cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הניו יורק טיימס
תדמית
תפישות הציבור לגבי אמינות הטיימס – כמו גם כלפי רוב כלי התקשורת בארצות הברית – ירדה בקרב הקהל האמריקני לפחות החל משנת 2004. סקר של מרכז המחקר פיו מ-2012 בחן את תפיסת אמינותם של ארגוני חדשות שונים. בקרב הנשאלים שנתנו דירוג, 49% אמרו כי הם מאמינים ל"כל או רוב" הדיווחים של הטיימס, בעוד 50% אינם מסכימים עם דיווחיו. 19% מהנשאלים העידו שאינם יכולים לדרג את אמינות העיתון. שיעורים אלו דומים לאלו של העיתון USA Today. לדברי אנליסטית התקשורת ברוק גלדסטון של WNYC, במאמר שכתבה בטיימס, את הירידה באמון הציבור האמריקאי כלפי תקשורת ההמונים ניתן להסביר (1) על ידי עליית החדשות המקוטבות ותיבות התהודה באינטרנט; (2) ירידה באמון הציבור בכלל הארגונים המוסדיים של ארצות הברית; (3) על ידי העובדה ש"אמריקאים אומרים שהם רוצים דיוק וחוסר משוא פנים, אך הסקרים מצביעים על כך שלמעשה, רובנו מחפשים אישור לדיעותינו".
פרסים
הניו יורק טיימס זכה ב-130 פרסי פוליצר, כמעט פי שניים מהבא אחריו (הוושינגטון פוסט). הפרס מוענק על הצטיינות בעיתונות במגוון קטגוריות. כמו כן, נכון ל-2014, זכה העיתון בשלושה פרסי פיבודי ושניים נוספים במשותף עם זוכים נוספים. פרסי פיבודי ניתנים על הישגים בטלוויזיה, ברדיו ובמדיה המקוונת.
עונת 1947/1948 בלה ליגה
עונת 1947/1948 הייתה העונה ה-17 של לה ליגה שהיא הליגה הספרדית הבכירה בכדורגל. העונה החלה ב-21 בספטמבר 1947 והסתיימה ב-11 באפריל 1948.
הליגה כללה 14 קבוצות.
מליגת המשנה עלו ז'ימנסטיק טרגונה, אלקויאנו וריאל סוסיאדד.
ברצלונה זכתה בתואר בפעם השלישית בתולדות המועדון.
ריאל סוסיאדד וספורטינג חיחון ירדו לליגת משנה בסוף העונה.
כדורגלנים מצטיינים
בהתאם לנתונים הרשמיים של LFP פהיניו, סלטה ויגו כבש 21 שערים ב-22 משחקים זכה בתואר מלך השערים. בהתאם לנתוני עיתון ספרט MARCA הוא כבש 23 שערים.
חואן סמבודיו ולסקו מברצלונה היה השוער הטוב של העונה. הוא ספג 31 שערים ב-26 משחקים.
Bachelor Boy
"Bachelor Boy" (בעברית: "נער רווק") הוא שיר של קליף ריצ'רד והצלליות. הוא הפך ללהיט כשיצא בצד ב' של הסינגל "The Next Time". שני צדי התקליט יועדו למצעדים, ולכן שני השירים זכו לקידום מכירות. בחלק מהמדינות "Bachelor Boy" היה הלהיט המצליח יותר מבין השניים. הסינגל שהה שלושה שבועות בראש מצעד הסינגלים הבריטי בינואר 1963, וזכה להצלחה בינלאומית פרט לארצות הברית. שני צדי התקליט נכללו באלבום "Summer Holiday", פסקול הסרט באותו שם. את השיר כתבו ברוס ולץ' מהצלליות וקליף ריצ'רד.
בממלכה המאוחדת היה הסינגל הראשון משלושה להיטים מתוך הסרט המוזיקלי "חופשת קיץ" שהגיעו לראש המצעד. האחרים היו "Summer Holiday" ו-"Foot Tapper". הסרט היה המצליח ביותר בקופות הכרטיסים באותה שנה.
את מקומו בראש מצעד הפזמונים תפס הסינגל של הצלליות ""Dance On!".
השיר עוסק באב המייעץ לבנו "להישאר רווק עד יום מותו". ריצ'רד אמר מאוחר יותר שהוא לא ציפה שהשיר יהיה נבואי. בעוד שריצ'רד עצמו מעולם לא התחתן, השיר אינו שולל נישואים. בשורות האחרונות נאמר "אתחתן, יהיו לי אישה וילד... אבל עד אז אשאר רווק".
מצעדים
הטבלה כוללת את המדינות בהן השיר "Bachelor Boy" צעד במצעד בנפרד מהשיר "The Next Time".
הוחו ואן דן ואל באקה
הוחו מאוריס ואן דן ואל באקה (בהולנדית: Hugo Maurice van den Wall Bake; 18 במרץ 1913 – 22 בינואר 1981) היה לוטננט אדמירל הולנדי אשר שימש כמפקד הצי המלכותי ההולנדי, ולאחר מכן כיושב ראש מטה ההגנה המאוחד (מקביל לרמטכ"ל).
ביוגרפיה
באקה נולד בארנהם ב-18 במרץ 1913, כבן למשפחת אצולה ותיקה בעלת רקע צבאי עשיר. אביו שרת כקצין תותחנים בכיר, ואחיו הגדול הוא הגנרל אלכסנדר ואסמר ואן דן ואל באקה. ב-1930 הוא החל ללמוד באקדמיית הצי המלכותי ההולנדי, וב-1933 התגייס לצי המלכותי ההולנדי. ב-1930 החל את הכשרתו במכון הימי המלכותי ההולנדי. ב-1933 הוא נשלח לאיי הודו המזרחיים ההולנדיים ושירת שם עד סוף מלחמת העולם השנייה. בין 1953–1954 הוא שימש כמפקד הספינה Hr.Ms. de Ruyter, ולאחר מכן שימש כמפקד ה-Hr.Ms. Evertsen עד 1955. ב-1961 הוא מונה למפקד הסיירת הקלה Hr.Ms. De Zeven Provinciën, וב-1963 נשלח לשמש כנספח הצבאי ההולנדי בארצות הברית, ובמקביל שימש כנציג הולנד במפקדת נאט"ו. ב-1967 הוא מונה למפקד הצי ההולנדי. ב-1968 הוא מונה ליושב ראש מטה ההגנה המאוחד (מקביל לרמטכ"ל) וכיהן בתפקיד עד פרישתו ב-1972.
Libra
אלבום זה הוא אלבומה הראשון עם חברת התקליטים החדשה שלה לאחר שפוטרה מחברת התקליטים הקודמת שלה לאור כישלון אלבומה הקודם. שם האלבום קרוי על שם המזל של ברקסטון בגלגל המזלות: מזל מאזניים.
הצלחה מסחרית
האלבום הגיע עם יציאתו למקום הרביעי בארצות הברית עם מכירות של 114 אלף עותקים ובכך הפך לאלבום הרביעי שלה שנכנס לחמישייה הפותחת במדינה ולאלבום הראשון שלו מאז שנת 2000 שנכנס לחמישייה הפותחת במדינה ומוכר מעל 100 אלף עותקים בשבוע הראשון ליציאתו.
בנוסף האלבום פתח במקום השני ברשימת אלבומי האר אנד בי וההיפ-הופ של המדינה. בתוך 5 חודשים האלבום מכר 355 אלף עותקים ונכון להיום מכירותיו עומדות על חצי מיליון עותקים מה שמזכה אותו למעמד זהב.
מחלוקת עם חברת התקליטים
אלבום זה גם היה האלבום האחרון של ברקסטון עם חברת התקליטים בלאקגראונד. בינואר 2007 היא תבעה את ראש החברה בארי האנקרסון על 10 מיליון דולר בגין תמרון כדי שתעזוב את חברת התקליטים הקודמת שלה ותעבור אל שלו.
לטענתה הוא ניצל אותה כדי לחתום על חוזה של מספר אלבומים שנועד לשלול את זכויותיה בכך שלא העביר לה דוחות חשבונאיים ושיקר לגבי עסקאות שביצע. בפברואר 2007 העניין הוסדר בכך שברקסטון הסכימה לשלם מקדמה בסך 375 אלף דולר ולשלם תמלוגים מהאלבום הבא שלה להאנקרסון על מנת שתוכל להשתחרר מהחוזה.
בן ציון ליבר
בן ציון ליבר (אנגלית Benzion Liber, יידיש בן ציון ליבער; 6 בספטמבר 1875 - 6 ביוני 1958) היה רופא, פסיכיאטר, סקסולוג, מחנך, אנרכיסט, סופר, מו"ל ומחזאי.
ביוגרפיה
בן ציון נולד ביאשי שברומניה בשנת 1875, ליצחק ואסתר (סטרול) לִיבּרֶסקוֹ (Librescu). אביו היה סוחר ואמו הילרית ומספרת סיפורים. הוריו היו חילונים שראו עצמם רומנים לא פחות מיהודים והיו קשורים לתיאטרון גולדפדן היידי ביאשי, אך לא דיברו יידיש בבית. בגיל צעיר מאוד הוא הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית הרומנית והחל לכתוב מאמרים לעיתונות שמאל. הוא שירת בצבא ככתב צבאי ונכלא לתשעה חודשים בכלא צבאי על הטפה לאנרכיזם. אחרי השחרור היגר עם הוריו לפריז, בה לימים החל ללמוד רפואה. באמצע שנות העשרים שלו חזרו הוריו לרומניה אך הוא נסע לווינה להשלים את לימודי הרפואה. בשנת 1904, שב ליבר לצרפת ונשא את אהבת נעוריו רוזילין פיסקוס (Fiscus). מפריז היגר הזוג לניו יורק, בה נולד להם בנם יחידם ארמור, ששמו מורה על גישתם האנרכיסטית של הוריו (ארמור מלשון amour libre, תנועת האהבה החופשית ).
בניו יורק עסק בן ציון כרופא כללי. באמצע שנות השלושים לחייו השלים ליבר את לימודי הפסיכיאטריה ולימים הפנה את רוב עיסוקו לטיפול נפשי ובהוראה בבתי ספר לרפואה פסיכיאטרית. הוא שימש כמנהל מחלקת בריאות הנפש בבית החולים Polyclinc בניו יורק, והתנגד לפרויד ודגל במה שהוא כינה שיטת הטיפול הרציונלי.
הוא גם כיהן כגזבר הצלב האדום האנרכיסטי, ארגון שתמך באסירים פוליטיים באימפריה הרוסית. הוא למד ציור עם רוברט הנרי, ונחשב אמן חובבני טוב.
ליבר היה חילוני מוצהר שלחם בכל הדתות ובנציגיהם ובהשפעתם על החברה, בעיקר בנושא ילודה ונישואי בוסר. הוא דיבר רומנית, צרפתית, גרמנית, יידיש ואנגלית.
הגירה לארצות הברית
המעבר מפריז ווינה האירופיות לניו יורק הרעשנית, המלוכלכת והוולגרית, לא היה קל עבורו, אך מיד הוא הפשיל שרווליו ולמד את השפות המקומיות, יידיש ואנגלית, והחל לעבור את המבחנים לקבלת רישיון רפואה. התמחותו הייתה ברפואה מונעת. בתקופה זו הוא שינה את שמו מליברסקו הרומני לליבר היהודי, כי מהגרים רבים התקשו בהגיית שמו ונמנעו מלבוא אליו.
עם קבלת הרישיון פתח ליבר משרד בלואר איסט סייד בו טיפל במהגרים מכל המגזרים חינם אין כסף, והתמקד ברפואה מונעת. הוא האמין שרוב המחלות נובעות מאורח חיים לא בריא ולא נכון, הן פיזית והן מנטלית, והמליץ למטופליו על אוויר צח, פעילות גופנית, אכילה מבוקרת וצמחונית ולהימנע מלחצים נפשיים. בנוסף הוא גם עסק בפעילות ציבורית לטובת מהגרים, בעיקר יהודים ממדינת הולדתו, בשיפור תנאיהם בדיור, שכר והשכלה, וזכה לכינוי The People's Doctor ׁ(רופא העם).
הדרכה רפואית ומינית
בשנת 1910 החל ליבר להוציא לאור מגזין רפואי ביידיש בשם "אונזער געזונד" ("הבריאות שלנו") שלאחר מכן שונה שמו ל"דאָס ראַציאָנאַלע לעבן" ("החיים הרציונליים"). המגזין קידם את רעיונותיו וזכה לתפוצה רחבה בארצות הברית ובאירופה. במגזין ליבר גם כתב אודות יחסי מין ואמצעי מניעה, בעיקר כדי למנוע מחלות המין שהיו למגפה בקרב המהגרים היהודים באותה תקופה. לפי ההערכה, בשנת 1901 לבדה, היו בקרב המהגרים כמאה שישים אלף נגועים חדשים במחלות מין (כמו עגבת, זיבה והרפס), בעיקר בגלל חוסר ידע והדרכה מינית. המגזין זכה להמלצת הדירקטוריון החינוכי של מדינת ניו יורק ששיבח אותו על שעוזר להפיץ מידע רפואי עדכני ומדויק ובכך עוזר, בין היתר, להפחית את מחלות המין בקרב המהגרים. גם משרד הבריאות של מדינת ניו יורק המליץ על המגזין כמקור חשוב ומדויק לרפואה עדכנית. ליבר היה גם מהראשונים שתמכו ועודדו אמצעי מניעה, וסיפק למטופליו אמצעי מניעה בניגוד לחוק.
בשנת 1918 פרסם ליבר מדריך מין מפורט ביידיש בשם "דאס געשלעכטס לעבען פון מאן און פרוי" ("חיי המין בין גבר לאשה") שנועד להרחיב את הידע המיני בקרב המהגרים היהודים שהיגרו מעיירות יהודיות מסורתיות לארה״ב המתירנית, נטולי הדרכה מינית. ליבר ראה בספר זה תרומה לעם היהודי, וכתב בעמוד הראשון שספר זה הוא "א מתנה דעם אידישען פאלק" (מתנה לעם היהודי).
בספרו הוא גם מתפלמס עם הרפואה המדיצינית דאז ועם התרבות השמרנית-דתית הנפוצה. באחד המאמרים שפרסם במגזין Birth Control Review, המגזין שהיה השופר של עידוד בקרת ילודה, כותב ליבר:
הלך הרוח הזה קיים בספר.
ליבר היה מהרופאים היהודים הראשונים בארצות הברית שהתנגדו לברית מילה, וביקרו נוהג זה בחריפות לציבור דוברי היידיש. בשנת 1907 פרסם ליבר מאמר בפרייע ארבעטער שטימע, כתב העת האנרכיסטי הוותיק ביותר ביידיש, בו הוא תוקף בחריפות את צביעותם של החילונים המודרניים המלים את בניהם על אף היותם נעדרים כל אמונה דתית, טוען שברית המילה איננה נחוצה לבריאות הילד, וקורא להם להשליך מעליהם את כל הלכלוך ("שמוץ") שהם ירשו מהדורות הקודמים, ולהתעמת עם החיים בפתיחות וביושרה. הוא מכנה את ברית המילה "אקט של ברוטליות ובושה" ומסיק שברית המילה היא "תחליף לקרבן אדם". מאמר זה נדפס שוב ב"אונזער געזונט", 1913. כך הוא גם כותב בספרו "דאס געשלעכטס":
בסוף הספר הוא פרסם כשישים תמונות ואיורים, על מחלות מין, מבנה הגוף הנשי ועוד. איורים אלו גרמו לכך שחודש אחר פרסום הספר משרד הדואר אסר עליו להפיץ את הספר כי הוא עובר על חוק קומסטוק למניעת הפצת דברים בוטים ולא מוסריים דרך הדואר. כל מאמציו לשכנע את הפקידים ברצינות הספר ובנחיצותו הציבורית עלו בתוהו.
שלוש שנים אחר כך, בשנת 1922, אושר לו להפיץ את הספר בתנאי שיצנזר תמונות בוטות וקטעים בוטים. הוא עשה זאת (כגון בחלק על מניעת הריון נמנע ליבר מלפרט את אמצעי המניעה השונים, האסורים על פי החוק), אך ציין: ״אני מקוה שלפחות במהדורה הארופאית יתאפשר לי לפרט את מגוון אמצעי המניעה העומדים לרשות הזוגות.״
ליבר אולץ למחוק את הקטע בצבע שחור וביקש מהמדפיס במהדורה השנייה להשאיר את הקטע חלק לאות מחאה על הצנזורה, והוסיף: ״למען ידע הקורא כי כאן היה אמור להיות רשימת אמצעי מניעה.״
חינוך
בן ציון ליבר היה שותף להקמת בית הספר המודרני הראשון ע"ש ובהשראת פרנסיסקו פרר, בשנת 1911, ובנו ארמור היה ראשון התלמידים. את בית הספר הקימו קבוצת אנרכיסטים שהמכנה המשותף ביניהם היה האמונה בחינוך חופשי ודמוקרטי. מספר חודשים אחר כך, מסיבה לא ידועה, הוציא ליבר את בנו מבית הספר ולימד אותו יחד עם עוד מספר ילדים בבית.
את משנתו החינוכית שטח ליבר בספרו The Child and the Home: Essays on the Rational Upbringing of Children, בו הוא מקיף את כל הנושאים הקשורים בגידול ילד מלידתו ועד בגרותו. הספר התבסס על ניסיונו האישי של ליבר בחינוך ולימוד הילדים בביתו, והרבה רעיונות בו היו חדשים ונועזים לתקופה בה הוא נכתב. הספר מסביר את עקרונות החינוך הרציונלי: השמת הילד במרכז, לתת לו להרגיש אחראי לעתידו, לאפשר לו חשיבה חופשית ולעודד את סקרנותו הטבעית, וללמד אותו בהתאם לשאלותיו וחקירותיו. וכמובן, גידולו בסביבה בריאה, עם אוויר צח, טיולי טבע, תזונה נכונה, צמחונות והיגיינה מרבית.
ליבר לא ראה עצמו כמורה ומלמד אלא כמנטור ומכוון. הוא נהג לצאת עם התלמידים לשדות, מוזיאונים, גלריות ולתת להם להרחיב את השכלתם לבדם. הוא עורר דיונים על קפיטליזם וסוציאליזם ועודד אימוץ ערכי שוויון וזכויות שוויוניות בין כל בני האדם, עם נטייה לכיון הג'ורג'יזם.
השקפת עולם
ליבר היה בראש ובראשונה אנרכיסט סוציאליסטי ששילב טרוצקיזם וג'ורג'יזם. אולם לא הצטרף באופן פורמלי לשום ארגון שמאלי, בעיקר כדי לשמור על חופש דעה ופעולה. ליבר היה ממקימי קומונת Free Acres בניו ג'רזי שהקים בולטן הול, תלמידו של הנרי ג'ורג', בה נהג מס אחיד ותשלום מסוים על שכירת הבתים. ליבר נהג לבלות שם את הקיץ עם בני משפחתו. בשונה מחבריו אמה גולדמן ואלכסנדר ברקמן, שהשתתף עימם בהקמת בית הספר פרר, בהפגנות הכורים בקולורדו ובפעילויות רבות אחרות, שהתנגדו בסופו של דבר לבולשביקים ברוסיה, תמך ליבר בסטלין ובשלטון הקומוניסטי ברומניה, אם כי באופן מסויג, וקומם עליו את האנרכיסטים היהודים בעיקר
הוא נהג להרצות באופן קבוע לארגוני שמאל על בריאות הנפש. לתלמידיו הצעירים חדורי ההתלהבות המהפכנית היה אומר תמיד: אתה רוצים לעשות מהפכה עולמית, קודם תעשו מהפכה בתוככם.
את הצמחונות הוא ראה כחלק מתפיסת עולם כוללת של זכויות ויחס אנושי לזולת.
יחסו לציונות היה אוהד בתחילה והצטנן עם השנים בגלל החשש שמדינה יהודית תפגע בתושבים הערבים בארץ ישראל.
מותו
ב-6 ביוני 1958 נסע עם רוזילין רעיתו לביתם במנהטן חזרה מביקור בברוקלין, ולפתע לקה בהתקף לב. הוא הטה את הרכב בזהירות לצד הכביש כדי לא לגרום לתאונה, ומת.
ספריו ומחזותיו
ליבר כתב ופרסם והוציא לאור ספרים רבים באנגלית, יידיש, גרמנית וצרפתית, שלושה מחזות, ומאמרים שהתפרסמו בז׳ורנאלים רפואיים שונים.
מחזות
"דער זומפ" (הבִּצָּה), מחזה ביידיש בארבעה חלקים, 1913.
ב-1918 הוא גם החל לתרגם ליידיש את "המעגל", מחזה מאת ארתור שניצלר, וקרא לו "דער טאנץ" (הריקוד).
אלק פאלוש
אלק פאלוש (במקור עד 1903 פרידמן, בהונגרית: Falus Elek; אורושהזה, 26 בדצמבר 1883 – בודפשט, 17 במאי 1950 ) היה גרפיקאי יהודי-הונגרי, אמן, מעצב תפאורות. אחד הנציגים הבולטים של מאיירי ספרים ההונגרים.
קורות חיים
אלק פאלוש למד בבית הספר לציור אומנותי בבודפשט, בכל קיץ צייר במושבת האומנות בבאיה מארה, ואחר כך עבד אצל הצייר והמורה לציור טיוואדר זמפלני במושבת האמנים בסולנוק. משנת 1904 הוא הציג את עבודותיו בסגנון ארט נובו בהונגריה. הוא צבר ניסיון בנסיעותיו למינכן, וללונדון, ועבד כמעצב תעשייתי וכמאייר בלונדון. מאוחר יותר פעל כמעצב פנים בברלין. בהונגריה הוא משך את תשומת הלב בעיקר עם כרזותיו האומנותיות ועם עטיפות הספרים שצייר/אייר, תוך שימוש מוצלח במוטיבים עממיים הונגריים.
משנת 1909, אייר את כתב העת ניוגט ואת הספרים שהוצאו על ידי המגזין. הוא היה בין מקימי מושבת האמנים בקצ'קמט (1909) יחד עם ציירים אחרים ממושבת האמנים של באיה מארה ובניהולו של הצייר ההונגרי-יהודי בלה איוואני-גרינוולד. הוא מונה שם לראש בית המלאכה לאריגת שטיחים. בהמשך עסק בעיצוב פנים (האודיטוריום של תיאטרון מרכז העיר) ובתכנון ביתנים לתערוכות. הוא עיצב את התפאורות להצגות תיאטרון הקומדיה של בודפשט כמו לשמשל להצגות פרי עטם של מלכיאור לנדיאל: טייפון ושל פרנץ מולנר: שומר הראש. גם תכנון עיצובי הקרמיקה ועיצובי השטיחים שלו זכו להצלחות גדולות והוא היה גם מעצב קישוטי בניינים ומעצב פנים פופולרי בחוגי הבורגנות הגבוהה.
אנדור אדוריאן
אנדור אדוריאן (במקור לקנבכר-Lakenbacher), בשמו הספרותי Badaud (בהונגרית: Adorján Andor; סומבטהיי, 27 במאי 1883 – אובון בצפון צרפת, 7 בפברואר 1966) היה סופר, עיתונאי, מתרגם ספרותי, מבקר יהודי-הונגרי.
לימודיו
אנדור לקנבכר נולד במשפחה יהודית כבנם של פילפ לקנבכר, סוחר עורות, ושל מלווין זינגר (1858–1940), היו לו חמישה אחים נוספים. הוא סיים את בית הספר היסודי בעיר הולדתו. המשפחה עברה לבודפשט בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-19. בין השנים 1900–1905 למד באוניברסיטה בבודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד) משפטים ומדע המדינה) וביקר, בין השאר, בסמינר "תרגילי סגנון הונגרי" של לאסלו נג'שי. בפריז למד בסורבון, בבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה וכן בבית הספר לעיתונאות של פריז. בשנת 1904, אימץ את השם אדוריאן. אחד מאחיו, אישטוואן גם כן החליף את שמו לאדוריאן. הוא השתמש גם ב"באדו" (Badaud) כשם ספרותי בדוי.
קריירה בהונגריה
בין 1910 לבין 1919 עבד כחבר מערכת של עיתון האשט. בשנים 1912–1913 היה כתב מלחמה במלחמת הבלקן, ובמלחמת העולם הראשונה. עבד בבלקן ככתב מלחמה עבור כמה עיתונים הונגרים ואחרים. באותה תקופה הייתה לאשתו גבריאל חנות אופנה צרפתית בשדרת אנדראשי.
בנוסף לעבודתו כעיתונאי, הוא תרגם ספרות אנגלית, ספרות גרמנית ובעיקר ספרות צרפתית להונגרית, לרבות יצירותיהם של ארתור קונאן דויל, האחים גונקור, פול הרוויו (Paul Hervieu), ז'ול ורן, מוריס מטרלינק, מקס בוקהרדט, אלפרד קאפי, אנטול פראנס עבור הוצאת למפל ואתנאום הוצאה לאור. לפני מלחמת העולם הראשונה יצאו לאור גם אחדים מספריו, חלקם ללא ציון שנת ההוצאה. יצירתו ההיסטורית הפופולרית היא "המאה של הרוקוקו", והיצירה שעוסקת במהפכה הצרפתית ובנפוליאון בשם "המהפיכה והקיסרות" (Forradalom és császárság) וכן ספרו הדן בארבעה עשר הגנרלים של ההיסטוריה האירופית מחניבעל ועד ארתור גרגאי. בשם: חיילים גדולים". יצירתו ההיסטורית הספרותית היא הספר "גורלות ומסלולים" (Sorsok és pályák): דיוקנאות ספרותיים, בו עסק בחייהם וביצירותיהם של סופרים ומשוררים צרפתים מהמאה ה-18 והמאה ה-19. בשנים 1912–1913 הוא ניהל יומן מלחמה במהלך מלחמת הבלקן ומלחמת העולם הראשונה לאחר מכן, אותו פרסם ב-1913 וב-1917 בהתאמה. שתי החוברות שלו, שפורסמו ללא ציון שנת הוצאה,
שייכות לספרות הבידור: בעוד שהראשונה מכילה אנקדוטות מחיי התיאטרון והאופרה בבודפשט, השנייה היא על המשפחה המלכותית האוסטרית והפוליטיקאים.
קריירה בצרפת
לאחר מלחמת העולם הראשונה חזרו אדוריאן ואשתו לצרפת, ב-1919 התיישבו דרך קבע בפריז, אך שמרו על דירתם בבודפשט לעוד כמה שנים. בפריז, אדוריאן הקים את סוכנות העיתונות "משרד עיתונות מזרח אירופה בע"מ" (East-Europe Távirati Iroda Rt), המשיך בעבודתו כעיתונאי והמשיך לעבוד בעיתוני אשט, Messageries Parisiennes, שנוסד על ידי Lucien Vogel ובשנות ה-30 ב-Vu et Lu שנוסד על ידי לוסיאן פוגל (Lucien Vogel). הוא היה עמיתו של לאסלו גארה במשרד המערכת של העיתון Vu et Lu. אדוריאן דיווח ללא הרף על אירועים הקשורים להונגריה בחו"ל בעיתונים ההונגרים. בין 1934 לבין 1939, הוא היה הכתב בפריז של השבועון "בוקר" (Reggel) שהופיע בבודפשט. בין השנים 1912 לבין 1934 פורסמו במגזין ניוגט בסך הכל אחד-עשר מכתביו. הוא כתב מאמרים גם בכתבי עת צרפתיים, גרמניים ושווייצריים.
כמתרגם, תרגם לצרפתית את הנערים מרחוב פאל, "השטן" ו"הברבור" מאת פרנץ מולנר, וכן את המחזה "טייפון" של מלכיאור לנדייל. הוא תרגם מספר יצירות של בלזק וז'ול ורן להונגרית: הצפון נגד הדרום (1910), רב חובל בן חמש-עשרה.
במהלך המשבר הכלכלי הגדול של 1929, אדוריאן ואשתו קנו את טירת Clos de l'Olive באובון, אשר נבנתה מחדש בין 1780 לבין 1784 על ידי ז'אן סימון גאלן, צורף המלכה. בשנת 1931, הוא מכר את האורנג'רי הישן של הטירה לצייר פליקס-פול ג'ובה-דובל, שהקים שם את הסטודיו שלו. בין השנים 1940 לבין 1944, כאשר אובון הייתה נתונה לכיבוש גרמני, אדוריאן, שנחשב ליהודי זר, מצא מקלט עם משפחתו ברובע Figeac Lascombes במחוז לוט, ליד התחנה. לאחר מלחמת העולם השנייה, הוא הפך למנהל של Éditions du Bateau Ivre, שפעלה בשנים 1946–1947. הוא פרסם, בין השאר, את הרומן מאת לאסלו גארה ורעייתו נטלי בשם St. Boniface et ses Juifs (סן בוניפס ויהודיה) את זיכרונותיה של אולגה לנדייל על מה שחוותה באושוויץ בשם "מזכרות דה לו-דלה" (Souvenirs de l’au-delà), ואת הכרך של אנדרה לאזאר באיומי Hongrois de la résistance.
בהקשר למלאת מאה שנים לסיום מלחמת העולם הראשונה, הבחינו כמה היסטוריונים והיסטוריונים ספרותיים בעבודתו של אדוריאן כעיתונאי בהונגריה, בעיקר בגלל הראיונות שלו ודיווחי המלחמה שלו.
פוליקרפה סלברייטה
פוליקרפה סלברייטה (בספרדית: Policarpa Salavarrieta; ), הידועה גם בשם לה פולה, הייתה תופרת ניאוגרנדינית (מלשון ניאו - גרנידי (הגרנידים החדשים)) כינוי לתנועת חופש בקולומביה, (אנ') שריגלה עבור כוחות המהפכה במהלך הרקונקיסטה הספרדית של מלכות המשנה של גרנדה החדשה. היא נתפסה על ידי ממלכת ספרד ובסופו של דבר הוצאה להורג על בגידה. יום האישה הקולומביאנית מונצח ביום השנה למותה. כיום היא נחשבת לגיבורת העצמאות של קולומביה.
שֵׁם
בדרכונה המזויף משנת 1817, שבו נעזרה על מנת להיכנס ולצאת מבוגוטה במהלך הרקונקיסטה, היא הופיעה בתור "גרגוריה אפולינריה". אנדריאה ריקאורטה דה לוזאנו, שאיתה פוליקרפה התגוררה ואף עבדה עבורה באופן רשמי בבוגוטה, כמו גם אמברוסיו אלמיידה, מנהיג גרילה לו סיפקה מידע, קראו לה בשם זה. בני דורה התייחסו אליה בפשטות כ"לה פולה", אך פוליקרפה סלברייטה הוא השם שאיתו היא זכורה ומונצחת.
מקום ותאריך לידה
גם תאריך ומקום הלידה של לה פולה נתונים להשערות בהיעדר מסמכים משפטיים. הגרסה הפופולרית היא שהיא נולדה בעיריית גואדואס (אנ'), קונדינמרקה (אנ'), בין 1790 ל-1796. עם זאת, רפאל פומבו (אנ') טען שהיא נולדה ב- מריקיטה (אנ'), בעוד חוזה קאיסדו רוחאס טען כי היא בכלל נולדה בבוגוטה.
ניתן לשער את תאריך ומקום הלידה שלה ממידע זמין על אחיה, אשר, באופן מוזר, לא אבד.
האחים שלה היו:
קיימת מחלוקת בנוגע למקום הולדתה של פוליקרפה, יש הטוענים שנולדה בגואדואה ויש הטוענים שנולדה בטנג'ו.
בניסיון ליישב את הפערים, האקדמיה הקולומביאנית להיסטוריה נתנה את פסיקתה הסופית ב-10 בספטמבר 1991, לטובת גואדואה, קונדינמרקה, כמקום הולדתה של פוליקרפה.
נעוריה
ללא שם או שהייתה ממעמד ההידאלגו, משפחתה של פוליקרפה הייתה ככל הנראה מכובדת ואמידה, אם לשפוט על פי בית ילדותה בגואדואס (אנ'), כיום מוזיאון. משפחת סלברייטה ריוס עברה לבוגוטה בין השנים 1796–1798, והתגוררה בבית קטן בסנטה ברברה.
בשנת 1802 פרצה מגפת אבעבועות שחורות בבירה, והרגה אלפים, כולל אביה של פוליקרפה, אימה, אחיה אדוארדו ואחותה מריה איגנסיה. לאחר הטרגדיה, המשפחה התפרקה: חוסה מריה ומנואל הצטרפו למסדר האוגוסטיני, רמון ופרנסיסקו אנטוניו נסעו לטנה (אנ') שם מצאו עבודה בחווה. קתרינה, הילדה הבכורה ששרדה, החליטה לחזור לגואדואה בסביבות 1804, ולקחה איתה את אחיה הצעירים פוליקרפה וביביאנו. הם גרו בבתיהם של הסנדקית מרגריטה בלטראן ודודה מנואלה עד שקתרינה נישאה לדומינגו גרסיה, ושוב לקחה איתה את שני אחיה.
יש מעט מידע על תקופה זו בחייו של פוליקרפה. מה שידוע הוא שהיא עבדה כתופרת, ומעריכים גם שעבדה כמורה בבית ספר ממלכתי.
באותה תקופה גואדואס הייתה תחנת מנוחה חשובה בדרך החשובה ביותר דרך גרנדה החדשה, רצועת אדמה מבוגוטה לנהר מגדלנה המתקשרת (אנ') עם צפון המדינה והחוצה לים הקריבי : חיילים, אצילים, אומנים, חקלאים, מורדים, ספרדים וגרנדינים מכל תחומי החיים עברו דרך גואדואה, מה שהפך אותה למרכז של מסחר, חדשות ומידע. במהלך המלחמה, משפחתה של פוליקרפה הייתה מעורבת בצד המהפכני: גיסה, דומינגו גרסיה, מת בלחימה לצד אנטוניו נאריניו (אנ') במערכה הדרומית, שבה לחם גם אחיה ביביאנו.
לפי האגדה, לאחר פרוץ המהפכה, המשנה למלך אנטוניו חוסה עמאר אי בורבון (אנ') ואשתו מריה פרנסיסקה וילנובה, מחשש לחייהם, הוברחו מבוגוטה על ידי ראש העיר חוסה מיגל פיי דה אנדרדה (אנ'). הם עצרו בגואדואה, שם, המשנה מריה פרנסיסקה וילנובה, הלכה לביתה של פוליקרפה וניבאה את גורלה ומותה הקרובים.
מהפכנות
ההיסטוריה מצביעה על כך שפוליקרפה לא הייתה מעורבת בפוליטיקה לפני 1810, אבל עד שהיא חזרה לבוגוטה ב-1817, היא השתתפה באופן פעיל בנושאים פוליטיים. מכיוון שבוגוטה הייתה מעוז הרקונקיסטה, שם רוב האוכלוסייה הייתה רויאליסטית ספרדית (אנ') ואף עודדה את ההשתלטות על ידי פבלו מורילו (אנ'), היה קשה מאוד להיכנס ולצאת מהעיר. פוליקרפה ואחיה ביביאנו נכנסו לבירה עם מסמכים ואמצעי הגנה מזויפים, ומכתב היכרות שנכתב על ידי אמברוסיו אלמיידה וחוסה רודריגז, שני מנהיגי המהפכה; הם המליצו לה ולאחיה להישאר בביתה של אנדריאה ריקורטה אי לוזאנו ולהסתוות כמשרתיה. במציאות, ביתה של אנדריאה ריקורטה היה מרכז איסוף מודיעין והתנגדות בבירה.
פוליקרפה גם גייסה בחשאי צעירים למטרה המהפכנית; בסיוע אחיה. יחד, הם עזרו להגדיל את מספר החיילים שההתקוממות בקונדינמרקה הייתה זקוקה להם נואשות.
לכידתה
פוליקרפה סלבריינטה ואחיה ביביאנו נעצרו שניהם בביתה של אנדריאה ריקאורטה אי לוזאנו ונלקחו ל- אוניברסיטת דל רוסאריו (אנ'), אשר הפך לכלא מאולתר.
משפט ומוות
הם נלקחו למועצת המלחמה (אנ') וב-10 בנובמבר נידונו פוליקרפה, אלחו ושישה אסירים נוספים להוצאה להורג על ידי כיתת יורים, שנקבעה לבוקר ה-14 בנובמבר 1817.
השעה שנבחרה להוצאתה להורג הייתה תשע בבוקר ה-14 בנובמבר. עם ידיה כבולות צעדה לה פולה אל מותה כששני כמרים לצידה ובראשם שומר. במקום לחזור על התפילות שהכוהנים קראו, היא קיללה את הספרדים וחיזתה את תבוסתם במהפכה הקרובה. מסופר כי לה פולה קיללה את הספרדים ללא הפוגה במהלך הלילה שלפני הוצאתה להורג. בשלב מסוים היא עצרה, עייפה וצמאה, ואחד השומרים הציע לה כוס יין. היא השליכה את הכוס ישר לאחור לעבר שוביה, והכריזה "לא אקבל אפילו כוס מים מהאויבים שלי!" .
היא הייתה אמורה למות עם שישה אסירים נוספים והמאהב שלה, אלחו סבארין, בכיכר בוליבר (אנ'). לאחר שעלתה על הגרדום נאמר לה להפנות את גבה, מכיוון שזו הדרך בה נהרגו בוגדים. כשהובלה להוצאתה להורג, פוליקרפה סימנה לב לאסירים האחרים וקיללה את שוביה. לה פולה, שסירבה לכרוע ברך בפני כיתת היורים הספרדית, צעקה, "יש לי די והותר אומץ לסבול את המוות הזה ועוד אלף. אל תשכחו את הדוגמה שלי". כשהחוליה החלה לירות, פולה הסתובבה אל מול החוליה.
אחיה הנזיר האוגוסטיני, חוסה מריה דה לוס אנג'לס ומנואל סלברייטה, תבעו את הגופה כדי לתת לה קבורה נוצרית (אנ') ראויה בכנסיית המנזר של סן אגוסטין, בשכונת לה קנדלריה.
יום האישה הקולומביאנית
ב-8 בנובמבר 1967, חוק 44 הועבר על ידי הקונגרס של הרפובליקה של קולומביה (אנ') ונחתם על ידי הנשיא קרלוס לרס רסטרפו (אנ'), שהכריז במאמרו השני כי ה-14 בנובמבר יהיה "יום האישה הקולומביאנית" לכבוד יום השנה על מותה של "הגיבורה שלנו, פוליקרפה סלברייטה".
מטבע קולומביאני
פוליקרפה סלברייטה הוצגה במטבע הקולומביאני פעמים רבות במהלך השנים. אמנם הופיעו גם דמויות נשיות רבות, אך במשך הרבה זמן היא הייתה האישיות ההיסטורית היחידה ששמו את איורו במטבע. תמונות אחרות כוללות: ליידי ליברטי ; צדק ; אישה אינדיאנית לא ידועה המייצגת את כל העמים הילידים בקולומביה (אנ'); ולאחרונה מריה (אנ'), דמות פיקטיבית מהרומן של חורחה אייזק (אנ') באותו שם, מאויירת עם המחבר. שטר "דיאז מיל פסוס" ($10,000) הוא כרגע הערך היחיד עם דמותה של פוליקרפה סלברייטה שעדיין מסתובב.
בולי דואר
לציון יום השנה ה-100 לעצמאות קולומביה בשנת 1910, ממשלת קולומביה הנפיקה סדרה של בולים (אנ') שהציגו את התמונות של כמה מגיבורי העצמאות, כולל פוליקרפה סלברייטה, סימון בוליבר, פרנסיסקו דה פאולה סנטנדר (אנ'), קמילו טורס טנוריו (אנ'), ואחרים. בין השנים 1903 ו-1904 הנפיקה מחלקת האנטיוקיה בול כחול 3 פסו המתאר את לה פולה (קטלוג סקוט, מספר אנטיוקיה 154).
ליגת העל המקסיקנית בכדורסל
הליגה הלאומית המקצועית בכדורסל (בספרדית: Liga Nacional de Baloncesto Profesional, LNBP) היא ליגת כדורסל הגברים הבכירה במקסיקו. הליגה נוסדה בשנת 2000 עם 11 קבוצות. למרות ההיסטוריה הקצרה שלה, LNBP ביססה את עצמה כאחת מליגות הכדורסל החשובות ביותר באמריקה הלטינית.
שחקני כדורסל מפורסמים ששיחקו בליגה כוללים את ג'מאריו מון ודניס רודמן.
הקמה
בינואר 2000, כמה קבוצות מ-CIMEBA (סבב הכדורסל המקסיקני), ליגת הכדורסל הלאומית במקסיקו באותה תקופה, פרשו מהליגה והחליטו להקים ליגה חדשה. ב-11 במרץ 2000 נוסדה הליגה בעיר דורנגו בהשתתפות 11 קבוצות. אלה היו הקבוצות המייסדות:
הנשיא הראשון של הליגה היה מודסטו רובלדו. המהדורה הראשונה של הליגה החלה ב-7 באוגוסט 2000 והסתיימה בדצמבר, כאשר העונה הסדירה הסתיימה ב-11 בנובמבר והפלייאוף החל ב-14 בנובמבר. המשחק הראשון נערך בטוראון בין אלגודונרוס דה טורון לדוראדוס דה צ'יוואווה באודיטוריו מוניסיפל: דוראדוס ניצחו 80–78. הליגה התקיימה במקביל בעונותיה הראשונות עם CIMEBA.
עונה סדירה
כל קבוצה משחקת מול הקבוצות האחרות. שמונה הקבוצות הראשונות מעפילות לפלייאוף. קבוצה מקבלת 2 נקודות על ניצחון ונקודה אחת על כל הפסד.
פלייאוף
כל קבוצה משחקת מספר שווה של משחקי בית וחוץ מול כל תשע הקבוצות האחרות. שמונה הקבוצות המובילות בסיום העונה מעפילות לפלייאוף. הקבוצה במקום הראשון משחקת מול הקבוצה במקום השמיני, השנייה משחקת נול השביעית וכן הלאה. סדרת הגמר משוחקת בפורמט הטוב מ-7.
גלריית סמלי אמריקה הצפונית
גלריית סמלי מדינות אמריקה הצפונית:
ריפבליק רקורדס
ריפבליק רקורדס (באנגלית: Republic Records) היא חברת תקליטים אמריקאית בבעלות יוניברסל מיוזיק גרופ (UMG). היא נוסדה על ידי אייברי ליפמן ומונטה ליפמן כחברה עצמאית בשנת 1995, ונרכשה על ידי UMG בשנת 2000. חברת התקליטים הייתה שייכת ליוניברסל מוטאון רקורדס, אך בשנת 2006, שמה שונה ליוניברסל ריפבליק רקורדס.
אמנים שחתומים בריפבליק רקורדס כוללים את: אריאנה גרנדה, ניקי מינאז', דרייק, ליל ויין, איימי ויינהאוס, דה ויקנד, ג'סי ג'יי, טיילור סוויפט, לורד, מיקה, לינדזי לוהן, כריסטינה גרימי, פוסט מאלון, היילי סטיינפלד, ג'וליה מייקלס, אוסטין מאהון, האחים ג'ונאס וDNCE. חברת הבת שלה שנועדה למוזיקת קאנטרי (ריפבליק נאשוויל), כוללת בתוכה את פלורידה ג'ורג'יה ליין, אלי יאנג בנד וכדומה.
היסטוריה
על פי אייברי ליפמן, הוא ואחיו מונטה, הגו את "ריפבליק רקורדס" בשולחן המטבח בדירתם: ""
פיט דוקטר
פיטר האנס "פיט" דוקטר (באנגלית: Peter Hans "Pete" Docter; נולד ב-9 באוקטובר 1968) הוא אנימטור, במאי, מפיק, תסריטאי ומדבב אמריקאי.
דרכו המקצועית של דוקטר החלה ב-1990, מיד לאחר סיום לימודיו במכון לאמנויות של קליפורניה, כשהצטרף לאולפני ההנפשה "פיקסאר". הוא היה אחד מהעובדים הראשונים בחברה, ויחד עם המפיק ג'ון לאסיטר והתסריטאי אנדרו סטנטון פיתח את העלילה והתמה של הסרט "צעצוע של סיפור". דוקטר כתב וביים ארבעה סרטים באורך מלא - "מפלצות, בע"מ." מ-2001, "למעלה" מ-2009, "הקול בראש" מ-2015 ו"נשמה" מ-2020. על עבודתו ב"פיקסאר", וחלקו בקידמה של ההנפשה הממוחשבת, זכה ב-2009 בפרס אריה הזהב למפעל חיים. ב-2018, קודם דוקטר לתפקיד המנכ"ל של אולפני ההנפשה.
עבודותיו של דוקטר זכו לפופולריות רבה, הוכתרו כשוברי קופות, זכו לשבחי הביקורות ובפרסים שונים. הוא זכה בחמישה פרסי אנני, ושני פרסי אוסקר.
ביוגרפיה
פיטר האנס דוקטר נולד ב-9 באוקטובר 1968 בעיר בלומינגטון שבמחוז הנפין במדינת מינסוטה, לאם דנית בשם ריטה מרגרט ולאב אמריקאי בשם דוד ריינהרדט. דוקטר לא היה פופולרי בילדותו, והוא התבודד מבחינה חברתית, כשמאוחר יותר, בלימודיו בחטיבת ביניים, הוא אף סבל מהתעללות בידי בריונים.
דוקטר לימד את עצמו הנפשה, ובעזרת מצלמה ביתית הוא הסריט סרטים קצרים. עבור דוקטר, ההנפשה נתפסה כ"לשחק את אלוהים", מכיוון שהוא היה השולט בדמויות, והחליט מה לעשות בהן. בבגרותו, דוקטר החל ללמוד באוניברסיטת מינסוטה פילוסופיה ואמנות. לאחר כשנה בלבד, מתוך רצון לבנות קריירה בעולם ההנפשה, דוקטר עבר למכון לאמנויות של קליפורניה. בזמן לימודיו, הוא יצר שלושה סרטים קצרים שהסתובבו בתעשיית הקולנוע האמריקאית - "Winter" (1988), "Palm Springs" (1989) ו-"Next Door" (1990), כשזה האחרון זיכה אותו בפרס הסטודנטים של האקדמיה האמריקאית לקולנוע. דוקטר רצה לעבוד עם הכשרתו באולפני ההנפשה של וולט דיסני, אך הצעות העבודה אותן הוא קיבל היו מהפקת סדרת הטלוויזיה "משפחת סימפסון" ואולפן ההנפשה "פיקסאר", כשהוא קיבל את ההצעה השנייה.
דולני וייסטוניצה
דוֹלנִי וייֶסטוֹנִיצֶה (בצ'כית: Dolní Věstonice) הוא אתר ארכאולוגי-פרהיסטורי במוראביה שבצ'כיה מהתקופה הפלאוליתית העליונה. ההתיישבות האנושית באתר תוארכה באמצעות תיארוך פחמן-14 ל-26,000 שנה לפני זמננו. האתר ייחודי בכך שהוא מכיל דוגמאות רבות וייחודיות לתרבות חומרית, אמנות וחפצי פולחן מתקופה זו עשויים קרמיקה, הקדומים ביותר שהתגלו. האתר התגלה ב-1891 ונחפר לראשונה באופן שיטתי ב-1924 על ידי משלחת בראשותו של קרל אבסולון.
פיט דוקטר
ביוגרפיה
יום אחד בלבד לאחר סיום לימודיו, ב-1990, הוא כבר החל לעבוד בחברה. הוא היה לעובד העשירי שהחברה שכרה, ולאנימטור השלישי שלה. עבודתו של דוקטר הייתה מוגבלת בהתחלה, אך המפיק ג'ון לאסיטר עירב אותו די במהרה בהליכי הכתיבה וההנפשה. דוקטר היה אחד משלושת התסריטאים שפיתחו את העלילה והתמה של הסרט "צעצוע של סיפור", על אף שהתסריט הסופי היה שונה כמעט לחלוטין מהטיוטות אותן הוא כתב עם לאסיטר ואנדרו סטנטון. בהפקה עצמה, דוקטר היה האנימטור הראשי. הסרט יצא לאקרנים ב-1995, והוא היה לסרט העלילתי הראשון באורך מלא שנעשה בהנפשה ממוחשבת.
לאחר מכן, ב-1998, דוקטר שימש כאנימטור בסרט הקצר "המשחק של גרי" וכאמן סטוריבורד בסרט "באג לייף". שנה אחר כך, ב-1999, הוא לקח חלק בפיתוח של "צעצוע של סיפור 2". בסוף שנות ה-90, במקביל לעבודותיו האחרות, דוקטר החל לכתוב את "מפלצות, בע"מ.". הסרט, אותו דוקטר גם ביים, יצא לאקרנים ב-2001, והוא הפך לשובר קופות עם הכנסות גבוהות מהקרנותיו המסחריות בבתי קולנוע סביב העולם, וגם זכה לשבחים ממבקרי הקולנוע. ב-2002, דוקטר כתב וביים גם מעין המשך קצר, "המכונית החדשה של מייק", שיצא ישירות ל-DVD. ב-2004, דוקטר נתבקש על ידי לאסיטר להפיק ולביים את גרסת הדיבוב לשפה האנגלית של סרט האנימה "הטירה הנעה". ב-2008, יצא לאקרנים הסרט "וול-E", אותו דוקטר פיתח יחד עם סטנטון בטרם הוא עבר ל"מפלצות, בע"מ.".
ב-2015, יצא לאקרנים "הקול בראש". לאחר שנות "בצורת", בהן סרטיה של "פיקסאר" זכו לקונצנזוס שלילי במיוחד לגביהם, מבקרי הקולנוע שיבחו ללא הרף את "הקול בראש", וחלקם אף ציינו כי הוא מחזיר את האולפנים לימיהם הטובים ולתהילת העבר. התעסקות הסרט בהתבגרות ובפסיכולוגיה צוינה גם כן לשבח, ובמיוחד הנגשתו של נושא כה מורכב לקהל צעיר. מבחינה מסחרית, גם סרט זה של דוקטר הפך לשובר קופות.
ב-2018, לאחר יציאתו של לאסיטר לחופשה ללא תשלום והשהיית פעילותו בעקבות טענות בדבר הטרדה מינית, דוקטר מונה לסגן הנשיא של "פיקסאר" באופן זמני. בהמשך השנה, עם פיטוריו של לאסיטר, דוקטר קודם לתפקיד המנכ"ל של אולפני ההנפשה במקומו. מינוי זה נעשה במקביל לעבודתו של דוקטר על סרטו הבא, "נשמה", וכחלק מהחוזה שלו נקבע כי הוא יסיים באופן אישי את המלאכה ולא יעביר אותה לידי אחר.
פילמוגרפיה
החל מיוני 2018, דוקטר משמש כמפיק בפועל ומקבל על כך קרדיט בכל סרטי "פיקסאר", מכורח תפקידו כמנכ"ל של אולפני ההנפשה.
טניה פרס
טניה פֶּרֶס (1927–2014) הייתה שחקנית תיאטרון ישראלית.
ביוגרפיה
טניה פרס נולדה במשפחה יהודית אמידה בקישינב שברומניה בראשית שנות ה-30. את תקופת השואה עברה בטרנסניסטריה, ניצלה וב-1944 עלתה לארץ ישראל. בתחילה הייתה חברת קיבוץ גבולות. סיימה את לימודיה בסמינר למורים ובית הספר למשחק בהנהלת צבי פרידלנדר שליד תיאטרון "הבימה" בתל אביב. שיחקה בשנות ה-50 וה-60 בתיאטרון אורות, תיאטרון "הבימה" ("אי לייק מייק", "יומנה של אנה פרנק", "הביצה", "סילונים", "רצח החפים מפשע"), תיאטרון "דו-רה-מי", תיאטרון "אשנב", בתיאטרון משה הלוי, ותיאטרון הקאמרי.
במחצית השנייה של שנות ה-60 בחוף השנהב עם בעלה, החלה לצייר וערכה שתי תערוכות. עם שובה לישראל המשיכה לעסוק בציור ולהציג בתערוכות, ולא שבה לשחק.
בשנת 2006 ראה אור ספרה "ילדת הדרכים", ספר לבני הנעורים המתאר את קורותיה במלחמת העולם השנייה (1941–1944). ב-2008 הופיע הספר בשפה הרוסית.
פרס נפטרה בשנת 2014 ונקברה בבית הקברות של קיבוץ גבולות.
ספריה
איור:
אריה פינקל
הרב אריה ליב פינקל (י"ד באב ה'תרצ"א, 28 ביולי 1931 – ליל ו' באב ה'תשע"ו, 10 באוגוסט 2016) היה ראש ישיבת מיר במודיעין עילית ("מיר ברכפלד"), ומראשי ישיבת מיר בירושלים. חבר במועצת גדולי התורה של דגל התורה, חבר נשיאות ועד הישיבות וממנהיגי הציבור החרדי-ליטאי.
ביוגרפיה
נולד בתל אביב, להרב חיים זאב פינקל, מנהל רוחני של ישיבת מיר, בנו של הרב אליעזר יהודה פינקל, ראש ישיבת מיר, ונכדו של הסבא מסלבודקא. וללאה לבית אייבשיץ (מצאצאי רבי יהונתן אייבשיץ), בתו החורגת של הרב יוסף חיים זוננפלד (אמה חיילא נישאה לו בזיווג שני). אמו לאה נפטרה בצעירותה, בכ"ט באייר ה'תש"ו, וכעבור זמן נישא אביו בשנית לגיטל שמואלביץ, אחות גיסו הרב חיים שמואלביץ (נפטרה בערב חג הסוכות ה'תשנ"א).
למד אצל מלמד פרטי ששכר אביו ובמכינה "אור התלמוד" שהייתה מסונפת לישיבת היכל התלמוד בעיר. לאחר מכן היה מראשוני התלמידים בישיבת פוניבז', שם למד בחברותא עם הרב ברוך דב פוברסקי והיה מקורב לאביו, ראש הישיבה הרב דוד פוברסקי. לאחר שאביו התמנה למשגיח בישיבת מיר עבר ללמוד בה, למד עם סבו הרב אליעזר יהודה, הרב נחום פרצוביץ, והרב חיים קמיל. בפרט למד בחברותא עם דודו ראש הישיבה, הרב חיים שמואלביץ, אותו החשיב לרבו.
בח' באלול ה'תשי"ג (1953) נישא לאסתר גיטל, בתו של הרב שמואל אהרן יודלביץ, חתנו של הרב אריה לוין. לאחר פטירתה בה' בתמוז ה'תשנ"ב, נשא את חנה קרסניצקי לבית רוטשילד.
שימש כבעל תפילה בימים נוראים בישיבת מיר במשך כחמישים שנה. פעמים רבות היה פורץ בבכי בתפילותיו.
התגורר בשכונת נווה צבי בירושלים ולאחר התמנותו לראש ישיבת מיר מודיעין עילית עבר להתגורר באחוזת ברכפלד בעיר מודיעין עילית בסמוך לישיבתו.
בראשות הישיבות
לאחר נישואיו למד בישיבת מיר. עם פטירת אביו בשנת ה'תשכ"ה, הפציר בו הרב חיים שמואלביץ שימסור שיחות מוסר במקום אביו, אך הוא סירב ושכנע את הרב שמואלביץ למסור בעצמו שיחות אלה. לימים, הוא והרב רפאל שמואלביץ, בנו של הרב חיים, כתבו וערכו את השיחות שהודפסו בספר 'שיחות מוסר'.
הרב פינקל כתב גם את שיעוריו התורניים של הרב שמואלביץ. בשנת ה'תשמ"א, שנתיים לאחר פטירת הרב שמואלביץ, החל למסור שיחות בהיכל ישיבת מיר ובהמשך מונה לכהן בה כר"מ.
בקיץ ה'תש"ס הקים הרב נתן צבי פינקל את ישיבת מיר במודיעין עילית, ומינה אותו לעמוד בראשה. הוא מסר בה שיעורים ושיחות, במקביל למסירת השיחות בישיבת האם בירושלים.
פעילות ציבורית
בשנת ה'תש"ס התבקש על ידי הרב אהרן יהודה לייב שטינמן להתמנות כחבר מועצת גדולי התורה של דגל התורה, אך הוא סירב וביקש שימנו במקומו את הרב נתן צבי פינקל. בשנת ה'תשע"ב, לאחר פטירתו של הרב נתן צבי, מונה כחבר במועצה.
בחשוון ה'תשע"ה (2014) מונה לחבר נשיאות ועד הישיבות.
היה חבר נשיאות ארגוני הצדקה קופת העיר בני ברק, וועד הרבנים לענייני צדקה, ועמד בראש מסעי תפילות שערכו לקברי צדיקים באירופה. כיהן גם כנשיא ארגון אבות ובנים מאז הקמתו על ידי תלמידו נפתלי פאלק. היה חבר בנשיאות מפעל הש"ס העולמי. וכיהן כנשיא תנועות "בני עלייה" ונשיא 'איחוד בני הישיבות' אחוזת ברכפלד. בסיוון ה'תשע"ד הוזמן על ידי הרב אריה מלכיאל קוטלר לאמריקה, שם נשא שיחות ושיעור לפני אלפים.
פטירתו
אחרי תקופת חולי קצרה, נפטר בליל ו' באב ה'תשע"ו.
הלווייתו יצאה מישיבת מיר ברכפלד ועברה דרך ישיבת מיר בירושלים כשבכל אחד מהמקומות ליווהו למעלה מ-50,000 איש. ספדו לו רבנים רבים, בהם האדמו"ר מצאנז, הרב ברוך דב פוברסקי. גיסו הרב אביגדר נבנצל, וקרוביו, ראשי הישיבות במיר - הרב יצחק אזרחי, הרב אליעזר יהודה פינקל והרב נועם אלון.נקבר בחלקת הרבנים בהר המנוחות בירושלים. הספדים נישאו עליו גם בכולל פוניבז'.
במודיעין עילית נקרא על שמו כולל "רינת אריה" (סניף של רשת הכוללים "רינה של תורה").
ספריו
כתב את "שיחות מוסר" של הרב חיים שמואלביץ. ספריו שלו נכתבו על ידי תלמידיו ושומעי לקחו. לאחר פטירתו הוקם מכון "הר יראה" המוציא לאור את שיעוריו, כתביו ושיחותיו.
סוריאליזם
סוּרֵיאָלִיזְם הוא זרם באמנות שפעל בין שנות העשרים והשלושים של המאה העשרים, מרכזו היה בפריז והוא כלל ציירים, סופרים, משוררים, מוזיקאים, אנשי קולנוע ואדריכלים ועוד. מקור המילה סוריאליזם הוא הלחם מהמילה הצרפתית surréalisme, המורכבת מ־sur - מעל, ו־réalisme - מציאותיות, ומשמעותו: מעל המציאות. מילה שהגה המשורר גיום אפולינר ב-1917. שנים אחר כך, אנדרה ברטון, אבי התנועה, אימץ את השם הזה לקבוצה שהתקבצה סביבו בעקבות התפרקות הדאדא. הסוריאליסטים ראו עצמם כתנועה פילוסופית ומהפכנית ושילבו בעבודותיהם אלמנטים של הפתעה וחוסר הגיון.
רקע היסטורי
הסוריאליזם התפתח מתנועת הדאדא, שנוסדה ב-1916 בציריך הנייטרלית, במקביל לזוועות מלחמת העולם הראשונה. על פי הדאדא, ההיגיון והסיבתיות אכזבו ככלים לניהול תקין של העולם, ולכן יש לברוא את העולם מחדש, ללא סדר והיגיון - באקראי (ואולי כך נקבל עולם טוב יותר, ללא מלחמות). אך בשונה מהדאדא ששלל את הכול ויצר אבסורד, מטרת הסוריאליזם הייתה למצוא פתרון לשלילה, לבעיות הנפש. הם חשבו כי באמצעות האמנות ניתן יהיה לפתור את הבעיות של העולם.
הסוריאליזם מיזג את חוסר ההיגיון של הדאדא עם המושג של מחשבה טהורה, חופשית וחסרת מגבלות ההגיון, בדומה ל"מחשבות" שיש בחלימה, בטירוף או באסוציאציה חופשית. הם הזמינו אנשים שיספרו להם את חלומותיהם. לדעתם החלומות הם המחשבות הפנימיות של האדם ללא שליטת ההגיון - התת-מודע, והם התייחסו לחלומות כאל יצירה ספרותית. מטרת הציור הסוריאליסטי היא לגרום לצופה בתמונה זעזוע ולחצות גבולות מחשבתיים. ניתן לשער אם כך, שהסוריאליסטים קיוו להשפיע על דעתו של הצופה ולהקנות לו את רעיונות הקבוצה. המניפסטים הסוריאליסטים ראו במטורפים אמנים, ודרשו את ביטול בתי המשוגעים.
ההגיון מאחורי הסוריאליזם מבוטא באחד המניפסטים כהיפוך של שיר הייקו. השיר היפני הוא "יתוש\ הסר כנפיו\ פלפלת". הסוריאליזם בוטא אפוא דרך השיר "פלפלת\ הוסף כנפיים\ יתוש".
ציור סוריאליסטי
הזרם הסוריאליסטי פרח בפריז בשנות העשרים והשלושים של המאה ה-20, ועם מייצגיו הבולטים נמנו: רנה מגריט, ז'ואן מירו, מקס ארנסט, סלבדור דאלי ועוד.
הציור הסוריאליסטי מתחלק לשתי קבוצות: סוריאליזם פיגורטיבי וסוריאליזם מופשט.
סוריאליזם פיגורטיבי - ווריסטי
משמעות המילה ווריסטי היא אמיתי. סגנון בו הפרטים נראים אמיתיים/נכונים. אפיוניו של הסוריאליזם הפיגורטיבי הם:
בסוריאליזם הפיגורטיבי ה"על מציאות" מתבטאת ביחסים שבין האובייקטים ולא באובייקטים עצמם. בסוג זה של סוריאליזם נמצא את מקס ארנסט, רנה מגריט, סלבדור דאלי, רפאל אולבינסקי, מרט אופנהיים, ג'יימס אנסור, ז'אן ארפ, מאוריץ קורנליס אשר, אנדרה ברטון, אלברטו ג'קומטי, ג'ורג'ו דה קיריקו, מרסל דושאן, אנה כרומי, ז'ואן מירו, אנדרה מסון, פרנסיס פיקבייה, פרידה קאלו, פאול קלה ועוד.
סוריאליזם ביומורפי - מופשט
אפיוניו של הסוריאליזם המופשט הם:
בסוריאליזם המופשט הצורות עצמן ולא היחס שביניהן הן הגורם להרגשה העל מציאותית. בסוג זה של סוריאליזם נמצא את אנדרה מסון וז'ואן מירו.
קולנוע סוריאליסטי
במהלך ההיסטוריה הקולנועית קמו כמה במאים ויוצרי סרטים סוריאליסטיים, הבולט ביניהם היה הבמאי הספרדי לואיס בוניואל. מסרטיו המוצלחים היו הסרט האילם הקצר "כלב אנדלוסי" והסרט הקומי "רוח החופש". עוד במאי בולט הוא דייוויד לינץ' שבחלק מיצירותיו כגון "ראש מחק" ו"מלהולנד דרייב" קיימים אלמנטים סוריאליסטיים.
אחד הסרטים הסוריאליסטים שיצאו לילדים היה "ירח שחור" שבויים על ידי הבמאי הצרפתי לואי מאל, הסרט זכה לביקורות מעורבות. רבים טענו שהוא לוקה בבעיות מבניות, ואף מהווה תוכן שטותי וחסר צורה. מנגד, הסרט קיבל אהדה של מספר פסיכולוגים לילדים שהאמינו שהוא יכול להוות טיפול פסיכולוגי לבעיות מסוימות.
שבעת אגמי רילה
שבעת אגמי רילה (בבולגרית: Седем рилски езера) הם מקבץ של שבעה מתוך כ-120 אגמים קרחוניים קטנים הפזורים על רכס הרי רילה שבבולגריה. האגמים נוצרו על ידי קרחונים, שכיסו את הרכס בתקופת הקרח האחרונה. שבעת אגמי רילה מצויים בחלקו הצפוני של רכס הרי רילה, וגובהם נע בין 2,100-2,500 מטר מעל פני הים.
בזכות האגמים הפך האזור לאחד ממסלולי הטיול הפופולריים ביותר בבולגריה. מסלולי טיול מסומנים ובקתות הרים רבות משרתים את המטיילים בו.
מאפייני אורות עזר לניווט
מאפייני אורות עזר לניווט (באנגלית: Light Characteristics) הם מאפייני אלומות אור הנשלחות מראש מגדלור או מצוף אור ומשמשות כעזר לניווט כלי שיט.
על פי החלטת ארגון ההידרוגרפיה הבינלאומי לכל אור צריכים להיות מאפיינים קבועים, כך שאפשר יהיה לזהות אותו. הזיהוי מתבצע באמצעות סימון בינלאומי הניתן לכל מקור אור במפות ימיות.
צפנת בת פניאל
צפנת בת פניאל היא דמות המופיעה באחת מאגדות החורבן. אגדות אלו מתארות את הנעשה בירושלים במהלך חורבן בית שני, שהתרחש בתשעה באב.
האגדה
האגדה על צפנת בת פניאל מופיעה במסכת גיטין, מסופרת על ידי ריש לקיש.
האגדה מספרת על צפנת בת פניאל, בתו של הכוהן הגדול, שהייתה יפה מאוד. היא נקראה צפנת כיוון שהכול היו צופים ביופייה. יש אומרים שהייתה כל כך יפה שכל מי שהסתכל עליה לא ידע את נפשו, ואור נוגה בא עליהם, כאילו כוכב מעלה ירד משמים ארצה. בגרסה אחרת של הסיפור, לא הייתה בעולם אשה יפת-תואר מצפנת."עיניה היו כגחלים; וכי הסתכלה באדם, שרפה אותו חי ויהוּמם."
במהלך החורבן נשבתה על ידי גיבור רומי, והוא "נתעלל בה כל הלילה". אולם בבוקר החליט כי אם היא תמשיך להישאר בבעלותו, הוא ישתגע מרוב יופייה והיא תמשול בו. על כן הלביש אותה שבעה חלוקים והוציא אותה לשוק למכור אותה כשפחה. בא אדם מכוער מאוד, אדם "קל שבקלים וריק שבריקים", ודרש לראות את יופייה לפני קנייתה. לאחר חילופי דברים הסכים המוכר להראות את גופה. כל פעם מורידים לה שכבה והקונה דורש לראות עוד. כשהגיעה לשכבה השביעית היא קרעה מעצמה את הבגד וצעקה צעקה גדולה "ריבונו של עולם, אם עלינו לא חסת, על קדושת שמך הגיבור למה לא תחוס?".
לפי גרסה אחרת של הסיפור, כשקרעה צפנת את החלוק השביעי, הקונה כל כך נבהל מיופייה, והנערה אמרה: "הוי, שוטה! קנה אותי בכסף מלא, אין כמותי נאה בבנות-עמי ובת-כוהנים אני; יבוא בעל-הדין ויתבע את עלבוני"; על נערה זו ניבּא הושע ואמר: פן אפשיטנה ערומה והצגתיה כיום-היוָלדה!
לקח ומוסר השכל
בקריאה פשוטה מתאר הסיפור, כחלק מאגדות החורבן, את ההתאכזרות של הכובשים במהלך החורבן.
במסכת גיטין, משווה ריש לקיש את הסיפור לקינתו של ירמיהו "בת עמי חגרי שק והתפלשי באפר אבל יחיד עשי לך מספד תמרורים כי פתאום יבא השודד עלינו" ריש לקיש מדגיש שלא נאמר שהשודד יבוא "עלייך", כלומר על בת ציון, כי אם "עלינו". מילה זו מחדדת את הרלוונטיות של התוכחה, ורומזת שכל אחד יכול להיפגע.
חז"ל אמרו כי צעקתה של צפנת היא תפילה של בת ישראל שלא חוזרת ריקם.
קורפוס הפרשים השישי (האימפריה הגרמנית)
קורפוס הפרשים השישי (בגרמנית: Höhere Kavallerie-Kommando Nr 6 תרגום מילולי: "פיקוד הפרשים הגבוה מס' 6") היה קורפוס של צבא הקיסרות הגרמנית. הקורפוס לחם במלחמת העולם הראשונה, ופורק ב-1919.
היסטוריה
במהלך מתקפת קורלנד, התגלה לפיקוד העליון הגרמני כי בחזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה, נפער פער גדול בין ארמיית הניימן והארמייה העשירית. לפיכך, ב-18 באוגוסט 1915, הוקם קורפוס הפרשים השישי וכמפקדו מונה אוטו פון גרנייה. בהדרגה, הבין הפיקוד העליון הגרמני שהפרשים אינם יעילים בתנאים של מלחמת חפירות, וב-20 בנובמבר 1916 הפך הקורפוס לקורפוס חי"ר בשם הקורפוס ה-59. הקורפוס הועבר לחזית המערבית, ונכלל במסגרת פלגת הארמייה A. הוא כלל את הדיוויזיה ה-96, דיוויזיית הלאנדווהר ה-21, ואת דיוויזיית המילואים ה-75. הוא פורק עם סיום המלחמה.
רייק
{{פירושונים|
ראו גם
}}
סירנה
במיתולוגיה היוונית, הסירנות (Σειρῆνας) היו נימפות ים המתוארות בדרך כלל כנשים יפות וענוגות. הן היו הצאצאיות של אל הנהר אכלואוס (עם זאת, ורגיליוס מציין את פורקיס, אל הים הקדום, כאביהן) מהמוזה טרפסיכורה או מהמוזה מלפומנה.
הסירנות חיו על אי מוקף בסלעים ובצוקים, שם ישבו על סלע ושרו שירים. שירתן הייתה כה ענוגה ויפה שמלחים שחלפו ליד מקום מושבן ושמעו את שירתן מרחוק קפצו מספינותיהם אל מותם, או כיוונו את ספינותיהם לעבר הסלעים, שם הם נטרפו.
לדברי אובידיוס, הסירנות היו בצעירותן חברותיה למשחק של פרספונה, בתה של האלה דמטר. לאחר שפרספונה נחטפה על ידי האדס, אל השאול, דמטר בכעסה קיללה אותן ושינתה את דמותן לדמות מפלצתית, בשל כישלונן לעצור את החטיפה.
מראן של הסירנות
ייצוגן האמנותי של הסירנות הלך והשתנה עם השנים, ובהדרגה האמנים העדיפו לשוות להן דמות מושכת ומסתורית על פני הדמות המבהילה והקדומה של ציפורים עם ראש, ולעיתים גם חזה, של אישה. לפרקים, הסירנות הוצגו כנשים עם רגליים וכנפיים של ציפורים. אנציקלופדיה ביזנטית מהמאה העשירית קובעת שחציין התחתון היה כשל בת אדם, ואילו חציין העליון - מהחזה מעלה - היה כשל ציפור. מאוחר יותר, החלו להציג את הסירנות כנשים יפות, שלא רק קולן אלא גם גופן מושך ונאה, ובשלב מסוים, אף כבתולות ים. להצגתן של הסירנות כבתולות ים בוודאי תרמה העובדה שבמספר שפות אירופאיות (כמו הצרפתית), "סירנה" משמעה בתולת ים.
מפגשים עם הסירנות
יאסון, מנהיג מסע הארגונאוטים, מצא דרך אחרת להתמודד עם הבעיה שהציבו הסירנות בפניו ובפני חבריו לשיט. בעצת מחנכו הקנטאור הנבון כיירון הוא צירף לאונייתו את המוזיקאי המוכשר אורפאוס, שבשומעו את שירתן של הסירנות, החל לנגן בלירה שלו. המוזיקה היפהפייה שאורפאוס הפיק הצליחה לגבור על קול שירת הסירנות, והצילה את הארגונאוטים ממוות בטוח.
המיתוס מספר שלאחר שספינה עברה ליד הסירנות מבלי לטבוע, הסירנות הכושלות הטביעו את עצמן במי הים.
טרה נובה (פירושונים)
טרה נובה (Terra Nova) הוא שם שמשמעותו "ארץ חדשה".
בנימין הכהן מעלי
רבי בנימין הכהן מעלי (או: מֵעֵלִי הכהן; ה'ת"ל, 1670 - ה'תצ"ה, 1735 בערך) היה רב ומקובל ירושלמי יליד חלב. בסוף ימיו כיהן במשרת הראשון לציון.
ביוגרפיה
בשנת ה'תצ"ד (1733-1744) השתפר המצב הכלכלי בירושלים, הוא שב אליה והתמנה כאב"ד וראשון לציון.
הרב חיד"א שהכיר אותו בילדותו בירושלים מביא בספריו דברי תורה בשמו וכותב ששמע עליו ש.
הוא נפטר בירושלים כשנתיים אחרי שובו אליה, ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים, בסמוך לקבר זכריה. לצדו נקברה רעייתו רחל. בשנת 1960, חפרה משלחת ארכאולוגית בריטית-ירדנית וחשפה את יסודותיו של קבר זכריה, תוך שהם מסירים את כל הקברים שבאזור, שעקבותיהם לא נודעו מאז.
לאחר פטירתו התמנה כראשון לציון, הרב אליעזר נחום.
משפחתו
בנו הרב חיים שלום הכהן חיבר ספר על משנה תורה לרמב"ם. החיבור במקורו השתרע על כל כרכי "משנה תורה", במספר כרכים בכתב יד, וחלקם אבד. כרך אחד נמצא באוסף מאיר בניהו, ושאר הכרכים בספריית בית המדרש לרבנים באמריקה (JTS). קטעים מחיבורו זה הודפסו בכתבי עת תורניים. גם הוא היה שד"ר ירושלים, למצרים.
נכדו הקרוי על שמו, הוא המגיה בנימין הכהן מעלי, בנו של הרב חיים שלום. הוא נולד בירושלים והיה שד"ר טבריה למערב אירופה. השתקע והתגורר באמסטרדם והיה אחד מרבני הקהילה היהודית בעיר, והביא בה לדפוס מספר ספרים.
אחייניו, כנראה בני אחותו, הם הרבנים האחים אברהם ורפאל מיוחס, ששימש אף הוא כראשון לציון
סמוט פרקן
סמוט פרקן (בתאית: สมุทรปราการ ) הוא מחוז במרכז תאילנד, שהוקם ב-9 במרץ 1946.
המחוז הוא חלק ממטרופולין בנגקוק, המחוז גובל בבירה בנגקוק בצפון ובמערב, במחוז צ'אצ'ואנגסאו במזרח, ובמפרץ תאילנד בדרום.
נמל התעופה סוברנבהומי ממוקם באמפור בנג פלי שבמרכז המחוז.
מקור שם המחוז הוא בשתי מילים בסנסקריט: סמודרה (נהגה Samudra) שמשמעותה "ים" ופרקארה (נהגה prākāra) שמשמעותה "מצודה" או "חומות".
חלוקה מנהלית
המחוז מחולק לשישה אמפורים, המחולקים לחמישים טמבונים, ול-396 מובאנים (Muban). במחוז יש עיר (תסבאן נאקון) אחת, שלוש עיירות (תסבאן מואנג), ו-13 נפות (תסבאן טמבון).
בבחירות הארציות, מתחלק המחוז לשלושה אזורים, אחד שולח שלושה מחוקקים לבית הנבחרים, והשניים הנותרים, שולחים כל אחד שני מחוקקים.
הר טרה נובה (אנטארקטיקה)
הר טרה נובה (באנגלית: Mount Terra Nova) הוא הר מכוסה שלג, באי רוס שבאנטארקטיקה.
גובהו של ההר 2,130 מטרים מעל פני הים; והוא ההר ה-1,426 בגובהו באנטארקטיקה.
ההר מתנשא לגובה של 260 מטרים מעל סביבתו.
ההר ממוקם בין הר ארבוס להר טרור.
גילוי ומיפוי ההר
ההר מופה לראשונה על ידי משלחת דיסקברי, אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1901–1904.
מקור השם
ההר נקרא על שם טרה נובה, אוניית הסיוע של משלחת דיסקברי ושל משלחת טרה נובה, אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1910–1913.
לקריאה נוספת
• C.A Rowe, J Kienle, Seismicity in the vicinity of Ross Island, Antarctica, Journal of Geodynamics, Volume 6, Issues 1–4, 1986, Pages 375-385, ISSN 0264-3707, https://doi.org/10.1016/0264-3707(86)90050-5.
טרלאו
טרלאו (בספרדית: Trelew) היא עיר בפרובינציית צ'ובוט בארגנטינה. בעיר מתגוררים 98,602 איש והיא נמצאת במרחק של 1,451 ק"מ מהבירה בואנוס איירס.
היסטוריה
העיר נוסדה כחלק מההתיישבות הוולשית בארגנטינה, וזהו גם מקור שמה בוולשית: Trelewis- "עירו של לואיס", על שמו של אחד מיוזמיה לואיס ג'ונס. היא הוקמה ב-20 באוקטובר 1886 כנקודת התחלה של קו רכבת לפוארטו מדרין, אשר נחנך ב-1888. הקו הורחב בהמשך, אך נסגר לבסוף ב-1961.