרת את התקציב, שינוי התקנון ושינויים אסטרטגיים בפעילות האגודה. בראש הוועידה עומדת הנשיאות, האחראית על תפקודה וכינוסה (בדומה ליו"ר הכנסת וסגניו).
יו"ר האגודה הכללית נבחר על ידי ועידת האגודה לכהונה של שנתיים. הוא אחראי על ניהול האגודה והוצאה לפועל של החלטות הוועידה. בשנת 2015 הוחלט לבטל את תפקיד סגן היו"ר.
הוועד המנהל של אגודת הסטודנטים מורכב מתשעה חברי ועידה (נציגי הסטודנטים מהפקולטות השונות). תפקיד הוועד המנהל, שהוא מעין "רשות מבצעת", הוא להתוות את מדיניות האגודה ופעילותה.
בכל קמפוס חוץ קיימת מועצה, אשר בוחרת את היו״ר של אותו קמפוס (עין כרם, גבעת רם ורחובות), כאשר מועצת הר הצופים בוחרת יו״ר מועצה בלבד, בשל היותו הקמפוס המרכזי המהווה את משכנה של האגודה הכללית.
הגוף המקצועי
בראש הגוף המקצועי עומד מנכ"ל האגודה, שנבחר מתוך מכרז, על ידי חברי ועדת המכרזים אשר מגיעים מתוך הוועד המנהל, פעם בשנתיים. גוף זה מורכב מארבע מחלקות ביצועיות ושתי מחלקות מעטפת. ניהולה הרוחבי של כל מחלקה מתבצע על ידי ראש המחלקה, תחתיו עובדים הרכזים הייחודיים לכל קמפוס. פעילות המחלקות השונות מבטיחה את השמירה על זכויות הסטודנטים וכן את טיפוח חיי החברה והתרבות בקמפוס ובעיר.
מחלקות האגודה
פעילות האגודה מתבצעת בפועל באמצעות שש מחלקות, כאשר לכל אחת מהן ראש מחלקה, החולשות על תחומים שונים הנוגעים לסטודנטים ולאגודה.
קהילת יהודי מומבאי
קהילת יהודי מומבאי היא קהילה יהודית בעיר מומבאי (שנקראה בעבר בומביי), העיר הגדולה ביותר בהודו.
יהודים ראשונים הגיעו לבומביי במהלך המאה ה-18, ככל הנראה בגלל רדיפות במדינות בהן חיו והזדמנויות כלכליות שנפתחו בהודו בעקבות שלטון בריטניה במדינה.
העדות הראשונה להתיישבות יהודית במומבאי היא משנת 1730, אז עבר לעיר יוסף סמח מקהילת היהודים הבגדאדים. ככלל, הקהילה נבנתה על בסיס יהודים שהגיעו משלוש קהילות שונות: יהודים מקונקן, יהדות בגדאד שבעיראק ומיהדות קוצ'ין.
בניגוד לשמועה שהייתה בקרב הקהילה בדבר היווצרותה של הקהילה על בסיס מספר יהודים ששרדו את טביעת ספינתם והגיעו לחופי הודו, מחקר גנטי מעיד על שורשיהם של יהודי הקהילה מהמזרח התיכון ומאמת את עדויות הגעתם מעיראק והסביבה.
בומביי היא ביתם של רוב האוכלוסייה היהודית בהודו שבשיאה בסוף שנות ה-40, הגיעה לכמעט 30,000 איש.
בין השנים 1937–1938 ראש העיר היה בן הקהילה, הד"ר אליהו מוסס ראג'פורקר, שהיה ראש העיר היהודי השני בתולדות העיר. בין בני הקהילה נמנה גם נסים איזיקיאל, משורר הודי בשפה אנגלית.
לאחר הקמת מדינת ישראל, רבים מיהודי הקהילה עלו לישראל. בדומה לקהילות נידחות נוספות גם על יהדותם של "בני ישראל" מקהילת מומבאי היו ערעורים ודיונים בין רבני ארץ ישראל, עד שהוכרע שיהדותם אינה מוטלת בספק.
כיום פחות מ-4,000 יהודים חיים במומבאי ובעיר ישנם שמונה בתי כנסת.
הבגדאדים
היהודים שהגיעו לבומביי מעיראק נקראו "בגדאדים" על שם העיר ממנה הגיעו וכן נקראו קהילת "בני ישראל". הם הגיעו מעיראק עם ילדיהם וכל קהילתם, הקימו בתי כנסת ובתי ספר והמשיכו את אורח החיים הקהילתי-דתי גם בבומביי.
בכניסה לאחד מבתי הספר נכתב "זה בית התלמוד, נוסד להפיץ אור המדע על בני ישראל ולנהלם על מי מנוחות התורה והיראה ומוסר דרך ארץ ולחנכם בלמוד לשון הקודש ושפת אינגליש מבלי שכר".
המפלגה הוויגית (ארצות הברית)
המפלגה הוויגית (באנגלית: Whig Party) הייתה מפלגה שפעלה בארצות הברית בשנים 1833–1856, והייתה היריבה העיקרית של המפלגה הדמוקרטית במערכת הדו-מפלגתית של ארצות הברית באותה תקופה.
מצע ועמדות
הוויגים תמכו בעדיפות הקונגרס על הרשות המבצעת, ומצעם כולל מודרניזציה כלכלית ועידוד פרוטקציוניזם כלכלי, כלומר הגבלת הסחר הבינלאומי. השם ויגים נבחר משום שהוא הזכיר את ה"וויגים האמריקאים", כינויים של המורדים בבריטים במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית, וגם משום שבאותה תקופה אנשים שהתנגדו למשטר אוטוקרטי נהגו לקרוא לעצמם בשם זה. בין חברי המפלגה היה אברהם לינקולן, שהיה מנהיג המפלגה באילינוי, ולאחר מכן נבחר לנשיאות מטעם המפלגה הרפובליקנית.
היסטוריה
שני מועמדים של המפלגה לנשיאות נבחרו במהלך קיומה: ויליאם הנרי הריסון וזאכרי טיילור. שניהם נפטרו במהלך כהונתם; את האריסון החליף ג'ון טיילר, שהיה וויגי אך גורש מן המפלגה. את טיילור החליף מילרד פילמור, שהיה לפיכך הנשיא הוויגי האחרון.
המפלגה התפצלה בסופו של דבר בשאלת הרחבת העבדות לטריטוריות החדשות שהצטרפו לאיחוד. הזרם המתנגד לאחדות מנע את ריצתו מחדש של הנשיא המכהן מטעם המפלגה, פילמור, לנשיא ארצות הברית בשנת 1852. במקומו, רץ מטעם המפלגה הגנרל וינפילד סקוט, שהפסיד בהפרש ניכר. לאחר מכן, פרשו מנהיגי המפלגה מהפוליטיקה או הצטרפו למפלגות אחרות.
בוחרי המפלגה פנו למפלגה הרפובליקנית, לקואליציות מפלגתיות מקומיות בחלק מהמדינות, או למפלגה הדמוקרטית. לפני הבחירות של 1856, המפלגה איבדה את יכולתה ליצור קואליציה יציבה של מפלגות מהמדינות השונות. בוועידה הלאומית האחרונה שלה, היא המליצה כמועמד על מילרד פילמור, שהתמודד אז מטעם המפלגה האמריקאית.
נשיאים ויגים
4 מתוך 46 נשיאי ארצות הברית כיהנו מטעם המפלגה הוויגית.
אליפות אירופה בכדוריד 1994
אליפות אירופה בכדוריד 1994 היא אליפות אירופה הראשונה והיא נערכה על ידי איגוד הכדוריד האירופאי. הטורניר התקיים בפורטוגל בין ה-3 ביוני ל-12 ביוני 1994. המשחקים נערכו בפורטו ב-Pavilhão Rosa Mota שמכיל כ-5,400 מקומות.
זכתה באליפות בפעם הראשונה בתולדות הנבחרת.
מתכונת התחרות
המדינה המערכת (פורטוגל) העפילה ישירות, יתר 11 נבחרות העפילו דרך המוקדמות.
הקבוצות חולקו ל-2 בתים. שתי נבחרות חזקות מכל בית העפילו לשלב השני שנערך בשיטת פלייאוף.
בית א'
המשחקים נערכו באלמדה באולם ספורט עירוני שמכיל 4,000 מקומות.
בית ב'
המשחקים נערכו בפורטו ב-Pavilhão Rosa Mota שמכיל כ-5,400 מקומות.
ישראל באליפות
נבחרת ישראל בכדוריד החלה את דרכה בתחרויות בבית ה' של המוקדמות. היא השיגה ניצחון בודד וסיימה את הבית במקום הרביעי (מחמישה).
יואב טורחאנסקי
יואב טורחאנסקי הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, המשמש מפקד בית הספר להנדסה צבאית, קודם לכן שימש קצין ההנדסה של פיקוד הדרום, מפקד יהל"ם ומפקד גדוד 605.
ביוגרפיה
בשנת 2011 מונה למפקד גדוד 605, ושימש בתפקיד עד שנת 2013. בשנת 2014 מונה למפקד יהל"ם, וכיהן בתפקיד עד 2015 בין השאר במהלך מבצע צוק איתן.
נעלמת
נעלמת (באנגלית: Gone Girl) הוא ספר מתח מאת גיליאן פלין שפורסם לראשונה ביוני 2012 והפך מיד לרב מכר. עלילת הספר נסובה סביב חוסר הנהירות באשר למעורבות הדמות הראשית, ניק דאן, בהיעלמות רעייתו, איימי.
הספר עובד לסרט קולנוע מצליח בבימויו של דייוויד פינצ'ר ובכיכובם של בן אפלק ורוזמונד פייק שיצא לאקרנים ב-3 באוקטובר 2014.
עלילה
הספר מגולל את קורות מערכת היחסים ונישואיהם המתוסבכים של ניק ואיימי דאן החיים בניו יורק. המחצית הראשונה של הספר מסופרת בגוף ראשון מנקודת מבטם של ניק ואיימי, כשנקודת מבטו של ניק היא בהווה ושל איימי היא בעבר. שני הסיפורים שונים, בעוד סיפורה של איימי מגולל כיצד חיי הנישואין משפיעים עליה לטובה וגורמים לה שמחה, מצדו של ניק, הנישואים מעוררים שאט נפש ואובדן חיי חברה. תיאורה של איימי מציג את ניק באור אלים בהרבה מכפי שנדמה.
ניק מאבד עבודתו כעיתונאי והזוג מתמקם מחדש בעיירה נורת' קרת'ייג' שבמיזורי. ניק מטפל באמו הגוססת ופותח בר מכספי קרן הנאמנות של רעייתו ומנהל אותו עם אחותו התאומה, מרגו. החיים השקטים בעיירה הופכים למעמסה על איימי שלא מסתגלת למצב החדש.
ביום השנה החמישי לנישואיהם, איימי נעלמת. ניק הופך לחשוד עיקרי בהיעלמותה משלל סיבות: הוא השתמש בכספה כדי לנהל עסק, הגדיל את ביטוח החיים שלה ומתגלה כחסר רגש אל מול המצלמה. המשטרה, מאוחר יותר, מוצאת קופסאות של תצלומי פורנוגרפיה אלימים בבקתת העץ של ניק, מה שמחזק את החשדנות כלפיו.
במחצית השנייה של הספר, הקורא לומד שאיימי וניק לא חלקו עמו את כל המידע שברשותם. ניק מנהל רומן ואיימי לא נעלמה, אלא חיה ומסתתרת ומנסה לעורר בו רגשות אשם על "מותה". היומן שלה הוא זיוף ונועד להסגיר את ניק למשטרה. ניק חושף זאת עד מהרה, אך לא מוצא דרך להוכיח זאת.
איימי נשדדת בידי עוברי אורח במלון דרכים ועוזבת ללא כסף. בינתיים, ניק מתחיל להתחנן לחזרתה, מה שגורם לה לראות שהוא אוהב אותה עדיין. נואשת, היא מבקשת את עזרת החבר הכפייתי הראשון שלה, דסי. דסי מסכים להסתיר אותה, אבל איימי עד מהרה חשה לכודה בביתו כשדסי הופך לרכושני. היא רוצחת אותו וחוזרת לבעלה ואומרת שהיא נחטפה. ניק מבין שהיא רוצחת, אך אינו עושה דבר כי אין לו הוכחות. איימי מתחילה בכתיבת זכרונותיה, ואילו ניק כותב ספר זיכרונות משלו, החושף את השקרים של איימי. איימי מעברת את עצמה עם הזרע של ניק וגורמת לו למחוק את ספרו כשהיא מאיימת להרוג את הילד שבבטנה. בסופו של דבר ניק בוחר להישאר עם איימי, למען הילד שלו.
גרין לנטרן (סדרת טלוויזיה)
לנטרנים (באנגלית: Lanterns) היא סדרת גיבורי-על אמריקאית שנוצרה עבור שירות הזרמת המדיה "HBO Max, המבוססת על דמויותיהם של האל ג'ורדן וג'ון סטיוארט מבית DC קומיקס. הסדרה עתידה להיות חלק ביקום הקולנועי החדש של DC, בהפקת אולפני די.סי.
פיתוחה של הסדרה החל לראשונה בשנת 2019 כאשר נמסר על פיתוחה והפקתה יהיה אמון המפיק גרג ברלנטי. הסדרה עברה מאז מספר שלבי פיתוח מחדש כאשר ברלנטי, סת' גרהאם-סמית ומארק גוגנהיים הצטרפו לפרויקט. באפריל 2021, נמסר על ליהוקם של פין ויטרוק וג'רמי אירווין וכי הצילומים עתידים להתחיל בשלהי שנת 2021 או בתחילת שנת 2022. עם זאת, באוקטובר 2022, נמסר על מינוי ג'יימס גאן ופיטר ספרן כיושבי ראש ומנכ"לים-שותפים של "אולפני די.סי" החדשים, זאת על מנת שיפיקו יקום משותף חדש עבור "DC קומיקס", שיהיה תחת פיקוחם; ובינואר 2023, השניים הכריזו על פיתוחה המחודש של הסדרה. גאן אף הצהיר כי חיל הפקחים הירוקים ימלא תפקיד מרכזי ביקום הקולנועי החדש.
הסדרה עתידה לעלות לשידור בשירות הזרמת המדיה "HBO Max".
רקע ופיתוח מקורי
בינואר 2020, נמסר כי עלילת הסדרה עתידה להשתרע על פני עשרות שנים וגלקסיות, החל מכדור הארץ בשנת 1941 עם הגרין לנטרן הראשון, אלן סקוט, ובמקביל בשנת 1984 עם גאי גרדנר וברי ג'ארטה. עלילת הסדרה העתדה לעסוק גם במקורותיהם של פקחים נוספים, בהם ג'סיקה קרוז, סיימון באז, סינסטרו וקילווג. באפריל 2021, נמסר על ליהוקו של פין ויטרוק לדמותו של גאי גרדנר. ויטרוק, שבאותה העת גם לוהק ל"ראצ'ד" בהפקתו של ראיין מרפי, קיבל ממרפי אישור לככב בסדרה. חודש לאחר מכן, נמסר על ליהוקו של ג'רמי אירווין לדמותו של אלן סקוט.
צילומי הסדרה התעתדו להתחיל בשלהי שנת 2021 או בתחילת שנת 2022; אם כי בתחילת יוני 2022, ציין אירווין כי טרם ידוע מתי יתחילו הצילומים, והוסיף שצוות ההפקה עמל לתאם את כל הנדרש לשם הצילומים, בהתחשב בכך שמדובר בפרויקט " גדול מאוד". עוד נמסר כי על בימוי שני פרקיה הראשונים של הסדרה יהיה אמון הבמאי לי טולנד קריגר. באוקטובר 2022, הוכרז על עזיבתו של גרהאם-סמית את הפקת הסדרה, שתעבור פיתוח מחודש ותעביר את המיקוד לדמותו של ג'ון סטיוארט.
פיתוח מחודש
ב-25 באוקטובר 2022, נמסר על מינוי גאן ופיטר ספרן כיושבי ראש ומנכ"לים שותפים של אולפני די.סי החדשים, זאת על מנת שיפיקו יקום משותף חדש עבור DC קומיקס, שיהיה תחת פיקוחם. שבוע לאחר תחילת תפקידם החדש, השניים החלו לפתח תוכנית של 8–10 שנים עבור יקום DC חדש (DCU) שיהיה "אתחול רך" עבור היקום הקולנועי של DC. חודש לאחר מכן, טען גאן שלחיל הפקחים הירוקים יהיה תפקיד "חשוב" ביקום הקולנועי החדש של DC, אך שלל את שובו הפוטנציאלי של השחקן ראיין ריינולדס לגילום דמותו של האל ג'ורדן, אותו גילם בעבר בסרט "גרין לנטרן" (2011), סיכוי שלטענתו "לא נמצא בראש סדר העדיפויות עבורי ואפילו הרבה פחות עבורו [ראיין ריינולדס]".
בינואר 2023, חשפו גאן וספרן שורה של פרויקטים עבור השלב הראשון של היקום הקולנועי החדש, שזכה לשם "אלים ומפלצות", בהם נכללה הסדרה "לנטרנים". בנוסף, חשף גאן כי הסדרה תשאב השראה מסדרת הדרמה הפרוצדורלית "בלש אמיתי", תתרחש בכדור הארץ ותתמקד בדמויותיהם של האל ג'ורדן וג'ון סטיוארט. גאן אף הוסיף שעלילת הסדרה תמלא תפקיד גדול שתוביל לעלילתו הראשית של היקום הקולנועי החדש.
כסלא
כסלא (בערבית: كسلا) היה כפר ערבי בהרי ירושלים ששכן 17 קילומטרים מערבית לירושלים, בסמוך למושב כסלון של היום. במלחמת העצמאות, ב-17 ביולי 1948, במסגרת מבצע דני, הכפר נכבש על ידי חטיבת הראל והתרוקן מתושביו. בשנת 1952 נוסד המושב כסלון על אדמות חקלאיות של הכפר.
אסון חודינקה
אסון חוֹדִינְקָה (ברוסית Ходынская катастрофа) היה אירוע של תדחוקת קהל שהתרחש בבוקר 18 במאי 1896, בשטחו של שדה חודינקה, בצפון-מערב מוסקבה שבאימפריה הרוסית, במהלך החגיגות לרגל הכתרתו של הצאר ניקולאי השני. כתוצאה מהאירוע נרמסו למוות 1,389 בני אדם.
תקציר האירועים
ניקולאי השני הוכתר לצאר האימפריה הרוסית ב-13 במאי 1896. ארבעה ימים לאחר מכן, תוכנן להיערך בשדה חודינקה (באותם ימים בשולי העיר מוסקבה) משתה המוני עבור העם, לרגל ההכתרה. בעקבות שמועות שנפוצו, שבאירוע כביכול יחולקו מתנות ומטבעות, המון מכל רחבי מוסקבה והסביבה החל להתקבץ כבר ערב לפני האירוע. לקראת שעה 5 בבוקרו של 18 במאי, כבר נקבצו בשדה חודינקה כ-500 אלף איש. לאחר שבקרב ההמון נפוצה שמועה כי עובדי נקודות החלוקה הארעיות, שהוצבו לכבוד האירוע, מחלקים את המתנות קודם כל למקורבים להם, ולכן לא יספיק לכולם, החלה נהירה המונית לכיוון נקודות החלוקה, בעוד אלה שלא הצליחו לעמוד בקצב, בהם נשים וילדים (חלק מהנוכחים הביאו עמם את כל משפחותיהם) נמחצים תחת רגלי ההמון. 1,800 השוטרים שהוצבו באזור האירוע מבעוד מועד לא הצליחו להשתלט על ההמון. עובדי נקודות החלוקה, שהבינו שההמון עלול למוטט את המבנים הארעיים, ולמחוץ את העובדים תחתיהם, החלו להשליך שקיות מזון לתוך ההמון הדוהר, מה שהגביר עוד יותר את ההיסטריה, והגדיל את כמות הנפגעים.
לאחר האירוע
הצאר ניקולאי השני ואשתו עודכנו לגבי האירוע, ובילו את שארית יום ההכתרה בביקור בבתי חולים, שבהם היו מאושפזים חלק מהנפגעים. באותו ערב תוכנן להיערך אירוע חגיגי בבית שגרירות צרפת. הצאר ניקולאי תכנן תחילה לא להשתתף, מכיוון שהוא יכול להיראות כמי שלא שועה לצערם של נתיניו שנפגעו באסון, אולם אחיו הצעירים של הצאר אלכסנדר השלישי, אביו של ניקולאי, שהייתה להם השפעה מסוימת בנושאים מדיניים, גרמו לניקולאי לשנות את דעתו, שכן סברו שתהיה זו סטירת לחי עבור צרפת אם הצאר הטרי לא יופיע לאירוע שעורכים לכבודו, מה שיכול להוביל לתוצאות גרועות משמעותית מאשר הדימוי השלילי שייתכן שידבק בו בקרב העם.
לאחר האסון הוגש סיוע ממשלתי נרחב למשפחות נפגעי האסון, ומספר נושאי משרות ציבוריות הודחו מתפקידם. למרות זאת, הורגשה התמרמרות בקרב העם על ההזנחה של השלטונות ובית המלוכה את פשוטי העם, שלדעת רבים הייתה הסיבה העקיפה לאסון.
מיסטיקנים ניבאו כי העובדה שהצאר לא נמנע מלהופיע באירוע שערכה לכבודו צרפת, תוביל אותו לאבדון. המשורר קונסטנטין בלמונט כתב ב-1905 כי. הנבואה התגשמה – אף שלא במובנה המילולי – 13 שנים לאחר מכן, ב-1918.
יאניק גרהארדט
יאניק גרהארדט (בגרמנית: Yannick Gerhardt, נולד ב-13 במרץ 1994 בוורסלן שבגרמניה) הוא כדורגלן גרמני, המשחק כקשר בוולפסבורג מהבונדסליגה.
קריירת מועדונים
גרהארדט גדל במועדוני הנוער של קרויצאו ופ.צ. קלן. בעונת 2012/13 החל גרהארדט לשחק בקבוצת המילואים של פ.צ. קלן, וכבר אז נחשב ככישרון גדול, דבר שהתבטא בזכייתו של גרהארדט במדליית כסף במסגרת פרס מדליית פריץ ואלטר לכישרונות צעירים. בעונת 2013/14 ערך את הופעת הבכורה המקצוענית שלו במדי הקבוצה הבכירה של פ.צ. קלן, במשחק הבונדסליגה השנייה מול דינמו דרזדן. גרהארדט היה שותף מלא להעפלתה של קלן לבונדסליגה מהמקום הראשון, עם סיום עונת בכורתו 2013/14. בעונת 2014/15 סיים גרהארדט עם קלן במקום ה-12 בבונדסליגה, כאשר ערך 16 הופעות. בעונת 2015/16 הפך גרהארדט לשחקן הרכב קבוע בקלן, וסיים עם הקבוצה במקום התשיעי בבונדסליגה, כשהוא משתף פעולה בקישור עם מרסל ריסה, מתיאס להמן, לאונרדו ביטנקורט וקווין פוגט.
ב-27 במאי 2016 חתם גרהארדט בוולפסבורג מהבונדסליגה, שם הוא משתף פעולה בקישור עם דניאל קליגיורי, מקסימיליאן ארנולד, יוליאן דראקסלר, לואיז גוסטבו ויאקוב בלשצ'יקובסקי. את הופעת הבכורה בקבוצה במסגרת הבונדסליגה ערך גרהארדט במחזור הראשון של עונת 2016/17, בניצחון 0–2 על אאוגסבורג.
דב מלניק
דב מלניק (נולד בשנת 1978) הוא שחיין ישראלי. אלוף ישראל ושיאן ישראל בעבר. ייצג את ישראל בשתי אליפויות עולם בשחייה (פוקואוקה 2001 וברצלונה 2003). לאחר פרישתו עסק בסחר בניירות ערך, ונשפט בארצות הברית באשמת סחר במידע פנים.
ביוגרפיה
מלניק נולד וגדל בראשון לציון. הוא התאמן בקבוצת הפועל חולון. בהמשך עבר להתאמן בפנימיית המחוננים בשחייה במכון וינגייט בהדרכתו של לאוניד קאופמן. הוא קבע שיאי גילאים רבים במשחי החזה ועדיין מחזיק במספר שיאים לגילאים השונים (נכון לשנת 2014): שיאים לגיל 13 (1991), במשחה ל-50 מטר חזה (32.22 שניות), במשחה ל-100 מטר חזה (1:12.71 דקות), במשחה ל-50 מטר חזה בבריכת 25 מטר (31.81 שניות) ובמשחה ל-100 מטר חזה בבריכת 25 מטר (1:09.24 דקות). שיאים לגיל 14 (1992), במשחה ל-100 מטר חזה (1:07.65 דקות), במשחה ל-200 מטר חזה (2:26.59 דקות) ובמשחה ל-100 מטר חזה בבריכת 25 מטר (1:06.63 דקות) ושיא לגיל 15 (1993), במשחה ל-200 מטר חזה (2:22.54 דקות).
אליפות אירופה לנוער
באליפות אירופה בשחייה לנוער שנערכה בפרדוביצה צ'כיה באוגוסט 1994 סיים מלניק במקום רביעי במשחה ל-200 מטר חזה בשיא ישראלי חדש לגילאי 16 של 2:21.18 דקות (השיא הנוכחי, 2014).
1995
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בשנת 1995 זכה מלניק במדליית כסף במשחה ל-200 מטר חזה בשיא ישראלי חדש לגילאי 17 של 2:21.36 דקות, אחרי ודים אלכסייב מהפועל ירושלים (2:21.11 דקות).
הוא למד תואר ראשון במנהל עסקים באוניברסיטת מינסוטה ושחה בהדרכתו של קלי קרמר ושחה עבור קבוצת הפועל ירושלים.
2000
באליפות המכללות (NCAA) של ארצות הברית שנערכה במיניאפוליס שבמינסוטה ארצות הברית במרץ 2000 סיים מלניק במקום במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:12.63 דקות, במקום במשחה ל-100 מטר בתוצאה של 1:01.47 דקות ובמשחה ל-50 מטר חזה בשיא אישי חדש של 28.95 שניות.
אליפות עולם
באליפות העולם שנערכה בפוקואוקה, יפן ביולי סיים מלניק במקום 24 במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:20.52 דקות ופעמיים במקום 29 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:04.71 דקות ובמשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 29.87 שניות.
2002
באליפות ישראל שנערכה באוגוסט 2002 זכה מלניק בשתי מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:05.10 דקות, לפני טל שטריקר ממכבי קריית אונו (1:05.23 דקות) ואחיו הצעיר דני מלניק שאף שבר לו את שיא ישראלי לגילאי 17–18 בשתי מאיות השנייה (1:05.42 דקות) ובמשחה ל-200 מטר חזה בשיא אישי חדש של 2:17.86 דקות, לפני טל שטריקר (2:19.41 דקות) ודני מלניק (2:21.49 דקות).
2003
באליפות ישראל בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה בפברואר 2003 קבע מלניק במשחה ל-200 מטר חזה שיא ישראלי חדש של 2:11.39 דקות, שיפור לשיא בן ה-10 שנים של ודים אלכסייב (2:11.82 דקות).
אליפות עולם
באליפות העולם שנערכה בברצלונה, ספרד בשנת 2003 סיים מלניק במקום 29 במשחה ל-200 מטר חזה בשיא אישי חדש של 2:17.84 דקות ובמקום 40 במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 29.78 שניות. חודש לאחר מכן, באוניברסיאדה שנערכה בטגו שבקוריאה הדרומית הוא סיים במקום במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:19.38 דקות, במקום במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:04.08 דקות ובמקום במשחה ל-50 מטר לחזה בתוצאה של 29.82 שניות.
אליפות אירופה
באליפות אירופה שנערכה במדריד שבספרד במאי 2004 סיים מלניק במקום 23 במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:19.56 דקות, במקום 26 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:04.99 דקות ובמקום 24 במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 30.43 שניות
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה באינדיאנפוליס שבאינדיאנה ארצות הברית באוקטובר 2004 סיים מלניק במקום 19 במשחה ל-200 מטר חזה בשיא אישי חדש של 2:14.49 שניות, במקום 27 במשחה ל-100 מטר חזה בשיא אישי חדש של 1:02.49 שניות ובמקום 25 במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 29.07 שניות.
בדצמבר 2004 פרש מלניק משחייה תחרותית והחל לעסקו בבנקאות.
פלילים
באוקטובר 2020 נעצר מלניק בשווייץ והוסגר לארצות הברית, לאחר שרשות ניירות הערך האמריקנית הגישה נגדו ונגד שותפו תומר פיינגולד כתב אישום על שותפותם ברשת של הונאה בניירות ערך וסחר במידע פנים בין השנים 2017-2013 שהניבה להם רווחים של מיליוני דולרים. ביוני 2021, מלניק הודה באחד האישומים.
משפחתו
דב מלניק הוא אחיו הבכור של דני מלניק אלוף ושיאן ישראל בשחייה בעבר.
פקיסטן
הרפובליקה האסלאמית של פקיסטן (באורדו: , תעתיק: אִסְלַאמי גָ'מְהוּרִיָאִי פַּאכִּסְתַּאן) היא מדינה בדרום-מרכז אסיה, הגובלת באיראן, אפגניסטן, הרפובליקה העממית של סין, הודו, ובים הערבי. עם יותר מ-233 מיליון תושבים, פקיסטן היא המדינה החמישית בעולם מבחינת גודל אוכלוסייתה. בעבר, עיר הבירה של פקיסטן הייתה עיר הנמל קראצ'י, אך כיום הבירה היא אסלאמאבאד. שפותיה הרשמיות של פקיסטן הן אורדו ואנגלית. פקיסטן היא המדינה המוסלמית היחידה בעולם אשר באמתחתה נשק גרעיני.
היא גם חברה בארגון לשיתוף פעולה אסלאמי.
מקור השם
השם פקיסטן מורכב מראשי התיבות של המחוזות המרכיבים אותה:
הרעיון הוצע על ידי סטודנט בשם צ'אודהארי ראהמט עלי (Choudhary Rahmat Ali), מייסד "התנועה הלאומית הפקיסטנית". בשפת אורדו פירוש המילה פקיסטן הוא ארץ הטוהר. פירוש הסיומת סטן הוא, כבארצות אחרות באזור בעלות סיומת זו (אפגניסטן, קזחסטן וכדומה) – ארצם של, כלומר ארצם של האנשים הטהורים.
היסטוריה
הארץ המוכרת כיום בשם "פקיסטן" הייתה בעברה חלק מאפגניסטן והודו. בעת העתיקה עבר באזור אלכסנדר הגדול בעת המסע שלו לעבר הודו. צבאו מרד בו והוא נאלץ לחזור לבבל.
ההיסטוריה של פקיסטן המודרנית מתחילה בקולוניה הבריטית של הודו. בתקופה זו דרשו המוסלמים מדינה משלהם והתנגדו לשאיפות הבריטים לפיתוח המדינה וקביעת קו הגבול בינה לבין אפגניסטן. התנגדות זו הובילה לסדרה של קרבות שהתחוללו בשלהי המאה ה-19.
בין התומכים הראשונים ברעיון העצמאות היה הסופר והפילוסוף עלאמה מוחמד איקבל, שחשב שיש צורך במדינה המוסלמית בתת-היבשת ההודית, הנמצאת תחת השפעה הינדית חזקה. מוחמד עלי ג'ינה, אשר מכונה בפקיסטן "מנהיג דגול" ו"אבי האומה", הנהיג את הליגה המוסלמית בהודו ועוד לפני סיום השלטון הבריטי, הציע רפורמה חוקתית בת ארבע עשרה נקודות, לשמירת זכויות המוסלמים בהודו לאחר שתושג עצמאותה של המדינה.
ג'ינה אימץ כבר ב"הצהרת לאהור" ב-1940 את רעיון יצירת מדינה מוסלמית נפרדת. הליגה המוסלמית קיבלה את רוב קולות המוסלמים בבחירות שנערכו בהודו בשנת 1946, וג'ינה פתח בגל שביתות ומחאות על מנת להוביל להקמת מדינה מוסלמית בחלק של הודו. גל המחאות שהוביל הידרדר לאלימות. כישלון הקואליציה של מפלגת הקונגרס והליגה המוסלמית הביא את הצדדים לפנות אל הבריטים בבקשה לאשר את חלוקתה של הודו. כך הוביל ג'ינה לחלוקת הקולוניה ההודית לשתי מדינות נפרדות - הודו ופקיסטן. פקיסטן הכריזה על עצמאותה ביום בו הסתיים השלטון הבריטי בהודו, 14 באוגוסט 1947.
בחודש שאחרי החלוקה, התבצעו חילופי אוכלוסין רוויי דמים בין שתי המדינות החדשות. היה זה טרנספר של כ-4 מיליון הינדים ומוסלמים שהעבירו את ביתם לצד השני של הגבול. במהומות בין הינדים ומוסלמים שאירעו בעקבות אירוע זה נהרגו כחצי מיליון אנשים.
ג'ינה כיהן כמושל הכללי הראשון של פקיסטן, הוביל את מאמצי השיקום של מיליוני פליטים, ועיצב את מדיניות המדינה המוסלמית החדשה עד מותו בשנת 1948.
עד 1971 הורכבה פקיסטן משני אזורים: פקיסטן המערבית, ממערב להודו ופקיסטן המזרחית, ממזרח להודו שהפרידה בין החלקים. ב-1971 התמרדה פקיסטן המזרחית ובעזרת כוחות הודיים הפכה למדינה עצמאית, היא בנגלדש. בשנת 1971 ביצע השלטון הצבאי הפקיסטני רצח עם באזרחיה ההינדים והמוסלמים של בנגלדש הידוע כ"רצח העם הבנגלי". חבל קשמיר (שבו רוב האוכלוסייה היא מוסלמית) הוא אזור הנתון במחלוקת בין הודו לפקיסטן עוד מתקופת הכרזת העצמאות של שתי המדינות, לאחר שמרביתו הועבר לריבונות הודית. כמעט מיד לאחר הכרזת העצמאות פתחו פקיסטן והודו במלחמה על קשמיר, ולאחר מכן נלחמו עליו שוב ב-1965 וב-1971, והשתתפו בעימות מוגבל נוסף ב-1999 (מלחמת קרגיל). על אף שפקיסטן הפסידה ברוב הקרבות, גורל האזור טרם הוכרע. מצב זה גורם לאי-יציבות מתמדת בין הודו לפקיסטן, שהוחמרה לאחר ששתי המדינות השיגו יכולות גרעיניות. בשנות ה-2000 נעשו מספר ניסיונות ליישב את הסכסוך בדרכי שלום, אך אלו לא נחלו הצלחה.
ההיסטוריה הפוליטית של פקיסטן מתחלקת בין תקופות של רודנות צבאית לבין משטרים דמוקרטיים אזרחיים. אף על פי שפקיסטן הפסיקה להיות דומיניון ב-23 במרץ 1956, עם כינון חוקה והכרזת המדינה כרפובליקה אסלאמית, הצבא השתלט על המדינה ב-1958 ושלט בה במשך 10 שנים. השלטון האזרחי חזר לאחר מלחמת הודו פקיסטן (1971), אבל הופסק בסוף שנות ה-70 עם הוצאתו להורג של זולפיקר עלי בהוטו (Zulfiqar Ali Bhutto), שהורשע ברצח יריב פוליטי, בפסק דין שנוי במחלוקת של בית המשפט העליון של פקיסטן.
בשנות ה-80 קיבלה פקיסטן עזרה רבה מארצות הברית וקלטה מיליוני פליטים אפגניים (בעיקר פשטונים) שברחו מאפגניסטן עקב הפלישה הסובייטית אליה. מספר עצום של פליטים (הגבוה ביותר בעולם) גרם לזעזוע קשה בפקיסטן. השפעת האסלאם העמיקה בזמן שלטונו של הדיקטטור גנרל מוחמד זיא אל-חאק (Muhammad Zia ul-Haq). הוא הרחיב גם את מאגר הנשק הלא קונבנציונלי של מדינתו. הגנרל נהרג בהתפוצצות מטוס שבו טס בשנת 1988 ופקיסטן חזרה למשטר דמוקרטי.
המשטר הדמוקרטי החזיק מעמד 10 שנים על ידי שני נשיאים: בנזיר בהוטו (Benazir Bhutto) ונוואז שריף (Nawaz Sharif), שניהם נבחרו פעמיים. שניהם הואשמו בשחיתות רבה. הצמיחה הכלכלית התמתנה לקראת סוף שנות ה-90. הגורמים הנוספים למשבר הכלכלי היו המשבר הכלכלי שפקד את אסיה והסנקציות שהוטלו על פקיסטן לאחר ניסויי הנשק הגרעיני בשנת 1998. הניסוי הפקיסטני היה התגובה לניסוי הודי דומה. שנה לאחר מכן העימות בקשמיר איים לסחוף את המדינה למלחמה נוספת עם הודו.
בדצמבר 2007 נרצחה מנהיגת מפלגת האופוזיציה בנזיר בהוטו במהלך פיגוע התאבדות בתום עצרת תמיכה בה. בעקבות הרצחה של בהוטו פרצו מהומות ברחבי פקיסטן על ידי תומכיה של בהוטו, שהאשימו את הנשיא מושארף במותה. בנה בן ה-19, בילוואל ובעלה אסיף עלי זרדארי מונו לראשיה החדשים של המפלגה. בבחירות של 2008 ניצחה מפלגת האופוזיציה של בהוטו המנוחה וכוחו הפוליטי של מושרף נחלש משמעותית. הקואליציה השלטת החלה בצעדים לסילוקו מהשלטון עד שבאוגוסט 2008 הודיע מושרף בנאום מיוחד לאומה על כוונתו להתפטר מתפקידו. יושב ראש הסנאט שימש כנשיא בפועל עד הבחירות בספטמבר 2008, בהן נבחר לנשיאות אסיף עלי זרדארי, אלמנהּ של בהוטו וראש מפלגת העם.
ביולי 2013 נבחר ממנון חוסיין לנשיא פקיסטן.
תוכנית הגרעין הפקיסטנית
פיתוח תוכנית גרעין החל בפקיסטן בשנות ה-70 של המאה ה-20, בעקבות פיתוח תוכנית דומה על ידי הודו השכנה, לאור היריבות ארוכת השנים שבין שתי המדינות, שכללה שלוש מלחמות. במאי 1998 ערכה פקיסטן ניסוי פיצוץ גרעיני מוצהר ראשון. פקיסטן לא הצטרפה לאמנה הבינלאומית למניעת הפצת נשק גרעיני (NPT). בנוסף לפיתוח נשק גרעיני עוסקת פקיסטן גם בפיתוח אמצעי שיגור, כגון טילים בליסטיים וטילי שיוט בעלי יכולת נשיאת ראשי קרב גרעיניים. דו"חות מחקר עדכניים ב-2011 הצביעו על האצת פיתוח הטילים הללו. סוגי הטילים הבולטים שפיתחה הם ה"גאורי" שמגיע לטווח של 1,300 קילומטרים (ומתבסס על הדגם של הטיל הצפון קוריאני שעליו מתבסס גם ה"שיהאב 3" האיראני), ה"גאורי 2" שמגיע לטווח של 2,000 קילומטרים, וה"שאהין 2" שמגיע לטווח של 2,500 קילומטרים.
מלחמת ארצות הברית באפגניסטן והשלכותיה
לאחר פלישת ארצות הברית לאפגניסטן השכנה ובזמן מלחמת אפגניסטן ובמיוחד קרב טורה בורה ולאחריו, ברחו בכירי ארגוני הטרור האסלאמיסטיים אל-קאעידה והטליבאן אל פקיסטן, שם נהנו מתמיכה של אזרחים רבים. בכך החליפה פקיסטן את אפגניסטן כמקום מקלט ובסיס פעולה לארגוני טרור אלה, שביצעו פיגועים נגד השלטונות של שתי המדינות ונגד כוחות מדינות המערב באפגניסטן. בתגובה, נהגה ארצות הברית לתקוף יעדים לאורך הגבול של פקיסטן עם אפגניסטן, בעיקר באמצעות מטוסים וכלי טיס בלתי מאוישים. בתחילת שנת 2009 נחתם הסכם הפסקת אש בין הטליבאן בפקיסטן לצבא הפקיסטני לפיו הטליבאן מפסיק לבצע פיגועים, ובתמורה מוחלים חוקי השריעה על עמק סוואט המרוחק כעשרות קילומטרים מהבירה וממתקני גרעין.
ב-17 באוקטובר 2009 החל הצבא הפקיסטני במתקפה נוספת, הפעם בקנה מידה גדול הרבה יותר, שכלל כ-30,000 חיילים, על כ-10,000 לוחמי טליבאן שנמצאו במעוזים בצפון מערב פקיסטן, וזאת לאחר פיגועים רבים נוספים שביצעו, שבהם נהרגו יותר מ-200 אנשים תוך שבוע. בין היתר, הצליחו מחבלי טליבאן להשתלט גם על מבנה של המטה הכללי של הצבא בפקיסטן. בין המטרות של המתקפה, הייתה תפיסה או חיסול של המפקד החדש של הטליבאן בפקיסטן, חקימוללה מחסוד, ובמידה מועטה יותר, תפיסה או חיסול של מפקדי אל קאעידה שברחו מאפגניסטן.
ב-10 ביולי 2011 הודיעה ארצות הברית על עיכוב העברת 800 מיליון דולרים לצבא פקיסטן, בעקבות החלטת פקיסטן לגרש משטחה מאמני-צבא אמריקנים, וכן עקב היעדר טיפול פקיסטני משביע רצון לדעתה של ארצות הברית בגורמי הטרור של הטליבאן ואל-קאעידה. הסיוע יינתן לדברי ארצות הברית, רק אם היחסים בין שתי המדינות ישתפרו, ואם פקיסטן תפעל באופן תקיף וחמור יותר למגר את הטרור בתחומה.
ארצות הברית הכריזה על סיום המלחמה באפגניסטן בשנת 2014.
לאחר המלחמה
המלחמה בצפון-מערב פקיסטן הפכה לסכסוך בעצימות נמוכה יחסית. התקיפות האוויריות של ארצות הברית בפקיסטן פסקו בשנת 2018. נסיגת כוחות ארצות הברית מאפגניסטן הושלמה באוגוסט 2021.
ב-10 באפריל 2022, הפרלמנט בפקיסטן הדיח את עימראן חאן מתפקידו כראש הממשלה בהצבעת אי-אמון. בכך המשיך חאן מסורת פוליטית ארוכת שנים: ב-75 שנות קיומה של פקיסטן, שום ראש ממשלה בה לא השלים את כהונתו. עם זאת, הוא היה הראשון שהודח בהצבעת אי-אמון. אחד נתלה (זולפיקר עלי בהוטו) שנייה (בנזיר בהוטו, בתו של התלוי) יצאה לגלות לפני שחזרה הביתה ונרצחה, שלישי הושלך לכלא לפני שהורשה לצאת לגלות. צבא פקיסטן חזר והתערב, שלוש פעמים בהפיכה מלאה, פעמים אחרות באיומים ובלחץ. הוא הוחלף בשהבז שריף.
ב-9 במאי 2023 נעצר ראש הממשלה לשעבר עימראן חאן כשיש נגדו עשרות אישומים, שלטענתו הם דרך השלטון החדש למנוע ממנו חזרה לחיים הפוליטיים, ובעקבות מעצרו קראה מפלגתו של חאן, PTI, לצאת ולהפגין ברחובות. מעצר זה חולל מחאות אלימות בהם 8 בני אדם נהרגו ו-2,800 אנשים נעצרו.
פוליטיקה וממשל
פקיסטן היא רפובליקה אסלאמית ודמוקרטיה פרלמנטרית ופדרציה.
ראש המדינה הוא נשיא פקיסטן הנבחר אחת לחמש שנים על ידי הפרלמנט הארצי ונציגים מן מחוזות המדינה. תפקידו בעיקר סמלי והוא המפקד הרשמי של הכוחות המזוינים של פקיסטן (בפועל ראש ממשלת פקיסטן הוא זה שממנה בעלי תפקידים בצבא). ראש ממשלה אמנם מהווה הסמכות הביצועית העליונה, אך הוא חייב להיוועץ עם הנשיא על מרבית ממהלכיו. סמכות נוספת של הנשיא היא חנינת אסירים. לפי החוקה, הנשיא חייב להיות מוסלמי. הפרלמנט יכול להדיח את הנשיא ברוב של שני שלישים מחבריו.
ראש הממשלה הוא לרוב מנהיג מפלגת הרוב או המפלגה הגדולה ביותר באספה הלאומית. ראש הממשלה נבחר על ידי הפרלמנט ומייעץ לנשיא המרכיב את הממשלה. החל משנת 1994 ישנם כ-33 משרדי ממשלה שונים.
הפרלמנט של פקיסטן מורכב משני בתים: הסנאט (הבית העליון) אשר מכיל 103 נציגים הנבחרים בשיטת הקול היחיד הנייד על ידי הפרלמנטים של המחוזות (כאשר לכל מחוז יש ייצוג שווה), והאספה הלאומית (הבית התחתון) אשר מכיל 342 נציגים הנבחרים בשיטה הרובנית אחת לחמש שנים. הנשיא וראש הממשלה יכולים לפזר את הפרלמנט בהתאם לחוקה.
יחסי חוץ
כמדינה המוסלמית השנייה בגודלה בעולם (אחרי אינדונזיה) וכבעלת ארסנל נרחב של נשק גרעיני, לפקיסטן יש תפקיד חשוב בקהילה הבינלאומית. בשנת 2004 הפכה פקיסטן לשותפה משמעותית של נאט"ו במלחמה העולמית בטרור. לפקיסטן יש יחסים מתוחים מאוד עם שכנתה הודו לאור הסכסוך הטריטוריאלי על קשמיר. בשל מתיחות זו, פקיסטן מקיימת יחסים הדוקים מאוד עם טורקיה ואיראן. מדינה נוספת המקיימת יחסים טובים עם פקיסטן היא ערב הסעודית. פקיסטן היא מדינה בעלת השפעה רבה בסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית, למרות שאינה חתומה על האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני.
לאורך המלחמה הקרה פקיסטן החזיקה בעמדות פרו-אמריקניות ואנטי-סובייטיות, אך חיזקה את יחסיה עם רוסיה מאז שנת 1999 ויחסיה עם ארצות הברית חוו עליות ומורדות רבים.
כלכלה
פקיסטן מיושבת בצפיפות וסובלת מבעיות פוליטיות ודתיות קשות. היעדר השקעות חיצוניות והעימות היקר עם הודו גורמים למיתון. בשנים האחרונות, עם החבירה לארצות הברית במלחמתה נגד הטרור, מצבה הכלכלי השתפר וההשקעות הזרות חזרו למדינה. עם זאת היא עדיין סובלת מעוני, שיעור אבטלה גבוה (כ-15%) ואינפלציה (כ-16%). המטבע בפקיסטן הוא רופיה פקיסטנית. למרות זאת, פקיסטן נמנית בין ה"Next Eleven" - אחת מאחת עשרה הכלכלות שעתידות, לפי השערות אלו, להיות החזקות במאה ה-21. נכון ל-2010, התמ"ג לנפש בפקיסטן עומד על 2,400 דולר. מוצרי היצוא העיקריים שלה הם טקסטיל ושטיחים, אורז, מוצרי עור וכימיקלים.
שלטון מקומי
פקיסטן מחולקת לארבע פרובינציות, טריטוריה פדרלית וכן היא מנהלת את החלק הפקיסטני של קשמיר. ארבע הפרובינציות מחולקות ל-105 מחוזות משנה.
פרובינציות: בלוצ'יסטן, ח'ייבר פח'טונח'ווה (לשעבר: מחוז הספר הצפון מערבי), סינד, פונג'אב טריטוריות: טריטוריית הבירה של איסלמבאד האזורים הקשמיריים המנוהלים על ידי פקיסטן: אזאד קשמיר, גילגיט-בלטיסטן
גאוגרפיה
פקיסטן נמצאת בדרום אסיה, בצפון-מערבה של תת-היבשת ההודית, וגובלת בהודו בדרום-מזרח, ברפובליקה העממית של סין בצפון, באפגניסטן בצפון-מערב ובאיראן במערב. בדרום יש לפקיסטן קו חוף באורך של 1,046 קילומטר לאורך הים הערבי הפתוח לאוקיינוס ההודי.
מקור המים העיקרי של פקיסטן הוא נהר האינדוס, שמתחיל בהרי ההימלאיה, זורם כמעט למלוא אורכה של פקיסטן ונשפך לאוקיינוס ההודי בסוף דרכו. בצפון פקיסטן ישנם מספר נהרות גדולים נוספים אשר נשפכים לנהר האינדוס וביניהם תעלות ההשקיה. על נהר ההינדוס נבנה סכר טרבלה הענק. בנייתו התאפשרה בעקבות ההסכם (1960) עם הודו על חלוקת מימי הנהר. בניית הסכר הושלמה ב-1977 אחרי שהערימו למעלה מ-142 מיליון מטר מעוקב עפר, (ובכך הפך הסכר לסכר העפר הגדול ביותר לזמנו). גודל האגם המלאכותי הוא כ-40 קילומטר רבוע. האגם, הנהרות והתעלות הללו יוצרים את מערכת ההשקיה הגדולה בעולם.
האזורים הצפוניים וצפון-מערביים של המדינה הם הרריים ובחלק הפקיסטני של קשמיר נמצאת הפסגה השנייה בגובהה בעולם ה-K2. בדרום מזרח, הגבול עם הודו עובר דרך אזורים מדבריים. אזור בלוצ'יסטן, הנמצא במרכז החלק המערבי של המדינה הוא מישורי ומדברי בעיקרו. רובה של פנג'אב וסינד הם פוריים והחקלאות היא אחד מענפי הכלכלה החשובים בחבלים אלו.
האקלים במדינה מתאפיין בחורף קר ובקיץ חם. הטמפרטורות משתנות באורח קיצוני בין האזורים השונים במדינה. קו חוף הים בדרום מתאפיין במזג אוויר חם בעוד שהרי ההימלאיה בצפון מכוסי שלג כל השנה. מדרונות ההרים הפוריים מקבלים כמות משקעים נאה, בעוד שחלקים נרחבים במערב המדינה הם מדבר צחיח.
שיטפונות שהחלו ביולי 2010 ונגרמו עקב גשמי מונסון כבדים, פקדו את מחוזות: ח'ייבר פח'טונח'ווה, סינד, פנג'אב ובלוצ'יסטן והביאו לשיטפונות באזורים נרחבים של אגן הניקוז של נהר האינדוס. השטח המוצף הגיע לכ-800,000 קילומטרים רבועים, כחמישית משטחה של פקיסטן. נגרם נזק של 43 מיליארד דולר ונהרגו למעלה מ-1,781 אנשים.
העיירה מורי, שנבתה על ידי הבריטים בתקופה הקולוניאלית כמחנה לחיילים, נחשבת כאתר נופש פופולרי בצפון המדינה. בשנת 2022, בעקבות סערה קשה, נספו 22 פקיסטנים בדרך למורי. סערת הענק כונתה "חסרת תקדים" ופקיסטן כולה הייתה אבלה. האזור ההררי הייחודי לצפון המדינה הקשה על המטיילים לעלות לעיירה, בליל ה-08/01 התגברה הסערה והפילה עצים על מכוניות המטיילים, כ-1000 מכוניות נתקעו בשלג ובתנאים הקשים. בבוקר היום למחרת, כשהתבררו ממדי האסון, הוכרז השביל במעלה ההר כאזור אסון.
דמוגרפיה
פקיסטן היא המדינה החמישית בגודל אוכלוסייתה בעולם עם כ-247 מיליון תושבים. שיעור הפריון עומד על 3.4 ילדים לאישה. עובדות אלו, יחד עם הגידול הטבעי הגבוה של פקיסטן (1.8%), עלול לגרום להתפוצצות אוכלוסין במדינה. אם קצב הגידול הטבעי ימשיך ברמתו הנוכחית, עד שנת 2030 תהיה פקיסטן המדינה המוסלמית הגדולה בעולם, ובשנת 2050, המדינה השלישית בגודל אוכלוסייתה בעולם. תוחלת החיים במדינה היא, נכון לשנת 2021, 68.6 שנים לנשים ו-64 לגברים.
דת בפקיסטן
כ-95% מהפקיסטנים הם מוסלמים. מרביתם סונים, עם מיעוט שיעי שמוערך בכ-10% עד 20% מהאוכלוסייה, וכ-2% אחמדים. יש מספר מצומצם של מיעוטים שונים, בעיקר הינדים (1.6%), נוצרים (1.6%) ומעט סיקים ובודהיסטים.
יהדות פקיסטן
בתחילת המאה ה-20 חיו בעיר קאראצ'י כ-2,500 יהודים ועוד כמה עשרות בעיר פשאוור. רובם המכריע עלו לישראל לאחר הקמת המדינה. קהילה יהודית קטנה מתגוררת עדיין בקראצ'י.
שפה
השפה הרשמית היא אורדו. אנגלית משמשת בתור שפת הממשלה, העסקים הגדולים והאליטה המשכילה. כל האוניברסיטאות במדינה מלמדות באנגלית. אורדו משמשת כשפתם של פשוטי העם. פרט לשפות אלה, כמעט כל הפקיסטנים דוברים שפות נוספות, כגון פאשטו (בעיקר פתאנים), פנג'אבי ועוד.
תרבות
התרבות הפקיסטנית מגוונת מאוד. המקור לרב-תרבותיות נמצא בכיבושים הרבים שעברו על האזור הזה. העמים הכובשים השתנו במהלך השנים וכך תרמו מתרבותם לאזור. בין הכובשים ניתן למנות את: ההונים, פרסים, ערבים, טורקים, מונגולים, אנגלים וכמה עמים נוספים.
למרות היחסים המתוחים עם הודו, הסרטים ההודים פופולריים מאוד בפקיסטן. הקרנת סרטים אלה אסורה על-פי החוק, אך למרות זאת ניתן למצוא רבים מהם בקלות רבה במדינה. תעשיית הקולנוע המקומית נקראת לוליווד (Lollywood), ומייצרת בערך 40 סרטים באורך מלא מדי שנה. המוזיקה גם היא פופולרית מאוד והרוב אוהבים מוזיקה מקומית או מערבית. יש גם ניסיונות לשלב בין השתיים.
הגלובליזציה הגדילה את השפעת המערב על התרבות הפקיסטנית. רשתות מזון מהיר כמו מקדונלד'ס ופיצה האט הקימו סניפים רבים במדינה. בו בזמן קיימות תנועות המתנגדות לגלובליזציה וקוראות לחזרה לערכים הישנים.
פזורה פקיסטנית גדולה חיה בחו"ל, בעיקר בממלכה המאוחדת, ארצות הברית, קנדה ואוסטרליה. מספר לא מבוטל של פקיסטנים חי במזרח התיכון. המהגרים משפיעים על פקיסטן בהבאת רעיונות חדשים והשקעות חוץ דולריות.
ענף הספורט החשוב ביותר הוא הקריקט ונבחרת פקיסטן אף זכתה פעם אחת בגביע בינלאומי בענף זה. הוקי שדה נמנה גם הוא עם ענפי הספורט הפופולריים.
אלאונור ד'אסמיר ד'אולברוז
ביוגרפיה
סופיה דורותיאה נולדה ב-3 בינואר 1639 בדה-סוור, לאלכסנדר השני ד'אסמיר, אדון ד'אולברוז ולז'אקוט פוסאר דה וונדרי. אלאונור שירתה בפריז כבת לוויה של מארי דה לה טור ד'אוברן, דוכסית טואר, ובשנת 1664 היא נפגשה עם גאורג וילהלם, דוכס בראונשווייג-לינבורג שהתאהב בה מיד. בעקבות החלטתו של גאורג וילהלם להתחתן עם אלאונור בנישואים מורגנטיים, ויתר גאורג וילהלם על רוב נחלותיו, ואחיו יוהאן פרידריך, דוכס בראונשווייג-לינבורג עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1682 התחתנה בתו של גאורג וילהלם סופיה דורותיאה עם אחיינו גאורג לודוויג, וכך הצליח גאורג לודוויג לאחד את כל חלקי הדוכסות. אמו של גאורג לודוויג התנגדה בהתחלה לשידוך משום שאמה של הכלה הייתה פילגש מהאצולה הנמוכה, אולם היא התרככה לבסוף כאשר הבינה את התועלת שהנישואים יביאו למשפחה. בשנת 1705 מת בעלה גאורג וילהלם, וחתנה גאורג לודוויג, הנסיך הבוחר מהנובר איחד את כל נחלות בית הנובר. בשנת 1714 הפך חתנה למלך בריטניה, וב-5 בפברואר 1722 מתה אלאונור בצלה.
בית תנורא
בית תנורא (נקרא גם: באר תנורא) היא כפר יהודי לשעבר ואשורי בהווה הממוקם במחוז ברווארי באזור מנהלי דהוכ בכורדיסטן העיראקית.
שם היישוב
השם "בית תנורא" מקושר לתנורים החפורים באדמה שאפיינו את הכפר. יש מקורות בהם השם נכתב "בי תנורא". מרדכי סיידוף בן הכפר טוען כי השם צריך להיות "ביתא נורא", שמשמעו "בית האש".