cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רבש"ץ
רכז ביטחון שוטף צבאי (בראשי תיבות: רבש"ץ) הוא האחראי על אבטחת יישוב בשגרה ובחירום עד הגעת כוחות צה"ל או משטרה. עליו מוטל התפקיד להיות חוליית הקישור בין גורמי ביטחון אזוריים וחירום כלליים, היישוב ותושביו.
את שכר הרבש"צים מממן משרד הביטחון מתקציבו. הרבש"צים ממלאים את תפקידם מתוקף כתב מינוי, הניתן להם מאת מפקד החטיבה המרחבית (חטמ"ר), אשר בגזרתה הם פועלים. המינוי ניתן בהתאם לצו בדבר הסדרת השמירה ביישובים.
הכשרה
ההכשרה של הרבש"ץ מתבצעת במסגרת צה"ל בקורסים של בית הספר להגנת היישוב. אחת לשנה מתקיים בבית הספר להגנת יישובים בבסיס האימונים לכיש של פיקוד המרכז קורס ייחודי המכשיר רבש"צים מכל רחבי הארץ לפיקוד על כיתת הכוננות ביישוב בו הם גרים.
בפקודות צה"ל נקבע, כי הרבש"ץ ישמש כמפקד היישוב בשגרה וכממונה על השמירה. מינוי הרבש"ץ יבוצע על ידי אלוף הפיקוד או על ידי מי שהוסמך על ידיו - מפקד החטמ"ר. הרבש"ץ ממלא את תפקידו בשליחות צה"ל, וכפוף למפקדת החטמ"ר. הרבש"ץ אחראי בתחום היישוב, בין היתר, על הטיפול בחיילי הגנ"ש (הגנת יישובים), במרכיבי הביטחון ובכיתת הכוננות. הרבש"ץ חייב לעבור הכשרה במסגרת קורס רבש"צים וזאת כתנאי להעסקתו. ניתן להעמידו לדין צבאי על כל עבירה הנוגעת לנושאים המוטלים עליו. לרבש"צ יש אפשרות לסגן רבש"ץ שממלא את מקומו בהיעדרויות קצרות. בפקודות צה"ל נקבע, כי נוהל מינוי ממלא מקום הרבש"ץ הוא כנוהל מינוי רבש"ץ ותפקידיו של ממלא מקום רבש"ץ הם כתפקידיו של רבש"ץ.
ביהודה ושומרון
תפקידו של רבש"ץ ביהודה ושומרון הוא מקיף ומורכב יותר מאשר תפקידו בשאר חלקי הארץ. הוא פועל גם מחוץ לתחום היישוב, מטפל בשאלות ביטחון פנים, והפעלת כיתת הכוננות.
זרח בן רעואל
זרח הוא דמות מקראית, בנו השני של רעואל ונכדם של עשו ובשמת. לזרח היו שלושה אחים: נחת, שמה ומזה.
יש המשערים שזרח בן רעואל הוא אבי משפחת הזרחי הידועה, ובמקור המשפחה הייתה אדומית ונבלעה בתוך יהודה, אך רוב החוקרים אינם סוברים כך ודעה זו אינה מקובלת בקרב הציבור ונחשבת כמרחיקת לכת.
עמק סנוקוולמי
עמק סנוקוולמי (באנגלית: Snoqualmie Valley) שוכן לאורך נהר הסנוקוולמי במערב מדינת וושינגטון, ארצות הברית.
גאוגרפיה
עמק סנוקוולמי משתרע ממפגש שלושת המזלגות של נהר סנוקוולמי בעיקול הצפוני (North Bend) עד למפגש של נהר סנוקוולמי (Snoqualmie) ונהר סקיקומיש (Skykomish). הנהרות יוצרים את נהר סנוהומיש (Snohomish) העובר בעיר מונרו (Monroe). קטע זה של הנהר כולל את מפלי סנוקוולמי. חלק מהעיירות והערים המרכזיות בעמק סנוקוולמי הן נורת' בנד (North Bend), סנוקוולמי, פרסטון (Preston), פול סיטי (Fall City), קרניישן (Carnation), ודובאל (Duvall).
כלכלה
כשות הייתה היבול העיקרי של אזור זה בסוף המאה ה-19. כיום האזור הוא אזור חקלאי שעיקר תוצרתו היא בתחום העצים.
העמק הוא אזור אבותיהם של עם הסנוקוולמי. השם סנוקוולמי (Snoqualmie), מקורו הוא בביטוי המקומי בשפות המקום "ירח ההיפוך" ומקורו במיתוס הבריאה של בני עם הסנוקוולמי.
תרבות
תזמורת הג'אז של בית הספר "מאונט סיי" (Mount Si) בנורת' בנד עלתה בחלק מהשנים האחרונות לשלב הגמר של תחרות הג'אז הכלל אמריקאית Essentially Ellington.
תחבורה
בצד המזרחי של עמק סנוקוולמי עובר כביש 203, המקשר בין פול סיטי ומונרו.
ווחשי בן חרב
ווחשי בן חרב (בערבית: وحشي بن حرب) היה אחד מהצחאבה. ידוע כאדם שהרג את חמזה בן עבד אלמוטלב, דודו של הנביא מוחמד, לפני כניסתו לאסלאם.
בקרב אוחוד
לפני קרב אוחוד, ווחשי היה עבד, והינד בנת עתבה (אנ') הבטיחה לשחרר אותו אם הוא יהרוג אחד משלושה אנשים: מוחמד, עלי בן אבי טאלב, או חמזה בן עבד אלמוטלב. היא הגישה לו את ההצעה הזאת מפני שהיא רצתה לנקום את מות אביה, שנפל בקרב בדר. ווחשי ענה להצעה של הינד כך "אני בכלל לא יכול להתקרב למוחמד מכיוון שחבריו קרובים אליו יותר מכל אחד אחר. גם עלי הוא ערני במיוחד בשדה הקרב. לעומת זאת, חמזה זועם כל כך שכאשר הוא נלחם, הוא לא שם לב למתרחש סביבו, וייתכן שאצליח לגרום לו ליפול על ידי טריק כלשהו או על ידי ניצול חוסר הזהירות שלו". הינד הסתפקה בכך והבטיחה שאם יצליח לבצע את המשימה היא תשחרר אותו. ווחשי הצליח להרוג את חמזה בקרב אוחוד, דבר שהוציא אותו לחופשי וסיים את עבדותו.
כניסתו לאסלאם
לאחר קרב אוחוד, ווחשי המשיך לחיות במכה, אך לאחר כיבושה בידי המוסלמים, הוא עבר לטאיף, אך גם לשם האסלאם הגיע. על פי דבריו, הוא שמע שאללה מוכן למחול לאדם על כל חטאיו אם הוא מביע חרטה עליהם, אז הוא הלך לפגוש את מוחמד ואמר לו את השהאדה. לאחר שהוא אמר את השהאדה, מוחמד שאל אותו "אתה הרגת את חמזה?", ווחשי ענה "כן", אז מוחמד אמר בתגובה "אם כך, אתה יכול שלא להראות לי יותר את הפרצוף שלך?" .
לקריאה נוספת
השאם אבן עבד אל מאלכ, חַיֵּי מֻחַמָּד: ספר תולדותיו, מערבית: יוסף יואל ריבלין, תל אביב: מצפה 1932
האסון הגרעיני בפוקושימה
האסון הגרעיני בפוקושימה הוא שמה של סדרת אירועים תאונתיים שאירעו בתחנת הכוח הגרעינית פוקושימה 1 ביפן, כתוצאה מנזקי רעידת האדמה בסנדאי, ב-11 במרץ 2011, והצונאמי שבא בעקבותיה. האסון הגרעיני בפוקושימה הוגדר כתאונה רבתי בסולם הבין-לאומי לאירוע אטומי ורדיולוגי והוא, נכון ל-2023, אירוע התאונה החמור ביותר בעולם מאז אסון צ'רנוביל, שהתרחש ב-1986.
תחנת הכוח הגרעינית שוכנת סמוך לחוף האוקיאנוס השקט במחוז פוקושימה, כ-60 ק"מ דרומית מזרחית לעיר פוקושימה. תחנת הכוח מורכבת משישה כורים גרעינים המפיקים חשמל בעזרת טורבינת קיטור, אשר תוכננו על ידי חברת ג'נרל אלקטריק ותוחזקו על ידי חברת החשמל של טוקיו. בעת רעידת האדמה, כור מספר 4 היה ללא דלק גרעיני, בעוד כורים 5 ו-6 לא פעלו כיוון שהתבצעו בהם עבודות תחזוקה. פעולת הכורים הנותרים הופסקה אוטומטית עם התרחש רעידת האדמה, וגנרטורים לשעת חירום נכנסו לפעולה כדי להפעיל את מערכות הקירור והבקרה. הצונאמי קטע את החיבור שבין הכורים לרשת החשמל והציף את חדרי הגנרטורים לשעת חירום. עם הפסקת פעולת הגנרטורים הופסקה פעולת המשאבות החשמליות המזרימות מי קירור לכור, והכורים החלו להתחמם. נזקי רעידת האדמה וההצפות באזור הכורים, מנעו הגעת צוותי עזרה חיצוניים.
בתחילה העריכו אנשי ממשל יפנים כי התאונה היא בדרגה 4 (תאונה בעלת השפעה מקומית) בסולם הבינלאומי לאירוע אטומי ורדיולוגי, אף על פי שסוכנויות מקצועיות בינלאומיות שונות טענו כי דרגת האירוע חמורה יותר. בהמשך הועלתה דרגת האירוע בהדרגה עד לדרגה המקסימלית, דרגה 7. ממשלת יפן וחברת החשמל של טוקיו ספגו ביקורת מן העיתונות הבינלאומית על שלא קיימו תקשורת נאותה עם הציבור ועל אלתורים במהלך הניסיונות להכיל את האירוע. ב-20 במרץ 2011 הכריז מזכיר ממשלת יפן, יוקיו אדנו, כי תחנת הכוח תיסגר מיד עם גמר הטיפול במשבר.
על פי הערכות ממשלת יפן, כמות החומר הרדיואקטיבי אשר שוחרר לאטמוספירה במהלך האסון הגרעיני בפוקושימה, היה כעשירית מן הכמות ששוחררה בעת אסון צ'רנוביל. כמויות משמעותיות של חומר רדיואקטיבי מתחנת הכוח אף חדרו לקרקע ולמי האוקיינוס השקט. במדידות שנערכו מטעם ממשלת יפן נמצאו רמות גבוהות ומסוכנות של החומר הרדיואקטיבי צסיום-137 במרחק של 30–50 ק"מ מתחנת הכוח. ממצאים אלה הובילו לאיסור על מכירת מוצרים חקלאיים מאזור זה ואיסור על שימוש במי ברז באזור זה לצורך הכנת מזון תינוקות.
תחנת הכוח הגרעינית פוקושימה 1
כור מספר 1 בתחנה היה בתפוקה של 439 מגה-ואט ובנייתו החלה ביולי 1967. תפוקת החשמל המסחרית בכור זה החלה ב-26 במרץ 1971. הוא תוכנן לעמוד ברעידות אדמה, על פי הניסיון שנצבר ברעידת האדמה במחוז קרן בקליפורניה (באנגלית: Kern County earthquake) בשנת 1952, אשר הייתה בעוצמה 7.3 בסולם MMS. כורים 2 ו-3 תוכננו לתפוקה של 784 מגה-ואט כל אחד, כור מספר 2 החל בפעולה ביולי 1974, וכור 3 החל בפעולה במרץ 1976. כורים אלה תוכננו לעמוד ברעידות אדמה חזקות יותר. לאחר רעידת האדמה במיאגי, ביפן, בשנת 1978, עברו כל הכורים בדיקת תקינות ולא נמצאו נזקים לחלקים החיוניים של הכורים.
בעת התאונה, הכורים ומתקן האחסון המרכזי הכילו את מוטות הדלק הבאים: ! מיקום ! כור1 !! כור 2 !! כור 3 !! כור 4 !! כור 5 !! כור 6 !! אחסון מרכזי ! מוטות דלק פעילים בכור ! מוטות דלק משומשים ! מוטות דלק חדשים
דרישות קירור
כורי כוח גרעיניים עובדים בדרך של ביקוע אטומים, בדרך כלל של אורניום, בתגובת שרשרת גרעינית. הכור ממשיך לפלוט חום גם לאחר שתגובת השרשרת פסקה כתוצאה מדעיכה רדיואקטיבית של איזוטופים לא יציבים, תוצרי הביקוע אשר נוצרו בתהליך זה. לא ניתן להפסיק דעיכה רדיואקטיביות זו של איזוטופים לא יציבים ואת החום הנפלט ממנה. מיד לאחר הפסקת פעולת כור כוח גרעיני, החום הנוצר מדעיכה רדיואקטיבית שווה לכ-6% מתפוקת החום של הכור הפעיל. החום הנפלט מן הדעיכה הרדיואקטיבית פוחת בהדרגה לאורך מספר ימים, עד שהוא מגיע לרמה של "כור קר". בדרך כלל יש להמשיך ולקרר מוטות דלק גרעיני שעברו תהליך קירור, דבר הנעשה בדרך כלל בבריכה של מוטות דלק משומשים, עד אשר ניתן להעבירם באופן בטוח לאחסון יבש.
מפעילי כור כוח גרעיני חייבים להמשיך ולהזרים מי קירור בבריכת הכור ובבריכת המוטות המשומשים, כדי לפלוט באופן בטיחותי את החום הנוצר בתהליך דעיכה רדיואקטיבית. בליבת הכור הזרמת מי הקירור נעשית בעזרת מערכות לחץ גבוה שבהן מוזרמים מים דרך תא הלחץ של הכור ומשם לממירי חום. במערכות אלה מועבר החום היוצא מן הכור לממירי חום משניים דרך מחזור מים נפרד המוציא את החום הנפלט לים או למגדלי קירור.
כדי להבטיח שמחזור מי הקירור ימשיך לפעול גם לאחר סגירת פעולת הכור, ניתן להפעיל את משאבות המים גם באמצעות יחידות כוח שכנות הנמצאות בתחנה, באמצעות חשמל הנלקח מרשת החשמל, או באמצעות גנרטורים עם מנועי דיזל. בנוסף, בכורי מים רותחים קיימות מערכות קירור ליבת הכור לשעת חירום באמצעות טורבינות קיטור, המופעלות ישירות מן הקיטור הנוצר עדיין אף לאחר סגירת פעולת הכור, ואלה יכולות להחדיר מים ישירות לכור. טורבינות קיטור אלה משחררות את הכור מתלותו במקורות כוח חיצוניים לצורך קירורו, אולם טורבינות הקיטור פועלות אך ורק כל עוד הכור יוצר קיטור. לצורך הכוח הדרוש להפעלת השסתומים ומערכות הבקרה, אף בעת שהגנרטורים לא פועלים, קיימות סוללות חשמליות.
אם המים בבריכת המוטות המשומשים בכור 4 (שבו לא היו מוטות פעילים בליבה) היו מגיעים לטמפרטורת רתיחה, היה די בחום הנפלט בתהליך הדעיכה הרדיואקטיבית בבריכה כדי להרתיח 70 טון מים מדי יום (כ-50 ליטר מים בדקה). נתון זה מסייע להבין את ממדי מערכות הקירור הנדרשות להפעלה בטוחה של הכורים. ב-16 באפריל 2011 הודיעה חברת החשמל של טוקיו כי מערכות הקירור בכורים 1–4 ניזוקו באופן שאינו מאפשר לתקנן, ויש צורך להחליפן.
הסיבה בעטיה קיימת חשיבות עליונה לקירור כור גרעיני היא כי רבים מן החלקים הפנימיים בכור ובציפוי מוטות הדלק עשוי מסגסוגות זירקוניום. בטמפרטורות הפעלה רגילות (שהן כ-300 מעלות צ'לזיוס), סגסוגת הזירקוניום אינה תגובתית. אולם כאשר הסגסוגת מתחממת מעל 500 מעלות, ובנוכחות קיטור, נוצרת בסגסוגת הזירקוניום תגובה אקסותרמית במהלכה הסגסוגת עוברת חימצון ויוצרת מימן.
מערכות הגנרטורים של הכור, מונעים במנועי דיזל ובסוללות, ומהווים מרכיבים חיוניים בהפעלת מערכות הקירור של הכור במקרה של תקלה בזרם החשמל. גנרטורים אלה מוקמו במרתפי בנייני טורבינות הקיטור של הכורים על פי תוכניות הכור שסופקו על ידי חברת ג'נרל אלקטריק. בעת בניית הכורים הביעו מהנדסים בדרגי הביניים דאגה כי מיקום הגנרטורים חושף אותם לסכנת הצפה, אולם חברת החשמל של טוקיו בחרה להיצמד באופן קפדני לתוכניות שסופקו על ידי ג'נרל אלקטריק ומיקומם של הגנרטורים לא שונה.
1967: שינוי תוכנית מערכת החירום לקירור, ללא דיווח
ב-27 בפברואר 2012 ציוותה סוכנות הבטיחות הגרעינית והתעשייתית היפנית על חברת החשמל של טוקיו לדווח עד ל-12 במרץ 2012 על הסיבות לשינוי תוכנית הצנרת של מערכת החירום לקירור של הכורים, בסטייה מן התוכניות שהוגשו בשנת 1966, בטרם החל הכור לפעול.
בתוכניות הכור המקוריות, אשר הוגשו לאישור הממשלה ביולי 1966, מערכות צנרת לשתי יחידות במעבה הבידוד היו מופרדות זו מזו. אולם בבקשה להיתר בנייה של הכור, אשר הוגשה באוקטובר 1967, תוכנית הצנרת שונתה על ידי חברת החשמל של טוקיו, ושתי מערכות הצנרת התחברו זו לזו מחוץ לכור. שינוי זה לא דווח, זאת בניגוד לתקנות ממשלתיות.
1976: זיוף נתוני בטיחות
תחנת הכוח הגרעינית בפוקושימה הייתה במרכז שערוריית זיוף נתוני בטיחות אשר הובילה לעזיבתם של מספר מנהלים בכירים בחברת החשמל של טוקיו. חשיפת הפרשה הובילה אף לחשיפת בעיות בטיחות מן העבר, אשר לא דווחו, אף שבעדות שנמסרה על ידי מהנדס בכיר בג'נרל אלקטריק, דייב בריידנבו, נטען כי ג'נרל אלקטריק הוזהרה מפני שגיאות תכנוניות רציניות כבר ב-1976, אשר הובילו להתפטרות מספר מתכננים אשר מחו על רשלנותה של ג'נרל אלקטריק.
בשנת 2002 הודתה חברת החשמל של טוקיו כי זייפה נתוני בטיחות באשר לכור מספר 1 בפוקושימה. כתוצאה מן השערורייה ומדליפת דלק גרעיני בפוקושימה, החברה סגרה את כל 17 הכורים הגרעינים שלה כאות לנטילת אחריות. לוח חשמל המנתב זרם לשסתומי בקרת הטמפרטורה של הכור, לא נבדק במשך 11 שנים. מפקחים לא בדקו מתקנים הקשורים למערכות הקירור, כגון מנועי משאבות מים וגנרטורים המונעים בדיזל.
1991: הצפת גנרטור גיבוי של כור מס' 1
ב-30 באוקטובר 1991 אחד משני הגנרטורים המשמשים לגיבוי של כור מס' 1 לא פעל עקב תקלה, לאחר שאירעה הצפה במרתף של בניין הכור. מי ים ששימשו לקירור הכור דלפו לבניין הטורבינות מצינור חלוד, בקצב של 20 ממ"ק לשעה. בדצמבר 2011 סיפרו עובדים לשעבר של חברת החשמל של טוקיו על אירוע זה לשירות החדשות של הNHK. מהנדס סיפר כי הוא דיווח לממונים עליו על התאונה וכי הזכיר את האפשרות כי צונאמי עלול לגרום נזק לגנרטורים הסמוכים לים. לאחר האירוע לא הועתקו הגנרטורים למיקום גבוה יותר, אלא הותקנו דלתות שמנעו דליפת מים לתוך חדרי הגנרטורים. סוכנות הבטיחות הגרעינית היפנית הודיעה כי תשנה את ההנחיות לתכנון תחנות כוח גרעיניות ותאכוף התקנת אמצעים נוספים לאספקת כוח. ב-29 בדצמבר 2011 הודתה חברת החשמל של טוקיו בעובדות הבאות: חדר מערכות אספקת הכוח לשעת חירום הוצף דרך הדלת וחורים בקיר להעברת כבלים, אולם אספקת הכוח לכור לא נותקה עקב ההצפה, ופעולת הכור הופסקה ליום אחד. אחד משני הגנרטורים היה שקוע כולו מתחת למים, אולם מנועו לא הושפע מכך.
2006: התנגדות ממשלת יפן לצו בית משפט
במרץ 2006 התנגדה ממשלת יפן למתן צו בית משפט לסגירת תחנת כוח גרעינית במערב המדינה, על רקע ספקות באשר ליכולת התחנה לעמוד ברעידת אדמה. סוכנות הבטיחות הגרעינית והתעשייתית היפנית הודיעה כי לדעתה התחנה "בטוחה" וכי "כל הבדיקות נוהלו באופן נאות."
2007: התעלמות ממחקר על צונאמי
בשנת 2007 הקימה חברת החשמל של טוקיו מחלקה לפיקוח על כל תחנות הכוח הגרעיניות שלה ובראש עמד, עד ליוני 2011, מסאו יושידה, מנהל תחנת הכוח בפוקושימה. מחקר פנימי שנערך בשנת 2008 הצביע על הצורך המיידי לבצע שיפורים בהגנת תחנת הכוח מפני סכנת הצפה במי ים. מחקר זה הזכיר את האפשרות של גלי צונאמי עד לגובה 10.2 מטר. למרות זאת התעקשו אנשי המחלקה לפיקוח במטה חברת החשמל כי סיכון זה אינו ריאלי ולא ננקטו אמצעים כלשהם להתמודד עם הסיכון.
2008: חששות מרעידת אדמה
בנוסף לחששות שעלו בתוך יפן, הביעה הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית חשש באשר ליכולת תחנות הכוח היפניות להתמודד עם פעילות סייסמית. בפגישה של הקבוצה לבטיחות גרעינית וביטחון של ארגון המדינות המתועשות, אשר נערכה בטוקיו בשנת 2008, הזהיר מומחה הסוכנות לאנרגיה אטומית כי רעידת אדמה חזקה, בעוצמה של יותר מ-7.0 עלולה ליצור "בעיה רצינית" לתחנות הכוח הגרעיניות של יפן.
2011: תוצאות חקירות ממשלתיות
לדרישת תאגיד השידור של יפן, ב-2 באוקטובר 2011 פרסמה ממשלת יפן דו"ח שהגישה חברת החשמל של טוקיו לסוכנות הבטיחות הגרעינית והתעשייתית היפנית. מסמכי הדו"ח הוכיחו כי חברת החשמל הייתה מודעת היטב לאפשרות כי תחנת הכוח עלולה להיות חשופה לגלי צונאמי גבוהים בהרבה מ-5.7 מטר, שהוא גובה הגלים המרבי שעימו תוכננה התחנה להתמודד. סימולציות שנערכו בשנת 2008, בהתבסס על ההרס שנגרם באזור ברעידת האדמה של שנת 1896, הראו כי גלים בגובה 8.4–10.2 מטר עלולים להציף את תחנת הכוח. שלוש שנים מאוחר יותר נשלח הדו"ח לסוכנות הבטיחות הגרעינית היפנית והגיע ליעדו ב-7 במרץ 2011, רק 4 ימים בטרם הוכתה תחנת הכוח בגלי הצונאמי. חברת החשמל של טוקיו לא תכננה מחקרים נוספים על ידי מדענים, לצורך בחינת יכולת עמידות תחנת הכוח לצונאמי, עד לאפריל 2011, ולא תוכננה נקיטת פעולות כלשהן כדי להתמודד עם האיום לפני אוקטובר 2012. בכיר בחברת החשמל הודיע כי החברה לא חשבה שיש לנקוט בפעולות מיידיות על יסוד הערכות המחקר, כיוון שנתוני המחקר היו ראשוניים בלבד. סוכנות הבטיחות הגרעינית היפנית הודיעה כי חובה הייתה על חברת החשמל לפרסם הדו"ח בציבור ולנקוט בצעדים מיידיים.
התנהגות זו של חברת החשמל של טוקיו עומדת בניגוד לפעולות מיידיות שננקטו להגבהת קיר המגן סביב תחנת הכוח הגרעינית בטוקאי, לגובה 6.1 מטר, לאחר שבהערכות נמצא כי התחנה עלולה להיפגע מגלי צונאמי גבוהים יותר ממה שהוערך תחילה. אף שעבודות הגבהת קיר המגן לא הושלמו עד ל-11 במרץ 2011, תחנת כוח זו התמודדה בהצלחה עם הצונאמי, אף שגם בתחנת טוקאי אבדו מקורות הכוח החיצוניים. שתיים, מתוך שלוש, משאבות מי הים וגנרטור החירום של הכור, אשר פעלו היטב, הצליחו לשמור את הכור בטמפרטורה בטוחה לאחר סגירתו.
בפברואר 2012 הודיע יושב ראש סוכנות הבטיחות הגרעינית היפנית לוועדת חקירה של הפרלמנט היפני כי "כללי הבטיחות הגרעינית של יפן נחותים מן התקנים הבינלאומיים ולכן נותרה המדינה לא מוכנה לאסון הגרעיני בפקושימה בחודש מרץ". לדבריו, כללי הבטיחות היו לקויים ואכיפתם הייתה רופפת, אף בשטח המוכנות לגלי צונאמי.
פרטי ליבת הכור
על פי הערכות, ליבת הכור הכילה את החומרים הבאים:
תקלות קירור ופליטה רדיואקטיבית ראשונה
ב-11 במרץ 2011, בשעה 14:46 זמן יפן (UTC+9:00) התבצעה סגירת חירום אוטומטית מוצלחת של פעולת הכור (SCRAM), מיד עם התרחשות רעידת האדמה. זאת אף שעובדים אשר פונו מן המפעל דיווחו על רעידה עזה ביותר ופריצות בצנרת בתוך בניין הכור. בשעה 15:37 הפסיקה אספקת הכוח מן הגנרטורים לשעת חירום, בעקבות נזקי הצונאמי, ומקור הכוח הנותר היה סוללות לשעת חירום אשר הפעילו רק את מערכות הניטור והבקרה. מאוחר יותר התברר כי אף הסוללות בכור מס' 1 ניזוקו ולא סיפקו כוח לאחר הצונאמי. בשעה 15:42 הכריזה חברת החשמל של טוקיו על "מצב חירום גרעיני" ליחידות 1 ו-2 כיוון שלא ניתן היה לוודא כי מי קירור מוזרקים לליבת הכור באמצעות מערכות החירום. התראה זו בוטלה באופן זמני לאחר שהתקבלו נתונים על רמת המים ליחידה 1, אולם היא חודשה בשעה 17:07. לצורך הפחתת לחץ הקיטור בליבה, שוחרר קיטור ממערכת הקירור הפנימית, אל מערכת הקירור המשנית, אשר היה יכול להיות רדיואקטיבי.
לאחר שאבדה אספקת החשמל וסגירת הכור, הקירור הראשוני של יחידה 1 נעשה באמצעות מערכת מעבה הבידוד. כ-10 דקות לאחר רעידת האדמה, הפסיקו מפעילי הכור את פעולת שני מעבי הבידוד של יחידה 1, ובמקומם בחרו להפעיל את מערכות הזרקת נוזל קירור בלחץ גבוה בשעה 15:07. מערכת קירור זו הפסיקה לפעול בשעה 15:37 לאחר שנותקה אליה אספקת הזרם בגל הצונאמי.
במשך זמן רב לאחר הצונאמי (למעלה מחצי שעה), לא הצליחו המפעילים להפעיל מחדש את מעבי הבידוד. לאחר מכן החלו מעבדי הבידוד לפעול בהפסקות, מסיבות לא ידועות. מעבים אלה תוכננו כך שיוכלו לקרר את ליבת הכור במשך 8 שעות לפחות, ואין מידע עד כמה היו יעילים בכך. לאחר פרק זמן זה היה צורך להזרים מים ממקור חיצוני אל תוך מכלי המעבים, אשר אינם נתונים בלחץ. על פי תוכניות הכור על המעבים היה להוציא את החום הנצבר בליבת הכור אל האטמוספירה, אולם לאור הפעולה המוגבלת של מעבים אלה, המערכת לא הצליחה להתגבר על החום שנצבר בליבת הכור.
בחצות הלילה הראשון שלאחר רעידת האדמה החלו יורדות רמות המים בליבת הכור וחברת החשמל הזהירה מפני אפשרות שחומרים רדיואקטיביים ישתחררו אל הסביבה. בשעות המוקדמות של 12 במרץ דיווחה חברת החשמל על עלייה ברמות הקרינה בבניין הטורבינות של כור מס' 1, וכי היא שוקלת שחרור חלק מלחץ הקיטור הגובר אל האטמוספירה, תוך שחרור חומרים רדיואקטיביים לסביבה. מאוחר יותר באותו היום הכריז מזכיר ממשלת יפן, יוקיו אדנו, כי כמות הקרינה הפוטנציאלית כתוצאה מפעולה זו תהיה קטנה וכי הרוחות באזור ישאו את הזיהום אל הים. בשעה 02:00 הגיע הלחץ בתוך ליבת הכור ל-87 PSI, גבוה בהרבה מלחץ העבודה הרגיל. החל משעת חצות ועד לשעה 11:00, ב-12 במרץ, הפסיקו המעבים בפעולתם, ובשלב זה החלה חברת החשמל בניסיון להפחית את הלחץ באמצעות הזרקת מים. אחד העובדים ששהה אותה עת בכור מספר 1 ספג קרינה בכמות של 106 סיוורט ונשלח לבית חולים להערכת מצבו.
במסיבת עיתונאים שהתקיימה בשעה 07:00, למחרת רעידת האדמה, הודיעה חברת החשמל של טוקיו כי "מדידות שנעשו על ידי רכב ניטור, במטרה לאתר חומרים רדיואקטיביים (יוד וחומרים אחרים), הצביעו על עלייה בערכים לעומת ערכים רגילים. אף באחת מתחנות המדידה הקבועות נמצאו ערכים גבוהים מן הרגיל." בשער הראשי של תחנת הכוח נמדדה ב-12 במרץ, בשעה 04:00 קרינה בשיעור 69 גריי, בעוד ש-40 דקות מאוחר יותר נמדדה באותו מקום קרינה בשיעור 866 גריי. בשעה 10:30 הגיעה הקרינה לשיא של 3855 גריי. בשעה 13:30 גילו עובדי התחנה חומרים רדיואקטיביים: צסיום-137 ויוד-131 סמוך לכור מספר 1. ממצא זה העיד על נזק למוטות הדלק בכור. מפלס המים בליבת הכור היה כה נמוך עד כי חלקים ממוטות הדלק הגרעיני נחשפו וככל הנראה החלו להינמס. רמות הקרינה סביב יחידת הכור מספר 1 היו מעל למותר על פי התקנות. ב-14 במרץ המשיכו רמות הקרינה במתחם הכור לעלות וב-16 במרץ הגיעו לרמה של 10.850 סיוורט לשעה.
הפיצוץ
ב-12 במרץ, בשעה 07:00, פנה ראש ממשלת יפן נאוטו קאן למנהל תחנת הכוח בפוקושימה, מסאו יושידה, ושאל מדוע אין עובדיו פותחים את שסתומי הלחץ כדי לשחרר את לחץ הקיטור הגובר בליבת הכור. תשובתו של יושידה הייתה כי אינם מסוגלים לפתוח את השסתומים בגלל היעדר אספקת חשמל, ומכיוון שלא ניתן לשלוח עובדים לפתוח את השסתומים ידנית בגלל רמות הקרינה במקום. למרות זאת, כיוון שלחץ הקיטור והטמפרטורות בליבה המשיכו לעלות, בשעה 09:15 שלחה חברת החשמל עובדים כדי לפתוח את השסתומים באופן ידני. רמות הקרינה הגבוהות במקום האטו את קצב העבודה, והשסתומים לא נפתחו עד לשעה 14:30.
ב-12 במרץ, בשעה 15:36, אירע פיצוץ בבניין כור מספר 1. חלקם העליון של קירות המבנה עפו ממקומן מעוצמת הפיצוץ ושלד הפלדה של המבנה נחשף. תקרת המבנה התמוטטה אל רצפת המבנה ונפלה על חלק מן המכונות בחלקו המערבי. קירות המבנה נותרו שלמים באופן יחסי לפיצוצים מאוחרים יותר ביחידות 3 ו-4. הקלטות ממצלמות מעקב אשר תיעדו את הפיצוץ מראות כי עיקר כיוון ההדף היה לצידי המבנה.
גג המבנה נועד בעיקר להגן על מתקני הכור מפני השפעות מזג אוויר שגרתי ולא לעמוד בלחץ פיצוץ. בתחנת הכוח הגרעינית בפוקושימה הכלת הכור נעשה ב"באר יבשה" ו"באר רטובה", מבני בטון אשר הקיפו את תא הלחץ של ליבת הכור. הכלת הכור המשנית כללה קומה עליונה שבה בריכות מים ובהן היו מוטות הדלק המשומשים וחדשים וכן כלים ומבנים רדיואקטיביים.
מומחים שבחנו את מקור הפיצוץ הסכימו כי היה זה פיצוץ מימן. הסבירות הגבוהה היא שהמימן נוצר בתוך ליבת הכור, לאחר שירד מפלס המים וסגסוגת זירקוניום נחשפה לקיטור בטמפרטורות גבוהות, דבר שיצר מימן, אשר יצא דרך שסתומי הליבה אל חלל הבניין. אנשי חברת החשמל מסרו כי דפנות ליבת הכור נותרו כמעט ללא פגע ולא אירעו דליפות גדולות של חומר רדיואקטיבי, אף שנרשמה עלייה בקרינה לאחר מועד הפיצוץ. אולם דו"ח ועדת הבדיקה לבחינת האסון קבעה כי קיימת אפשרות שקרקעית ליבת הכור ניזוקה וייתכן כי חלק מן הדלק יצא מן הליבה והצטבר בתחתית הבאר היבשה. סבא"א הודיעה כי בפיצוץ בכור מספר 1, ב-13 במרץ, נפצעו ארבעה עובדים ושלושה פצועים אחרים נפגעו באירועים אחרים במבנה זה. דווח אף כי עובד אחד נחשף לרמות קרינה גבוהות מן הרגיל, אולם רמת הקרינה הייתה מתחת למוגדר כמצב חירום.
שימוש במי ים לקירור
ב-18 במרץ הותקן לוח חשמל חדש בבניין משרדים סמוך ליחידה 1 כדי לספק לה כוח דרך יחידה 2, כאשר זו האחרונה חוברה מחדש לרשת החשמל יומים אחר כך. ב-21 במרץ המשיכה החדרת מי ים לליבת הכור, והמשיכו המאמצים לתקן את ציוד הבקרה. ב-23 במרץ ניתן היה לחדש את החדרת מי הקירור לליבת הכור באמצעות מערכת הצנרת המותקנת בכור ולהפסיק את השימוש בכבאיות, ובכך להגביר את זרימת מי הקירור מרמה של 2 ממ"ק לשעה, לרמה של 18 ממ"ק לשעה (אשר הופחתו מאוחר יותר ל-11 ממ"ק לשעה) ובכך להקטין את ריכוז המזהמים במים. ב-24 במרץ הושבה התאורה לחדר התפעול המרכזי של הכור.
נכון ל-24 במרץ ההשערה הייתה כי מוטות הדלק המשומשים נחשפו, במלואם או בחלקם, בבריכה שבה נשמרו. הלחץ בליבת הכור עלה בגלל הזרקת מי ים, דבר שהביא לפליטת קיטור, תופעה שפחתה לאחר שהואט קצב זרימת המים. חברת החשמל דאגה לעבות חלק מן הקיטור למים שהוזרמו לבריכת מוטות הדלק המשומשים.
על פי הערכות, בליבת כור מספר 1 הצטברה כמות של כ-26 טון מלח ים, ובכורים 2 ו-3 הצטברה כמות כפולה מזו. כיוון שהמלח סותם את צינורות הקירור וגורם לשיתוך של ציפוי סגסוגת הזירקוניום המצפה את מוטות הדלק, ניתנה עדיפות גבוהה לשוב ולהזרים לכור מים מתוקים. לשימוש במי ים לצורך קירור ליבת הכור היה אף פוטנציאל לגרימת כימיה מורכבת יותר של האורניום. במגע עם מים מתוקים מימן על-חמצני, הנוצר בתהליך הרדיוליזה (radiolysis), יכול ליצור בתגובה עם תחמוצת אורניום, מינרל על-תחמוצתי (peroxide) מוצק, הידוע בשם סטודטיט (Studtite) (UO2)O2(H2O)2]·2(H2O). אולם כאשר המים מכילים יונים של מתכת אלקלית, כפי שמצוי במי ים, האורניום יכול ליצור ננו-חלקיקים שנישאים בקלות רבה יותר במים מאשר המינרל המוצק סטודטיט.
יצוב הכור
ב-24 במרץ הושבה אספקת החשמל לחלקים מן הכור, ותוקן לוח החשמל לצורך תאורת חדר הבקרה. ב-25 במרץ ניתן היה לשוב ולהשתמש במים מתוקים כדי להוסיפם לליבת הכור במקום מי ים, בעוד שנמשכה העבודה על תיקון מערכות הקירור. לכור הובאו 1,890 ממ"ק מים מתוקים באמצעות דוברה נגררת שאותה סיפק הצי האמריקאי. באותו היום החלה שאיבת המים המזוהמים בחומרים רדיואקטיביים מתוך הכור. למחרת הופסקה השאיבה לאחר שמאגרי המים התמלאו ונשקלה הזרמת מים לבריכות עודפים. ב-29 במרץ הוחלפו הכבאיות, בהן נעשה שימוש לצורך החדרת מים לכור, במשאבות חשמליות.
ב-7 באפריל החלה חברת החשמל להחדיר חנקן לחלל ליבת הכור, זאת במטרה להפחית את ההיתכנות לפיצוצי מימן נוספים. פעולה זו נמשכה לאורך זמן אף בכורים נוספים בפוקושימה. באותו היום עלו לפתע הטמפרטורות בליבת הכור ל-260 מעלות צלזיוס, מסיבה לא ידועה, אולם החלו לרדת שוב למחרת. ב-27 באפריל תיקנה חברת החשמל הערכה קודמת שפרסמה באשר לסיכוי שנגרם נזק ישיר למוטות הדלק בכור מספר 1, על פי ההערכה החדשה הסיכוי לנזק היה 70%, לעומת 55% בהערכה קודמת. ב-17 באפריל הוחדר רובוט לבניין הכור כדי לבצע סדרת בדיקות אשר הוכיחו כי לא נגרמה דליפת מים משמעותית מתוך מבנה ליבת הכור. חשש מן ההשערה כי מוטות הדלק בכור נחשפו שוב לאוויר, הביאה ב-23 באפריל את חברת החשמל לשקול את מילוי מלוא מבנה ליבת הכור במים, למרות חששות מיכולת ההעמסה של המבנה. אולם קצב העבודה הואט בגלל רמות קרינה שהגיעו ל-1,120 סיוורט לשעה. ב-5 במאי הותקנו מערכות אוורור בבניין הכור כדי לטהר את האוויר הרדיואקטיבי שהצטבר בבניין. ב-13 במאי הכריזה חברת החשמל כי תמשיך לנסות ולהשלים את התוכנית למלא את מבנה ליבת הכור במים, למרות חששות כי מוטות דלק שנמסו חיררו את המכל האטום שבו נתונה ליבת הכור. תוכנית זו ננטשה לאחר שב-15 במאי התברר כי הבאר היבשה מתחת לליבת הכור מלאה עד מחציתה במים.
ב-28 ביוני החלו עבודות בנייה בכור מספר 1. ב-21 באוגוסט דיווחה חברת החשמל כי מדידות חיישני טמפרטורה בכור הן פחות מ-100 מעלות מאז 19 באוגוסט. ב-28 באוקטובר הודיעה חברת החשמל כי הושלמה בניית כיסוי לכור.
היתכנות למצב קריטי
דיווחים על 13 תצפיות של קרני נייטרונים שנצפו 1.5 ק"מ מדרום-מערב לכורים 1 ו-2, בין 13 ל-16 במרץ, העלו את הסברה כי בתחנת הכוח אירע ביקוע גרעיני לאחר סגירת החירום של הכורים. דיווחים מ-16 במרץ כי ירידת מפלס המים בבריכת מוטות דלק משומשים בכור מספר 4, חשפה את המוטות לאוויר, עשויה להצביע על האפשרות כי ביקוע אירע אף בבריכת מוטות הדלק הזו. דיווחים מאוחרים יותר על ניטור רמות גבוהות באופן חריג של יוד-134 עשויים לחזק את ההשערה, כיוון שחומר זה הוא סמן של תגובות ביקוע. באותן מדידות נמצאו אף ריכוזים גבוהים של כלור-38, שאף הוא סמן לאירוע ביקוע. אף שחברת החשמל טענה כי הדיווחים על הימצאות יוד רדיואקטיבי אינם מדויקים, נראה שסבא"א מקבלת את הטענה כי מציאת כלור רדיואקטיבי מצביעה על אירוע של ביקוע גרעיני והודיע כי "מוטות דלק שנמסו בכור מספר 1 ייתכן וגרמו לתגובת שרשרת גרעינית חסרת שליטה."
הנזלה
ב-12 במאי אישרה חברת החשמל של טוקיו כי בכור מספר 1 אירעה הנזלה של מוטות הדלק אשר נפלו לתחתית תא הלחץ של ליבת הכור. על פי הדיווח נחשפו מוטות הדלק בכור במלואם ומפלס המים בליבת הכור היה מטר אחד מתחת לתחתית מבנה מוטות הדלק. על פי דיווחי עיתונות ביפן קיימים חורים בתחתית תא הלחץ אשר נועדו למוטות השליטה בגובה מוטות הדלק. לאחר שמוטות הדלק הגרעיני נמסו, הם חוררו את תחתית תא הלחץ ונזלו אל הבאר היבשה. בנובמבר 2011 הודיעה חברת החשמל כי אינה יודעת מה הצורה, או מצב הצבירה, של הדלק שיצא מתוך ליבת הכור אל הבאר היבשה. לכן, לא ניתן לדעת באיזו מידה גרם הדלק הגרעיני לבליה של רצפת הבטון, אולם על פי הערכות חברת החשמל, הדלק הגרעיני הרותח יצר חור בעומק של כ-70 ס"מ ברצפת הבטון שעוביה 7.6 מטר.
הערכת חברת החשמל היא כי מוטות הדלק בליבת הכור נחשפו לאוויר פחות מחמש שעות לאחר רעידת האדמה. המוטות הונזלו במהירות כיוון שהטמפרטורות בליבה עלו עד 2,800 מעלות צלזיוס בתוך שש שעות. בפחות מ-16 נמסה ליבת הכור, נזלה אל תחתית תא הלחץ, וחוררה את דופן תא הלחץ. בשלב זה החלה הזרמת מים אל ליבת הכור כדי למנוע תרחיש קשה יותר ובו הדלק הגרעיני הלוהט יחורר אף את רצפת הבטון של הבאר היבשה, דבר שיגרום לחדירת כמויות גדולות של חומרים רדיואקטיביים לסביבה. ביוני אישרה ממשלת יפן כי תא הקיבול של ליבת הכור חוררה ומי הקירור המשיכו לדלוף מן הליבה במשך חודשים לאחר האסון.
בריכת מוטות הדלק המשומשים
ב-10 באוגוסט, לאחר כחמישה חודשי פעולה, הופסקה הזרמה חיצונית של מים לבריכה, וחודשה פעולת הזרמת המים במעגל סגור. באותה עת חודשה פעולת מערכות הקירור במעגל סגור, בכל ארבעת הכורים שניזוקו באסון.
כור יחידה 2
הכור ביחידה 2 של תחנת הכוח פעל בעת רעידת האדמה והתרחשה בו סגירה בשעת חירום, בדומה לכור מספר 1 ולכורים האחרים שפעלו באותה עת. מיד עם הסגירה החלו לפעול שני גנרטורים דיזל לשעת חירום ובדקות הראשונות לאחר רעידת האדמה פעלו מערכות הקירור של ליבת הכור באופן תקין. אולם כל אספקת החשמל למשאבות הכור פסקה מיד לאחר שהכה הצונאמי, ולאחר שהגנרטורים הוצפו במים. בשעה 15:39, לאחר הפסקת החשמל, הפעילו מפעילי הכור את מערכת קירור ליבת הכור לשעת חירום באמצעות טורבינות קיטור, המנצלות את הקיטור הנוצר עדיין בליבה בתהליך הדעיכה, אולם לקראת חצות הלילה לא היה ברור מצבו של הכור ורק חלק ממכשירי הבקרה עבדו. מפלס מי הקירור היה יציב ונעשו הכנות להפחית את הלחץ בליבת הכור, אם הדבר יהיה הכרחי. ב-12 במרץ, בשעה 19:00, פסקה פעולת מערכת קירור ליבת הכור לשעת חירום באמצעות טורבינות קיטור, אולם פעולתה חודשה למחרת בשעה 09:00. ב-14 במרץ דיווחה חברת החשמל כי מערכת קירור החירום בעזרת טורבינות עדיין עובדת וכי אספקת החשמל נעשית באמצעות גנרטור נייד. ב-19 במרץ חובר מחדש מבנה כור מספר 2 לרשת החשמל והתבצעו עבודות להתקנת לוח חשמל חדש בבניין סמוך. אספקת חשמל מן הרשת החלה ב-20 במרץ, אולם עדיין היה צורך לבצע תיקונים בציוד שבכור.
תקלות קירור
ב-14 במרץ דיווחה חברת החשמל על הפסקת פעולת מערכת קירור החירום בעזרת טורבינות, ככל הנראה עקב לחץ קיטור נמוך בליבת הכור. מרעידת האדמה ועד לאותה עת נקטו מפעילי הכור בצעדים כדי למנוע נפילת לחץ קיטור מתחת לרמה המאפשרת הפעלת הטורבינות לשעת חירום. מערכת חירום זו לא נועדה לשימוש לתקופת זמן ארוכה. עם ירידת מפלס המים בליבת הכור מתחת לרמת מינימום וחשיפת מוטות הדלק הגרעיני פסקה מערכת חירום זו לפעול.
על פי הערכות, בשעה 23:00 נחשפו ככל הנראה מוטות הדלק הגרעיני, באורך 4 מטר, בליבת הכור למלוא אורכם, זו הפעם השנייה. ב-15 במרץ, בשעה 00:15, הודיעה חברת החשמל במסיבת עיתונאים כי מפלס המים ירד מתחת לגובה המוטות וכי הלחץ בליבת הכור עולה. החברה הודיעה כי ייתכן שהפיצוץ בכור מספר 3 גרם לתקלה במערכת הקירור של יחידה מספר 2 וכי ארבע מתוך חמש משאבות המים ביחידה מספר 2 הפסיקו לפעול לאחר הפיצוץ. אף המשאבה החמישית הפסיקה פעולתה לזמן קצר לאחר שאזל הדלק בגנרטור. כדי להזרים מים לתוך הליבה היה צורך ראשית להפחית את הלחץ הפנימי על ידי פתיחת שסתום בתא הלחץ.
פיצוץ
ב-15 במרץ, בשעה 06:14 נשמע פיצוץ ביחידה 2, אשר הרסה ככל הנראה את מערכת שחרור הלחץ בתחתית תא הלחץ של ליבת הכור. משעברו רמות הקרינה את הרמה החוקית המותרת, החל פינוי של כל העובדים הלא חיוניים משטח תחנת הכוח. בתחנה נותר רק צוות מצומצם של 50 עובדים, אשר נודעו בכינוי "ה-50 מפוקושימה". זמן קצר לאחר הפינוי, וכשעתיים לאחר הפיצוץ, עלו רמות הקרינה ל-8.2 סיוורט. שלוש שעות לאחר הפיצוץ עלתה רמת הקרינה ל-11.9 סיוורט.
בעוד ששלטונות יפן הודו כי בריכת מוטות הדלק שבתחתית תא הלחץ של ליבת הכור ניזוקה בפיצוץ, תוך גרימת ירידת לחץ, הם הדגישו כי לא הייתה פריצה בתא הלחץ של ליבת הכור ולא התהוו בו חורים. במסיבת עיתונאים ביום הפיצוץ נמסר כי הסיכוי לנזק לליבת הכור ביחידה 2 הוא פחות מ-5%. בהמשך יוחסה דליפת הקרינה לחולשה בשסתומים ובצנרת המחוברת לליבת הכור ולא לחור בתא הלחץ.
השפעות בריאותיות ומקרי מוות
מחקר שנערך באוניברסיטת סטנפורד העריך שמספר מקרי המוות העתידיים כתוצאה מחשיפה לקרינה בפוקושימה יהיה כ-130, ועוד כ-180 אנשים שיסבלו מנזקי קרינה בני ריפוי. לפי המחקר, 600 מקרי המוות באסון נגרמו כתוצאה ישירה מהפינוי, כגון תאונות דרכים, התייבשויות ותשישות. מאמר נוסף שפרסם העיתון Nature ביולי 2012 קבע שרמת ההיחשפות לקרינה אצל מפוני פוקושימה הייתה מאית מזו שאליה נחשפו המפונים בצ'רנוביל.
היינריך החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה
היינריך החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (Heinrich V. Römisch-deutscher Kaiser, 11 באוגוסט 1086 - 23 במאי 1125), היה מלך גרמניה מ-1099 וקיסר האימפריה הרומית הקדושה מ-1111, השליט האחרון מהשושלת הפרנקונית.
מלך בסוף תקופת המאבק בין האימפריה הרומית הקדושה לבין הכנסייה שביקשה להעלות את מעמדה מעל זו של האימפריה. אחד משיאי המאבק היה התכתיב האפיפיורי ואחריו ההליכה לקנוסה של אביו וקודמו בשלטון, היינריך הרביעי.
שלטונו
ב-6 בינואר 1099 הכתיר אותו אביו למלך גרמניה באאכן, במקומו של אחיו הגדול קונרד שמרד באביו. בעת הכתרתו הוא נשבע לא להתערב בענייני ניהול האימפריה הרומית הקדושה, עליה מלך עדיין אביו. בשנת 1104 פנו אליו תומכי האפיפיור מסקסוניה ובוואריה שנאבקו באביו ושכנעו אותו למרוד בו. הוא שוחרר משבועתו על ידי האפיפיור פסקליס השני שהחרים את היינריך הרביעי ואצילי המורדים נשבעו לו אמונים במיינץ בשנת 1105. עם מות אביו באוגוסט 1106 הוא הזמין את האפיפיור לגרמניה על מנת שיכתיר אותו לקיסר, אולם העמיד תנאי אחד לסמכותו של האפיפיור בגרמניה: שהקיסר יהיה אחראי בלעדית למינוי ולהדחת בישופים, בניגוד לדרישת הכנסייה ב"תכתיב האפיפיורי". האפיפיור דחה את התנאי ולא הסכים לבוא לגרמניה ולהכיר בשלטונו.
היינריך יצא בינתיים למסעות כיבוש וחיזוק מעמד האימפריה. בשנת 1108 נלחם בהונגריה ובשנת 1109 נלחם בפולין, אך הפסיד בשתי הפעמים. בשנת 1110 הצליח לכפות את שלטון האימפריה בבוהמיה והתארס שם למתילדה הקיסרית, בתו של הנרי הראשון, מלך אנגליה.
היינריך הבין שללא תמיכת הבישופים והנסיכים שצידדו בכנסייה הוא לא יוכל לשלוט באופן מלא ולכן נסע בשנת 1110 לרומא. הוא הגיע להסכמה עם האפיפיור שהוא יוותר על סמכות המינוי של הבישופים בתמורה לכך שהכנסייה תחזיר לקיסרות את כל האדמות שהוענקו לה, ונראה היה שהאפיפיור עומד להכתירו. אך הבישופים והנסיכים שהחזיקו באדמות אלה, סירבו לוותר עליהן ובתגובה חזר בו היינריך מהסכמתו, ולכן לא הסכים האפיפיור להכתירו. היינריך ניצל את כוחו הצבאי העדיף ואסר את האפיפיור ועוד שישה עשר חשמנים. הוא הכריח את האפיפיור להכתיר אותו ב-13 באפריל 1111 בבזיליקת פטרוס הקדוש. לאחר מכן שחרר את האפיפיור וחזר לשפייר, שם נקבר זמנית אביו, וארגן לו מסע הלוויה מפואר. הוא נאלץ לדכא מרידות שפרצו בראשות לותאר, דוכס סקסוניה ב-1112 וב-1113. בשנת 1114, לאחר שנישא למתילדה, התקוממו נגדו תושבי קלן ולאחר שהצטרפו אליהם לותאר השלישי ודוכסים נוספים, הם הביסו את צבאו בשנת 1115.
כבר לאחר הכתרתו בכוח, נשמעו טענות ברומא ובקרב מתנגדיו על אי חוקיות שלטונו. במשך השנים התגברו הטענות והוא נודה על ידי בישופים שונים, למרות שהאפיפיור לא נתן להם את הסכמתו לכך. בשנת 1116 כבר חזר בו האפיפיור מההסכם שנחתם בכוח, והיינריך חצה את האלפים ונסע לרומא שוב במטרה ליישר את ההדורים עם הכנסייה. כשהוא התקרב לרומא, ברח האפיפיור והיינריך נאלץ לשחד כמה חשמנים כדי שיצדדו בו. אחד מהם, מוריציוס בורדינוס, לימים האנטי-אפיפיור גרגוריוס השמיני, הכתיר אותו בפעם השנייה ברומא. בינואר 1118 מת פסקל השני ובמקומו מונה גלסיוס השני. היינריך ששהה בצפון איטליה שב על עקבותיו לרומא, אך גם האפיפיור החדש ברח ממנה לפני שהגיע. בתגובה, מינה היינריך את תומכו בורדינוס לאפיפיור (או אנטי-אפיפיור, לשיטת הכנסייה) וחזר לגרמניה.
יורשו של גלסיוס השני, קליקסטוס השני הציע לדון איתו מחדש במינוי הבישופים. בתחילה נתקל המשא ומתן בקשיים, אולם היינריך הבין שכדי לשמור על יציבות שלטונית עליו לעשות ויתורים. בשנת 1122 נחתם הסכם וורמס לפיו הכנסייה היא זו שממנה את הבישופים, אך לקיסר יש את הזכות להיות נוכח בבחירה, ולהיות הקול המכריע במקרה של חוסר הכרעה. האפיפיור ביטל גם את נידויו של היינריך. הסכם זה סיים למעשה את המאבק הממושך בין הכנסייה והאימפריה.
בשנתיים הבאות הוא ניהל מסע לחיזוק שלטונו בהולנד ונאבק שוב בלותאר השלישי. ב-23 במאי 1125 מת היינריך באוטרכט בה נקבר ליבו בקתדרלת אוטרכט, ושאר גופו נקבר בשפייר. היינריך מת ללא ילדים חוקיים, וירש אותו מתנגדו, לותאר השלישי.
מכונאי
מכונאי הוא איש מקצוע שעוסק בבנייה, הרכבה ותחזוקה של מכונות. מכונאים רבים מתמחים בתחום מסוים, כגון מכונאות רכב, מכניקת דודים, מכניקת מיזוג אוויר ומכונות קירור, מכונאות מטוסים, מכונאות טנקים, וכו'. בתוך חלוקה זו יש לעיתים התמחויות משנה. בתחום מכונאות רכב, למשל, ישנן תת-התמחויות כגון התמחות בחשמלאות רכב, בבלמים וההגה, במערכת ההילוכים האוטומטית או הרגילה, בתיקוני מנוע, וכו'.
ההכשרה של מקצוע המכונאות נרכשת לאחר מספר שנות לימוד של תאוריה והכשרה מעשית במוסדות הכשרה מקצועית. תעודות מקצועיות למכונאי הן טכנאי והנדסאי. מכונאי הממשיך את לימודיו יכול להתקדם למהנדס מכני. בישראל חלק נכבד מהכשרת המכונאים נעשה בצה"ל, במוסדות קדם-צבאיים של חיל הטכנולוגיה והאחזקה וחיל האוויר, ובמסגרת השירות הצבאי, לשם תחזוקה של אמצעי הלחימה של צה"ל.
עדנה כצנלסון
עדנה כצנלסון (נולדה ב-25 במרץ 1947) היא פסיכולוגית ישראלית מומחית בפסיכולוגיה קלינית, פובליציסטית וסופרת.
ביוגרפיה
נולדה בתל אביב. למדה בבית ספר היסודי "הקליר" ובתיכון עירוני ד בתל אביב. שירתה כקצינת חינוך בצה"ל.
סיימה לימודי תואר ראשון בתורת הספרות הכללית ובפסיכולוגיה, ותואר שני בהצטיינות בפסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב. בעלת תואר דוקטור בפסיכולוגיה קלינית ולימודי המשך בפסיכותרפיה. מומחית בפסיכולוגיה קלינית,חינוכית התפתחותית וגרונטולוגיה.
עבדה בשירות הפסיכולוגי בתל אביב בשנים 1983–1987; בתחנה לבריאות הנפש בתל אביב בשנים 1988–1989; ובבית החולים איכילוב במחלקה הפסיכיאטרית בשנים 1989–1990.
לימדה פסיכולוגיה התפתחותית באוניברסיטה הפתוחה בשנים 1995–1996, ובשנים 1972–2003 לימדה פסיכולוגיה בסמינר הקיבוצים בתל אביב. שימשה מרצה בחוג לפסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב משנת 1974 בלימודי בוגר ומוסמך. מלמדת פסיכולוגיה בבית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב משנת 1983.
כצנלסון מרצה בכנסים בישראל ומחוצה לה בנושאי פסיכולוגיה ואתיקה. יועצת למחברי ספרי פסיכולוגיה וספרי ילדים, לגורמי חינוך, משפט ורפואה.
חוק איסור הפליית אנשים עם עיוורון המלווים בכלבי נחייה
חוק איסור הפליית אנשים עם עיוורון המלווים בכלבי נחייה, התשנ"ג-1993 הוא חוק שקובע, בין האשר, כי אין להגביל את זכותו של עיוור המלווה בכלב נחייה להיכנס למקומות ציבוריים ולהשתמש בכל מתקן המצוי במקום, או להימנע מהעסקתו.
עדנה כצנלסון
ביוגרפיה
עדנה כצנלסון היא אלמנתו של יוסף כצנלסון ולהם שלושה ילדים. מתגוררת בתל אביב.
פרסומים
עדנה כצנלסון פרסמה מאמרים רבים בנושאי פסיכולוגיה, חינוך, הדרכת הורים, גירושים, ילדים מחוננים, יחסי אחים, גרונטולוגיה, סבות, ועוד. כתבה במשך שנים טורים בעיתונים מעריב, חדשות והורים וילדים. מופיעה מעת לעת בתוכניות טלוויזיה ורדיו בנושאי פסיכולוגיה. כתבה שבעה ספרים בנושאי פסיכולוגיה.
חוק איסור הפליית אנשים עם עיוורון המלווים בכלבי נחייה
החוק אושר בכנסת ב-19 בינואר 1993, בשם חוק איסור הפליית עיוורים המלווים בכלבי נחייה, התשנ"ג-1993. בתיקון לחוק משנת 2016 נעשו בחוק שינויים רבים, ובין השאר שונה שמו לשם הנוכחי.
עיקרי החוק
החוק קובע שאין להגביל אדם עם מוגבלות מכניסה למקומות ציבוריים בגלל ליווי כלב נחייה. אין לאסור עליו להשתמש במתקנים המצויים במקום ציבורי כלשהו ואין לגבות מאדם נכה המלווה בכלב נחייה תשלום נוסף בשל היותו מלווה בכלב נחייה.
יישום החוק והשלכותיו
כל אדם שחש כי פגעו בזכותו על פי החוק רשאי לתבוע בתביעה אזרחית את האדם, החברה או הגוף שפגעו בזכותו ויכול להימצא זכאי לפיצוי כספי ממי שפגע בו, וכן כך נפסק במספר מקרים.
האריבו
האריבו היא חברת ממתקים אשר נוסדה בשנת 1920 בבון, גרמניה על ידי הנס ריגל האב. בתור שם החברה נבחרו ראשי התיבות של מקימה ומקום היווסדה- הנס ריגל בון (HAns RIegel BOnn).
ב-13 בדצמבר 1920 נרשמה החברה בפנקס המסחרי על ידי מייסדה יוהנס ריגל. בשנת 1921, אשתו גרטרוד ריגל הייתה העובדת הראשונה של החברה. לטענת החברה, ההון ההתחלתי של ריגל היה שק סוכר, סיר נחושת, לוח שיש, שרפרף, תנור אבן וגליל. באותה שנה, הוא קנה בית שהיה ממוקם ברובע בון Kessenich ברחוב בשם Bergstraße. הבית היה מתקן הייצור הראשון של הריבו. שנתיים לאחר הקמת החברה, הנס ריגל המציא את המבשר של הגולדב, שעדיין נקרא "טנזבר"(דוב רוקד) באותה תקופה.
בשנת 1922 החלה החברה לייצר ממתקי גומי, בהם הממתק הפופולרי גומונים. האריבו היו הראשונים שיצרו את הגומונים ובכך זכתה החברה להצלחה רבה. הנס ריגל האב נפטר במהלך מלחמת העולם השנייה וירש אותו בנו, הנס ריגל, במהלך כהונתו כמנהל החברה, החברה הרחיבה את פעולתה במדינות בכל רחבי העולם.
מאז הרחיבה הריבו את פעילותה, והשתלטה על יצרני ממתקים מקומיים רבים במדינות בכל רחבי העולם. היא החלה בהתרחבות בינלאומית בשנות ה-60 ונכנסה לשווקים האמריקאיים בשנות ה-80. נכון לשנת 2013, היא הפעילה 16 מפעלים שמייצרים למעלה מ-100 מיליון דובי גומי ביום.
כיום האריבו היא היצרנית הגדולה ביותר של ממתקי גומי וג'לטין. כיום ישנם חמישה מפעלים בגרמניה ו-13 בכל רחבי אירופה. האריבו הואשמה בעבודות כפייה על היהודים במהלך מלחמת העולם השנייה, אך החברה מכחישה זאת.
אבי אבן
אבי אבן (נולד ב-13 במרץ 1976) הוא הסקאוט של מועדון הכדורסל מכבי תל אביב. שימש כמאמנה של הקבוצה בין פברואר ליוני 2022.
אבן החל את דרכו במכבי תל אביב במחלקת הנוער בשנת 2006, ובהמשך שימש עוזר מאמן שני לצביקה שרף, פיני גרשון ודייוויד בלאט וכן עוזר מאמן ראשון לגיא גודס. בהמשך גם מונה לראש מחלקת הסקאוטינג ולראש מערך פיתוח השחקנים.
לאחר שפוטר ספרופולוס מתפקידו כמאמן הקבוצה ב-16 בפברואר 2022, מונה אבן לממלא מקומו עד לסוף העונה.כמאמן הקבוצה הוביל את הקבוצה לפלייאוף היורוליג לראשונה מאז עונת 14/15, שם הקבוצה הפסידה בסדרת רבע הגמר בתוצאה 0:3 לריאל מדריד.
יהודה כהן (מוזיקאי)
ביוגרפיה
יהודה כהן נולד בשנת 1910 בעיר פראג שבאוסטריה (לאחר המלחמה בירת צ'כוסלובקיה), בנם של אמיליה לבית פישל ואביגדור כהן. למד מוזיקה והנדסה בעירו פראג. בשנת 1936 עלה לארץ ישראל. ב-19 במאי 1939 נישא לשושנה שלומוביץ, והיה אב לבת, חנה לירון. השתקע ברח' זמנהוף 9 בתל אביב.
כהן פעל כמלחין, מבקר מוזיקה, חוקר מוזיקה ומרצה למוזיקה. בצעירותו הקים בפראג תזמורת יהודית, שביצעה, בין השאר, יצירות שכתב בעצמו, בהן האופרטה "המכבים" והקנטטה "יוסף טרומפלדור". כהן שימש כמבקר המוזיקה של היומון הישראלי בשפה הגרמנית "חדשות ישראל" (Israel-Nachrichten) וכקורספונדנט של עיתונים זרים בישראל. הרצה על מוזיקה למנויי התזמורת הפילהרמונית הישראלית. הרצה על מוזיקה ישראלית בערים שונות באירופה. בשנת 1964 הרצה בנושא זה בכיתות האמן של פסטיבל ביירוית. בשנת 1966 זכה במדליה לפעילות תרבות מטעם ממשלת איטליה כהוקרה על פעולתו בהפצת המוזיקה האיטלקית. כיהן כעורך התוכניות של מוזיקה קלאסית ב"קול ישראל" עד פרישתו לגמלאות.
בשנת 1976 ערך מהדורה מעודכנת של ספרו של ידידו מקס ברוד בשפה הגרמנית "המוזיקה של ישראל" (Die Musik Israels), שהופיע במקור ב-1951. לספר, שראה אור בהוצאת ברנרייטר (Bärenreiter), הוסיף כהן חלק שני, שדן במוזיקה הישראלית מתחילת שנות ה-50 (קום מדינת ישראל) ועד זמנו. בביקורת על הספר בעיתון "דבר" נכתב כי כהן
הספר כולל למעלה ממאה ערכים על מלחינים, החל בראשוני העולים לארץ ישראל בשנות ה-30 וכלה בילידי שנות ה-40 וה-50. הערכים מכילים קורות חיים, רשימת יצירות וניתוח יצירות מייצגות בתקופות חיים שונות, בלוויית תמונות ודוגמאות תווים. בפרק "עידוד וביצוע" (עמ' 359–385) מפורטים חיי היצירה התוססים בתחום המוזיקה: מוסדות מבצעים (תזמורות ומקהלות); פרסים ומלגות; הוצאות לאור וארכיונים; מחקר ופרסומים. כמו כן יש בספר מילון מונחים אלף-ביתי, מ"אדג'ו" עד "תכליל", ומפתח שמות, יצירות ועניינים (בעריכת בת-שבע שפירא).
כהן השלים את כתב היד באמצע שנות ה-80, ולשם עדכונו הוסיפה לו בת-שבע שפירא נספח המציג את מלחיני הדור הצעיר יותר. כהן, שראה בספר זה את מפעל חייו, נפטר לפני שראה אותו בדפוס.
יהודה כהן נפטר בתל אביב ביולי 1988, בגיל 78. נקבר בבית עלמין הדרום. אלמנתו שושנה נפטרה ב-2010.
There Must Be an Angel (Playing With My Heart)
There Must Be an Angel (Playing With My Heart) (בעברית: חייב להיות מלאך (שמשחק בלבי)) הוא שירם של ההרכב הבריטי יורית'מיקס. השיר יצא לאור כסינגל השני מתוך אלבומם החמישי של הצמד, "Be Yourself Tonight". השיר כולל בתוכו סולו מפוחית של הזמר האמריקאי סטיבי וונדר. השיר נחשב על פי תוצאות המצעדים לאחד המצליחים ביותר של הצמד והוא השיר היחיד שלהם שהגיע לפסגת המצעדים של אירלנד, הממלכה המאוחדת ונורווגיה.
השיר זכה לגרסאות כיסוי של אמנים רבים מכל רחבי העולם בהם בריטני מרפי, No Angels (גרסה שזכתה להצלחה במדינות דוברות הגרמנית), קיילי מינוג, לוצ'יאנו פבארוטי, פנטסטיק פלסטיק משין, מקס ראבה ופרננדה טאקאי.
קליפ
הקליפ לשיר "There Must Be an Angel (Playing with My Heart)" בוים על ידי אדי ארנו ומארק אינוסנטי וצולם בתיאטרון ניו וימבלדון שבלונדון ביוני 1985. הקליפ מתאר את הזמנים בהם לואי השלושה עשר מלך צרפת (שגולם בקליפ על ידי דייב סטיוארט) נהנה מהופעות עם שירת מלאכים.
מצעדים
מיד לאחר יציאתו הגיע "There Must Be an Angel (Playing with My Heart)" לפסגות המצעדים. הוא הפך לסינגל היחיד של יורית'מיקס להגיע לפסגת המצעדים של הממלכה המאוחדת והגיע בנוסף למקום הראשון גם באירלנד, נורווגיה ופינלנד. השיר הגיע לעשירייה הפותחת גם באוסטרליה, אוסטריה, בלגיה, גרמניה, צרפת, הולנד, ושוודיה. במצעד הבילבורד הוט 100 של ארצות הברית סיים השיר במקום ה-22.
בישראל זכה השיר להצלחה גדולה ברדיו והגיע לצמרת מצעדי הפזמונים של רשת ג' וגלי צה"ל, שם אף הוכרז כשיר השנה במצעד הלועזי השנתי לשנת 1985. במקביל, במצעד השנתי של רשת ג' באותה שנה הוא הגיע למקום הרביעי.
בשנת 2013 לאחר הצבעה שנערכה במסגרת המגזין NME הוכרז השיר כשלישי בטובו בכל הזמנים שהגיע למקום הראשון במצעד הבריטי.
עאדל שיחי
עאדל שיחי (בערבית: عادل شيحي, בצרפתית: Adil Chihi, נולד ב-21 בפברואר 1988 בדיסלדורף שבגרמניה המערבית) הוא כדורגלן מרוקאי-גרמני המשחק בעמדת הקשר. שיחי שיחק לאורך רוב הקריירה שלו בפ.צ. קלן.
קריירת מועדונים
שיחי נולד בדיסלדורף שבגרמניה, ובנעוריו שיחק בפורטונה דיסלדורף ובפ.צ. קלן, שם החל לשחק בקבוצת המילואים של פ.צ. קלן עונת 2005/06. שיחי העביר בפ.צ. קלן תשע עונות רצופות, כאשר בעונת 2006/07 תפס מקום חשוב בקבוצה הבוגרת, אך המשיך לשחק לעיתים גם בקבוצת המילואים. בעונת 2007/08 העפילו שיחי ופ.צ. קלן מהבונדסליגה השנייה אל הבונדסליגה, כאשר הקבוצה סיימה במקום השלישי בבונדסליגה השנייה. שיחי וקלן שיחקו בבונדסליגה במשך ארבע עונות רצופות, את כולן סיימו בחלק התחתון של הטבלה. בעונת 2011/12 נשרה קלן לבונדסליגה השנייה. בעונת 2012/13 כשלה הקבוצה לחזור לבונדסליגה, ושיחי היה אחד השחקנים המובילים בקבוצה. בעונת 2013/14, חזרו שיחי וקלן לבונדסליגה כאשר סיימו במקום הראשון בבונדסליגה השנייה. עם זאת בעונה זו שיחי מיעט מאוד לשחק. בתום עונת 2013/14 עזב שיחי את קלן לאחר שצבר 130 הופעות ליגה והבקיע 20 שערים, וחתם בפולהאם בהעברה חופשית, אך כמעט שלא שיחק במועדון, ובתחילת 2016 חתם באסתקלאל טהראן מליגת העל האיראנית, בחוזה עד לתום העונה.
בקיץ 2016 חתם שיחי בפ.ס.וו. פרנקפורט מהליגה הגרמנית השלישית.
קריירה בינלאומית
שיחי ערך את הבכורה בנבחרת מרוקו בשנת 2008, במשחק ידידות מול נבחרת בנין, אך לא זומן עד כה לטורניר גדול, נכון לאפריל 2016.
תארים
עם פ.צ. קלן:
לואיס אברם
לואיס אלפונסו אברם אוגרלי (בספרדית: Luis Alfonso Abram Ugarelli; נולד ב-27 בפברואר 1996 בלימה שבפרו) הוא כדורגלן פרואני המשחק בעמדת הבלם בקבוצת קרוס אסול ובנבחרת פרו.
קריירת מועדונים
אברם החל את הקריירה המקצוענית שלו בספורטינג קריסטל מליגת העל הפרואנית. ב-18 במאי 2014 ערך אברם את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק 90 דקות והבקיע את שער הבכורה שלו בדקה ה-30 בהפסד 1–2 לסן סימון במסגרת הגביע הפרואני. ב-14 באוגוסט 2014 ערך אברם את הופעת הבכורה שלו בליגה, כששיחק 90 דקות בהפסד 1–2 לספורט אואנקיו. ב-21 בנובמבר 2014 הבקיע אברם את שער הבכורה שלו בליגה, שער בדקה ה-79 בניצחון 2–3 על אליאנסה לימה. אברם זכה עם ספורטינג קריסטל באליפות פרו בעונת, כשהוא עורך 21 הופעות ליגה ומבקיע שער אחד. בעונת ערך אברם 10 הופעות ליגה והבקיע שער אחד.
ב-31 ביולי 2021 חתם בגרנדה מהלה ליגה הספרדית.
בינואר 2022 הושאל לקרוס אסול מהליגה המקסיקנית.
קריירה בינלאומית
ב-24 במאי 2016 ערך אברם את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פרו, כשנכנס כמחליף בדקה ה-69 בניצחון 0–4 על נבחרת טרינידד וטובגו במשחק ידידות. אברם היה חלק מסגל נבחרת פרו לקופה אמריקה 2016, אך לא לקח חלק בטורניר.
אנדרו מור
אנדרו בארי מור (באנגלית: Andrew Barry Moore; ) היה פוליטיקאי אמריקאי מאלבמה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אלבמה ה-16 בשנים 1857–1861, בעת פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית.
ראשית חייו
אנדרו מור נולד במחוז ספרטנבורג שבקרוליינה הדרומית כבנם של ג'יין וצ'ארלס מור, מגדל כותנה וותיק מלחמת העצמאות של ארצות הברית ומלחמת 1812. אביו של מור רכש ב-1820 קרקע במחוז פרי שבאלבמה, ולשם עברה המשפחה, אף על פי שאנדרו נשאר ללמוד בבית ספר בקרוליינה הדרומית עד שב-1826 הצטרף למשפחתו.
ראשית הקריירה
לאחר שלימד במשך שנתיים בבית ספר במריון שבמחוז פרי, למד מור משפטים בקריאה עצמית, וב-1833 התקבל ללשכת עורכי הדין. במשך שמונה שנים הוא כיהן כשופט שלום במחוז פרי.
ב-1839 נבחר מור מטעם המפלגה הדמוקרטית לבית הנבחרים של אלבמה. ב-1842 הוא נבחר לכהונה נוספת, ובסופו של דבר כיהן בבית הנבחרים ארבע תקופות כהונה רצופות. בשנים 1843, 1844 ו-1845 הוא נבחר כיושב ראש הבית. הוא עבד בשיתוף פעולה הדוק עם המושל בנג'מין פיצפטריק לטובת פירוקו של הבנק המדינתי. מור קידם את העברת בירת אלבמה למונטגומרי ונשא את הנאום האחרון בבניין בית הנבחרים הישן בבירה הקודמת טסקלוסה.
ב-1846 חידש מור את עיסוקו בעריכת דין. ב-1848 הוא היה אלקטור עבור מועמד הדמוקרטים לואיס קאס. ב-1851 הוא מונה על ידי המושל הנרי קולייר לכהן כשופט בבית המשפט הנודד, תפקיד בו הוא כיהן עד 1857, כאשר קיבל על עצמו את מועמדות המפלגה הדמוקרטית למשרת מושל אלבמה.
פיקוד הקרב של חיל האוויר של ארצות הברית
פיקוד הקרב של חיל האוויר (באנגלית: Air Combat Command ובקיצור ACC) הוא פיקוד מרכזי בחיל האוויר של ארצות הברית. משימת הפיקוד היא לבנות ולספק את הכוחות האוויריים של ארצות הברית. הפיקוד הוקם ביוני 1992 משילוב של פיקוד האוויר האסטרטגי ופיקוד האוויר הטקטי.
אנדרו מור
מושל אלבמה
כמי שנחשב אז למתון בסוגיית העבדות, הביס מור את ויליאם פ. סמפורד הקיצוני בבחירות לכהונתו השנייה כמושל ב-1859. אף על פי שהוא היה מוטרד יותר מההגנה על מוסד העבדות לאחר הפשיטה של ג'ון בראון על מאגר הנשק הרפרס פרי, וירג'יניה באוקטובר 1859, המשיך מור לנקוט בצעדי זהירות. על כל פנים, בית המחוקקים של אלבמה העביר בפברואר 1860 חוק להקמת ארגון צבאי מדינתי. על פי החוק הוקמה ועדה צבאית שכללה את המושל, שליש צבאי, מפקח כללי, וקצין מנהל, ושעמדה בראש צבא של 8,000 מתנדבים. בית המחוקקים גם אישר החלטה שעל פיה היה על המושל, במקרה של בחירתו לנשיאות ארצות הברית של מועמד רפובליקני, לערוך בחירות של נציגים לוועידה מדינתית "שתשקול, תחליט, ותעשה כל מה שנחוץ כדי להגן על האינטרסים של המדינה". ב-24 בדצמבר 1860, הוציא מור צו לעריכת בחירות, שהובילו לכינוס ועידת הפרישה ב-1861.