cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חטיבה 7
מלחמת העצמאות
ביוני 1948 עברה החטיבה לחזית הצפון, והתארגנה לצורך כך זמן מה בעין שמר. ביולי 1948, בן דונקלמן, מתנדב מח"ל מקנדה, החליף את שמיר בתור מפקד החטיבה. יהודה בן דוד התמנה למפקד גדוד 71. בהמשך מלחמת העצמאות, ניהלה החטיבה שכללה ברוב התקופה האמורה שלושה גדודים: 71, 72 (חי"ר) ו-79 (ממוכן), קרבות בגליל: במבצע דקל, באמצע יולי, נכבשו שפרעם ונצרת ובמבצע חירם, בסוף אוקטובר, נכבשו מירון, ג'יש (גוש חלב), מלכיה וסאסא. ב-1949, בעקבות ארגון מחדש של צה"ל לאחר המלחמה, אוחדו חטיבות שבע ושמונה תחת שמה של הראשונה. לאחר מלחמת ששת הימים, הוקמה על גבעת לטרון אנדרטת זיכרון לחטיבה שבע לזכר הקרב הראשון שלה, עקוב הדם, שניהלה במקום זה במלחמת העצמאות.
מלחמת סיני
לאחר מלחמת העצמאות נרכשו הטנקים הראשונים והחלה להתגבש תורת לוחמת השריון. ב־1 בינואר 1954 פורקה החטיבה, וגדודיה הועברו לפיקוד ישיר של גייסות השריון. אולם חזרה להיות חטיבת שריון החל מסוף אוקטובר 1955.
במלחמת סיני, החטיבה בפיקודו של אל"ם אורי בן ארי, כללה 3 גדודים: גדוד טנקים 82 (שרמן) בפיקוד סא"ל אברהם אדן, גדוד חרמ"ש 52 בפיקוד סא"ל אורי רום, וגדוד חרמ"ש 9 בפיקוד רס"ן ישראל הדר. כמו כן תוגברה החטיבה בגדוד חרמ"ן 61 מחטיבה 16 בפיקוד רס"ן שמשון עופר. החטיבה ניהלה קרבות באזור מתחם אבו עגילה שבסיני. קרבות אלה שינו את התפיסה לגבי השריון בצה"ל והפכו אותו מחיל מסייע לחיל המכריע בכוחות היבשה. פלוגה א' מגדוד 82 בפיקודו של בריל קיבלה צל"ש על לחימתה בקרב סכר הרואיפה.
בין המלחמות
בשנת 1958 הוסב גדוד 52 מחרמ"ש לטנקי שרמן וAMX. בשנים 1959–1960 הוסב גדוד 82 מטנקי שרמן לטנקי שוט. בשנת 1961 הועבר לחטיבה גדוד המילואים 46, שהוסב מחי"ר לגדוד טנקי AMX. במחצית הראשונה של שנות ה-60, גדוד 82 ופלוגות השרמן של גדוד 52 פעלו ככח מרכזי במלחמה על המים. לחטיבה צורף גדוד 9 חרמ"ש. בשנת 1965 הוקם בחטיבה גדוד המגח הראשון בצה"ל, גדוד 79. בתמורה, הועבר גדוד 52 לחטיבה 14. במקביל, הוסב גדוד המילואים 46 למגח. בשנת 1967 הועבר גדוד 46 לחטיבת מגח חדשה, חטיבה 401, והיווה את גדוד ההקמה שלה.
מלחמת ששת הימים ולאחריה
במלחמת ששת הימים, החטיבה בפיקודו של אל"ם שמואל גונן, פעלה בציר הצפוני בסיני, במסגרת כוחות אוגדה 84 בפיקוד ישראל טל. החטיבה כללה 3 גדודים ופלוגת סיור חטיבתית. גדוד 82 - טנקי צנטוריון בפיקוד גבריאל עמיר, גדוד 79 - טנקי פטון M48 בפיקוד אהוד אלעד (שנהרג ביום הראשון למלחמה, והוחלף על ידי חיים ארז), גדוד 9 - חרמ"ש בפיקוד מקסי אביגד, ופלס"ר 7 - פלוגת הסיור החטיבתית בפיקוד אורי אור. החטיבה פרצה דרך רצועת עזה, בציר ח'אן יונס - רפיח, אל סיני, לאחר כיבוש צומת רפיח המשיכה החטיבה מערבה, הבקיעה את מערך שיח' זוויד ומעבר הג'יראדי ובלילה התייצבו כוחות החטיבה במבואות אל עריש שבסיני. בסופו של קרב זה, שבו ניצחה החטיבה, נשא המח"ט שמואל גורודיש, את נאומו - "אחי גיבורי התהילה", בו שיבץ את משפטו המפורסם: לאחר המלחמה בוצע מהלך ארגון חטיבות השריון לפי סוגי טנקים. חטיבה 7 הפכה לחטיבת טנקי שוט. במסגרת זו בשנת 1968 הועבר גדוד המגח 79 לחטיבה 401, וחטיבה 7 קיבלה במקומו גדוד שוט 63 שמספרו השתנה מאוחר יותר לגדוד 53. ב-1968 החטיבה עלתה לרמת הגולן.
ב-1969 ירדה חטיבה 7 לסיני, אך גדוד 53 נשאר ברמת הגולן ועבר לחטיבה 188. במקומו הוקם בחטיבה גדוד 77.
מלחמת ההתשה
במלחמת ההתשה השתתפה החטיבה בקרבות באזור תעלת סואץ, בבקעת הירדן ובפעולת כראמה. החטיבה השתתפה גם במבצע רביב - פשיטה משוריינת בחוף המערבי של ים סוף בה השתתפו גם טנקי טיראן. בתקופה זו, החל משנת 1970, הוסבה החטיבה לטנקי שוט קל. בשנת 1971 הוקם גדוד 75 כגדוד חרמ"ש. חטיבה 7 הייתה חטיבת עתודה של המטה הכללי ומחנה הקבע שלה היה בשדה תימן, ליד באר שבע.
מלחמת יום הכיפורים
בקיץ 1973 הייתה החטיבה פרוסה בחצי האי סיני. ב-26 בספטמבר 1973, ערב ראש השנה, הוחלט להעלות שתי פלוגות מגדוד 77 לתגבור חזית רמת הגולן, בעקבות בקשת אלוף פיקוד צפון יצחק חופי, שחשש מהעיבוי המשמעותי של הכוחות הסורים מול רמת הגולן. ב-30 בספטמבר הועלה שאר הגדוד לרמת הגולן. עם התגברות הסימנים המעידים המלחמה, אושר תגבור נוסף של רמת הגולן ובערב יום כיפור הועלו בבהילות חיילי שני הגדודים הנותרים של חטיבה 7, גדוד טנקים 82 וגדוד חרמ"ש 75 שאחת מפלוגותיו הייתה פלס"ר 7, מסיני לרמת הגולן. גדוד טנקים 71 אשר כלל צוערים ומדריכים ממתקני האימונים של חיל השריון צורף לחטיבה ולחם עימה עד סיום המלחמה. הטנקים של הגדודים נותרו בסיני, ושני הגדודים הצטיידו בטנקים של שנים מתוך שלושת גדודי חטיבה 179, חטיבת הגיוס המהיר של פיקוד הצפון במחנה פילון.
במלחמת יום הכיפורים לחמה החטיבה על גבי טנקי שוט קל, בפיקודו של אל"ם אביגדור בן-גל, בגזרה הצפונית של רמת הגולן. כוחות החטיבה הצליחו באחד מקרבות הבלימה המרכזיים - קרב עמק הבכא לעצור את ההסתערות הסורית בגזרה. הכוחות בקרב זה, כללו את גדוד 77 בפיקוד אביגדור קהלני, גדוד 75 בפיקוד יוסף אלדר, גדוד 71 בפיקוד משולם רטס, יחד עם סיוע משמעותי של כוחות מגדוד 74 (חטיבה 188) בפיקוד יאיר נפשי, ומגדוד 53 (חטיבה 188) בפיקוד יוסי בן-חנן. על פי מח"ט 7 אביגדור בן-גל, הצלחת החטיבה בקרב עמק הבכא, הושגה גם בזכות לחימתה המכריעה של חטיבת המילואים 679 בפיקוד אורי אור, שלחמה בגזרת נפח, ומנעה מהסורים לכתר את חטיבה 7. משולם רטס שנפל בקרב עמק הבכא, קיבל את עיטור העוז. קהלני קיבל את עיטור הגבורה.
במקביל ניהל גדוד 82 קרבות בגזרה הדרומית של הרמה.
ממלחמת יום הכיפורים ואילך שוכנת החטיבה בקביעות ברמת הגולן, וכוללת שלושה גדודי טנקים (גדוד 82, גדוד 77, וגדוד 75 שלאחר המלחמה הוסב מחרמ"ש).
מלחמת לבנון הראשונה
במהלך מלחמת לבנון הראשונה לחמה החטיבה, בפיקודו של אל"ם איתן קינן, במורדות החרמון בציר הכפרים עין עטא וינטא, החטיבה כללה 3 צוותי קרב גדודיים: גדוד 75 בפיקוד זיו הלוי, גדוד 82 בפיקוד דור מוסל, וגדוד מאולתר (שכלל פלוגה מגדוד 75 ופלוגה מגדוד 82) בפיקוד ניצן סלע כמג"ד וגרשון הכהן כסמג"ד, בנוסף, גדוד הצנחנים 9264 בפיקוד יצחק נודלמן סופח לחטיבה. לעומת זאת גדוד 77 בפיקוד דוביק טל, שמנה שתי פלוגות מבצעיות, פלוגת צמ"פ (מסלול), פלוגת חרמ"ש ושתי מחלקות הנדסה, לחם תחת פיקוד יחידות אחרות בגזרה המרכזית של לבנון. הגדוד עבר ערב מלחמת לבנון לאחריות חטיבה 769 בפיקוד שאול מופז. עם פרוץ הקרבות פעל הגדוד בגזרה המערבית של הבקאע, כבש בין היתר את הכפרים עישייה, ריחן, ערמתא ועין א-טינה. בהמשך הלחימה הועבר הגדוד לכוח דן ורדי ולכוח יוסי פלד שפעל באזור אגם קרעון.
מלחמת לבנון השנייה
מפקדת חטיבה 7 למעשה הייתה הראשונה שהוקצתה לגזרת אוגדה 91 על מנת לסייע באירועים הרבים בימי הלחימה הראשונים. החטיבה, בעזרת יחידות שסופחו אליה (גדוד 601, גדוד 299 (גדוד חרב), וגדוד 52) קיבלה אחריות בתחילה על מרחב החוף, ובתוך כך ביצעה משימות של השמדת מוצבי חזבאללה במרחב, וכן חישוף שטחים מיוערים להכנת השטח ללחימה. בימיה הראשונים של המלחמה, התמקמה מפקדת החטיבה ביישוב חניתה ומשם ניהלה את מרחב החוף. גדוד 77 שהועבר לגזרת עזה עם חטיפת גלעד שליט נשאר בגזרת עזה ולחם בה במהלך כל מלחמת לבנון השנייה.
לאחר מספר ימים, עם ההתבססות ההבנה שמסתמנת הרחבת הלחימה בלבנון, שונתה משימתה של מפקדת החטיבה והיא קיבלה אחריות במרחב שבין מלכיה ליישוב דובב. במסגרת תוכנית לכיבוש בינת ג'בייל, חטיבה 7 הייתה הכוח השלישי (יחד עם חטיבת גולני וחטיבת הצנחנים) והייתה אחראית על מרחב מארון א-ראס - ג'בל כחיל ורכס ה"שקד". לאחר האירועים בבינת ג'בייל, הוחלט על הוצאת הכוחות מהמרחב והחטיבה נשארה בהגנה במרחב כפי שהייתה פרוסה קודם.
לקראת הכניסה השנייה לבינת ג'בייל סד"כ החטיבה השתנה באופן משמעותי וכלל: מפקדת החטיבה, שלושה גדודי שריון - גדוד 82, גדוד 75, גדוד מחטיבה 673, 3 גדודי חי"ר - גדוד 299, גדוד מחטיבה 2, גדוד 435 מגבעתי (הצטרף בהמשך הלחימה), גדוד הנדסה קרבית 603, פלס"ר 7 ובסיוע ישיר גדוד תותחנים. עם הכניסה השנייה עמדו לרשות החטיבה כוחות רבים מאוד. החטיבה ביצעה את תוכניתה ואגפה את העיירה בינת ג'בייל במהלך מפתיע לאויב ובודדה החטיבה את העיירה.
גדוד 82 המשיך בלחימה בגזרת מארון א-ראס ורכס שקד כל זאת כשהוא ממשיך לפקד על גזרת אביבים. בהמשך הלחימה לחם הגדוד בגזרות מרון א-ראס, ג'בל כחיל ורכס הקָרְחבוּן והיה גדוד השריון שהתקדם משמעותית בגזרתו בלילה אחד בהובלת מ"פ ב׳ וחבר אל גדוד חרב שנותר לבדו בשטח. שני מפקדי פלוגות זכו לעיטורים בקרבות אלו, הראשון מ"פ ב' סרן עידן מורג שזכה לעיטור המופת (גם אביו של עידן, תא״ל במיל עמי מורג קיבל עיטור זה) ומ"פ א' סרן אלעד צורי זכה אף הוא בצל"ש מפקד פצ"ן על לחימתו.
גדוד 82 לחם מהיום הראשון עד הפסקת האש ואפילו אחריה. ב-21 ביולי, לאחר החלטת הממשלה על הרחבת הלחימה בגבול הצפון, הוקפץ גדוד 75 מהגזרה המבצעית אותה החזיק בגבול ישראל-מצרים והצטרף ללחימה, עיקר פעילותו של גדוד 75 הייתה בגזרות המערביות, והוא השתתף בלחימה מול העיירות בינת ג'בייל, מיס א-ג'בל, עייתא א-שעב ואף בפאתי העיר צור בעומק לבנון. בגדוד 75 קיבל מפקד פלוגת "כפיר", סרן אחסאן דקסה, אף הוא את צל"ש אלוף פצ"ן על חלקו בקרב בעיירה עייתא א-שעב עת סייע בחילוץ כוח צנחנים שנפגע קשות בהתקלות וספג הרוגים ופצועים במרחב העיירה, סרן אחסאן סיים את החילוץ תוך חתירה למגע מול האויב וללא נפגעים נוספים.
חטיבה 7 נלחמה לאורך כל המלחמה תחת אוגדה 91, והייתה החטיבה האחרונה שיצאה מלבנון. אחרוני החיילים ביציאה היו לוחמי גדוד 299 (גדוד חרב), שהיה מרבית המלחמה תחת החטיבה. לאורך המלחמה לא נהרג אף לוחם תחת פיקוד החטיבה, כאשר שירתו תחת החטיבה אלפי לוחמים בעומק לבנון (בשיא הלחימה כ-4500 לוחמים), ומאות כלי רק"מ נסעו במרחב הלחימה. גדוד 299 זכה לציון לשבח בהמלצת החטיבה לאור הישגיו הראויים לאורך המלחמה. כ-20 מלוחמי החטיבה זכו לעיטורים במלחמה על הפגנת אומץ לב, גבורה, מקצועיות ומצוינות לאורך המלחמה.
העשור השני של המאה ה-21
ב-2014 החלה חטיבה 7 בהסבה מטנקי מרכבה סימן 2ד לטנקי מרכבה סימן 4מ המצוידים במערכת ההגנה האקטיבית "מעיל רוח".
בשנת 2015 גיבשה זרוע היבשה תוכנית לסגור את החטיבה אך המהלך בוטל בהתערבות הרמטכ"ל. ביולי 2016 סיימה את ההסבה, כאשר גדוד 82, הגדוד המשוריין הראשון בצה"ל, הוסב לגדוד מרכבה סימן 4מ.
ב-2018 נכללה החטיבה, ביחד עם גדחה"ן 603 וחטיבת גולני, בצק"ח גדעון, צוות קרב חטיבתי ניסיוני.
תקופה ראשונה - עד 1964
בתחילת מאי 1948 הוקם גדוד שריוניות ראשון בשם חמ"ש א' במסגרת שמ"ש (שירות המשוריינים - לימים חיל השריון). לרשות הגדוד עמדו תשעה זחל"מים ומספר יחידות של שריונית וייט, תוצרת בית. עם הקמת חטיבה 7 (אמצע מאי 48) הגדוד הועבר אליה וכונה גדוד 73. הגדוד לחם בקרבות לטרון. בהמשך שונה שמו לגדוד 79, אשר לחם במבצע חירם, וכבש, בין היתר, את ג'יש (גוש חלב). באוקטובר 1949 במסגרת הארגון מחדש של צה"ל לאחר מלחמת העצמאות, הגדוד אורגן כגדוד חרמ"ש סדיר בחטיבה 7. בסוף 1953 פורק גדוד 79 הסדיר וכדי לשמור על שמו ניתן הכינוי 79 לאחד מגדודי החרמ"ש מילואים של חטיבה 27. ככזה הוא לחם במלחמת סיני. על מנת לשמור על המורשת של הגדוד הסדיר לשעבר, הועבר הכינוי 79 ב-1964, לגדוד המגח הסדיר שהוקם באותה עת במסגרת חטיבה 7.
מ-1965 - גדוד המגח הראשון - גדוד "סופה"
בשנת 1964 משלחת של כ-40 קציני צה"ל יצאה לגרמניה לצורך לימוד וקליטת טנקי הפטון האמריקאיים. בין הקצינים נמנו: ג'קי אבן (המג"ד הראשון), נתק'ה ניר (הסמג"ד הראשון),אהוד אלעד, חיים ארז, אריה קרן, אדם ויילר, שלום אנגל (עין גל), עמוס כץ, עמרם מצנע, אמנון גלעדי, רוני מקלאוד, חגי רגב, יום-טוב תמיר, אביגדור קהלני, יואל גונן, אבירם גלעד, יוסי בן-חנן, אילן מעוז. עם חזרת המשתלמים מגרמניה, בתחילת 1965, הוקם הגדוד במחנה נתן כגדוד אם-48 איי 1. הטנקים כונו בצה"ל בשם מגח. הגדוד פעל במסגרת חטיבה 7, והיווה גרעין לקליטת טנק המגח בצה"ל. ממנו יצאו קצינים ולוחמים שהקימו ואיישו, החל מ-1967, גדודים (כגון 46, 195, 52) בחטיבות המגח שהוקמו (חטיבה 401, חטיבה 600, חטיבה 14).
מלחמת ששת הימים
ביום הראשון הגדוד לחם ברצועת עזה, בציר ח'אן יונס - רפיח, פרץ את מערך שיח' זוויד ומעבר הג'יראדי. בקרב הג'יראדי נהרג המג"ד, ואת הפיקוד קיבל סגנו - חיים ארז. בהמשך התקדם הגדוד לאל עריש שבסיני, לתעלה.
תיאור מפורט של קרבות הגדוד מופיע בספרו של שבתי טבת - "חשופים בצריח". כינוי הגדוד בספר הוא "ש 14".
מפקדי גדוד 79
ב-1968, במסגרת ארגון חטיבות השריון על פי סוגי טנקים, הועבר הגדוד לחטיבה 401, שהפכה לחטיבת מגח סדירה. בתמורה, קיבלה חטיבה 7 את גדוד השוט 53.
בהמשך, עם פרוץ מלחמת יום כיפור עבר גדוד 79 לחטיבה 14.
נכון ל-2022 גדוד מילואים 79, במסגרת חטיבת מילואים 14. מספרי הגדוד והחטיבה הועברו והחליפו את המספרים של חטיבת מילואים 278, למטרת שימור מורשת חטיבה 14 הסדירה.
סמל החטיבה
סמל החטיבה כולל אלמנטים רבים מההיסטוריה שלה. הצלע העליונה של הסמל צבועה בצבעי דגל ישראל; החץ האדום מסמל את פריצת דרך בורמה על ידי החטיבה; הכוכב המשושה (מגן דוד) המופיע בו הוא טלאי צהוב, לזכר המעפילים שגויסו לחטיבה מיד עם הגעתם ארצה במהלך מלחמת השחרור ונפלו בקרבות בלטרון; הרובה המכודן מסמל את גדודי החי"ר; הברק מסמל את גדוד השריון (חטיבה 7 הייתה במקורה חטיבה משוריינת ולא חטיבת שריון, כפי שהיא כיום); והצלבת הברק והרומח מסמלים שיתוף פעולה בין החי"ר לשריון. הסמל יוצר גם את הספרה 7 בשילוב החץ והדגל. זהו סמל היחידה היחיד שמכיל את מספרה.
צוות הווי
במהלך שנות השישים ותחילת שנות השבעים קיימה החטיבה צוות הווי שנחשב לוותיק ולטוב ביותר מבין צוותי ההווי של השריון. במהלך שנות קיומו הקליט הצוות שני תקליטים מסחריים, הראשון בחברת "פולידור", "חצופים בצריח" והשני במסגרת תקליט שאיגד שירים של הרכבים של חיל השריון ויצא לאחר מלחמת יום כיפור. "חצופים בצריח", כלל שירים כמו "את חכי לי ואחזור", "ליאורה", "צאי למרפסת אלווירה", "מה תביא לי" ו"זמר אביב" - הביצוע המקורי לשיר "ים השיבולים" של להקת "הגבעטרון". בין חברי הצוות היו גם אנדריי צוויג (סולן ומפקד הצוות) וזהבה גוטמן.
המנון החטיבה
השיר "דרך לוחם" (נקרא גם "שבע אַת פלדה רוגשת") נכתב על ידי אביגדור קהלני ונחשב להמנון היחידה. השורה "שבע... אַת החטיבה", שורה מוכרת ובולטת מפזמון השיר, נחשבת לסיסמה מובילה בחטיבה:
נחשון אמריקאי
מקור שמו של הנחשון הוא מצווארו דמוי-הנחש, הבולט ביותר כאשר הוא שוחה ושאר גופו שוקע לגמרי במים, מכיוון שאין לו בלוטות ציפה כמו יתר עופות המים.
תיאור
הנחשון הוא עוף מים די גדול - אורכו 75-95 ס"מ, משקלו 1-1.34 ק"ג ומוטת כנפיו 1.22 מ'. מחוק הוא מזכיר מעט ברווז, אך הוא עומד זקוף יותר וכן הוא בעל מקור צהוב, מאוד ארוך ומחודד, גוף שחור עם כנפיים וזנב ירוקים-אפורים ועל הרגליים יש לו קרומי שחייה. הצוואר ירוק כהה והפנים לבנות. הנקבות מזכירות את הזכרים אך קטנות יותר ובעלות חזה וצוואר לבנים והגוף חום יותר. ברוב אזורי התפוצה שלו חי גם קורמורן מצויץ (Phalacrocorax auritus), שמאוד דומה לו אך בעל זנב ומקור קצרים בהרבה מאלה של הנחשון.
הנחשון נפוץ בקצה הדרומי של אמריקה הצפונית, כל המרכזית והדרומית. הוא נפוץ בעיקר בביצות ובאזורי מים מתוקים ואף באזורי החוף במים חמימים. הוא צולל אל מתחת למים כדי למצוא את מזונו ומחפש דגים שונים, חסרי חוליות מימיים ודו-חיים, וכשהוא מוצא, הוא נועץ בהם את מקורו. אז הוא עולה אל פני המים עם הדג, מרפה את האחיזה ובולע אותו.
בזמן השחייה גופו של הנחשון נרטב לחלוטין, למעט הצוואר שעולה אל פני המים, מזכיר מעט נחש בצורה זו. לאחר האכילה שלו הוא יוצא מהמים ומייבש את הכנפיים, והדבר יכול לקחת יותר משעה לפעמים. הוא פורש את הכנפיים לכיוון השמש ומחכה שיתייבשו באופן זה.
לעיתים נוצות החזה שלו מתנפחות מהמים, והדבר מזכיר מעט תרנגול הודו, מה שנתן לו את הכינוי "הודו מים".
הרס נכסי תרבות על ידי המדינה האסלאמית
ארגון הטרור המדינה האסלאמית (הידוע בכינויו "דאעש") עוסק מאז 2014 בהרס ובגנבה של נכסי תרבות וחפצים היסטוריים עתיקים בעיראק, בסוריה ובלוב, בטענה שהללו מהווים עבודת אלילים, וכן כדי למוכרם במדינות זרות.
הרס מסגדים וקברים
ביולי אותה שנה הרסו אנשי דאעש את מסגד נבי יונס, אחד משלושת מקומות הקבורה המיוחסים ליונה הנביא (השניים האחרים נמצאים בישראל, במשהד ובאשדוד), בנימוק ש"המסגד הפך למקום של כופרים". כמו כן הוחרב גם אתר שנטען שהוא קבר דניאל הנביא, ומסגד "פתח'י אל-חאן". ב-25 ביולי הוחרב "מסגד עאון אל-הדין" במוסול. המסגד נבנה במאה ה-13, היה אחד המעטים ששרדו את הפשיטות המונגוליות, ונודע בתקרה המקומרת שלו שהזכירה חלת דבש. יומיים לאחר מכן פוצץ מסגד הנביא ג'ירג'יס, הוא גאורגיוס הקדוש, שבנייתו מתוארכת למאה ה-14.
ב-24 בספטמבר החריבו אנשי הארגון את "מסגד אל-ארבעין" בתיכרית, שהכיל כ-40 קברים מתקופת עומר. ב-27 בפברואר הוחרב "מסגד קובר" מהמאה ה-12, בטענה שאנשים סגדו לקבר ששכן במרכזו.
בשנת 2015 הורה הארגון על הסרת כל העיטורים מקירות המסגדים במוסול, אפילו אלו שהכילו פסוקי קוראן המזכירים את אללה. זאת בטענה שהם מהווים "השקפה מוטעית של יצירתיות, בניגוד ליסודות השריעה". אלו שסירבו לעשות זאת הוצאו להורג. במרץ אותה שנה הוחרב מסגד חמו אל-קדו שנבנה בשנת 1880, וכן מסגדים סופיים בלוב. ביוני של אותה שנה דווח על השמדת מוזוליאום עתיק בתדמור, שיוחס לאחד מצאצאי הנביא מוחמד.
ביוני 2017 פוצץ דאעש את מסגד א-נורי במוסול, כפעולת זעם בשל תבוסת הארגון בקרב על העיר מוסול.
הרס כנסיות
עם כיבוש מוסול נמלטו ממנה כל הנוצרים. ב-16 ביוני 2014 השמיד הארגון את כל הכנסיות בעיר. ב-26 ביולי דווח על הריסת "כנסיית סנט מרי" במוסול, באמצעות מטעני צד. ב-21 בספטמבר פוצצו חמושים את הנסייה לזכר רצח העם הארמני בדיר א-זור. שלושה ימים לאחר מכן פוצצה בעזרת חומרי נפץ מאולתרים כנסייה אשורית עתיקה בתיכרית, שנודעה בשם "הכנסייה הירוקה".
בתחילת פברואר 2015 פוצצה כנסיית אל-טארה במוסול, שבנייתה מתוארכת לתחילת המאה ה-7, והייתה בין הכנסיות העתיקות ביותר בעיר. ב-5 באפריל הוחרבה כנסייה אשורית נוספת בעיר תל נאסרי שבסוריה. כנסייה נוספת במוסול, שהייתה על פי הדיווחים בת אלפי שנים, פוצצה ביולי. בפיצוץ נהרגו גם ארבעה ילדים.
עיראק
ב-27 בינואר 2014 דווח שדאעש פוצץ חלק מהחומה שהקיפה את העיר האשורית העתיקה נינוה. ב-26 בפברואר פורסם סרטון ובו נראים קבוצת חמושים במוזיאון מוסול, המשחיתים מוצגים היסטוריים עתיקים מהתקופה האשורית באמצעות פטישי אוויר. אחד המשחיתים מכריז בסרטון: "מוסלמים! העתיקות שמאחורי שימשו אלילים עבור תושבי האזור הקדומים, אשר סגדו להם במקום לסגוד לאללה". בתחילה נטען שחלק מהמוצגים הם למעשה רק העתקים, אולם מאוחר יותר הודתה ממשלת עיראק שמדובר במוצגים המקוריים. אחד מתושבי מוסול שהיה עד להרס אמר: "אני מזועזע לגמרי, זה אסון, עם האובדן של המוצגים האלה אנו כבר לא יכולים להיות גאים בתרבות של מוסול".
באוגוסט-ספטמבר 2014, נהרס מנזר דייר מאר אליה מנזר מהמאה ה-6 של כנסייה המזרחית. בדצמבר 2014, הרס הארגון את מבצר תל עפר שנבנה בתקופה עות'מאנית. באפריל 2015, דווח שהארגון הרס במוסול את מצודת באשטאביא אתר ארכאולוגי מהמאה ה-12.
סוריה
באוגוסט 2014 כבש דאעש את העיר א-רקה בסוריה, ב-27 בפברואר של אותה שנה רמסו אנשי הארגון בעזרת דחפורים פסל אשורי עתיק מהמאה ה-8 לפנה"ס ששכן בעיר. על פי מגזין "דאבק" השייך למדינה האסלאמית, שני פסלי אריות נוספים מאותה תקופה שמקורם באתר הארכאולוגי "ארסלאן טאש", והועברו לעיר א-רקה הושמדו. במרץ 2014 נמסר כי המחסנים של התל הארכאולוגי תל סבי אבייד שהכילו כ-6,000 פריטים נשדדו מהאתר.
במאי 2015 כבש דאעש חלקים גדולים ממחוז חומס, סביב העיר העתיקה תדמור, והחל להפגיז את העיר; כתוצאה, הוכרזה סכנה לעתיקות העיר. ב-13 במאי, פתח דאעש במתקפה על תדמור החדשה. בלילה שבין 20 ל-21 במאי נכבשה כליל העיר בתום קרב בן מספר ימים שבו נהרגו כ-350 איש. ב-21 במאי הוצאו כמה כלים קדומים מהמוזאון של תדמור על ידי האוצרים הסורים והועברו בשתי משאיות לדמשק. כמה פרוטומות יווניות-רומיות, תכשיטים וחפצים אחרים שנבזזו מהמוזאון של תדמור נמצאו בשוק העתיקות הבינלאומי. באותו יום, כוחות דאעש נכנסו לאתר המורשת העולמית. על פי עדי ראייה, ב-23 במאי הרסו החמושים את האריה של אל-לאת ופסלים אחרים. מאז ה-27 במאי 2015, שימש התיאטרון הרומי בתדמור כמקום להוצאה להורג פומבית של מתנגדי דאעש. סרטון וידאו שנעשה על ידי דאעש מראה את הריגתם של 20 אסירים בידיהם של מוציאים להורג בני עשרה, לעיני מאות גברים וילדים. בפינוי המוזיאון של העיר לפני ההשתלטות של דאעש השתתף גם הארכאולוג ח'אלד אל-אסעד, מנהלה לשעבר של רשות העתיקות של תדמור. אל-אסעד בן ה-81 עונה במשך חודש ימים כדי להשיג מידע על אוצרותיה החבויים של העיר, אך סירב למסור כל מידע לשוביו. ב-18 באוגוסט 2015 הוא הוצא להורג בכיכר העיר, שם נושא-חרב רעול-פנים ערף את ראשו אל מול קהל. גופתו הוצגה לראווה בכיכר מרכזית בתדמור החדשה, כשעל מותניו נתלה שלט המפרט את "פשעיו" ובהם: ייצוג סוריה ב"וועידות של כופרים" והיותו "מנהל עבודת האלילים" בתדמור. לאחר מכן נתלתה גופתו על עמוד רומי בעיר העתיקה.
ב-23 באוגוסט הוחרב מקדש בעל שמין באמצעות חומרי נפץ שהונחו בתוכו. שבוע לאחר מכן החלו להגיע דיווחים על כך שדאעש הרס חלק ממקדש בל, שתצלומי לווין שפורסמו ב-1 בספטמבר הראו שכל מבנה המקדש נהרס לחלוטין. בחודש אוגוסט פוצץ גם מגדל אלהבל, מבנה קבר בתדמור שהיה חלק מהנקרופוליס של העיר העתיקה. בתחילת אוקטובר פוצצו את הקשת הגדולה שהייתה חלק מהאכסדרה הגדולה של העיר העתיקה.
במרץ 2016 צבא סוריה בגיבוי אווירי של חיל האוויר הרוסי כבש מחדש את העיר תדמור, ויו"ר המינהל הכללי למוזיאונים ועתיקות של סוריה (المديرية العامة للآثار والمتاحف), מאמון עבד אל-כרים, הודיע כי יבוצעו עבודות שחזור ושיקום לכל האתרים שהושמדו על ידי ארגון המדינה האסלאמית. בדצמבר 2016, הצליח דאעש לכבוש מחדש את תדמור. כוחות רוסיים וסוריים הספיקו להבריח חלק מהעתיקות לדמשק. בינואר 2017 דווח שדאע"ש הרס את הטטרפילון, אחד מהאתרים הארכאולוגיים המפורסמים ביותר בעיר העתיקה. בנוסף, הם הרסו גם את חזית התיאטרון הרומי בתדמור.
איסור פרסום
איסור פרסום הוא איסור המוטל על הציבור, ובפרט על אמצעי התקשורת, לפרסום מידע מסוים. האיסור מתנגש בעקרונות של חופש הביטוי, חופש העיתונות וזכות הציבור לדעת, ולכן הוא חל רק על מידע שפרסומו עלול לפגוע באינטרסים של הציבור, כגון פגיעה בחקירה משטרתית או פגיעה בביטחון המדינה, או מידע שפרסומו עלול לפגוע באדם מסוים, כגון פגיעה בשמו הטוב או סיכון חייו. איסור פרסום מיושם בשתי דרכים:
צו איסור פרסום
קובעת שהצנזור רשאי לאסור פרסום, אם לדעתו הדבר יפגע בביטחון המדינה, בשלום הציבור או בסדר הציבורי.
בית המשפט מוציא צו איסור פרסום, בהתאם לבקשה המוגשת לו, בפרשה מסוימת. בעת הוצאת הצו שוקל בית המשפט את נימוקיהם של מבקשי הצו אל מול העקרונות של חופש הביטוי וזכות הציבור לדעת. לעיתים הצו הוא גורף, ואוסר פרסום כל פרט הנוגע לפרשה (כולל, לעיתים, עצם קיומו של הצו), ולעיתים הוא מפרט את המותר בפרסום ואת האסור בפרסום.
מסמיך את בית המשפט להוציא צו איסור פרסום על:
דיון משפטי
חרף הקושי באכיפה יעילה של איסור הפרסום, האיסור נאכף במקומות שבהם ניתן לאכוף אותו. דוגמה בולטת לכך היא סגירתו של העיתון "חדשות" לארבעה ימים, ב-29 באפריל 1984. סגירת העיתון נבעה מכך שפרסם ידיעה שלפיה הוחלט על הקמת ועדה שתחקור כיצד נהרגו מחבלי פרשת קו 300, ללא הגשת הידיעה לבדיקת הצנזור הראשי. זאת, על אף שעוזר שר הביטחון לענייני תקשורת, שהעביר את הידיעה לעיתון, ביקש להימנע מפרסום, והצנזורה הזכירה לעיתון את החובה להעביר לצנזורה מוקדמת כל חומר הנוגע לפיגוע באוטובוס ולתוצאותיו. אמצעי התקשורת הגדולים מצייתים במידה רבה, עקב כך, לצו איסור פרסום, ונלחמים בו בדרך הפתוחה בפניהם - פנייה לבית המשפט על מנת שיתיר את הפרסום.
בעידן האינטרנט
עם שיפור התקשורת העולמית באמצעות רשת האינטרנט גבר מאוד הקושי לאכיפת איסור הפרסום עד כדי אי יכולת אכיפה בנושא, הן בגלל הכמות העצומה של אתרי האינטרנט בהם ניתן לפרסם, הן בגלל קלות מציאת המידע בעזרת מנועי חיפוש, העובדה שלגולשים יש אפשרות לשמור על אנונימיות ברשת, והן בשל אי הבהירות לגבי האחריות המשפטית על אתרים המאוכסנים בשרתים שמחוץ למדינה שבה הוצא הצו. במקרים רבים דולף המידע כלפיו הוצא איסור הפרסום לרשת האינטרנט למרות איסור הפרסום, או שהמידע מתפרסם בהרחבה עוד טרם הטלת איסור הפרסום.
דבר נוסף המקשה על אכיפת הצווים באינטרנט הוא שהצו מחייב רק את מי שלו נמסר כדין. כך נוצר מצב בו האתרים הגדולים שמקבלים את צווי איסור הפרסום לא יכולים לפרסם את המידע, אך צו איסור הפרסום אינו תקף על אתרים קטנים או אנשים פרטיים. פרסום הצו ברבים משמעו למעשה הוא פרסום המידע שהצו ניסה למנוע את פרסומו מלכתחילה, ולכן אינו ישים.
בישראל הפרו צוי איסור פרסום, בין היתר, הבלוגרים משה הלוי ועומרי חיון, וכן אתר רוטר.נט. בעת חקירתה של הדוגמנית בר רפאלי ברשות המיסים נאסר תחילה פרסום שמה, אך אתרי חדשות פעלו בדרכים שונות לעקוף את האיסור: אתר החדשות הכלכליות "ביזפורטל" כלל בידיעה על החקירה אקרוסטיכון של שמה, ובאתרים אחרים צוין שמה בתגיות המלוות את הידיעה.
במליאת הכנסת
חברי הכנסת נהנים מחסינות פרלמנטרית ביחס לדברים שהם אומרים במסגרת תפקידם. פעמים אחדות ניצלו חברי כנסת חסינות זו לשם פרסום מידע שלגביו הוצא צו איסור פרסום:
נמל התעופה הבין-לאומי הרקליון
בסיס הפעולה המרכזי של חברת בלו בירד איירווייז נמצא בנמל.
נמל התעופה נקרא על שם יליד הרקליון, ניקוס קאזאנצאקיס, סופר, מתרגם, ונוסע יווני.
היסטוריה
נמל התעופה נפתח לראשונה במרץ 1939. באותה תקופה הנמל היה רק פיסת קרקע חקלאית שטוחה. המטוס הראשון (יונקרס Ju 52) הביא את הנוסעים הראשונים לנמל. במהלך מלחמת העולם השנייה הופסקה פעילות נמל התעופה, אך בסתיו 1946, חודשה תנועת המטוסים לנמל, עם נחיתת מטוס מדגם DC-3 דקוטה.
בתחילה נמל התעופה הציע שירות בסיסי מאוד, עם מתקנים פרימיטיביים בצורה של שלושה אוהלים, עשן לקביעת כיוון הרוח ונורות למסלול.
ב-1947, הוקם הטרמינל הראשון. הרקליון אייר ליין החלו טיסות מסחריות ב-1948. באותו זמן עברו בשדה התעופה 4,000 נוסעים. ב-1953 נבנה המסלול הסלול הראשון באורך 1,850 מטרים. ב-1954 נחת לראשונה מטוס בעל ארבעה מנועים מדגם דאגלס DC-4. באותה שנה עברו בנמל כ-18,000 נוסעים. מ-1957 ואילך, החלה חברת אולימפיק איירליינס להשתמש בנמל עם מטוסי דאגלס DC-6.
בשנת 2008 הפך הנמל לבסיס הפעולה המרכזי של חברת התעופה בלו בירד איירווייז.
הרחבת הנמל
באוקטובר 2017 החלו פרויקטים של הרחבת שדות תעופה. הפרויקטים, שימומנו במלואם על ידי ה- Duty Free Shops SA, בהתאם להסכם עם משרד התשתיות והתחבורה ומשרד המים ההלני, ללא עלות ממשלת יוון, כוללים:, הרחבות ניכרות של הטרמינל, הגדלת השערים ושדרוגים אלקטרונים. ההארכה החלה באוקטובר 2017 והסתיימה ב-30 במרץ 2018 ותהיה מוכנה לקראת עונת הקיץ.
מתקנים אחרים
בסיס הפעולה המרכזי של חברת בלו בירד איירווייז נמצא בנמל התעופה הבינלאומי הרקליון.
פעילות צבאית
לעיתים קרובות מבקשים מהנוסעים לא לצלם תמונות במסלול. הסיבה היא כי בסיס של חיל האוויר היווני פועל במקום.
אמזונה (תוכי)
אמזונה (שם מדעי: Amazona) הוא סוג גדול של תוכיים החיים במרכז ודרום אמריקה, מקסיקו ובאיים הקריביים. בסוג זה, ישנם מינים מוכרים של תוכים בינוניים שלרובם גוף ירוק, מצח זהוב ומקור שחור. בסוג קרוב ל-30 מינים.
מאפיינים
האמזונות כמו רוב התוכיים הם צמחוניים וניזונים מפירות שונים, פרחים וזרעים שונים וגם מעלים מסוימים. כל מין מעדיף מיני פירות שייחודיים לו.
מינים
ישנם קרוב ל-30 מיני אמזונות:
בנוסף על מינים אלה ישנם עוד 2 מינים שנכחדו: אמזונת מרטיניקו (Amazona martinica) ואמזונת גואדלופה (Amazona violacea).
המין אמזונה צהובת-פנים (Alipiopsitta xanthops) איננה שייכת לסוג זה אלא למין יחידי בסוגו, אך גם קרויה אמזונה.
פיטקרן
פיטקרן הוא מהאיים המיושבים המבודדים ביותר בעולם. האיים המיושבים הקרובים אליו ביותר הם איי מנגרבה, מרחק של 529 ק"מ, אי הפסחא, מרחק של 2,075 ק"מ וטהיטי במרחק של 2,325 ק"מ. ניו זילנד מרוחקת כ-5,000 ק"מ מהאי, וצ'ילה מרוחקת 5,333 ק"מ מהאי.
גאוגרפיה
מלבד האי המרכזי המיושב יש בסביבות פיטקרן עוד שלושה איים לא מיושבים: אונו (Oeno), הנדרסון (Henderson) ודיוסי (Ducie). פיטקרן והנדרסון הם געשיים והאחרים הם אטולים.
האי היחיד המאוכלס בקביעות הוא פיטקרן, והוא נגיש רק באמצעות סירה דרך מפרץ באונטי. שטחו של פיטקרן הוא 4,500 דונם, מהם רק 360 דונם של קרקע מישורית. הנקודה הגבוהה ביותר בפיטקרן היא 347 מטר.
האי הנדרסון, המשתרע על 86% מכלל שטחה של הטריטוריה ומאופיין במגוון עשיר של בעלי חיים בחלקיו הפנימיים, ראוי אף הוא להתיישבות אנושית קטנה, למרות משאבי המים המתוקים הזעירים שבו. עם זאת, הגישה לרוב חלקי האי קשה עקב העובדה שחופיו מאופיינים בצוקי גיר תלולים ואלמוגים חדים. בשנת 1988 היה האי מועמד להיכלל כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו. יתר האיים מרוחקים למעלה מ-100 קילומטרים, ואינם ראויים כלל למגורים.
אקלים
פיטקרן ממוקם דרומית לחוג הגדי, ונהנה ממזג אוויר חם בכל ימות השנה. הטמפרטורה הממוצעת בקיץ היא 25–35 מעלות צלזיוס, בחודשים אוקטובר-אפריל, ואילו בחודשי החורף הטמפרטורה הממוצעת 17–25 מעלות צלזיוס. הלחות הממוצעת בקיץ עשויה לעלות על 95%. העונה הגשומה היא מנובמבר עד מרץ. באי יורדים 2,000 מילימטר גשם בשנה, שרובם בשברי ענן.
היסטוריה
ארכאולוגים מעריכים כי האי יושב לראשונה במשך תקופות מסוימות עד המאה ה-15 על ידי מתיישבים פולינזים. האיים הנדרסון ודוצ'י התגלו לראשונה למערב על ידי הפורטוגזי פדרו פרננדז דה קוירוס בחיפושיו אחרי טרה אוסטרליס אינקוגניטה, ב-26 בינואר 1606, והם היו בלתי מיושבים. דה קוירוס קרא לאי הנדרסון בשם "סן חואן באוטיסטה" (יוחנן המטביל), ולאי דוצ'י בשם "לה אנקרסיון" ("ההתגלמות"). 161 שנה מאוחר יותר, ב-3 ביולי 1767, נתגלה האי מחדש על ידי צוות של הספינה הבריטית "סנונית", בפיקודו של קפטן פיליפ קרטרט. האי נקרא על שמו של הצוער רוברט פיטקרן, נער בן 15, שהיה הראשון מחברי הצוות שהבחין באי. קרטרט, שהפליג ללא עזרת הכרונומטר הימי המדויק שהומצא זה מקרוב, טעה לגבי קו האורך שבו ממוקם האי, בשיעור של שלוש מעלות. עובדה זו הפכה את פיטקרן קשה לאיתור, דבר שבא לידי ביטוי בכשלונו של קפטן ג'יימס קוק לאתר את האי ביולי 1773.
בשנת 1790 הגיעו לאי המתיישבים המערביים הראשונים שלו, המורדים מהאוניה "באונטי" והנשים שהכירו בטהיטי. הם בקושי מצאו את האי מכיוון שהוא היה משורטט במפות במיקום לא נכון, במרחק 320 ק"מ ממיקומו האמיתי. הטעות הזו העלתה את קרנו של האי בעיני המורדים שכן כך פחתה הסכנה שספינות בריטיות יגלו אותם ויענישו אותם על המרד. לאחר שנחתו על האי ורוקנו את הספינה, הם שרפו אותה כדי שהיא לא תראה למרחוק. שרידיה של הספינה נתגלו מתחת למים בשנת 1957, על ידי חוקר ה"נשיונל ג'יאוגרפיק", לואיס מרדן.
האוכלוסייה כללה בתחילתה תשעה מורדים, שישה גברים פולינזים, 12 נשים פולינזיות ותינוק אחד. במשך 18 שנה הם היו מבודדים לחלוטין על האי, והתקיימו על חקלאות ודיג. תקופה זו התאפיינה במתחים פנימיים קשים, אלכוהוליזם, רצח ומחלות. במהלך השנים הללו נרצחו או התאבדו שמונה מתוך תשעת המורדים. המורד האחרון שנשאר, ג'ון אדמס, הדגיש את חשיבותו של התנ"ך (שעותק ממנו נישא על ה"באונטי" ושרד בידיו), כשייסד מערכת חברתית חדשה, שוחרת שלום. הנשים הפולינזיות התנצרו אף הן. אדמס הנהיג את הקהילה ותחתיו היא פרחה. הוא דאג לחינוך הילדים ובניית כנסייה. עיר הבירה נקראת על שמו.
תושבי פיטקרן דיווחו כי בחמש השנים הראשונות לשהותם באי, לא נצפתה ממנו ולו ספינה אחת. רק ב-27 בדצמבר 1795 נראתה מהאי ספינה, שלא התקרבה אליו. ספינה שנייה נראתה בשנת 1801, ואף היא לא יצרה קשר עם תושבי האי. ספינה שלישית התקרבה לאי במידה שאפשרה לנוסעיה להבחין בבתים על האי, אך אנשי צוותה לא שיגרו סירה אל חופיו, והאי נותר מנותק. לבסוף, ספינת הסוחר האמריקנית "טופז", בהנהגתו של מייהו פולגר, עגנה בחופי האי בפברואר 1808, ואנשי צוותה שהו באי במשך 10 שעות. פולגר שיגר דו"ח שדיווח על שהותם של מורדי הבאונטי בפיטקרן, וציין מחדש את מיקומו המדויק של האי.
ב-1825 הגיעה אוניה בריטית לאי והעניקה חנינה רשמית לתושבים. ב-30 בנובמבר 1838 צורפו האי והאיים מסביבו לאימפריה הבריטית. פיטקרן הייתה מן הטריטוריות הראשונות שהעניקו זכות בחירה לנשים.
בשנות ה-90 של המאה ה-19, בעקבות פעילותם של מיסיונרים אדוונטיסטים, חל שינוי דתי באי. התושבים עברו לכנסיית האדוונטיסטים של היום השביעי, נטשו את האלכוהול ואת החזיר ואת יום המנוחה ציינו בשבת.
בשנים שלאחר פתיחת תעלת פנמה ב-1914, נהנה האי מקרבתו לנתיב האוניות שהיו חוצות את האוקיינוס השקט לאוסטרליה. בשנים שלאחר מכן שגשגה האוכלוסייה והגיעה לשיא של 233 תושבים ב-1937. בשנים שלאחר מכן החלה הגירה לניו זילנד וכך האי כולל כיום רק 56 תושבים.
משנת 1999 מטולטלת אוכלוסיית האי בפרשיה של ניצול מיני ואונס לאחר ש-13 מתושבי האי הועמדו למשפט בניו זילנד. התביעה החלה לאחר שתושב פיטקרן הואשם באונס ילדה בעת שביקר בניו זילנד בשנת 1999. בעקבות זאת החל בירור שהעלה טענות על מסורת של ניצול מיני של נערות באי. 47 התושבים שנשארו באי ניסו לבטל את המשפט וטענו שהרשעה תהיה מכת מוות לאוכלוסייה באי. לטענתם, מה שנראה מבחוץ כניצול מיני הוא חלק מתרבותם ונובע מהבידוד. התושבים מחזיקים ברובים שבאמצעותם הם מפילים פירות מהעצים, ונדרשו להביאם אל הרשויות מחשש להתלקחות בעקבות הדיון המשפטי. המשפט, שלפי דרישת התושבים התקיים באי ולא בניו זילנד, התנהל באוקטובר 2004. כדי לחמוק ממנו העלו פרקליטיהם של הנתבעים את הטענה שפיטקרן עצמאית ואינה כפופה למרות החוק הבריטי, אך זו נדחתה. החיכוכים שהתגלו סביב החקירה המקדימה היו רבים ובפעם אחת אפילו סירבו אנשי פיטקרן לסייע למשפטנים ולשוטרים לרדת מספינתם, סנקציה קשה באי שהמבנה שלו אינו מאפשר לספינה לעגון אלא במרחק מה מהחוף. בסופו של דבר נידונו ארבעה גברים לעונשי מאסר, ביניהם מנהיג התושבים. השופט ציין שהקל בעונשים כדי לאפשר את המשך התנהלות החיים באי.
פוליטיקה
פיטקרן הוא טריטוריה בריטית מעבר לים, עם ממשל מקומי. מלך בריטניה (צ'ארלס השלישי) מיוצג על ידי מושל, המחזיק בנוסף בתואר הנציב העליון הבריטי לניו זילנד, ומושבו באוקלנד. הממשל באי מבוסס על דמוקרטיה ייצוגית פרלמנטרית של שטח תלוי. בפיטקרן ראש העיר ממלא את תפקיד ראש הממשלה. לאי יש חוקה שנכנסה לתוקפה בשנת 1964. במונחים של אוכלוסייה פיטקרן נחשבת לדמוקרטיה הקטנה בעולם.
המועצה המחוקקת של האי מורכבת מעשרה מושבים. במועצה חברים:
צבא
מעמדו של פיטקרן, טריטוריה בריטית מעבר לים, מטיל את הגנת האיים על הכוחות המזוינים של הממלכה המאוחדת. בשנת 2004, היו באי כ-20 רובים. אלה נלקחו מן התושבים כשהועמדו לדין באשמת תקיפה מינית.
כלכלה
במשך שנים התקיימו תושבי פיטקרן רק הודות לקרקע העשירה ולדיג. הדגה העשירה שמסביבם והגידולים החקלאיים ספקו להם שפע יחסי של מזון.
מקור הכנסה נוסף של תושבי האי הוא התיירות. מכיוון שאין באי שדה תעופה או מנחת מגיעים המבקרים רק מספינות ששטות בין ניו זילנד לחוף המערבי של אמריקה. מכיוון שגם נמל אין באי, מגיעים אליו התיירים באמצעות סירות קטנות שמופעלות על ידי התושבים. באי מוזיאון, נקודות תצפית וחנות מזכרות.
תושבי האי גילו מקורות הכנסה נוספים מההתעניינות העולמית בהם. הם מוכרים לאספני בולים הוצאות מיוחדות של בולים שנושאים את שם האי ובשנים האחרונות אפילו כרטיסי חיוג של הטלפון הציבורי היחיד באי שמופעל על ידי לוויין (מספרו: 872-762-337-766+). כמו כן הם מוכרים את הזכות להשתמש בסיומת האינטרנט שלהם (pn.) לאתרים.
באי גם תעשייה קטנה של דבש ובניית דגמי אוניות זעירים מעץ.
דמוגרפיה
האוכלוסייה באיים ירדה באופן חד מאז 1940, והמשך קיומה מוטל בספק. בשנים האחרונות עשתה הממשלה מאמצים למשוך מהגרים חדשים לאי, אך אלה לא הועילו. האוכלוסייה באי מונה 50 תושבים (נכון ל-2020), ועמם עוד 9 אנשי מקצוע המגיעים מחוץ לאי, ומתחלפים מדי מספר חודשים. שיעור גידול האוכלוסייה עומד על 0%. קיים קושי באיסוף הנתונים המדויקים והעדכניים עקב הגירה סמויה. רוב התושבים הם מצאצאי הניצולים של המרד על הבאונטי ואחרים שמוצאם מטהיטי. האוכלוסייה מורכבת מלבנים ובני תערובת. קיים שיעור גבוה של נישואי קרובים.
מספר התושבים באי לאורך ההיסטוריה
כל התושבים משתייכים ל"כנסיית ההתגלות של היום השביעי". הם הצטרפו אליה בשלהי המאה ה-19, ולכנסייה זו נודע חלק חשוב בעיצובה של החברה הפיטקרנית. בשנים האחרונות חלה ירידה ברמת האדיקות של האוכלוסייה, כאשר רק שמונה מתושבי האי מבקרים בכנסייה באופן קבוע, וחלקם הגדול מבקרים בה רק באירועים מיוחדים. שבת הוא יום המנוחה. גילויי חיבה פומביים אינם מקובלים, ומכירת אלכוהול אסורה.
באי מונהג חוק חינוך חובה חינם בגילאי 5–16. מערכת החינוך באי מצומצמת, ולכן נשלחים הילדים לפנימיות בניו זילנד ובאוסטרליה. רבים מעדיפים שלא לשוב, וכתוצאה מכך יורד כוח העבודה באי, והוא הוערך בשנת 2004 ב-15 איש בלבד. פרנסת התושבים מתבססת על מסחר זעיר עם תיירים ותרומות.
התושבים מקיימים קשרים חברתיים עם תושבי האי נורפוק, ולרבים מהם גם קרובי משפחה שם. בספטמבר 2003 נולדה תינוקת באי, לראשונה מזה 17 שנה, ותינוקת נוספת נולדה במרץ 2007. בשנת 2005 נישא באי הזוג הראשון אי פעם שאינו יליד המקום וקיבל אזרחות של האי.
השפה המדוברת באי היא שפה קריאולית הנגזרת מן האנגלית של המאה ה-18 ושפת טהיטי. עבור ילידי האי זוהי שפת אם, והיא נלמדת בבית הספר המקומי, לצד האנגלית הרגילה. היא קשורה קשר הדוק לשפה הקריאולית המדוברת בנורפוק, כי האי נורפוק אוכלס במאה ה-19 על ידי ילידי פיטקרן.
הדגל והסמל
הסמל מסמל שלט הרלדי המציג את העוגן והתנ"ך מהספינה הבאונטי. אלמנטים אלה מזכירים את ההיסטוריה של המתיישבים הראשונים באי - מורדי הבאונטי משנת 1789. במרכז השלט משולש ירוק על רקע פס צהוב ורקע כחול. צבעים אלה מייצגים את האי וחופיו על רקע האוקיינוס השקט. בראש הסמל מופיע פרח של עץ הפורטיה ומריצה המסמלת את החקלאות באי.
הסמל מופיע על דגל פיטקרן ועל דגל מושל האי.
למושל פיטקרן דגל משלו: יוניון ג'ק שבמרכזו סמל האי. הדגל מורכב מנס כחול ובו יוניון ג'ק ברביע העליון הקרוב לניצב הדגל (הקנטון), וסמל פיטקרן במרכז הדגל.
תוכי ראש-נץ
תוכי ראש-נץ (שם מדעי: Deroptyus accipitrinus) הוא מין גדול של תוכי ממשפחת התוכיים חי בטבע ביערות אמריקה הדרומית. הוא המין היחיד בסוגו והוא בעל פרצוף המזכיר מעט עוף דורס, אם כי הוא, כמו כל התוכאים, ניזון מזרעים ופירות.
תוכי זה נפוץ בטבע במדינות: אקוודור, סורינאם, בוליביה, ברזיל, ונצואלה, פרגוואי, אורוגוואי, צפון-מזרח פרו, קולומביה, גיאנה הצרפתית וגינאה. הוא חי בעיקר ביערות הגשם של האמזונאס.
תיאור
לתוכי זה נוצות עורף גדולות ואדומות המזכירות צורת מניפה שכנראה משמשת להרתעת יריבים והיא יכולה להיפרש כדי לשוות לתוכי מראה גדול יותר. הוא בעל פנים חומים כהים המכוסים בפסים לבנים; העינים והמקור שחורים וגדולים. כל אלה יוצרים דמיון לפנים של נץ. הגוף בעל נוצות אדומות-כחולות, הפזורות יחד, והצוואר אפור. הכנפיים, הזנב והפלג העליון של הרגליים ירוקים. למרות המראה התוקפני שלו הוא ניזון רק מפירות וזרעים.
האורך של תוכי זה מגיע ל-33 סנטימטר ומשקלם ל-190–280 גרם.
תוכים אלה, אף שאינם חיות מחמד נפוצות, משמשות מדי פעם למטרה זו. הם עלולים להיות אגרסיביים כלפי חיות אחרות, ובייחוד כלפי תוכים אחרים מאותו המין (זכרים או נקבות). הקטנים יותר שקטים מהבוגרים הרעשניים והעקשניים. הם מתרגלים לקשר עם אדם אחד ודורשים טיפול תקיף ובעלים סבלני, המנוסה בטיפול בעופות ובקריאת שפת הגוף של התוכי.
רוב התוכים חיים בטבע ושם הם מאוימים מכריתת היערות, אך מצב השימור שלהם הוא עדיין "ללא חשש".
ריכרד רואוף
גנרל-אוברסט ריכרד רואוף (בגרמנית: Richard Ruoff; 18 באוגוסט 1883 – 30 במרץ 1967), היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על קורפוס ועל ארמיות במלחמת העולם השנייה.
קריירה מוקדמת
רואוף נולד ב-18 באוגוסט 1883 במסבאך שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1903 התגייס רואוף לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט ה-180 (וירטמברג ה-10). רואוף לחם במלחמת העולם הראשונה כמפקד פלוגה, וקיבל את צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב האבירים של מסדר ההצטיינות הצבאית (וירטמברג), צלב האבירים של מסדר פרידריך (וירטמברג), צלב הכבוד של מלחמת העולם 1914 - 1918, ואות הפציעה בשחור.
מלחמת העולם השנייה
בפרוץ המלחמה היה רואוף מפקד הקורפוס ה-5, ופיקד עליו בחזית המערבית כחלק מהארמייה החמישית שהוצבה בקו זיגפריד. במהלך המערכה על צרפת לחם רואוף עם הקורפוס שבפיקודו כחלק מהארמייה הרביעית במסגרת קבוצת ארמיות A, ובמהלך מבצע ברברוסה לחם רואוף עם הקורפוס שבפיקודו כחלק מהארמייה התשיעית במסגרת קבוצת ארמיות מרכז, על הצלחתו בקרבות קיבל רואוף ב-30 ביוני 1941 את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. במהלך הקרב על מוסקבה לחם רואוף עם הקורפוס שבפיקודו כחלק מארמיית הפאנצר השלישית, והצליח להגיע לכביש הטבעת של מוסקבה.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה חי רואוף באזור אגם קונסטנץ, וב-30 במרץ 1967 מת רואוף בטובינגן והוא בן 84 שנים.
הליניאני
הליניאני (באוקראינית: Глиняни; בפולנית: Gliniany; ביידיש: גלינע) היא עיירה במחוז לבוב שבמערב אוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
העיירה קיבלה זכויות עיר בשנת 1397, ובמהלך המאה ה-16 ובתחילת המאה ה-17 נהרסה בידי הטטרים. בשנת 1772 עברה העיירה לשלטון אוסטריה, ובשנת 1919 נכללה בשטחי פולין.
יהודי הליניאני
התיעוד ראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא במסמך משנת 1474. בפרעות ת"ח ות"ט נרצחו רבים מיהודי המקום. בית כנסת נבנה בעיירה בראשית המאה ה-18, אך עד אמצע המאה ה-18 היו יהודי המקום כפופים לקהילת לבוב הסמוכה.
מסוף המאה ה-19 הוקמו בעיירה ארגונים ציוניים, ובשנת 1909 נפתח בה בית ספר עברי מרשת שפה ברורה. בשנת 1910 נמנו בעיירה 2,418 יהודים, רוב תושביה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נמלטו מהעיירה רבים מיהודיה, ובזמן זה רכושם נבזז בידי האוכלוסייה המקומית, ובית הכנסת ובית התרבות היהודי בעיירה הועלו באש. בסוף המלחמה פרעו ביהודי העיירה חיילים פולנים. לאחר המלחמה, השתקמה הקהילה היהודית בעיירה בסיוע יוצאיה בארצות הברית.
בין מלחמות העולם התגברה בעיירה הפעילות הציונית, כאשר המפלגה הבולטת הייתה הציונים הכלליים. לצדה, התקיימה בעיירה פעילות של אגודת ישראל. בשנות השלושים סבלו יהודי העיירה מקריאות לחרם על עסקיהם, ובמספר מקרים נרצחו יהודים בכפרי הסביבה. בתקופה זו נמנו בעיירה כ-1,900 יהודים.
בשואה
עם כניסת הסובייטים לעיירה בספטמבר 1939 נסגרו המוסדות היהודיים בה, ומספר פעילים פוליטיים נאסרו, והוגלו לסיביר. ב-1 ביולי 1941, לאחר פרוץ מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים.
עם תחילת הכיבוש הגרמני נרצחו מספר יהודים בכפר קורוביצה הסמוך לעיירה בידי אוקראינים מקומיים, ולמחרת שרפו הגרמנים בעיירה ספרי תורה. ימים ספורים לאחר מכן צוו יהודי העיירה לשאת סרט עם מגן דוד על זרועם, והם נקראו להתייצב למפקד בכיכר השוק בעיירה, בשעה שהאוקראינים המקומיים עורכים מצוד בבתי היהודים אחר מסתתרים. לאחר מכן, הוצאו להורג 9 מיהודי העיר שנתפסו בידי המשטרה האוקראינית. בהמשך סבלו יהודי העיירה ממעשי ביזה והתעללות מצד האוכלוסייה האוקראינית.
באוגוסט 1941 הוקם בעיירה יודנרט, בראשות אהרון הוכברג, שנצטווה להעביר לגרמנים תשלומי כופר גבוהים ביותר, וכן לספק מדי יום מאה איש למחנה עבודה שהוקם בכפר הסמוך קורוביצה, אשר הפך באוקטובר למחנה סגור. בד בבד, נחטפו יהודים למחנה עבודה נוסף. באביב 1942 התפשטה בקרב יהודי העיירה מגפת טיפוס, וגבר בקרבם הרעב, ויהודים שנתפסו אוספים ירקות משדות הסביבה נרצחו בידי האיכרים המקומיים או הגרמנים.
ב-20 בנובמבר 1942 ציוו הגרמנים על יהודי העיירה לעבור תוך מספר ימים קצוב לגטאות בערי הסביבה, ובייחוד לגטו פרמישלן. לאחר השלמת הגירוש, הוכרזה העיירה רשמית כ"נקייה מיהודים". תוך תקופה קצרה שולחו יהודי העיירה מהגטאות אליהם הועברו למחנה ההשמדה בלז'ץ. 37 יהודים מהעיירה שהצליחו להימלט מגטו פרמישלן לפני חיסולו, וחזרו לעיירה, נרצחו בה בידי אוקראינים מקומיים. כ-40 יהודים נוספים שהסתתרו בבונקר בסביבת העיירה נרצחו לאחר שנתגלו בידי אוקראינים, וכך גם קבוצה שהסתתרה ביער ליד הכפר זאניוב.
ב-20 ביולי 1944 שוחררה העיירה בידי הצבא האדום. רק כ-25 יהודים שבו אליה, ואלו עזבו אותה במהרה, לאחר שגילו כי בתיהם נתפסו בידי אוקראינים, ומצאו כי בית הכנסת בעיירה הוסב לאכסניה וכי בית העלמין היהודי בה נחרש.
הרמן באלק
גנרל חיל השריון הרמן באלק (בגרמנית Hermann Balck; 7 בדצמבר 1893 – 29 בנובמבר 1982), היה מפקד בכיר בוורמאכט במלחמת העולם השנייה, ואחד מקציני השריון הנועזים שהיו בו, ואחד מ-27 היחידים שקיבלו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון, חרבות ויהלומים.
קריירה מוקדמת
באלק נולד ב-7 בדצמבר 1893 בדנציג שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. אביו, וילהלם באלק, היה גנרל לויטננט בצבא הפרוסי ומפקד דיוויזיה במלחמת העולם הראשונה, שקיבל את עיטור הפור לה מריט, סבו היה קצין בצבא הבריטי ברגימנט ארגייל וסאטרלנד, ואילו אב-סבו היה קצין בלגיון הגרמני של המלך ושירת תחת פיקוד הדוכס מוולינגטון. בשנת 1913 התגייס באלק לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לגדוד הרובאים ההנוברי ה-10. באלק לחם במלחמת העולם הראשונה בחזיתות השונות, והיה מועמד לקבלת עיטור הפור לה מריט, אך עקב סיום המלחמה לא קיבל את העיטור.
לאחר המלחמה נשאר באלק ברייכסווהר, וב-1922 הועבר לרגימנט הפרשים ה-18 ושירת בו במהלך 12 השנים הבאות. בשנת 1935 הוא מונה למפקד גדוד רוכבי האופניים ה-1 בטילזיט, אשר הפך בסתיו 1937 לגונדת רוכבי האופניים ה-1, וב-1 בפברואר 1938 הוא הועלה לדרגת אוברסט לויטננט.
מלחמת העולם השנייה
בפרוץ המלחמה שירת באלק כקצין מטה במפקדת המפקח הכללי על היחידות הממונעות, ובאוקטובר 1939 מונה למפקד רגימנט הרובאים הממונע ה-1, שהיה חלק מדיוויזיית הפאנצר ה-1, ופיקד עליו במהלך המערכה על צרפת. על הצלחתו בקרבות קיבל באלק ב-3 ביוני את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל ב-1 באוגוסט הועלה באלק לדרגת אוברסט, ובסוף 1940 מונה באלק למפקד רגימנט הפאנצר ה-3, ופיקד עליו במהלך המערכה על יוון. ב-15 במאי 1941 מונה באלק למפקד חטיבת הפאנצר ה-2 שהייתה חלק מדיוויזיית הפאנצר ה-2, וביולי 1941 מונה באלק לקצין במטה המפקח הכללי של כוחות השריון. במאי 1942 מונה באלק למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-11 עימה לחם במהלך מתקפת הקיץ ב-1942. לאחר כיתור הארמייה השישית בסטלינגרד הוכפף באלק והדיוויזיה שבפיקודו לקורפוס הפאנצר ה-48 ולחם עמו במבצע סערת חורף. על הצלחתו בקרבות קיבל ב-20 בדצמבר 1942 את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון, וב-4 במרץ 1943 את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון וחרבות. ב-3 באפריל 1943 מונה באלק למפקד דיוויזיית גרוסדויטשלנד, וב-2 בספטמבר 1943 מונה למפקד קורפוס הפאנצר ה-14 בחזית האיטלקית, ולחם עמו בקרב סלרנו. ב-1 בנובמבר 1943 הועלה באלק לדרגת גנרל חיל השריון, וב-15 בנובמבר חזר באלק לחזית המזרחית ומונה למפקד קורפוס הפאנצר ה-48 עמו לחם בבלימת מתקפת החורף הסובייטית. ב-31 באוגוסט 1944 קיבל באלק את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון, חרבות ויהלומים, ולמחרת מונה למפקד ארמיית הפאנצר הרביעית, והצליח להדוף עימה כמה מהמתקפות הסובייטיות. ב-21 בספטמבר 1944 מונה באלק למפקד קבוצת ארמיות G בחזית המערבית, אולם לאחר שהורה על נסיגת הארמייה ה-19 אל מעבר לנהר הריין הועבר מתפקידו, ומונה למפקד הארמייה השישית בהונגריה. במהלך הקרבות בבודפשט פיקד באלק על קבוצת הארמיות באלק שכללה בנוסף לארמייה השישית את הארמיות ההונגריות הראשונה והשלישית. לאחר קרבות עזים בהונגריה נסוג באלק לשטיריה שבאוסטריה, וב-8 במאי נכנע באלק בראש כוחותיו לגנרל הוראס מק'ברייד מפקד הקורפוס ה-20 האמריקאי, שהיה חלק מהארמייה האמריקנית השלישית.
לאחר המלחמה
באלק שוחרר מהשבי ב-1947. ב-1948 נשפט באלק על חלקו ברצח יוהאן שוטקה שהוצא להורג ללא משפט בתקופת פיקודו על קבוצת ארמיות G, לאחר שנמצא שיכור בשעת קרב ומשום כך לא סיפק ירי ארטילרי לסיוע. באלק נמצא אשם ונגזר עליו 3 שנות מאסר, שהופחתו לאחר מכן לשנה וחצי. לאחר שחרורו השתתף בכמה סמינריונים על המלחמה, וב-29 בנובמבר 1982 מת באלק באשפרג והוא בן 89 שנים.
איגרת הבזק של היידריך
איגרת הבזק (בגרמנית: Schnellbrief) היא איגרת ששלח ראש המשרד הראשי לביטחון הרייך ריינהרד היידריך אל ראשי האיינזצגרופן שהיו ממוקמים בפולין הכבושה. האיגרת נשלחה ב-21 בספטמבר 1939, שלושה שבועות לאחר כניסת הכוחות הגרמניים לפולין ופתיחתה של מלחמת העולם השנייה.
באיגרת כתב היידריך את ההוראות הראשונות בנושא יהודי פולין. צוין בה כי:
חוסמי הקולטן לאנגיוטנסין II
חוסמי הקולטן לאנגיוטנסין II (נקראות גם אנטגוניסטים לקולטן לאנגיוטנסין II ואנטגוניסטים לקולטן AT1, הן נקראות בקיצור ARB, Angiotensin II Receptor Blocker) הן קבוצה של תרופות שנכנסה לשימוש בשנות ה-90 של המאה ה-20 ומאז חוללו מהפכה בטיפול ביתר לחץ דם ובאי ספיקת לב.
תרופות אלו פועלות על מערכת הרנין-אנגיוטנסין-אלדוסטרון וחוסמות את הקולטן לאנגיוטנסין II. כל התרופות במשפחה זאת נושאות את הסיומת sartan בשמן הגנרי, סיומת מזהה על השתייכותן למשפחה זאת של תרופות.
בישראל משווקות שלוש תרופות ממשפחה זאת:
תרופות נוספות ממשפחה זאת כוללות את irbesartan, olmesartan, telmisartan.
מנגנון הפעולה
מערכת ה-RAAS היא מערכת חשובה בשליטה על לחץ הדם בגוף ובה משתתפים הורמונים וחומרים פיזיולוגיים שונים. אחד החומרים הפיזיולוגיים החשובים ביותר במערכת ה-RAAS נקרא אנגיוטנסין II וזהו חומר שנוצר בעקבות פירוק של אנגיוטנסין I על ידי האנזים ACE. אנגיוטנסין II גורם לכיווץ כלי הדם, עלייה בשחרור אלדוסטרון מבלוטת יותרת הכליה ועלייה בנפח הגוף ובנתרן בדם ומכאן עלייה בתנגודת ההיקפית ובלחץ הדם.
אנגיוטנסין II פועל על קולטנים מסוג AT, וכיום ידועים שני סוגים של קולטנים אלו AT1 ו-AT2.
תרופות ממשפחת ARB חוסמות את הקולטן AT1 (קולטן שנמצא על כלי הדם, במוח, בלב, בכליות, בבלוטת האדרנל ובתאי העצב). חסימת הקולטן עוצרת את פעילותו הפיזיולוגית של אנגיוטנסין II. הן מרחיבות כלי דם ומונעות שחרור של אלדוסטרון ובכך מובילות לירידה בלחץ הדם ועלייה בהפרשת נתרן בשתן המשפרת את תפקוד הלב במצבים של אי ספיקת לב.
הבדלים בין התרופות בתוך המשפחה
ללוסרטן ידועה פעילות אוריקוזורית (מפרישה חומצת שתן בשתן) ותכונה זאת לא נצפתה בשאר חוסמי הקולטן לאנגיוטנסין II.
קנדסרטן היא תרופה שהספיגה שלה הייתה מאוד נמוכה, ועל מנת להתגבר על הספיגה נעשה שימוש באסטר המקושר לתרופה (candesartan cilexetil) וצימוד זה מגביר את הספיגה הביולוגית של קנדסרטן. לקנדסרטן מידת קישור לקולטני AT1 פי 10 בהשוואה למטאבוליט הפעיל של לוסרטן.
לוסרטן דורשת שפעול בתוך הגוף והיא עוברת פירוק ליצירת מטאבוליט פעיל. ואלסרטן איננה דורשת שפעול בתוך הגוף.
הטבלה הבאה מסכמת תכונות פרמקוקינטיות הקשורות בתרופות
התוויות
תרופות ממשפחת חוסמי הקולטן לאנגיוטנסין II, משמשות לטיפול במצבים הבאים:
תרופות אלו מתאימות כאלטרנטיבה למטופלים שטופלו במעכבי ACE ופיתחו תופעות לוואי כגון שיעול. שיעול עלול להתרחש גם על רקע מעכבי הקולטן לאנגיוטנסין II אולם במידה פחותה יותר.
תופעות לואי
תופעות הלוואי השכיחות של תרופות ממשפחת חוסמי הקולטן לאנגיוטנסין כוללות סחרחורת, ורטיגו, לחץ דם נמוך (במיוחד במצבי התיבשות), נפילת לחץ דם בקימה לישיבה או בעמידה, תשישות, עייפות, סוכר נמוך מדי בדם (היפוגליקמיה), אשלגן גבוה מדי בדם (היפרקלמיה), אי ספיקת כליות, אנמיה.
תופעות לואי ששכיחותן לא ידועה כוללות כאבים בחזה, ירידה במספר הטסיות בדם (תרומבוציטופניה), מיגרנה, ליקויים בתפקודי כבד, כאבי שרירים ומפרקים, תסמינים דמויי שפעת, כאב גב, דלקת בדרכי השתן, עליה ברגישות לשמש, תמס שריר (כאבי שריר עם שתן חום כהה), אין אונות, דלקת לבלב (פנקריאטיטיס), רמות נמוכות של נתרן בדם (היפונתרמיה), דיכאון, הרגשה כללית לא טובה, צלצולים, זמזומים, שאגות או נקישות באזניים (טיניטוס, טינטון), הפרעה בטעם.
במחקר-על (מטא-אנליזה) משנת 2010, נמצא שיעור סרטן גבוה משמעותית אצל מטופלים במחקרי הקצאה אקראית שטופלו ב-ARB בהשוואה לפלצבו, ובעיקר סרטן ריאות. מחקר-על נוסף מ-2016, מצא עליה גבולית בהשוואה לפלצבו (יחס סיכון בין 1 ל-1.18, p=0.05) והחוקרים סיכמו כי "ההשפעה על סרטן היא נייטרלית" וכי "חסרו נתונים לגבי שימוש ממושך, דיווח נתוני בטיחות היה לא מספק". ב-7/2018 החלה סדרת החזרות (recall) של אצוות שונות של תרופות ממשפחת ARB עקב זיהוי שאריות החומר המסרטן NMBA במוצרים אלו אצל מספר יצרנים, ביניהן התרופות ואלסרטן של חברת טבע, לוסרטן של חברת סאנדוז ועוד. ב-10/2021 בעקבות הימצאות חומר מסרטן מסוג Azido בחומרי הגלם המשמשים ליצור החומר הפעיל לוסרטן, הנחה משרד הבריאות את קופות החולים לבצע החלפה מדורגת של חלק מהתכשירים המכילים לוסרטן בתכשירים אחרים.
סולה פרואנית
סולה פרואנית (שם מדעי: Sula variegata) היא מין עוף ממשפחת הסולתיים החיה באמריקה הדרומית, באזורי החוף שבין מדינת פרו עד לעיר קונספסיון שבצ'ילה. היא קרובת משפחה של סולה כחולת-רגל וסולה אדומת-רגל מאיי גלאפגוס. מין זה מתקבץ על חופי האוקיינוס השקט בלהקות עצומות, אשר מייצרות מאות טונות של גואנו המספק אנרגיה ודשן לתעשייה המקומית. למעשה זה הוא העוף השני בכמות הגואנו שהמושבות שלו מייצרות.
מאפיינים
אורכה של הסולה 38–41 ס"מ ומשקלה 1,300-1,500 גרם. היא לבנה ובעלת מקור ארוך המשמש לדיג וכן אברות תעופה גדולות הנעות אחורה בזמן הצלילה. כמו רוב הסולות היא ניזונה מדגים שהיא שולה מעומק של עד מטר אחד מתחת לפני המים. היא ממריאה לגובה כדי לצבור תאוצה שתביא אותה עד לעומק זה. הסולות נעזרות בדגים טורפים שיעלו להקות של דגים קטנים לפני המים, שם הן יכולות לתפוס אותם.