cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
The WB
היסטוריה של הערוץ
החל מ-1997, "The WB" החליטה הרשת לעבור לסדרות נוער, בזמן ש-FOX שעשתה זאת קודם עם בוורלי הילס 90210 החלה לפנות לקהל בוגר יותר. הסדרה הראשונה שפנתה לנוער כקהל יעד הייתה "באפי ציידת הערפדים" שהייתה הצלחה בתחילת דרכה. הרשת המשיכה עם "מכושפות", "פליסיטי" ועוד.
סגירת הערוץ ומיזוג
למרות רווחיות יחסית שהייתה לערוץ בשלב מסוים בניגוד ל-UPN, החליטו קברניטי הערוץ ב-2006 על סגירת "The WB" ומיזוג עם "UPN" לרשת חדשה בשם "The CW".
ב-24 בינואר 2006 הודיעו החברות CBS והאחים וורנר על השקת ערוץ חדש בשם The CW, שעתיד להציג תוכניות וסדרות מהערוצים The WB ו-UPN ולהוות מיזוג בין שני הערוצים הללו. ב-17 בספטמבר 2006 חדלו שידורי The WB.
בערב השידורים האחרון לערוץ שודרו פרקי הבכורה של הסדרות המצליחות של הערוץ וגם הופיע בפעם האחרונה אי פעם קמע הערוץ מישיגן ג. פרוג. ערב השידורים קיבל רייטינג נמוך של 2 מיליון צופים. אחת הסיבות היא מעברן של תחנות השידור המקומות לרשת מתחרה חדשה "MyNetworkTV".
החייאה בתור ערוץ אינטרנט
התקוות שהערוץ החדש יקבל נתח צפייה גדול משקיבלו כל אחת מהרשתות בנפרד לא התממשו ולכן, החליטו אולפני וורנר ב-2008 להחזיר את המותג והערוץ "The WB" בתור ערוץ המשדר באינטרנט בלבד. הערוץ האינטרנטי שידר מספר סדרות מקוריות וגם סדרות שהופקו על ידי אולפני "האחים וורנר" כמו The O.C. וחברים.
ארנסט דה סרזק
ארנסט דה סַרְזֵק (בצרפתית: Ernest de Sarzec; 1832 – 1901) היה דיפלומט וארכאולוג צרפתי, שמיוחס לו הגילוי של הציוויליזציה השומרית. לאחר שבשנת 1872 הוא נשלח לבצרה לשמש כסגן-קונסול, הוא התעניין בחפירות באור שהחל הדיפלומט הבריטי ג' א' טיילור.
דה סרזק חפר בין השנים 1877 עד 1901 את העיר לגש. בחפירות בעיר נתגלו פסלים רבים של המלך גודאה, עשרות אלפי לוחות כתב בעיקר תעודות כלכליות, רשומות המפרטות את שיטת השלטון ואופן החיים בעיר. באתר זה הנחשפה לראשונה התרבות השומרית.
כרטוש
כרטוש או קרטוש (מצרפתית - cartouche במשמעות כרטיס או חפיסת כרטיסים; במצרית עתיקה: שִׁנוּ) הוא סימן בעל צורה סגלגלה (אובל) בכתב החרטומים המצרי, המקיפה את הכיתוב, ומסמלת בכך שמדובר בשם של מלכות ומלכים או אנשי בית המלוכה.
השימוש בכרטוש החל מהשושלת הרביעית, בימי הפרעה סנפרו. בכתב הכהני הדמוטי (בעל אותיות המייצגות את הציורים המסובכים יותר של כתב החרטומים) הכרטוש צומצם לזוג סוגריים וקו אופקי.
קדם לכרטוש סימן הסרך - סמל של מקדש-ארמון בתוך מלבן משוקע ועליו בדרך כלל בז המייצג את האל הורוס. עמודי שער המקדש ייצגו את בית המלוכה או את המלך והיו לסימנו המזהה, או ששמו נרשם מעל לציור המקדש.
למלך מצרים החל מהשושלת השלישית היו חמישה שמות, כאשר השמות ה-4 וה-5 נכתבו בכרטוש:
1) הורוס
2) שתי הנשים
3) הורוס הזהב
4) מלך מצרים העליונה והתחתונה
השם "כרטוש" שמשמעותו בצרפתית קלף משחק או חפיסת קלפים, (במקור מהלטינית Carta או Charta, ודומה לו האנגלית Card, Chart ובעברית שרטוט תוך שאילת השורש העברי שרט.) הוא כינוי מודרני שניתן על ידי חיילים צרפתים בצבא נפוליאון. במצרית עתיקה נקרא הכרטוש "שֶנוּ", והסימן מייצג את העובדה שסמכותו של המלך מקיפה הכל.
השימוש בכרטוש לפענוח הכתב ההירוגליפי
במהלך מאמצי הפענוח של כתב החרטומים, הכתב ההירוגליפי על אבן רוזטה, הציע חוקר המזרח (אוריינטליסט) הצרפתי סילבסטר דה סאסי לפענח את הכתב על פי ההנחה שהכרטושים מכילים שמות פרטיים, וכך הצליחו הפיזיקאי הבריטי תומאס יאנג והאגיפטולוג ז'אן-פרנסואה שמפוליון לפענח מספר רב של תווים וסללו את הדרך לפענוחו של הכתב ההירוגליפי.
השימוש בכרטוש לתיארוך ממצאי עתיקות בארץ ישראל
קרב קרקר (ייתכן כרכר המקראית) המתואר בכתובת קרקר על מצבת שלמנאסר השלישי (בכפר כּוּרךְ שבכורדיסטן) וכן בקצרה באנדרטה האשורית השחורה (האובליסק השחור מכלח), תוארך באופן מדויק (בתיארוך מוחלט ולא רק יחסי) באמצעים שונים לשנת 853 לפני הספירה. לפיכך ניתן לתארך באופן יחסי עם דיוק טוב מלכים ושושלות המתוארים במקורות נוספים כמו במקרא ובכתובות בכתב יתדות מממלכת אשור וממלכות בבל ופרס, ובכתב חרטומים מהממלכה המצרית, וכן לתארך בקירוב טוב גם שכבות של ממצאים שבהם הכרטושים נמצאו.
בקרב זה אוזכר המלך אחאב לבית עמרי מלך ממלכת ישראל ואיתו בני בריתו, וכך כרטושים שנמצאו באתרים שונים בחפירות בארץ ישראל מתקופת הברזל המאוחרת וימי ממלכות ישראל ויהודה המפוצלות מאפשרות תיארוך מוחלט או מקורב מאוד גם לשאר הממצאים בשכבות אלו, למשל כרטוש של פרעה שישך (שושנק) נמצא במגידו (אך במקרה זה בתוך שפכים ולא בשכבת ממצאים מובחנת) ומתאים לכתובת מסע שישק, ולויכוח על הממלכה המאוחדת או כרטוש של רעמסס השני שנמצא על לוח ארד בבית השער בתל לכיש עם.
מאנקן פיס
מאנקן פיס (בהולנדית: Manneken Pis, "הברנש הקטן המשתין"), הידוע גם בכינוי "פסל הילד המשתין" הוא אחד מסמליה המוכרים של העיר בריסל. זוהי מזרקה קטנה עשויה ארד המציגה ילד קטן עירום המשתין אל בסיס המזרקה. פסלים דומים ניתן למצוא בערים בלגיות אחרות כגון האסלט (Hasselt). הפסל נמצא מדרום לכיכר גראן פלאס.
היסטוריה
אזכורה ההיסטורי הראשון של המזרקה הוא משנת 1388 אולם אזכור הילד המשתין כחלק בלתי נפרד מהמזרקה עצמה הוא מאוחר יותר ומופיע לראשונה בטקסט שנשמר בארכיון העיר בריסל משנת 1451. הפסל הנוכחי אינו הפסל המוזכר ברשומות והוא למעשה נבנה בשנת 1618 בהזמנת עיריית בריסל מהפסל ז'רום דיקנואה (Jerome Duquesnoy). 86 שנים מאוחר יותר הוכנס הילד למחסה על מנת שלא יפגע בהפצצות שספגה העיר מצבאו של לואי ה-14. נישת האבן המאכלסת את הפסל היום הוספה בשנת 1770 ועוצבה בסגנון רוקוקו, סגנון אשר אפיין את תקופת הבארוק המאוחרת. במקור, הוצב הפסל על עמוד בגובה 1.8 מטר שנחתך והותאם על ידי סתת האבן דניאל ראיסנס (Daniel Raessens).
ב-1 במאי 1698, מקסימיליאן עמנואל, הנסיך הבוחר של בוואריה ומושל הולנד הספרדית, הלביש לראשונה את הפסל בתלבושת בווארית מסורתית (Bavarian blue) ומאז החל מנהג הלבשת הפסל. עד היום, לבש ה"ילד" למעלה מ-800 מלבושים שונים. התלבושות כולן מוצגות במוזיאון ייחודי העוסק כולו במנהג. מה שהחל כמזרקה ציבורית שתפקידה אספקת מים הפך לסמל היסטורי של העיר בריסל. "הילד המשתין" הוא אייקון חשוב של העיר בריסל. השפעתו על חיי העיר היא רבה והוא נחשב לאחד הגורמים להלך הרוח חסר הדאגות והנהנתן של תושבי העיר. חשיבותו של הפסל באה לידי ביטוי גם בהשפעה על האמנות בעיר והיותו מקור השראה ליצירות רבות בתחום התיאטרון והשירה.
מעמדו הרם של הילד הנמוך קיבל חותמת רשמית כאשר נבחר להיות "השגריר הראשון של פשוטי העם". עם הכתרתו של הילד המשתין לשגריר הוקם בשנת 1954 ארגון הפועל ללא מטרות רווח אשר מקדם את מימוש תפקידו כשגריר ומנהל את לוח זמני הפסקת פעילות המזרקה לשם החלפת הבגדים, בטקסים מפוארים המלווים בתזמורות. לעיתים, זרם המים של הילד מופעל בשנית לאחר שהולבש, וזרם המים שהצטבר עשוי ליצור התזה ארוכת טווח אל עבר הצופים, דבר המהווה אטרקציה מעניינת מלבד תלבושתו החדשה של הילד המשתין.
מספר אגדות נקשרו לפסל, אולם הידועה מכולן היא אודות גודפרי, דוכס לוון. לפיה, בהיותו עולל מת עליו אביו, והתינוק היה ליורש הדוכסות. בשנת 1142, כך מספרת האגדה, יצאו חייליו של הדוכס בן השנתיים לקרב מול חייליה של גרימברגן. החיילים תלו על עץ סל ובו הדוכס התינוק, כדי לשאוב ממנו עידוד. ממקום מושבו השתין התינוק הצעיר על חיילי האויב, אשר לבסוף הפסידו בקרב.
אגדה נוספת נקשרה לפסל: במאה ה-14, הטיל כוח זר מצור על בריסל. במשך זמן מה החזיקה העיר מעמד. חיילי האויב העלו תוכנית להטמין פצצות תחת חומות העיר. ילד קטן בבריסל גילה במקרה את ההכנות של מזימתם. הוא השתין על הפתיל הבוער, וכך הציל את העיר.
פסל דומה, עשוי אבן, היה קיים כבר באמצע המאה ה-15. פסל זה נגנב מספר פעמים.
מאז 1987 קיימת לפסל מקבילה בדמות ילדה – יאנקה פיס (Jeanneke Pis).
תמונות תקריב של הפסל עשויות ליצור רושם מוטעה לגבי גודלו. תיירים רבים מתאכזבים לגלות כי הפסל קטן מכפי שנדמה על פי התמונות.
בארצות רבות נפוצים העתקים של הפסל כפסל נוי לגן או בריכה וישנם אף פותחני בקבוקים בדמותו.
פיליפ אפשטיין
פיליפ ג'י אפשטיין (אנגלית: Philip G. Epstein; 22 באוגוסט 1909 - 7 בפברואר 1952) היה תסריטאי יהודי אמריקני, חלק מזוג "האחים אפשטיין" ביחד עם אחיו התאום ג'וליוס אפשטיין. השניים היו אחראים לכמה מן הסרטים הידועים של אולפני האחים וורנר בשנות השלושים ובשנות הארבעים. השניים ידועים במיוחד ככותבי התסריט לסרט "קזבלנקה" אותו כתבו יחד עם הווארד קוץ' על פי מחזה מאת מורי ברנט וג'ואן אליסון.
קורות חיים
אפשטיין ואחיו נולדו בניו יורק. ולאחר לימודי עיתונאות הגיעו ללוס אנג'לס בשנת 1933. בתחילה כתבו עבור אולפני האחים וורנר ללא קרדיט, אך משהתגלה כישרונם חתמו בשנת 1935 על הסכם שהפיק סרטים רבים ובהם "קזבלנקה", "רעל ותחרה", "רומן בלב ים" ורבים אחרים.
השניים ניהלו יחסי אהבה-שנאה עם ראש אולפני האחים וורנר, ג'ק וורנר אשר לא יכול היה להתעלם מכישרון הכתיבה שלהם, אך בז לאורח חייהם הבוהמי ולשעות עבודתם המוזרות. בשנת 1952 הלשין וורנר על הזוג אפשטיין להוועדה לפעילות אנטי אמריקאית שבראשה עמד הסנטור ג'וזף מקארתי. השניים לא נחקרו, אך נאלצו למלא שאלון של הוועדה. לשאלה "האם אי פעם היית חבר בארגון חתרני" ענו השניים "כן. האחים וורנר".
אפשטיין נפטר ממחלת הסרטן באותה שנה, בביתו בהוליווד, קליפורניה. אחיו ג'וליוס המשיך בקריירת כתיבה משגשגת. בנו לזלי הוא סופר ידוע. נכדתו אניה אפשטיין היא תסריטאית טלוויזיה, אשר כתבה בין היתר חלק מן התסריטים לסדרה "רצח מאדום לשחור".
סבאלברד
סְבָאלְבָּרְד (בנורווגית: Svalbard), אשר ידוע גם בשם ספיצברגן, הוא ארכיפלג הנמצא באוקיינוס הארקטי, בערך באמצע הדרך מנורווגיה לקוטב הצפוני. איים אלו הם החלק הצפוני ביותר בממלכת נורווגיה.
היסטוריה
ויקינגים ורוסים גילו כנראה את סבאלברד כבר בתחילת המאה ה-12. ישנם ממצאים נורדיים עתיקים על ארץ ששמה "סבאלבּרדי" (סְבָלְבָּרְדִ'י) שפירוש שמה הוא "חוף קר". בשנת 1617 גילו הבריטים את ארץ המלך קרל המהווה חלק מקבוצת איי סבאלברד. ההולנדי וילם ברנץ ערך את התגלית המתועדת הראשונה של הארכיפלג. סופר כי ההולנדים צדו כ-60,000 לווייתנים סביב האי. בשנת 1925 החליטה נורווגיה להפוך את האיים לחלק מממלכתה במקום להשאירו אזור לא עצמאי. בין 1940 ל-1980 ערכו אוניברסיטאות רבות, רובן אנגליות, מיפוי נרחב של האיים. האי הגדול ביותר בארכיפלג הוא ספיצברגן ("הרים מחודדים" בהולנדית). פעם היה זה שמו של הארכיפלג כולו, והאי אשר קרוי היום שפיצברגן היה קרוי "וסט ספיצברגן" או "ספיצברגן המערבי".
במלחמת העולם השנייה, גרמניה הנאצית הקימה באיים תחנה מטאורולוגית צבאית. חיילי התחנה איבדו קשר עם בסיס האם, ונכנעו רק ב-4 בספטמבר 1945, כארבעה חודשים לאחר תום מלחמת העולם השנייה באירופה. בכך היו לחיילים הגרמנים האחרונים אשר נכנעו במלחמה זו.
פוליטיקה
באמנת סבאלברד מ-9 בפברואר 1920 קיבלה נורווגיה שליטה על האיים. למרות זאת, לפי האמנה, מותר לאזרחי כל מדינה לנצל את אוצרות-הטבע של האיים. כתוצאה מכך, מושבה רוסית קבועה גדלה בבארנצבורג. מושבה רוסית אחרת בשם פירמידה ננטשה בשנת 2000. מושבה זו פעלה כמשק אוטרקי לכל דבר, וננטשה לאחר שמטוס נוסעים שאמור היה להביא למקום תושבים נוספים ממרחבי רוסיה, התרסק בדרך. בעבר, האוכלוסייה הסובייטית/רוסית עברה במספרה את האוכלוסייה הנורווגית, אך כיום מספר הנורווגים רב יותר. על אמנת סבאלברד חתומות מדינות רבות: אפגניסטן, אלבניה, ארגנטינה, אוסטרליה, אוסטריה, בלגיה, בולגריה, קנדה, צ'ילה, סין, דנמרק, מצרים, אסטוניה, פינלנד, צרפת, בריטניה, גרמניה, יוון, הולנד, הונגריה, איסלנד, הודו, איטליה, יפן, ניו זילנד, הודו, פולין, מונקו, פורטוגל, רומניה, רוסיה, נורווגיה, שוודיה, ספרד, ערב הסעודית, שווייץ, דרום אפריקה, הרפובליקה הדומיניקנית וארצות הברית. ישראל טרם חתמה על האמנה.
לפי האמנה, נורווגיה אינה יכולה להשתמש בארכיפלג למטרות צבאיות ומחויבת לשמור על הסביבה הטבעית.
גאוגרפיה
סבאלברד כולל ארכיפלג באוקיינוס הארקטי. שטחם הכולל של האיים הוא 62,050 קילומטרים רבועים. ישנם שלושה איים גדולים: כמו כן, ישנם איים קטנים יותר (בארנציה, פרינס קארלס פורלנד, קביטיה, ביירנייה, ארץ המלך קרל, הופן ועוד) ועשרות איונים קטנים.
60% משטחו של סבאלברד מכוסה בקרחונים. למרות זאת, זרמי מים חמים גורמים לאקלים להיות חמים מעט יותר, מה שמשאיר את המים שסביב האיים פתוחים וניתנים לשייט רוב השנה. בלונגיירבין, שמש החצות נמשכת מ-20 באפריל עד ל-23 באוגוסט.
יישובים הולנדים
אין דרכים המקשרות בין היישובים. בין כלי-התחבורה סירה, מטוס, מסוק, אופנוע שלג ומזחלת.
דמוגרפיה
אוכלוסייתו של סבאלברד כוללת 2,969 נפשות (2020). כ-56% מתוכם נורווגים, והשאר זרים. השפה הרשמית בסבאלברד היא נורווגית, ורוסית מדוברת במושבות הרוסיות.
סבאלברד בספרות
סבאלברד מופיע פעמים רבות בטרילוגיית חומריו האפלים של פיליפ פולמן. עלילת הספר המשימה קוטב של אליסטר מקלין מתרחשת בביירנייה (אי הדובים). ספרו של שמואל ארגמן - הצוללת הפליגה בחצות, מתאר בריחה נועזת של יהודים מרוסיה הסובייטית לאי שפיצברגן. בסדרת ההמשך של 39 רמזים חלק מהעלילה מתרחש בסבאלברד.
אדווין דנבי
אדווין דנבי (באנגלית: Edwin Denby; 18 בפברואר 1870 – 8 בפברואר 1929) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמזכיר הצי של ארצות הברית בממשליהם של הנשיאים וורן הרדינג וקלווין קולידג' בין השנים 1921–1924. הוא היה משתתף בולט ב"שערוריית טיפוט דום" הידועה לשמצה שהתרחשה בתקופת נשיאותו של הרדינג.
ראשית חייו
ב-1885 מונה אביו על ידי הנשיא גרובר קליבלנד כשגריר בבייג'ינג ואדווין, שהיה אז בן 15, התלווה אליו לשליחותו. בין השנים 1887–1894 הוא עבד בשירות המכס הימי. לאחר מכן הוא שב לארצות הברית וב-1896 סיים תואר במשפטים באוניברסיטת מישיגן. בעת לימודיו שם הוא שיחק בנבחרת הפוטבול של האוניברסיטה שבעונת 1895 הגיעה להישגים מדהימים וכונתה "נבחרת הגרגרנים של מישיגן". לאחר סיום לימודיו הוא התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעבוד בדטרויט.
קריירה פוליטית
בשנת 1903 היה דנבי חבר בית הנבחרים של מישיגן. ב-1904 הוא נבחר כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית כנציג מישיגן מטעם המפלגה הרפובליקנית ובו הוא כיהן ממרץ 1905 ועד מרץ 1911. הוא היה יושב ראש וועדת בית הנבחרים לענייני הצי.
בבחירות של 1910 הובס דנבי על ידי הדמוקרט פרנק א. דרומוס ושב לעיסוקו בעריכת דין. ב-1916 הוא שימש כנשיא מועצת המסחר של דטרויט. ב-1917, עם כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה הוא התגייס לחיל הנחתים של ארצות הברית. ב-1919 הוא שוחרר בדרגת מייג'ור.
במרץ 1921, כאשר החל וורן הרדינג את נשיאותו, הוא מינה את דנבי כמזכיר הצי של ארצות הברית. באותה שנה התחולל משבר של מעשי שוד של משלוחי דואר ודנבי הורה שחיילי חיל הנחתים יוצבו לאבטחת הרכבות בקרונות הדואר וברכבי הדואר. בפקודה שהוציא ל"אנשי משמר הדואר", הוא נתן דוגמה משירותו בחיל לחשיבות התפקיד שהוטל עליהם: "כאשר שני נחתים מאוימים על ידי שודד, אל להם להרים את ידיהם, אלא להניף מיד את נשקיהם. אחד מהם עלול להיהרג, אך השני ישתלט על השודד והדואר יגיע ליעדו. כאשר כוחותינו פועלים כשומרי הדואר, הדואר חייב להגיע ליעדו, או שיהיה נחת שייהרג על משמרתו. לא תהיה כל פשרה על כך...". תוך ימים ספורים חדלו מעשי השוד ואף אחד ממשלוחי הדואר לא שובש כאשר עמדו הנחתים על המשמר.
שערוריית טיפוט דום
זמן קצר לאחר מכן קיבל דנבי אישור מהנשיא הרדינג להעביר את השליטה על עתודת הנפט של הצי בשערוריית טיפוט דום שבוויומינג ואלק הילס שבקליפורניה מידי מחלקת הצי לידי מחלקת הפנים בראשותו של מזכיר הפנים אלברט פול. פול החכיר את שדות הנפט הללו למקורבים שלו שהיו ראשי חברות נפט בתמורה להלוואות אישיות בהיקף של מעל 400,000 דולר. על אף ניסיונות לשמור על העסקה הזאת בסוד, הודלף מידע עליה לוול סטריט ג'ורנל והסנאט של ארצות הברית החליט לפתוח בחקירה בעניין.
החקירה החלה באוקטובר 1923, לאחר מותו של הנשיא הרדינג, וועדת הסנאט לקרקעות וסקרים ציבוריים, שניהלה אותה, הגיעה ב-1924 למסקנה שהחכרת שדות הנפט לחברות הייתה נגועה במרמה ובשוחד. כתוצאה ממסקנות הוועדה, הן דנבי והן פול אולצו להתפטר ממשרותיהם. הנשיא הרדינג לא השתתף לכאורה באופן פעיל במעשי השחיתות. פול היה הראשון מבין חברי הקבינט של ארצות הברית שנשפט לעונש מאסר. שערוריית טיפוט דום נודעה כפרשת השחיתות החמורה ביותר בתולדות ארצות הברית עד לפרשת ווטרגייט.
הדרה חברתית
הדרה חברתית היא הוצאה של אדם מהכלל, וניסיון להרחקה שלו מהחברה.
נהוג להשתמש במונח "הדרה", בעיקר בשיח פוסט-קולוניאלי, פמיניסטי וחברתי, כדי לציין מבנה חברתי, פיזי ואי-שוויוני, המוציא מהכלל חברים בקבוצות מסוימות שבתוכו, ומתוך כך אחראי באופן ישיר למיקומם בשולי המערך החברתי, לתחושת הקיפוח, ולחוסר יכולתם להשתלב ולקחת בו חלק. הדרה יכולה להתרחש בשדה הפוליטי, הכלכלי, החברתי, החינוכי, התרבותי, או הפיזי. כאשר האחראים לכך הם גורמים בני השפעה וכוח חברתי הקובעים את המדיניות ומוציאים אותה לפועל.
הגדרה בסיסית
הדרה היא הוצאה מהכלל, הרחקה, איסור ומניעה. שורש המילה הוא נד"ר דבר המלמד על מידת החומרה הקשורה בהדרה כאיסור. בין ההפכים להדרה ניתן לציין את המושגים הכללה ושיתוף. על ידי הבניה ועל ידי שיקוף מציאות והנצחתה, מעצבים את הזהות של האחר, ומוציאים אותו מחוץ לגדר, ובתוך כך מגדירים את עצמנו, תוחמים את גבולותינו, (לדוגמה: אני לא גבר, אני לא ערבי, אני לא יהודי.) וכך מחזקים אחידות של זהות קבוצתית. על פי אסכולה זו האידאולוגיה הדכאנית ביותר היא פטריארכיה קפיטליסטית לבנה. הקבוצה המודרת נוכחת מול הנורמלי, הבריא, המושלם ובעל היכולת. בספרות הענפה שהתפתחה בנושא מקובל להניח כי הדרה חברתית היא התהליך שבגינו קבוצות מסוימות באוכלוסייה נדחקות לשוליים ונמנע מהן להשתתף השתתפות מלאה בחיי החברה בה הם חיים. ההדרה החברתית נובעת בעיקר מסיבות כלכליות ועוני. אך גם מחינוך והשכלה בלתי מספיקים, מבריאות לקויה, וכן מהעדר כישורים תעסוקתיים נאותים וכישורים חברתיים אחרים. מועצת השרים של האיחוד האירופי של הממשלות קיבלה החלטה ב 1989 בהסכם אמסטרדם שקראה להילחם בהדרה חברתית ולקדם אינטגרציה ו"אירופה של סולידריות". נקבע שהמאבק בהדרה חברתית הוא אחת ממטרות המדיניות של האיחוד.
הסיבות להדרה יכולות להיות רצונם של גורמים שולטים לשמור על ההגמוניה, תפיסה היררכית של המציאות, והבניה של זהות ועוצמה המתבססת על דיכויו של מי שנתפס כאחר. סיבות אחרות יכולות להיות שתכנון המבנים החברתיים או הפיזיים בוצע על ידי אליטה או אדם, באופן שיבטיח לדעתו באופן מרבי את צרכים של קבוצה אותה הוא מכיר, ודבר זה מוביל לתפקוד לקוי ואף פוגעני כלפי קבוצות אחרות.
קבוצות מודרות
הקבוצות העיקריות המודרות בשל היותן שונות מהקבוצה העיקרית והשלטת: לאום, שפת אם, צבע עור, עניים, נשים, נוער, אנאלפביתים, דתיים, חילוניים, מעמדות נמוכים, חסרי אזרחות, עובדים זרים, מהגרים, פליטים, תושבי אזורי מגורים- טריטוריה, בעלי נטייה מינית שונה, נכים וחולים, זקנים, ילדים. 2 סוגי קבוצות של יחידים מודרות:
1. תלויה בנסיבות שאינן תלויות באדם: נשים, נכים, הומואים.
2. משתנה עם החיים: ילדים, זקנים, מהגרים. ויש גם קבוצות שבחרו וחיות על פי תפיסת עולם וזהות שונות שמודרות בשל כך, כמו חילונים או דתיים.
דוגמאות להדרה חברתית
דוגמה נפוצה להדרה חברתית היא שימוש בשפה שמובנת לקבוצה מסוימת אך לא מובנת לקבוצות אחרות. אם לדוגמה, מסמכים בעלי משמעות משפטית כמו חוקים, חוזים, פסקי דין, וקנסות מנוסחים בשפה שאינה מובנת לקבוצה חברתית מסוימת, דבר זה מקשה על חברי הקבוצה לעמוד על זכויותיהם.
טענה דומה קיימת לגבי הניסוחים המשפטיים באופן כללי - בעוד שאנשים עשירים יכולים לשכור עורכי דין שיכולים לקרוא את החוקים ולייצג את האינטרסים שלהם, אנשים עניים אינם יכולים לעשות כך, ולפיכך, פעמים רבות, אין הם מודעים לזכויות המוקנות להם בחוק.
הדרה נוספת על רקע שפה הוא שימוש בשילוט הכוונה שאינו מובן לחברי קבוצה מסוימת. בישראל לדוגמה, במשך שנים רבות שלטי הכוונה עם שמות רחובות היו בשפות עברית או אנגלית בלבד ללא כיתוב בשפה הערבית.
סוג הדרה לשונית אחרת היא אנלפבתיות. בהקשר זה, במדינות רבות בעבר ובחלק ממדינות העולם השלישי כיום, מנעו מנשים ללמוד קרוא וכתוב. סוג דומה של הדרה נוסף הכרוך בהשכלה הוא נומרוס קלאוזוס - הגבלת מספר הסטודנטים בבתי ספר תיכוניים ובאוניברסיטאות על רקע פוליטי או דתי.
הדרה תרבותית יכולה להתקיים כאשר לאליטה יש תרבות שאינה נהירה לקבוצות אחרות, ואשר למידה של תרבות זו דורשת ממון רב או כניסה למסגרות חברתיות אשר סגורות לקבוצות אלה. חברי האליטה משתמשים בידיעה המשותפת של התרבות כדי לבדל את עצמם מקבוצות "נחותות" יותר. בחברה האנגלית לדוגמה, היו נהוגים טקסים ונימוסים שונים שנלמדו בבתי ספר פרטיים, ואשר לא היו מוכרים לשכבות העניות יותר.
הדרה נוספת מתבטאת בהימנעות מהצגת אוכלוסייה מסוימת בטלוויזיה ובפרסומות. באירוניה נאמר כי במאה ה-20 נהפך הציווי של 'והדרתָ פני זקן' ל"הַדָּרַת פני זקן".
ההדרה יכולה להתבצע גם באופן פיזי בעיקר בנושא התחבורה, על ידי תכנון שאינו מותאם לקבוצה מסוימת. דוגמה אחת לדבר זה הא גישה למקומות ציבוריים שאינה מותאמות לנכים. דוגמה אחרת היא תכנון רחובות עירוניים כך שהם משרתים בעיקר כלי רכב פרטיים ומקשים על עיוורים, הולכי רגל, הורים עם עגלות ילדים, קשישים או רוכבי אופניים. לדוגמה, עיריות המאפשרות לרכבים לחנות על המדרכות באופן שחוסם את המדרכה לעגלות ילדים, או תכנון של רחובות באופן שמסכן הולכי רגל. כבישים ראשיים מאפשרים לבצע הדרה של תושבי שכונות עוני על ידי חציצה בינם ובין מקומות בילוי מסחר ועבודה, ושכונות יקרות יותר. דוגמה נוספת להדרה היא העדר תחבורה ציבורית נוחה לשכונות או לערים עניות. דוגמה להדרה כזו הייתה שיכונם של עולים חדשים שהגיעו לישראל ביישובים מרוחקים ממקורות השכלה ופרנסה.
בישראל
מחקרים רבים מצביעים על כך שבחברה הישראלית, המזרחים והערבים הן קבוצות מודרות ומוחלשות; כך גם קבוצות כמו נכים, נפגעי נפש, הומוסקסואלים, תושבי הפריפריה ומיעוטים נוספים. קבוצות אלו סבלו במשך שנים ממצב של אפליה ממסדית, תרבותית וחברתית. על אף שמצבן השתפר עם השנים, קבוצות אלו עדיין סובלות מהדרה מתמשכת.
דוגמאות שכיחות למצבי הדרה בישראל:
הדרת נוער
הדרה של בני נוער נפוצה מאוד. הדרה חברתית תלויה במקומו של הפרט בחברה: גזע ומגדר; תרבות וערכים. וממאפיינים מבניים של מערכות החינוך וההכשרה התעסוקתית. חוקרים רבים טוענים כי תוכנית הלימודים היא ביטוי למסורת סלקטיבית, המעשירה את התלמידים במידע מסוים ומדיניות מסוימת התלויים בשוק הכלכלי. יישום הסטנדרטים הנוקשים המרכיבים את תוכנית הלימודים אינו משוחרר אף פעם מהקשר חברתי, כלכלי ומוסדי. בכך משעתקים בתי ספר את השיח, את הערכים ואת זכויות היתר של האליטות הקיימות, ומאפשרים לקבוצות האליטה להימצא בעמדה של כוח והשפעה אסימטרית. פאולו פריירה קרא לשעתוק החברתי באמצעות החינוך בשם "תרבות השתיקה" זהו מפעל להחדרת התרבות השלטת והערכים שלה, והתעודות משמרות את הסדר הקיים בכך שהן מאשרות כישרונות חברתיים מסוימים ודוחות את האחרים. לטענתו, מורים מחילים קטגוריות אלו של תפישה על תלמידיהם, ומשעתקים את הסדר הקיים בלי שהם מודעים לכך. תהליכי הדרה אלו באים על מנת למקסם את ההצטיינות של החציון העליון. אלו נעשים באמצעות כלי בחינה מדירים: 1. שיפוט של תוצאה לעומת תהליך. 2. מבחן לעומת עבודה. 3 דרישה של נייטרליות כביכול. 4. קביעת קריטריונים למתן ציונים. המשימה העומדת לפתחה של מערכת החינוך כיום היא הפחתה של ההדרה הפנימית וחיזוק מנגנוני ההכלה.
הדרת ערבים
הפלסטינים מודרים בכל האזור, לא רק במדינה ישראל. אדוארד סעיד טען ש"בכל מקום שבו נמצאים פלסטינים במדינות ערב, שם תמצא חוקים ותקנות המונעים מהם סטטוס מלא של תושבים ותקנות האוסרות עליהם לעבוד ולנסוע והתובעות מהם רישום בתחנת המשטרה הסמוכה על בסיס חודשי." סעיד מתייחס לישראל כקולוניאליסטית המתעלמת מאי השוויון שהיא יוצרת והדה -לגיטימציה ודה-הומניזציה של הפלסטינים שאליה נלווית הדרה, ניצול, אפליה ודיכוי ברבדים שונים. מאז הקמת מדינת ישראל מתקיימת אפליה ממוסדת ,קיפוח והדרה של המיעוט הערבי כפי שכתבה ועדת "אור": אזרחי המדינה הערבים חיים במציאות שבה הם מופלים לרעה כערבים. מצד שני המדינה מוגדרת כיהודית והדבר מתורגם לסמלים, לחקיקה ולמדיניות אשר גורמת לערבים אזרחי המדינה תחושות של הדרה וזרות. החינוך לחיים משותפים צריך להתקיים ברצף מגן חובה ועד סוף בית ספר תיכון. הדרת נשים ערביות: נשים ערביות סובלות מהדרה מרובה כנשים, כעניות, כשוליות מעמדית, כסוטות חברתית, וכערביות. חוק יחסי הממון אינו מאפשר לגרושה לקבל חלק שווה והיא נותרת חסרת הגנה מפני החוק האזרחי והדתי. מדיניות ההדרה של המדינה תורמת לחיזוק המבנה הפטריארכלי ולהחרפת מצב הנשים.
דרכי התמודדות
ההדרה פוגעת קודם כל באופן ישיר בתנאי החיים של האנשים המתנסים בה בחיי היום יום. היא יכולה גם לעבור מדור לדור ולפגוע בסיכויי החיים של אנשים בדור הבא. תנאי ראשוני לגיבוש אסטרטגיות לטיפול בבעיות ההדרה הוא גילוי התופעה, העלאתה על פני השטח ומתן פומבי לקיומה. השינוי הנדרש הוא מעבר ליחסי גומלין במקום ההדרה. הדרך מהדרה ליחסי גומלין היא אינטראקציות שישפיעו על חיי הבודדים והקולקטיב המודרים, אינטראקציות בהם שני הצדדים נתרמים זה מזה במהלך המפגש, כך יחסי הגומלין אינם רק מטרה אלא דרך אל מחוץ להדרה. כדי להיחלץ מהדרה, על המודר להפסיק להיות קורבן ובעקבות כך גם המדיר יפסיק להדיר, ישתחרר מההדרה ההדדית ויעסקו במיזם משותף והדדי ויחסי גומלין.
אפלבאום
אפלבאום, אפלבום או אפלבוים (לעיתים: אפפלבוים), הוא שם משפחה ממקור גרמני (Apfelbaum – עץ תפוחים).
סמסונג גלקסי נוט 4
סמסונג גלקסי נוט 4 (באנגלית: Samsung Galaxy Note 4) הוא טלפון חכם מבוסס מסך מגע מתוצרת סמסונג, ופאבלט הדגל הרביעי שלה. למכשיר מסך 5.7 אינץ' ברזולוציית Quad-HD, מעבד סנאפדרגון 805 מרובע ליבות תוצרת קוואלקום או Exynos 5433 מתומן ליבות תוצרת סמסונג (שבהמשך שמו שונה לאקסינוס 7) לבחירה, מצלמת 16 מגה-פיקסל, חיישן טביעות אצבע, וסוללת ליתיום-יון 3,220 מיליאמפר. הנוט 4 הוכרז בתערוכת IFA 2014 בספטמבר 2014 והושק בהמשך השנה. בישראל המכשיר הושק ב-27 באוקטובר 2014.
תוכנה
המכשיר מגיע עם אנדרואיד 4.4.4 עם הממשק העילי של סמסונג, Touchwiz בגרסה החדשה, ותומך בעט הסטיילוס S-Pen. כמו מכשיר ה-Note 3, הוא תומך במחוות אוויר וחיישנים. המכשיר מגיע עם העוזרת הווירטואלית S-Voice וכן Google Now, כשלחיצה כפולה על מקש הבית תפעיל את S-Voice ולחיצה ארוכה תפעיל את Google Now.
מפרט טכני
המכשיר בעל מסך 5.7 אינץ' ברזולוציה Quad HD 1440X2560, עם מסך Gorilla Glass 4 בדומה ל-Galaxy Alpha, מצלמת המכשיר היא מצלמת 16 מגה-פיקסל עם צילום וידאו 4K ומייצב תמונה משופר יותר מאי פעם+פלאש LED. המצלמה הקדמית ברזולוציה גבוהה יחסית של 3.7 מגה פיקסל עם הגדלת הזווית במצלמה מ-77° ל-90° ואפשרות ל-"סלפי פנורמי" ב-120°. המכשיר כולל חיישן טביעות אצבע, חיישני דופק, קרינת שמש, לחץ, חמצן, לחץ דם ועוד, וכן חיישן Air Gestures. למכשיר 3G Ram ומעבד מרובע ליבה סנאפדרגון 805 במהירות 2.7 GHz של Qwalcom או מעבד סמסונג אקסינוס 5433 מתומן ליבות עם ארבע ליבות 1.9 ג'יגה הרץ וארבע ליבות במהירות 1.3 ג'יגה הרץ שרץ על אנדרואיד 4.4.4. למכשיר אחסון פנימי 32 ג'יגה, וניתן להרחבה לעד 128GB נוספים באמצעות כרטיס Micro-SD. המכשיר מגיע עם העט המיוחד המותאם למכשיר S-Pen. למכשיר סוללת 3,220 מיליאמפר ומידותיו: גובה 153.5 מ"מ רוחב 78.6 מ"מ ועוביו 8.5 מ"מ. המכשיר יושק בצבעים שחור, לבן, ורוד וזהב..
חדר אדום
"חדר אדום (הרמוניה באדום)", הוא שמו של ציור פוביסטי, משנת 1908, מאת הצייר הצרפתי אנרי מאטיס. הציור נקרא במקומות שונים גם "הקינוח".
הציור מתאר פנים חדר ובמרכזו שולחן אוכל גדול. מצד ימין של השולחן מתוארת אישה הלבושה שמלה שחורה וסינר לבן, דבר העשוי להעיד על היותה עובדת בית. האישה מניחה צלחת ועליה פירות שונים. על השולחן מונחים גם פירות נוספים, שני קנקני משקה מזכוכית וקערת פירות על רגל גבוהה, שבמרכזה אגרטל פרחים.
קירות החדר, כמו גם מפת השולחן, מעוטרים בדגם אורנמנטי כחול, על רקע צבע אדום עז. דגם זה יוצר השטחה של תחושת המרחב. אלמנט נוסף הקיים ביצירה הוא מעין חלון או ציור של נוף התלוי בצידו השמאלי של החדר. בידי הצופה אין מספיק כלים להכריע האם אלמנט זה יוצר אשליה של מרחב ממשי או רק מסמן את ייצוגו.
טל ברדה
טל ברדה (נולדה ב-1983) היא יוצרת ומפיקת קולנוע דוקומנטרי ישראלית.
ביוגרפיה
טל נולדה לאם אמריקאית ולאב צרפתי וגדלה בירושלים. היא למדה בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב משנת 2009 עד לשנת 2012. בנוסף למדה תולדות האמנות ותקשורת באוניברסיטת לה־מירל בצרפת.
סרטה "משפחה בטרנס" זכה בפסטיבל דוקאביב לשנת 2018 בקטגוריית הסרט הטוב ביותר.
בשנת 2021 הגיעה ברדה לגמר התחרות SIMA לסרטים דוקומנטריים עם הסרט "משפחה בטרנס" אך לא זכתה. ברדה עבדה עם גופי שידור בינלאומיים ביניהם: HBO, ARTE, BBC, CBC, ZDF, IKON.
ברדה היא אחותה של ד״ר יעל ברדה והמעצבת תמר ברדה.
זכויות להט"ב בדקוטה הדרומית
זכויותיהם של לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) במדינת דקוטה הדרומית שבארצות הברית התקדמו במאה ה־21. עם זאת, להט"בים בדקוטה הדרומית עדיין עשויים לחוות מספר קשיים שהטרוסקסואלים אינם חווים מבחינת החוק. זוגות חד־מיניים מורשים להינשא ולאמץ ילדים במדינה משנת 2015, אך חוקי המדינה אינם אוסרים אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית.
מעמדם של הומוסקסואלים ושל לסביות בחוק
בשנת 1976 מדינת דקוטה הדרומית ביטלה את האיסור על מעשי סדום שנעשים בהסכמה, וקבעה גיל הסכמה של 13 שנים. בשנת 1978 גיל ההסכמה הועלה ל־15 שנים.
נישואים חד־מיניים
בנובמבר 2006 אזרחי דקוטה הדרומית אישרו במשאל עם שינוי לחוקת המדינה, שלפיו נישואים מוגדרים כאיחוד בין גבר ואישה בלבד. כמו כן, בהתאם לשינוי בחוקה, המדינה לא יכולה להכיר בזוגיות חד־מינית בשום צורה שהיא, גם לא במסגרת איחוד אזרחי או שותפות מקומית. משאל העם עבר ברוב של 52%, מה שגרם להחלת איסור חוקתי על נישואים חד־מיניים בדקוטה הדרומית.
ב־26 ביוני 2015 בית המשפט העליון של ארצות הברית קבע בפסק דין אוברגפל נגד הודג'ס שנישואים הם זכות חוקתית תחת התיקון ה־14 לחוקת ארצות הברית, ושזכות זו חייבת להינתן גם לזוגות חד־מיניים. כתוצאה מכך, בוטל האיסור על נישואים חד־מיניים בדקוטה הדרומית וביתר המדינות בארצות הברית שבהן היה איסור כזה.
תביעות משפטיות
ב־22 במאי 2014 שישה זוגות חד־מיניים הגישו תביעה משפטית פדרלית נגד מדינת דקוטה הדרומית, לאחר שהמדינה סירבה להכיר בנישואיהם שבוצעו במדינות אחרות. התביעה הוגשה על ידי ג'וש ניוויל, עורך דין לזכויות אזרח ממינאפוליס, שב־6 ביוני 2014 הגיש גם תביעה משפטית בשם שבעה זוגות חד־מיניים במדינת דקוטה הצפונית.
ב־17 באוקטובר 2014 השופטת קארן שרייר שמעה טיעונים באשר לתביעה, וב־12 בינואר 2015 היא פסקה לטובת הזוגות החד־מיניים וקבעה שמדינת דקוטה הדרומית שללה מהם את "הזכות הבסיסית להינשא". עם זאת, שרייר עיכבה את הביצוע של פסק הדין כדי לאפשר למדינה לערער עליו, כך שבפועל נישואים חד־מיניים נותרו בלתי חוקיים בדקוטה הדרומית עד להחלטת בית המשפט העליון של ארצות הברית בפסק דין אוברגפל נגד הודג'ס.
אימוץ והורות
דקוטה הדרומית מתירה ללהט"בים יחידים לאמץ ילדים. כמו כן, זוגות חד־מיניים מורשים לאמץ ילדים במשותף או לאמץ את הילד של בן או בת הזוג.
בשנת 2017 חתם מושל דקוטה הדרומית, דניס דאוגארד, על חוק שמאפשר לסוכנויות אימוץ המקבלות מימון מהמדינה לסרב למקם ילדים בבתים מסוימים, אם הדבר מפר את אמונתן הדתית או המוסרית. המתנגדים לחוק טענו שהוא נחקק כדי לאפשר אפליה נגד זוגות חד־מיניים המעוניינים לאמץ ילדים, ומספר מומחים משפטיים סברו שהחוק "הרסני" עבור משפחות חד־מיניות.
אירים
אירים הם קבוצה אתנית, שחבריה חולקים במשותף תרבות, שפה, היסטוריה ומוצא. חלק קטן מן האירים שייכים למסגרת המדינית האירית - הרפובליקה של אירלנד. על אף שהם מהווים את רוב האוכלוסייה בה (כ-99%) רוב האירים מתגוררים מחוץ לאירלנד.
זכויות להט"ב בדקוטה הדרומית
אימוץ והורות
בנוסף לאפשרות האימוץ, זוגות לסביות בדקוטה הדרומית מורשות להיעזר בטיפולי הפריה חוץ־גופית על מנת להיכנס להיריון, וזוגות הומוסקסואלים רשאים להסתייע בפונדקאות.
האלבומים הנמכרים ביותר בכל הזמנים באוסטרליה
זוהי רשימת האלבומים הנמכרים ביותר בכל הזמנים באוסטרליה שמבוססת על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האוסטרלי (ARIA). מאז שנות השבעים, ARIA העניק את תואר אלבום הפלטינה על מכירות של 50,000 עותקים ברחבי אוסטרליה. בשנת 1983 הועלה מספר העותקים הנדרש לאלבום פלטינה ל-70,000 עותקים. כל האלבומים ברשימה זו שיצאו לאחר 1982 חייבים לקבל לפחות עשרה תוארי פלטינה (700,000 עותקים) או ב-14 תארים (700,000 עותקים) אם יצאו לפני 1983. רשימה זו מבוססת בעיקר על מסד הנתונים של ARIA, כך שהיא לא כוללת חלק מהאלבומים שיצאו לפני ש-ARIA החל לעקוב אחר מכירות.
אירים
ריכוזי אוכלוסייה בעולם
האירים מרוכזים בעיקר בארצות הברית, בה מתגוררים כ-40 מיליון אירים, ובממלכה המאוחדת, בה מתגוררים כ-14 מיליון אירים (חלקם בצפון אירלנד). ריכוזי אירים נוספים בעולם נמצאים באוסטרליה, קנדה ובמדינות נוספות.
זכויות להט"ב בדקוטה הדרומית
הגנה מפני אפליה
[[קובץ:South Dakota counties and cities with sexual orientation and gender identity protection.svg|שמאל|ממוזער|295 פיקסלים|ערים ומחוזות בדקוטה הדרומית שבהם יש תקנות האוסרות אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית במקומות עבודה:
האלבומים הנמכרים ביותר בכל הזמנים באוסטרליה
על פי אישורי ה-ARIA, Bat Out of Hell של מיט לוף הוא האלבום הנמכר ביותר בכל הזמנים באוסטרליה עם עשרים וחמישה תוארי פלטינה; Whispering Jack של ג'ון פרנהאם הוא האלבום הנמכר ביותר לאמן מקומי עם עשרים וארבעה תארים; Come On Over של שאניה טוויין הוא האלבום הנמכר ביותר של אישה עם שבעה עשר תארים בסך הכול. Gold: Greatest Hits של אבבא הוא אלבום האוסף הנמכר ביותר בכל הזמנים במדינה, בעוד ש-The Immaculate Collection של מדונה הוא אלבום האוסף הנמכר ביותר של אמנ/ית סולו. האלבום הנמכר ביותר של אמנית מקומית הוא Innocent Eyes של דלתא גודרם, עם חמישה עשר תארים בסך הכול.
זכויות להט"ב בדקוטה הדרומית
הגנה מפני אפליה
]] חוקי דקוטה הדרומית אינם אוסרים אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית. עם זאת, מספר ערים ומחוזות במדינה חוקקו תקנות מקומיות האוסרות אפליה כזו במידות שונות.
אירים
היסטוריה
תחילת ההיסטוריה של אירלנד היא בנוכחות האדם המתועדת הראשונה באי, שמתוארכת לאלף ה-11 לפנה"ס. התקופה הקלטית באי הסתיימה עם הגעת הנצרות במאה ה-5 לספירה, אשר החליפה והטמיעה לתוכה את הדתות הפגניות והפוליתאיסטיות ששררו בו.
האלבומים הנמכרים ביותר בכל הזמנים באוסטרליה
תוארי זהב ופלטינה (ציר זמן)
אלבומים
אירים
היסטוריה
בסוף המאה ה-12 אירעה הפלישה הנורמנית לאירלנד, שסימנה את תחילתן של כ-800 שנות שלטון אנגלי-נורמני.
זכויות להט"ב בדקוטה הדרומית
הגנה מפני אפליה
במחוז אוגללה לקוטה וכן בערים ורמיליון וסו פולס ישנן תקנות האוסרות אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית במקומות עבודה ציבוריים של הרשות המקומית. כמו כן, במחוז מינהאהא ובערים ווטרטאון וספירפיש ישנן תקנות דומות, אך הן אוסרות אפליה על רקע נטייה מינית בלבד.
אירים
היסטוריה
בשנת 1922, לאחר מלחמת העצמאות האירית וחתימת האמנה האנגלו-אירית הפך רובו של האי למדינת אירלנד החופשית, ולאחר כתיבתה של החוקה האירית בשנת 1937, לאירלנד. ששת המחוזות הצפון-מזרחיים נודעו מעתה כצפון אירלנד ונותרו חלק מהממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד. בשנת 2016, לאחר משאל העם על יציאת בריטניה מהאיחוד האירופי, שבו צפון אירלנד הצביעה בעד הישארות באיחוד. הממשלה שקלה האם לקיים משאל עם נוסף לעצמאות מבריטניה (כמו זה שהתקיים בשנת 2014).
זכויות להט"ב בדקוטה הדרומית
הגנה מפני אפליה
במרץ 2018 אישרה העיר ברוקינגס חקיקה האוסרת אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית בכל מקומות העבודה וכן בדיור ובשירותים ציבוריים. בכך הפכה ברוקינגס לעיר הראשונה בדקוטה הדרומית שחוקקה תקנות מקיפות המגינות על להט"בים מפני כל סוג של אפליה.
אירים
דת
רובם המוחץ של האירים (כ-78.3%) הם נוצרים קתולים. ישנם מיעוטים אחרים, והעיקריים שבהם: כ-9.8% חסרי דת, כ-4.2% נוצרים פרוטסטנטים, כ-1.3% מוסלמים וכ-4.3% מדתות אחרות. כמות המאמינים בהינדואיזם ובאסלאם עלתה בשנים האחרונות בשל הגירה.
זכויות להט"ב בדקוטה הדרומית
פשעי שנאה
חוק פשעי השנאה של מדינת דקוטה הדרומית אינו כולל פשעים שנעשו על רקע נטייתו המינית או זהותו המגדרית של הקורבן. עם זאת, חוק פשעי השנאה הפדרלי של ארצות הברית כולל פשעים כאלה החל משנת 2009.
טרנסג'נדריות ושינוי מגדר
מדינת דקוטה הדרומית מתירה לטרנסג'נדרים לשנות את מגדרם החוקי. כדי לעשות זאת, יש לספק צו של בית משפט המאשר את שינוי השם הפרטי והמגדר, עותק של תעודת הזהות ובקשה לתיקון תעודת הלידה. אין חובה לעבור ניתוח לשינוי מין כדי לשנות את המגדר במסמכים ממשלתיים.
בשנת 2016 בתי המחוקקים של דקוטה הדרומית אישרו חוק האוסר על טרנסג'נדרים להשתמש בשירותים ציבוריים ובחדרי מלתחות לפי זהותם המגדרית. כלומר, החוק נועד לחייב טרנסג'נדרים להשתמש בשירותים ציבוריים ובחדרי מלתחות אך ורק לפי מינם הביולוגי. מושל דקוטה הדרומית דניס דאוגארד הטיל וטו על החוק במרץ 2016, מה שמנע ממנו להיכנס לתוקף. פעילים לזכויות טרנסג'נדרים בירכו את החלטתו של המושל.
דעת קהל
סקר שנערך בשנת 2017 על ידי המכון הציבורי לחקר דת (PRRI) מצא ש־52% מתושבי דקוטה הדרומית תומכים בנישואים חד־מיניים, בעוד ש־37% מתנגדים ו־11% לא בטוחים או מחזיקים בעמדה נייטרלית.
אותו הסקר מצא ש־62% מתושבי דקוטה הדרומית תומכים בחוקים האוסרים אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית, בעוד ש־28% מתנגדים לחוקים כאלה. זאת ועוד, הסקר מצא ש־49% מהתושבים סבורים שאין לאפשר לעסקים לסרב להעניק שירותים להומוסקסואלים וללסביות מטעם אמונה דתית, בעוד ש־36% סבורים שיש לאפשר לעסקים לעשות זאת.
קופלמן
קופלמן הוא שם משפחה. {{פירושונים|* אביה קופלמן – מלחינה, פסנתרנית ומורה למוזיקה
ראו גם
}}
LAMP (תשתיות תוכנה)
פירוש ראשי התיבות הוא:
מקור השם
מקור השם LAMP, הוא בכתבה לעיתון שנכתבה על ידי מיכאל קונז בשנת 1998, ובה ניסה להדגים את הכוח הנתון בשילוב של LAMP.
וריאציות אחרות
מכוון שמדובר בשילוב מומלץ של רכיבים, ישנם מנהלי שרתים רבים שעושים שימוש רק בחלק מהתוכנות הכלולות ב-LAMP ומכאן שנוצרו וריאציות של חבילת התוכנה הזו, שבהן הוחלף אחד מארבעת הרכיבים ברכיב אחר (חופשי או קנייני). למשל כזו המכילה את מערכת ההפעלה BSD במקום לינוקס, כזו שעובדת על "חלונות" ונקראת WAMP, כזו שעובדת על בסיס נתונים שונה, למשל LAPP המשתמש בבסיס נתונים PostgreSQL כתחליף ל-MySQL וכזו המרחיבה את ארכיטקטורת התשתית ליישומים שאינם דווקא באינטרנט באמצעות שרת אפליקציות של קוד פתוח, למשל LAMPJ באמצעות הוספת שרת אפליקציות Jboss.
סיפורים מאליס איילנד
סיפורים מאליס איילנד (בצרפתית: Recits D`Ellis Island), עדויות על נדודים ותקווה, הוא ספר תעודי של ז'ורז' פרק ורוברט רובר (Robert Bober). הספר נכתב במקור בצרפתית ויצא לאור בצרפת בשנת 1980. הספר יצא לאור גם בישראל, בעברית בהוצאת בבל בשנת 2009. ז'ורז' פרק היה סופר, מחזאי ופובליציסט צרפתי ממוצא יהודי. נחשב לאחד מחשובי הסופרים בעולם לאחר מלחמת העולם השנייה והמפורסם בחברי קבוצת אוליפו. ז'ורז' פרק כתב: "מה שאני, ז'ורז' פרק, באתי לחקור כאן, זה את הנדודים, את הפזורה, את הגלות. אליס איילנד בשבילי הוא המקום של הגלות, כלומר המקום של העדר המקום, הלא-מקום, השום מקום". בשנת 1979 נסע ז'ורז' פרק עם רובר בובר, במאי סרטים דוקומנטריים, לניו יורק, כדי לצלם סרט תיעודי על תופעת ההגירה לאמריקה. זו גם נסיעה  שלהם אל עצמם ואל יהדותם. הסרט התמקד בגל העצום של ההגירה שהתרחשה בסוף המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20. הספר סיפורים מאליס איילנד מתאר את ההיסטוריה של אליס אילנד, את תהליך הצילומים, מראה תמונות מהם, מספר על המחשבות שליוו את עשיית הסרט, מגולל את ההיסטוריה של האי ושל ההגירה לאמריקה ומביא שורה ארוכה של ראיונות  מרתקים שערך פרק עם מהגרים יהודים ואיטלקים שהגיעו לאמריקה בראשית המאה ה-20 ועברו דרך אליס איילנד. אליס איילנד הוא אי מלאכותי הנמצא בנמל ניו יורק בשפך נהר הדסון. האי שימש מרכז של מחלקת ההגירה של ארצות הברית. דרך אליס אילנד עברו מרבית המהגרים שהגיעו לארצות הברית מסוף המאה ה-19 ועד תחילת המאה ה-20. ב-1 בינואר 1892 נפתחה באי תחנת קליטת מהגרים של השלטון הפדרלי. התחנה פעלה עד ה-20 בנובמבר 1954, כאשר ל-98% מהבאים הותר להיכנס לארצות הברית. כשני האחוזים הנותרים הוחזרו למדינות מוצאם מנימוקים רפואיים וכלכליים, על חשבון קווי הספנות שהביאו את העולים. פקידי ההגירה העבירו את המהגרים במעין סרט נע כאשר המהגר עבר מפקיד לפקיד ואלה נהגו לסמן בגיר את המהגרים באותיות על בגדיהם, אותיות שציינו את הסיבות למניעת הכניסה לארצות הברית. היו מהגרים שהצליחו להיכנס לארצות הברית על ידי מחיקת הסימנים. כיום פועל באי מוזיאון ההגירה האמריקאי. ניתן להגיע לאליס אילנד במעבורות היוצאות מפארק באטרי בקצהו הדרומי של מנהטן או באלה המגיעות מג`רזי סיטי, ניו ג'רזי. פרק מנסה לשחזר את זהותו היהודית שאבדה בשואה, זו שנשכחה בנקודת המעבר ומרכז המעצר הזה שבין העולם ישן והחדש. במעמד הגורלי מול פקידי ההגירה, התבצע תהליך מהיר של "סלקציה" עוד לפני שזו הופעלה על ידי הנאצים. פרק עומד נבוך אל מול השאלות שנועדו לנפות את המהגרים "בני החיים", אלו שהתקבלו לחיות באמריקה. אליס איילנד כונה בפי המהגרים "אי הדמעות";
פולגורה
פוּלגוֹרה (בלטינית: Fulgora) הייתה – על פי המיתולוגיה הרומית – אלת הברק והסופות. מחד הייתה האנשה של הברק ומאידך הייתה האלה המגינה על הבית מפני ברקים וסופות.
משמעות שמה בלטינית - "הבזק" או "ברק".
נותרו אזכורים מועטים של פולחן אלה זה. אוגוסטינוס הקדוש בספרו "עיר האלוהים" מצטט כתב יד של הפילוסוף הרומאי סנקה בו מוזכרת האלה. בכתב יד זה של סנקה (אשר נוסחו המקורי המלא אבד ונותר רק הציטוט) מצוין כי בניגוד לאלים אחרים המזווגים יחד (כגון מרס ובלונה, וולקן וונוס, נפטון וסלקיה), לפולגורה (כמו גם לשלוש אלות אחרות: פופולוניה ורומינה) לא היו בני זוג או מחזרים.
ברומא העתיקה לא התגלו מקדשים לפולגורה, וזאת, ככל הנראה לאור המשמעות שניתנה לברק בדת האטרוסקית או הדת הרומאית - הברק סימל הודעה מהאלים, אשר הכוהנים פירשו. כמביאת הודעות מהאלים לא נדרשה פולגורה לפולחן בפני עצמה. פליניוס בספרו "תולדות הטבע" רואה בברק תופעה ולא אלה, ומציין כי יש תשעה אלים המסוגלים לשלוח ברקים (יופיטר, יונו, וולקן, מינרווה, מרס, סטורנוס ופלוטו), וכי יש 11 סוגי ברקים מאחר שיופטר ידע לשלוח שלושה סוגי ברקים.
בצבא איטליה הפשיסטית נקראה דיוויזיית עילית של צנחנים על שמה של פולגורה.
נילס פטרסן
נילס פטרסן (בגרמנית: Nils Petersen; נולד ב-6 בדצמבר 1988 בוורניגרודה שבגרמניה המזרחית) הוא כדורגלן גרמני המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת פרייבורג מהבונדסליגה ובנבחרת גרמניה.
קריירת ילדים ונוער
פטרסן שיחק בצעירותו במועדוני ילדים ונוער כגון איינהייט ורניגרודה מעיר הולדתו, מועדון ספורט ורניגרודה, גרמניה הלברשטאדט, ולבסוף בקרל צייס ינה, בה גם עלה לקבוצה הבוגרת.
קרל צייס ינה
בפברואר 2005 חתם פטרסן על חוזה לצעירים בקרל צייס ינה, ועלה לקבוצה הבוגרת בינואר 2007, ושיחק בה ובקבוצת המילואים לסירוגין. פטרסן התפרסם כ"חילוף מנצח", כאשר כבש מספר שערים חשובים שסייעו לקבוצתו להשיג ניצחונות בדקות הסיום.
אנרגי קוטבוס
בינואר 2009 עבר פטרסן לאנרגי קוטבוס, וסייע לה להגיע למבחני הירידה בבונדסליגה לאחר ניצחון 0–3 על באייר לברקוזן, שמנע ירידה ישירה. למרות זאת, הפסידה אנרגי קוטבוס לנירנברג במבחני הירידה, ונשרה לליגת המשנה. בעונת 2009/2010 מיעט פטרסן לשחק, אך בעונה העוקבת הפך לשחקן מפתח וסיים כסגן מלך שערי הבונדסליגה השנייה, עם 25 כיבושים ב-33 הופעות. קוטבוס סיימה במרכז הטבלה, ופטרסן קיבל הצעות רבות מקבוצות בבונדסליגה, אך בחר להאריך את חוזהו בקוטבוס בשנתיים, עד יוני 2014.
באיירן מינכן
במאי 2011 חתם פטרסן על חוזה לשלוש שנים בבאיירן מינכן. בספטמבר 2011 הבקיע את שערו הראשון בבונדסליגה, נגד פרייבורג. עם זאת, פטרסן מיעט לשחק בבאיירן מינכן, ואף מצא עצמו לעיתים בקבוצת המילואים.
ורדר ברמן
ביוני 2012 הושאל פטרסן לעונה אחת מבאיירן מינכן לוורדר ברמן. עונת 2012/2013 הייתה מוצלחת עבור פטרסן בוורדר ברמן, שלבסוף רכשה אותו מבאיירן מינכן, והחתימה אותו על חוזה לארבע שנים.
פרייבורג
בפגרת החורף של עונת 2014/2015 הושאל פטרסן לפרייבורג מתחתית הבונדסליגה, וכבר במשחק הבכורה שלו, בינואר 2015, כבש שלושער נגד איינטרכט פרנקפורט. עם זאת, פרייבורג נשרה בתום העונה לליגת המשנה. ביוני 2015 חתם על חוזה קבוע בפרייבורג. בעונת 2015/16 פטרסן העפיל עם פרייבורג בחזרה לבונדסליגה, לאחר עונת שיא בה הבקיע 21 שערים ובישל שישה.
נבחרת גרמניה
פטרסן היה חבר בכל נבחרות גרמניה הצעירות. בשנת 2016 זומן פטרסן לסגל הגרמני לאולימפיאדת ריו דה ז'ניירו, והבקיע חמישייה בניצחון 0–10 על נבחרת פיג'י בשלב הבתים. פטרסן הגיע עם נבחרתו עד לגמר מול נבחרת ברזיל, שהסתיים בתוצאה 1-1 לאחר 120 דקות והגיע לבעיטות הכרעה. לאחר שכל נבחרת בעטה בהצלחה ארבע בעיטות, פטרסן בעט את הפנדל החמישי של גרמניה שנעצר על ידי השוער וונדרטון. ניימאר הבקיע מיד לאחר מכן את הפנדל המנצח עבור נבחרת ברזיל שזכתה במדליית הזהב, בעוד שפטרסן ונבחרת גרמניה הסתפקו במדליית הכסף. במאי 2018 זומן פטרסן לראשונה לסגל נבחרת גרמניה הבכירה על ידי המאמן יואכים לב, והשתייך לסגל המורחב למונדיאל 2018. ב-2 ביוני 2018 ערך את הופעת הבכורה בנבחרת הבוגרת בהפסד 1–2 ל במשחק הכנה למונדיאל. עם זאת, פטרסן לא צלח את הניפוי הסופי והאחרון ולא נכלל בסגל הגרמני למונדיאל.
הילה ארוון
הילה ארוון (נולדה ב-6 באוגוסט 1973) היא סופרת ומו"לית עצמאית ומוציאה את ספריה באופן עצמאי. בנוסף, היא מרצה על העצמה נשית ומימוש עצמי, מייעצת לסופרים בראשית דרכם ומסייעת להם להגשים את חלומם.
ביוגרפיה
נולדה בבאר שבע כהילה כהן. בוגרת לימודי היסטוריה כללית ומדעי כדור הארץ, בפקולטה למדעי החברה באוניברסיטת בר-אילן. נשואה ואם לשלוש בנות ובן. הילה, חובבת עתיקות ואדריכלות, מחזות זמר וסיפורי אהבה, כתבה למגירה במשך שנים. בסוף שנת 2010 עברה לגרמניה למשך שלוש שנים, במסגרת רילוקיישן מטעם מקום עבודתו של בעלה, שם התפנה זמנה לכתיבה.
ספרות בבליות
הסְּפָרוֹת הבבליות עמדו בבסיס שיטת הספירה של הבבלים. הן נכתבו בכתב יתדות על גבי לוחות חרסית רכים. לוחות אלה חוממו והתקשחו, והם השתמרו עד ימינו.
בשיטה זו נעשה שימוש לראשונה בסביבות המאה ה-19 לפני הספירה. היא התבססה על בסיס 60, והיא העתיקה ביותר הידועה שמשתמשת בערכי מיקום (בדומה לשיטה העשרונית המקובלת כיום), כלומר שיטה שבה ערכה של ספרה נקבע לא רק לפי צורתה, אלא גם לפי מיקומה במספר.
השימוש בערכי מיקום היה התפתחות חשובה מאוד מבחינה מתמטית, שכן שיטות שאינן משתמשות בערכי מיקום זקוקות לרוב לסימנים רבים כדי לייצג מספרים בגודל בינוני ומעלה (כך למשל, בשיטת הספרות העבריות יש 22 סימנים, ואילו בשיטת הספרות הרומיות גם מספרים בינוניים יחסית עלולים להיכתב על ידי סדרה ארוכה של סימנים). הבבלים התגברו על הצורך להשתמש בסימן שונה לכל אחת מ-60 הספרות הדרושות לשיטה על ידי כך שהשתמשו במערכת ספירה משנית, המבוססת על קיבוץ: היה להם סימן אחד עבור 1 וסימן אחד עבור 10, וכל אחד מהמספרים בין 1 ו-59 יוצג על ידי כתיבת המספר המתאים של הסימנים (ראו בתמונה למטה).
אף ששיטת ספירה המבוססת על ערכי מיקום זקוקה לסימן מיוחד שייצג את 0, סימן כזה הוכנס לשימוש בספרות הבבליות רק בשלב מאוחר. עד אז הושאר רווח באמצע המספר כדי לציין אפס, וכאשר האפסים היו בתחילת המספר לרוב ניתן היה להבין זאת מההקשר.
מספר תאוריות שונות הועלו באשר לשאלה מדוע נבחר דווקא בסיס 60. תאוריה אחת מדברת על כך שהבבלים חילקו את השנה ל-360 ימים (60 כפול 6 הוא 360). עם זאת, כלל לא ברור שהבבלים לא ידעו כי יש בשנה יותר מאשר 360 ימים. יתר על כן, גם שיטת הספירה של המאיה ייחסה חשיבות למספר 360, והמאיה ידעו שבשנה יותר מ-360 יום. תאוריה אחרת מצביעה על תכונות ההתחלקות היפות של המספר 60: הוא מתחלק ב-1,2,3,4,5 וב-6, כלומר בכל ששת המספרים הטבעיים הראשונים (ולכן גם ב-10,12,15,20 וב-30). להשערה זו מצטרפת השערה נוספת לפיה שיטת הספירה הבבלית היא תוצאת איחוד שתי שיטות ספירה שונות, שאחת מהן השתמשה בבסיס 10 והשנייה בבסיס 6.
ראג'י בטחיש
ביוגרפיה
נולד בנצרת. בוגר לימודי הנדסת מזון בטכניון ולימודי תסריטאות ב"בית הספר לתסריטאות" בתל אביב, שייסדה עידית שחורי. מגדיר את עצמו חילוני. גרוש ואב לבן, מחלק את זמנו בין דירתו בתל אביב ובין בית הוריו בנצרת.
החל את דרכו הספרותית כמשורר, ופרסם שלושה ספרי שירה. אחרי כן עבר לכתוב סיפורים קצרים. הידוע שבסיפוריו הוא "חדר בתל אביב" (غرفة في تل ابيب), שראה אור ב-2007 בביירות בהוצאת המכון הערבי למחקר ופרסום. חיבר מחזה בשם "אובדן" (الـفـقـدان), המשלב מחול מודרני, שירה ווידאו ארט.
בטחיש מפרסם מעל במות שונות ומשתתף באירועי תרבות ברמאללה ובעזה, בעולם הערבי ובאירופה. ספריו לא תורגמו לעברית. כמה מיצירותיו ראו אור בתרגום עברי בכתבי עת שונים, בהם "מעין". כותב בערבית מאמרים בנושאי תרבות ואקטואליה, שירה וסיפורים קצרים. מנחה סדנאות כתיבה יוצרת לילדים וצעירים. ערך את המדור הקווירי במגזין האינטרנט "קדיתא" (Qadita.net) מיסודו של עלאא חליחל.
ב-2007 השתתף בסרטה של אבתיסאם מראענה "חדר בתל-אביב", שהיווה פרק בסדרה "גיבורי תרבות" ששודרה בערוץ 8.
ב-2014 יצא לאור בעברית הספר "נכבה לייט וסיפורים אחרים, לקט מהסיפורת הפלסטינית החדשה" בהוצאת "מטען", הכולל את סיפורו של בטחיש, "נכבה לייט", שעל שמו נקרא הקובץ.
סנטוס
ייצוא הקפה מנמל סנטוס תרם רבות לחידוש פני העיר. נוף העיר משולב בתעלות מים, שהן בנות יותר ממאה שנה. סנטוס נמצאת במרחק 79 ק"מ מהמטרופולין סאו פאולו, בירת מדינת סאן פאולו, והעיר הגדולה בברזיל ובדרום אמריקה, הנמצאת ברמה בפנים היבשת.
באוקטובר 2006 נתגלו למול חופי סנטוס מרבצי נפט גולמי קל, הסוג המבוקש ביותר בשוק הנפט.
סנטוס שעל האי
שטח האי סאן ויסנטה מתחלק בין חלק מהעיר סנטוס לעיר סאו ויסנטה. האי שטוח מאוד - גבהים ברובו אינם עולים על 20 מטר מפני הים, חוץ מגבעות בודדות שמגיעות עד גובה 200 מטר. בחלק השטוח של האי כבר אין כמעט צמחייה, בגלל השפעת העיור על הקרקע. בצפון האי, ברבעים אלמואה, שיקו דה פאולה וסבו, עדיין ניתן למצוא מערכות צמחייה ימית. לפני העיור המאסיבי ניתן היה למצוא צמחייה על האי. על הגבעות ניתן למצוא את החורש האטלנטי הטבעי, חוץ מהבננות. בימת הגעגוע ניתן למצוא אליגטור מסוג ז'קארה (Jacaré). הכריתה המוגברת של עצים באזור גורמת לאי יציבות הקרקע, במיוחד בעונת הגשם מינואר עד במרץ. רוב הנחלים באי נוקזו לתעלות כשהמהנדס סאטורנינו דה בריטו הקים את פרויקט התעלות של העיר. נחל שנותר בצפון האי, נחל סאו ז'ורז'י, סובל מבעיות זיהום, בחלקן עקב קיום פאבלות על גדותיו.
אקלים
האקלים בסנטוס הוא טרופי, ועונות השנה מוגדרות היטב. הקייצים מאופיינים במזג אוויר חם ולח (עם משקעים ממוצעים מעל 250 מ"מ בינואר), בשעה שהחורפים יותר קרירים ופחות גשומים (55 מ"מ באוגוסט). האביב והסתיו מאופיינים כעונות מעבר. חוץ מההגדרות לעיל, שינויים מסוימים בטמפרטורות מורגשים בעונות החמות והקרות של השנה. בקיץ, כניסה של חזיתות קרות היא תופעה נפוצה, המביאה גשמים וממזגת את הטמפרטורות הגבוהות של העונה, ובחורף, רוחות צפון מזרחיות (שכרגיל מקדימות כניסת חזיתות קרות) גורמות לעליית הטמפרטורות מעל 35 מעלות אחר הצהרים, ומעל 25 מעלות בבוקר. בינואר ממוצע הטמפרטורה המינימלית הוא 23 מעלות והמקסימלית 30. ביולי, ממוצע המינימום הוא 17 מעלות ושל המקסימום 24 מעלות. די נפוץ, במיוחד בקיץ, שהטמפרטורות יעלו מעל ל-35 מעלות אחר הצהרים, במיוחד בחלקים העירוניים והמרוחקים מהים (כמו מרכז העיר), ועד 40 מעלות, בשילוב רוחות צפון מזרחיות. בחורף, כניסה מאסיבית של אוויר קוטבי מהדרום, לפחות פעם בשנה, מורידה את הטמפרטורות אל מתחתל-10 מעלות. הטמפרטורה המקסימלית שנמדדה בעיר הייתה 41 מעלות, בספטמבר 1997. הנמוכה ביותר - 4.3 מעלות, ב-2 באוגוסט 1955. באותו היום נצפתה קרה בחלקי העיר, אף שהדבר לא תועד רשמית.
סאלו וייסלברגר
סאלו וייסלברגר או סאלו פון וייסלברגר, שמו במקור סלומון וייסלברגר (בגרמנית: Salomon Weisselberger או Dr. Salo Edler von Weisselberger; 1867 - 20 במרץ 1931) היה פוליטיקאי ומשפטן יהודי מבוקובינה תחת השלטון האוסטרי ואחר כך הרומני בחבל ארץ זה. כיהן כחבר הפרלמנט המקומי של בוקובינה וכראש עיריית צ'רנוביץ בשנים 1912–1914 בתקופת האימפריה האוסטרו-הונגרית, לאחר מכן היה חבר בסנאט ובפרלמנט של רומניה.
קורות חייו
סאלו וייסלברגר נולד בכפר דרצ'ינץ (Drăcineţ, כיום דרצ'ינצי, במחוז קוצמן באוקראינה) הסמוך לצ'רנוביץ והיה בנם של בעל האחוזה יואל וייסלברגר ושל ינטה לבית רוזנצווייג. הוא למד משפטים באוניברסיטת צ'רנוביץ. על סמך ציוניו היוצאים מן הכלל מונה למשפטן בבית הדין של מסילות הברזל וב-1892 לשופט מחוזי. אחרי שנת 1907 עבד בעירייה ועסק, בין השאר, בתחום טיפוח גני העיר והרחבת רשת החשמל. בהמשך היה חבר בית הנבחרים המקומי, הלאנדטאג, מטעם המפלגה היהודית "מפלגת העם הלאומית" (Nationale Volkspartei) בראשות בנו שטראוכר וחבר ב"מועדון היהודי" בשנים 1911 - 1914. הוא שימש מספר שנים כסגן ראש עיריית צ'רנוביץ, אדוארד רייס (Eduard Reiss), גם הוא יהודי דובר גרמנית, ובשנת 1913 נבחר בעצמו לראשות העיר.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה עזר וייסלברגר לתושבי העיר להתגבר על המחסור במטבעות על ידי הדפסת קופוני נייר. אחרי שב-2 בספטמבר 1914 כבש הצבא הרוסי הקיסרי את צ'רנוביץ. וייסלברגר עשה מאמצים כד למנוע הרס בעיר. ב-16 בספטמבר הרוסים מינו את ס. אבריינוב למושל אזרחי לעיר ווייסלברגר נעצר יחד עם עוד 22 אישים (ביניהם מאיר אבנר, פיליפ מנצל, אדוארד ביברינג והחזן הראשי שכטר ויהודים אחרים, וניקו פלונדור הרומני). כל העצורים הוגלו בשנת 1915 לסיביר. וייסלברגר ואישים אחרים שבו לאוסטריה לאחר כ-14 חודשים ב-1916, בעקבות הסכם החלפת שבויים שנחתם בשלהי שנת 1915 בין רוסיה ובין אוסטרו-הונגריה הגיע וייסלברגר לווינה, דרך פטרסבורג וסטוקהולם. לאחר שובו נרתם לסיוע לפליטים עד תום המלחמה. על התנהגותו האמיצה ב-13 בפברואר 1916 העניק לו הקיסר פרנץ יוזף תואר אצולה, התעודה נמסרה לו אחרי מות הקיסר, ב-2 בספטמבר 1917
לאחר פירוק אוסטרו-הונגריה וצירוף בוקובינה לרומניה, שב וייסלברגר לצ'רנוביץ ב-1920 ונבחר לסנאט הרומני במרץ 1922. בתפקידו זה נותר עד 1926. בשנים 1927-1928 שימש כחבר בית הנבחרים הרומני מטעם המפלגה הלאומית ליברלית (PNL).
סאלו וייסלברגר נפטר בסנטוריום בווינה לאחר מחלה ממושכת בשנת 1931. הובא לקבורה בווינה.