cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פאוזי קאוקג'י
בימי המאורעות 1936
בשנת 1936, בימי המרד הערבי הגדול, עמד בראש כוחות ערביים לא-סדירים שחדרו מסוריה ומעיראק לתחומי ארץ ישראל כדי לעזור לכנופיות של ערביי ארץ ישראל שלחמו ביישוב ובשלטונות המנדט הבריטי. מאה המתנדבים הראשונים הגיעו מעיראק בראשית אוגוסט 1936, וחצו את עבר הירדן בעזרת בדואים מאזור עמק בית שאן. קאוקג'י עצמו הגיע ב-22 באוגוסט, על פי הסכם בין הוועדה להגנת פלסטין בבגדאד לבין הוועד הערבי העליון, לאחר שיצא לחופשה מעבודתו בעיראק על מנת שיוכל לעמוד בראש "המרד הערבי הפלסטיני". לכוחות העיראקים שחדרו הצטרפו גם כ-60 סורים יוצאי המרד הסורי של 1926 וכן כ-30 דרוזים בראשות מחמד צעב. את נשקו קיבל קאוקג'י מ"הגוש הלאומי" בסוריה.
מיץ עגבניות
ערך תזונתי
מיץ העגבניות מכיל ברובו מים, כ-94.75 ג' מים. הוא בעל 0.79 ג' חלבונים, 3.47 ג' פחמימות ו-0.25 ג' שומן. מיץ העגבניות בעל 16 קלוריות בלבד. במיץ ישנם 0.111 מ"ג ויטמין B6 ו12.6 מ"ג ויטמין C. המיץ מכיל בנוסף, 0.57 מ"ג ברזל, 33 מ"ג סידן, 10 מ"ג מגנזיום, 17 מ"ג זרחן, 191 מ"ג אשלגן, 115 מ"ג ו2.4 ג' של סיבים תזונתיים.
פאוזי קאוקג'י
בימי המאורעות 1936
כבר בבואו ארצו קיבלו את פניו ראשי הכנופיות הפלסטיניות והכירו בו כ"מפקד העליון של המרד הערבי בפלסטין". קאוקג'י סידר את כנופיותיו ל-4 פלוגות, עיראקית, סורית, דרוזית ופלסטינית, שמספחות אליהן את הפעילים המקומיים בכל אחת מפעולותיהן. הוא ניסה לשוות לפעולת אנשיו מראה צבאי, קרא לנוער להתגייס לכוחותיו וגייס עיתונאי סורי בשם מוניר אל-רייס שניסח את הודעותיו הרשמיות וכרוזיו של קאוקג'י שהעצימו אותו והציגו אותו באור הרואי. האוכלוסייה הערבית הארץ-ישראלית ראתה בו את המנהיג שביכולתו להפוך את הכנופיות לכוח צבאי הראוי להתמודדות מול הצבא הבריטי. ב-28 באוגוסט הוציא את הכרוז הראשון שלו, שבו הודיע על נטילת הפיקוד העליון לידיו. בכרוז נכתב כי הוא מטעם "המפקדה הכללית של המרד הערבי בסוריה הדרומית (פלסטין)" והיה חתום בידי קאוקג'י, "המפקד הראשי של המרד בסוריה הדרומית". חמישה ימים לאחר מכן נפגש עם שישה מפקדים של חבורות מורדים גדולות, שחתמו על הצהרה בה הכירו בו כמפקד הראשי של המרד. הוא קבע מפקדים לחטיבות השונות ואת פח'רי עבד אל-האדי לסגנו.
פעולתו הראשונה של קאוקג'י בארץ ישראל
ב-3 בספטמבר 1936 יצאו קאוקג'י וכוחותיו לפעולתם הראשונה ככוח צבאי מאורגן - פגיעה בשיירה צבאית בריטית שעברה על כביש שכם בדרכה מחיפה. קאוקג'י הקים מארב משני צדי הכביש, וכשהשיירה עברה התפוצצו מוקשים תחתיה והמארב החל בירי. כוחות תגבורת בריטיים הגיעו מכיוון שכם והתפתח קרב שנמשך עד שקיעת החמה, במהלכו הוזנקו גם מספר מטוסים למערכה, כדי לתקוף את אנשיו של קאוקג'י בהרים.
בסיכומו של יום יכול היה קאוקג'י לרוות נחת היות שכוחותיו קרקעו שלושה מטוסים בריטיים והרגו חייל וטייס (לפי הדיווחים הבריטים). מנגד, מניין האבדות לכוחותיו עמד על 9 הרוגים ו-6 פצועים. אולם בהיבט כולל זכתה הפעולה להילת הצלחה נוכח ההתמודדות עם המטוסים שעד כה איימו על הכוחות ללא מענה מצידם. הפעולה עוררה כנופיות בכל הארץ וקרבות קטנים התחוללו באזורי עכו, טבריה ובלד א-שיח' (נשר של היום).
הצבא הבריטי מגיב
הממשלה בלונדון החליטה בראשית ספטמבר לשים קץ לסדרת האירועים האלו, שפגעו ביוקרתה במזרח התיכון, ושלחה לארץ ישראל את הדיוויזיה הראשונה שהגיעה ארצה ב-22 בספטמבר 1936. כבר ב-24 בספטמבר החליט קאוקג'י לפגוע בכוחות המשלוח וכמה קילומטרים מצפון לשכם ארב לשיירה צבאית גדולה שאמורה הייתה לעבור במקום. לבריטים נודע על התארגנות זו והם שלחו כוחות לכתרה וכן מטוסים שהטילו על כוחותיו של קאוקג'י פצצות מן האוויר.
היסטוריה של טורקמניסטן
שלטון מלכות פרתיה
לאחר מותו של אלכסנדר הגדול ב 323 לפנה"ס לחמו ראשי צבאו על השליטה באימפריה שהקים ועד מהרה היא התפוררה. הסייטיאנים - הלוחמים האכזריים מהצפון הקימו את האימפריה הפרתית אשר כללה את טורקמניסטן ואיראן של ימינו.
מלך פרתיה שלט על הממלכה מבירתו החדשה ניסה בטורקמניסטן, שרידי העיר מצויים היום בפרבר של הבירה אשגבאט. בשיא כוחה הממלכה התרחבה עד נהר אינדוס שבהודו.
פרתיה נפלה בשנת 224 לספירה, כאשר הפרסים הלמו בהם. באותו הזמן, כמה קבוצות שכללו את האלנים וההונים נעו לטורקמניסטן מהצפון ומהמזרח. קבוצה של הונים השתלטו על החלק הדרומי של טורקמניסטן במאה ה-5.
למרות שתושבי טורקמניסטן היו נוודים בלבד, הוקמו יישובים קבועים בשטחים הפוריים וליד נהרות. חוואים גידלו חיטה, ירקות ופירות לצד נהר האמו דריה והערים מרב וניסה הפכו למרכזים חשובים של תעשיית המשי. המסחר פרח והדרך בין סין לבגדאד של ימינו עברה דרך מרב. בנוסף הסוחרים הביאו עימם גם מיסיונרים שהביאו את דת הבודהיזם לאזור.
המאה ה-7 עד המאה ה-11 (שלטון ערבי)
בערך בתקופה זו, התהוותה סופית דרך המסחר המפורסמת שחיברה את אסיה עם אירופה שנקראה דרך המשי, והמסחר בה שגשג.
המאה ה-12 עד המאה ה-18 (הפלישה המונגולית)
האימפריה הסלג'וקית התמוטטה בשנת 1157 בשל מרידה של בעלי אחוזות חזקים. בשנת 1221 סבלה אסיה המרכזית מפלישת המונגולים שהגיעו ממזרח אסיה בהנהגתו של ג'ינג'יס חאן.
ג'ינג'יס חאן השתלט על האזור המזרחי של הים הכספי בדרכו למערב. בטורקמניסטן הוא ביצע טבח המוני בתושבי העיר מרב ובנוסף הרס חוות ואת מערכת ההשקיה שהייתה חיונית לחקלאים באזור. הטורקמנים ששרדו את הפלישה נסוגו לכיוון צפון, למישורים של קזחסטן או לכיוון מזרח לחופי הים הכספי.
לאחר מותו של ג'ינג'יס חאן בשנת 1227, איבדו המונגולים את שליטתם בטורקמניסטן. קמו מדינות קטנות חצי עצמאיות שנשלטו על ידי מנהיגים מקומיים. בשנת 1370, השליט המונגולי טימור הידוע כטמרלן באירופה), צאצא של ג'ינג'יס חאן, השתלט על אותן מדינות פעם נוספת והקים את האימפריה הטימורית. אולם לאחר מותו בשנת 1405 האימפריה התפוררה.
הפלישה המונגולית פיצלה את הטורקמנים לשבטים קטנים ודחפה אותם לכיוון המדבר. ומאוחר יותר לאחר הנסיגה המונגולית מטורקמניסטן, נפלו הטורקמנים תחת שליטים מוסלמיים שהקימו מרכזים בבוכרה (שנמצאת היום בשליטה של אוזבקיסטן) ובחיבה.
פרגטה
פרגטה (שם מדעי: Fregata) ולפעמים גם עוף הפיראטים (פריגטה הוא גם שם של ספינת מלחמה), היא סוג עוף ימי ממשפחת הפרגטיים (Fregatidae) שבסדרת הסולתאים ובעבר לשקנאים. הפרגטה חיה ומקננת באיים של הימים הטרופיים והאוקיינוסים - איי גלאפגוס, אסנשן וכדומה. הפרגטה קיבלה את שמה עקב מנהגה לחטוף מזון מעופות ים אחרים.
מאפיינים
אורך גופה של הפרגטה 80–115 ס"מ ומוטת כנפיה הארוכות והצרות מגיעה עד . זנב הפרגטה ממוזלג צורת כנפיה וזנבה עוזרת לה לדאות לאט, לנפנף במהירות בכנפיה ולטוס מול רוח חזקה.
הפרגטה היא טורפת וניזונה בעיקר מדגים אותם היא צדה או חוטפת מעופות ים כמו הסולה והקורמורן. הפרגטה רודפת אחרי עופות הים עד שהיא מתישה אותם וגורמת להם לשמוט את מזונם, ואז הפרגטה משתמשת במהירותה כדי לצלול למטה (באוויר) ותופסת את השלל. לעיתים היא גם תופסת עופות ים קטנים וכן אפרוחים של עופות ים אחרות. לעיתים נדירות תאכל חיות יבשתיות (יחסית) כמו איגואנה ימית או צבי ים צעירים.
המין פרגטה הדורה היא הציפור הלאומית של אנטיגואה וברבודה.
מינים
בסוג פרגטה 5 מינים. מהם 3 ללא חשש, אחד פגיע ואחד בסכנת הכחדה חמורה.
פאוזי קאוקג'י
הצבא הבריטי מגיב
גם היחלצותם לעזרה של בני הכפרים הסמוכים לא עזרה לכוחותיו של קאוקג'י, ובסיכומו של יום הלחימה נספרו במחנהו כ-60 הרוגים. בימים שלאחר מכן המשיכו הכוחות הבריטים לרדוף את הכנופיות וב-29 בספטמבר נערך קרב נוסף צפון מערבית לשכם, שם ספג צבאו של קאוקג'י 30 הרוגים נוספים.
קאוקג'י עוזב את ארץ ישראל
הבריטים לא הפסיקו את פעולותיהם: ב-6 באוקטובר 1936 השמידו את הכנופיה המרכזית באזור חברון, ב-8 באוקטובר תקפו את מפקדתו של קאוקג'י ליד בית צור, וב-11 באוקטובר, לאחר פעילות מדינית ענפה, הוחלט על שביתת נשק לא רשמית והרגעת הרוחות. הוועד הערבי העליון קרא להפסיק את השביתה הכללית, ואיתו גם קאוקג'י הודיע על הפסקת פעולות האיבה. שביתת נשק זו הצילה את כנופיותיו מהשמדה מוחלטת. קאוקג'י ראה בהפסקת המרד הפוגה זמנית בלבד, לצורך הפסקת השביתה, שאחריה הוא יתחדש. הוא ניצל זאת להקמת צבאו מחדש. לבריטים נודע על כוונותיו וב-22 באוקטובר 1936 חידשו את פעולתם וכיתרו את כוחותיו. הוועד הערבי העליון התריע על הפרת שביתת הנשק הבלתי רשמית עליה הוחלט ואיים לחדש את השביתה אם לא יפסיק הצבא את פגיעתו בכוחותיו של קאוקג'י. הצבא קיבל הוראה להפסיק את פעולותיו וקאוקג'י יצא אל עבר הירדן יחד עם מתנדביו ב-25 באוקטובר 1936. כוונתו להתיישב בעבר הירדן לא התקבלה בטוב בקרב ההנהגה המקומית וגם משם הוא נאלץ לעקור. אנשיו המשיכו לעיראק, שם תבעו סכומי כסף גדולים מהוועד הערבי העליון ומ"הוועדה העיראקית להגנה על פלסטין".
במלחמת העולם השנייה
בגרמניה הנאצית נישא לגרמניה בשם אנהליזה, ושימש שם כמנהיג ערבי בגלות בגרמניה ששירת את מכונת התעמולה הנאצית, בנוסף למופתי חאג' אמין אל-חוסייני. אל קאוקג'י היה יריבו הגדול של המופתי ומתחרהו על הנהגת מאבקם של ערביי ארץ ישראל. אף על פי שהשניים מצאו מקלט בגרמניה הנאצית, לא חלה ביניהם כל התקרבות בגלותם זאת. אל חוסייני טען בפני הגרמנים שקאוקג'י הוא מרגל בריטי, וקאוקג'י לא סלח לו על כך. נראה שבשלב מסוים סר חינו של אל קאוקג'י בעיני היטלר והרדיו הגרמני אף מסר הודעה על נפילתו בקרב בחזית המזרחית. בתום מלחמת העולם השנייה נראה באזור הכיבוש הרוסי בברלין ובשנת 1946 אף נאסר בידי הסובייטים. בתחילת 1947 הצליח לצאת מברלין לפריז עם אשתו בעזרת מסמכים מזויפים. בפברואר 1947 שב מפריז לביירות. קאוקג'י ביטא את אשר ספג בגלותו בגרמניה הנאצית, וביולי 1947 הצהיר כי:
במלחמת העצמאות ולאחריה
לקראת הכרזת מדינת ישראל הועמד פאוזי קאוקג'י על ידי הליגה הערבית בראש צבא ההצלה - כוח של מתנדבים ערבים עיראקים, סורים ודרוזים, שהוקם בסוריה כדי לסייע לערביי ארץ ישראל במלחמתם ביישוב היהודי. בעצם מינויו כמפקד צבא ההצלה היה משום קריאת תיגר של ממשלות ערב על מנהיגותו של המופתי. צבא ההצלה היה יציר כפיה של הליגה הערבית ולא סר למנהיגותו של הוועד הערבי העליון. קאוקג'י היה יריבו של מפקד הכוחות הערביים באזור ירושלים עבד אל-קאדר אל-חוסייני, קרוב משפחתו של המופתי.
צבא ההצלה פעל בצפון הארץ. לפי מקורות ערביים מנה צבא ההצלה 3,155 מתנדבים. התקפותיו על היישובים טירת צבי, יחיעם, רמות נפתלי, סג'רה ורמת יוחנן נכשלו.
ערב מבצע נחשון נפגש קאוקג'י בחשאי עם יהושע (ג'וש) פלמון שהיה ממפקדי הש"י. פלמון ידע על היריבות הקשה בין קאוקג'י ובין עבד אל-קאדר אל-חוסייני (מפקד הכוחות הערביים בירושלים) וחסן סלאמה (מפקד הכוחות הערביים ביפו), וביקש לוודא כי לא יהיה שיתוף פעולה ביניהם. קאוקג'י כינה את סלאמה "שודד דרכים" ורמז כי לא יפעל לעזרת כוחות אל-חוסייני. פלמון התרשם כי פעילות קאוקג'י בחזית הצפון תהיה מוגבלת והניח (בטעות) שבכוונתו לתקוף את כפר יחזקאל.
קאוקג'י אכן סירב להחיש עזרה לכוחותיו של עבד אל-קאדר אל-חוסייני באזור ירושלים, כנראה בעקבות פגישה זו. תחת זאת, תכנן לכבוש את קיבוץ משמר העמק, נקודת מפתח בדרך לחיפה. בהתקפה זו הפגיז צבא ההצלה את הקיבוץ בתותחים, לראשונה במלחמת העצמאות, במה שהוגדר כ"פעולה הגדולה הראשונית שלו לזרוק את היהודים לים". אך ההתקפה נהדפה בעזרת תגבורות של הפלמ"ח שהגיעו למקום, וכוחות צבא ההצלה הונסו. בעקבות מפלתו ברחו התושבים הערבים מכל סביבת משמר העמק. קאוקג'י תירץ את מפלתו בכך ש"נאלץ להילחם נגד 15,000 לוחמים יהודים בפיקוד גנרל רוסי".
בעת מבצע חירם של צה"ל באוקטובר 1948, שהחל לאחר שמתקפת צבא ההצלה על מנרה נכשלה, הוכה צבא ההצלה על ידי כוחות צה"ל. מפקדתו של קאוקג'י בתרשיחא הותקפה על ידי כוחות צה"ל, לרבות חיל האוויר ונכבשה לאחר קרב עז, אולם קאוקג'י הצליח לברוח ממנה ונס יחד עם צבאו ללבנון ויותר לא שב לארץ. בעקבות הסכם הפסקת האש ב-1949 התפטר מתפקידיו. לאחר סיומה של מלחמת העצמאות הוא שב לסוריה ושם מונה למשרת יועץ השלטון לענייני פלסטין על ידי סאמי חינאווי שתפס את השלטון בסוריה ב-1949.
לקאוקג'י נותרה ההילה של לאומן ערבי לוחם והוא היווה דוגמה ללאומנים ערבים שקמו אחריו. את שארית חייו העביר בדמשק ולאחר מכן בביירות. בשנת 1972 פרסם את זיכרונותיו ממלחמת העצמאות. מת בשנת 1977.
היסטוריה של טורקמניסטן
המאה ה-12 עד המאה ה-18 (הפלישה המונגולית)
היריבויות בין השליטים הפרסים השונים, גרמו לעימותים שנמשכו מאות שנים והשבטים הטורקמנים השונים לחמו בעוז זה בזה על מקורות המים המפוזרים בדרום, על שטחים ואזורי שליטה. מהמאה ה-14 ועד המאה ה-17, המלחמה בטורקמניסטן החלה להתפוגג, וכדי לברוח מהעימותים מרבית הטורקמנים נסו על נפשם ועברו למדבריות מרוחקים לאורך הגבול עם פרס ואפגניסטן.
המאה ה-18 עד המאה ה-20 (שלטון הצאר הרוסי)
למרות זאת, נמשך המסחר בין הסוחרים הטורקמנים והרוסים והביא לבניית עיר נמל חדשה בים הכספי בשם קרסנובודסק. בשנת 1802 הפכו מספר שבטים טורקמנים להיות באופן רשמי נתינים של רוסיה.
במהלך המאה ה-19 ביקשו הטורקמנים את עזרתה של רוסיה במלחמתם נגד השאה הפרסי. הרוסים חיפשו שווקים חדשים לסחורות שלהם, שטח פורה לגידול כותנה וגישה למשאבים הטבעיים של טורקמניסטן. בשלב הראשון של התמיכה באזור הם הסכימו להציע לטורקמנים נשק ואוכל למורדים הטורקמנים.
רוסיה החלה לשלוח כוחות צבאיים לטורקמניסטן בחצי השני של המאה ה-19. משנת 1863 ועד 1868 הרוסים ניהלו מלחמה בה הביסו את האויב וסיפחו את בוכרה וחיבה. הטורקמנים במערב שחיפשו עצמאות תמכו ברוסים והצטרפו לאימפריה הרוסית במאבקה.
אולם הטורקמנים במזרח ובדרום טורקמניסטן חששו מהניצחונות של הרוסים וכוחות של שבטים לוחמים עצרו את התקדמות הצבא הרוסי בשנת 1879. שנתיים מאוחר יותר הרוסים כיתרו את הכוחות כשלבסוף הם לכדו אותם יחד עם אשגבאט.
עד שנת 1895 הביסו הרוסים את רוב השבטים הטורקמנים, והגיעו עד לגבולותיה של פרס ואפגניסטן. באותה תקופה הם סללו את מסילת הברזל הטרנס-כספית מה שהוביל לשגשוג כלכלי של האזור כולו.
משנת 1890 ועד 1917 הייתה טורקמניסטן חלק מרוסיה הצארית. פרובינציה טורקסטן במרכז אסיה כללה אוכלוסיות מוסלמיות כמו האוזבקים, הקזחים, הקירגיזים, הטז'יקים והטורקמנים. בתוך טורקמניסטן עצמה היה לטורקמנים מעמד נחות ורבים מהם נלקחו אדמותיהם לצרכים צבאיים מאחר שזו הייתה מושבה צבאית. הרוסים איפשרו לטורקמנים לשמור על תרבותם, שפתם, ומנהגיהם בלי התערבות.
המאה ה-20 (שלטון סובייטי)
בתחילת המאה ה-20 הצאר שלט ברוסיה אולם האימפריה שלו הייתה בשלבי גסיסה עקב סכסוכים בינלאומיים שונים. במלחמת העולם הראשונה (בין השנים 1914 ל 1918), הטורקמנים ועמים אחרים במרכז אסיה התקדמו לכיוון קבלת עצמאות לאחר מהפכת אוקטובר של 1917 ברוסיה שהוביל לנין.
בשנת 1916, בזמן מלחמת העולם, פרצה התקוממות אלימה בטורקמניסטן בראשותו של ג'ונאיד חאן, והם מיגרו את הרוסים בחיבה. הטורקמנים הקימו ממשלה לאומית שהחזיקה מעמד עד שנת 1918 - השנה בה חזרו הקומוניסטים הרוסים וכבשו בחזרה את אשגבאט. בתגובה ג'ונאיד חאן והרוסים שהיו נאמנים לשלטון הקודם חברו יחד כדי לסלק את הקומוניסטים. ביולי 1919, הקימו בעלי הברית האנטי קומוניסטים את המדינה העצמאית טרנסכספיה.
אולם עד אביב 1920 התקדם הצבא האדום מכיוון טשקנט (אשר באוזבקיסטן המודרנית) ומבוכרה. הקומוניסטים הכניעו בהדרגה את הטורקמנים, כאשר קודם הם כבשו שטחים בכוח צבאי ובשלבים מאוחרים יותר מינו קומוניסטים להיות נציגי השלטון. בשנת 1922 הם הקימו את ברית המועצות ובשנת 1924 הטורקמנים הקומוניסטים הכריזו על הקמת הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הטורקמנית שהייתה אחת מ-15 הרפובליקות של ברית המועצות. בתקופה הזו נקבעו הגבולות המודרניים של טורקמניסטן.
כאשר סטלין השיב את הרפובליקה הסובייטית של טורקמניסטן לידיו ב-1932 הוא הוציא להורג אלפי מנהיגים קומוניסטיים טורקמנים, כולל הנשיא וראש הממשלה - אותם הוא האשים במתן עזרה ללאומנים. לאחר הטרור של שנות ה-30, השלטון באשגבאט היה תחת שליטה מלאה של מוסקבה.
בינתיים, התחולל עימות בינלאומי נוסף באירופה. התשתית במערב ברית המועצות נהרסה במלחמת העולם השנייה (בשנים 1939-1945) כשגרמניה הנאצית פלשה לברית המועצות בכוחות צבאיים מסיביים. קרבות עזים הרסו חוות, מפעלים וערים בכל מערב רוסיה ואוקראינה. לאחר המלחמה, הקים השלטון הסובייטי מפעלים חדשים בערי מרכז אסיה, ביניהם גם באשגבאט וצרדזואו (טורקמנבט המודרנית). נוצרו מקומות עבודה חדשים רבים, והחלה הגירה המונית מרוסיה ואוקראינה לטורקמניסטן הסובייטית.
למרות ההתקדמות והפיתוח, מרבית טורקמניסטן נשארה כפרית, וטורקמניסטן הסובייטית נשארה אחת הרפובליקות המבודדות. זרים ואפילו אזרחים סובייטים לא הורשו לבקר באזור והטורקמנים לא הורשו לעזוב את גבולות הרפובליקה שלהם.
למרות הבידוד, שגשג האזור מבחינה כלכלית. שיטות השקיה חדשות הסיטו מים מנהרות וממקורות מים סמוכים לחוות חקלאיות ורבים החלו לגדל ירקות ופירות במקום כותנה. בשנות ה-70, החל השלטון הסובייטי לפתח את המשאבים הטבעיים בתחום האנרגיה באזור, כולל נפט וגז טבעי.
לאחר שמיכאיל גורבצ'וב עלה לשלטון ב-1985 הוא החל במדיניות חדשה. הגלאסנוסט שאיפשר לבקר את המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות והמערכת הכלכלית של המדינה. הפרסטרויקה נתנה אוויר לנשימה להרבה עסקים קטנים שיכלו לקבוע בעצמם כמויות ייצור, שכר ומחירים. אולם למנהיגים הטורקמנים הקומוניסטים לקח הרבה זמן כדי להסתגל לרפורמות ולמרות שרובם ככולם היו נאמנים למוסקבה, הם לא אימצו את הרפורמות הכלכליות החדשות.
המאה ה-20 והמאה ה-21 (שלטון עצמאי)
במהלך שנות ה 1980 הרבה רפובליקות סובייטיות ניסו לזכות בעצמאות ממוסקבה. אולם רק בעקבות נפילת חומת ברלין והתמוטטות ברית המועצות, הרפובליקות שהרכיבו אותה החלו להכריז על עצמאות.
ב 27 באוקטובר 1991 טורקמניסטן הכריזה על עצמאותה מברית המועצות.
קרב מונסטיר (1912)
קרב מוֹנָסְטִיר היה קרב שהתחולל במהלך מלחמת הבלקן הראשונה בין צבא האימפריה העות'מאנית לבין כוחות צבא ממלכת סרביה בין ה-16 בנובמבר ל-19 בנובמבר 1912, והסתיים בניצחון סרבי וכיבוש העיר מונסטיר.
הקרב והשלכותיו
באוקטובר 1912 הוכה הצבא העות'מאני ליד קומאנובו. כוחות ארמיית הווארדאר העות'מאנית נסוגו וייצבו קו הגנה ליד העיר מונסטיר. כוחות הארמייה הראשונה הסרבית בפיקודו של פטר בויוביץ' נעו לכיוון העיר, וב-16 בנובמבר נתקלו באש ארטילרית עות'מאנית. הסרבים תגברו את כוחות הארטילריה שלהם, ופתחו בהרעשה נרחבת על הכוחות העות'מאניים. הארטילריה העות'מאנית שותקה, וכוחות ארמיית הווארדאר החלו בנסיגה מהאזור. ב-19 בנובמבר נכנסו הכוחות הסרביים למונסטיר, כבשו אותה, וממנה המשיכו לאוחריד. הכוחות העות'מאניים נסוגו לעיר רסן, והקרב הגיע לסיומו.
העות'מאנים איבדו 3,000 חיילים בקרב, ובכללם חלק מקציני הפיקוד הבכיר של ארמיית הווארדאר, כגון, פתהי פאשה שנפצע קשה בקרב ומת מאוחר יותר בעיר רסן. 5,600 חיילים עות'מאניים נפלו בשבי, ועוד כ-5,000 חיילים ערקו משורות הצבא.
הסרבים איבדו 539 חיילים ועוד 2,121 נפצעו. לאחר הקרב שלטו למעשה הסרבים באזור מקדוניה הווארדארית. בויוביץ' הורה לכוחות להמשיך לעבר סלוניקי, אך מפקד הצבא הסרבי ראדומיר פוטניק הורה לו להימנע מכך בשל החשש לעימות עם הכוחות הבולגריים והיווניים.
השלכות הקרב על יהודי ביטולה
במהלך מלחמת הבלקן הראשונה הפכה ביטולה לאזור קרבות. בתחילה הביסו העות'מאנים את צבא ממלכת יוון, אך בהמשך הצטרפו כוחות סרביים למערכה. במהלך כיבוש העיר נבזזו חנויות ומבני ציבור של הקהילה. כן נגרמו נזקים למבני מגורים, חנויות ומבני ציבור. חלק מבני הקהילה עזבו את מונסטיר לערים באזור יוון כגון סרס.
אנג'לה יואיט
אנג'לה יואיט (באנגלית: Angela Hewitt; נולדה ב-26 ביולי 1958) היא פסנתרנית קלאסית קנדית.
ביוגרפיה
יואיט היא בת למשפחה מוזיקלית. אביה, גודפרי, היה נגן העוגב של קתדרלת אוטווה. היא החלה ללמוד נגינה על פסנתר בגיל 3 והופיעה בציבור לראשונה כשהייתה בת 4. בגיל 5 זכתה במלגה ראשונה. נוסף על לימודי פסנתר, למדה יואיט לנגן בכינור, חלילית וכן למדה בלט. הרסיטל הראשון שלה נערך בקונסרבטוריון המלכותי למוזיקה כשהייתה בת תשע. שם למדה בשנים 1964–1973. אז נסעה ללמוד אצל הפסנתרן הצרפתי ז'אן-פול סוויליה (Jean-Paul Sevilla) באוניברסיטת אוטווה. היא זכתה במקום הראשון בתחרות ג'יאן בטיסטה ויוטי בשנת 1978 ובשנת 1985 זכתה בתחרות באך לפסנתר הבינלאומית בטורונטו.
יואיט הופיעה ברחבי העולם, הן לבדה והן יחד עם תזמורות ידועות והקליטה יצירות רבות. בשנת 1994 הוחתמה בחברת התקליטים Hyperion להקליט את כל יצירותיו של באך לכלי מקלדת - פרויקט שנמשך זמן רב והניב ארבעה-עשר תקליטורים. יואיט גם הקליטה יצירות של מלחינים אחרים, בהם פרנסואה קופרן, עמנואל שברייה, מוריס ראוול, אוליבייה מסייאן ופרדריק שופן.
יואיט היא המייסדת והמנהלת האומנותית של פסטיבל המוזיקה טרסימנו, אשר נערך מדי שנה, מאז שנת 2005, במג'יונה שבאיטליה.
מאז שנת 1985 היא מתגוררת בלונדון, אך יש לה גם בתים בקנדה ובאומבריה שבאיטליה. בשנת 2000 צורפה למסדר קנדה, וב-17 ביוני 2006 צורפה למסדר האימפריה הבריטית.
פלוסיום
פלוסיום (ביוונית: Πηλούσιον) הייתה עיר בקצה המזרחי של הדלתא של הנילוס, כ-30 קילומטר מדרום מזרח לעיר המודרנית פורט סעיד. במהלך ההיסטוריה ניתנו לעיר שמות שונים. בעת מצרים העתיקה נודעה העיר בשם סינה או פר-אמון (מקדש-אמון), בעברית ידועה העיר בשם סין, בערבית ידוע האתר בשם תל אל-פראמא (בערבית: الفرما). האגיפטולוג האנגלי אלן גרדינר, העלה השערה בשנות ה-20 של המאה ה-20 שבפלוסיום שכנה עיר הבירה פר-רעמסס שבנה רעמסס השני, אך בשנות ה-60 של המאה ה-20 נתגלתה ונחפרה פר-רעמסס במיקום אחר, כ-100 ק"מ צפונית-מזרחית לקהיר ו-80 ק"מ מערבית לאיסמעיליה.
היסטוריה
פלוסיום הייתה העיר הגדולה במזרח מצרים התחתונה, ועם בנייתה שימשה כנמל על גדות הזרוע הפלוסית, הזרוע המזרחית של דלתת הנילוס. שמה הקדום נגזר מהמילה המצרית לבוץ. החל מהמאה הראשונה נסתם הנמל בסחף של חול מהדלתה וקו החוף התרחק מהעיר ובמאה השלישית כבר הייתה העיר מרוחקת כ-4 מייל מהים התיכון. מיקומה האסטרטגי של פלוסיום הציב אותה כמבצר גבול השומר על הכניסה למצרים ממזרח, מכוון הסהר הפורה, והעיר הייתה לזירת קרבות מול אויבים שניסו לפלוש למצרים בדרך היבשה. בעת העתיקה התבססה כלכלת העיר וסביבתה על הפשתן שהיה מוצר מבוקש וסיביו, זרעיו וחלקים אחרים שימשו לייצור בד, צבע, נייר, רשתות דייג וסבון. הסופר, חוקר הטבע ואיש הצבא והצי הרומי פליניוס הזקן כותב על פשתן פלוסיום בספרו תולדות הטבע (בלטינית: Historia Naturalis) ואף נתן לו את השם הלטיני linum Pelusiacum. במשנה נאמר שהכהן הגדול היה לובש ביום הכיפורים בגדי פשתן יקרים ומשובחים מפילוסין.
בשנת 525 לפנה"ס נכבשה פלוסיום על ידי הצבא הפרסי בראשותו של המלך כנבוזי השני לאחר קרב מכריע הידוע בשם קרב פלוסיום בו הוכה הצבא המצרי וחיל המצב של פלוסיום שוק על ירך, המבצר נכנע והדרך למצרים נפתחה. על פי הרודוטוס, התנהג כנבוזי באכזריות רבה בהיותו במצרים. הוא הוציא להורג את פרעה פסמתיך השלישי, בנו של יעחמס השני (ביוונית - אמסיס) יחד עם אצילים נוספים, התעלל בשבויים, והרג נשים וילדים. בזז את המקדשים וחילל את קדשי המצרים.
בשנת 333 לפנה"ס פתחה פלוסיום את שערייה בפני אלכסנדר הגדול.
במהלך המלחמה הקואלה-סורית השישית שימשה פלוסיום זירת קרבות עזים בין הצבא הסלאוקי לבית תלמי. במהלך הראשון של המלחמה נפגשו הצבאות ליד פלוסיום, בשנת 169 לפנה"ס והקרב הסתיים בתבוסה מוחצת לצבא המצרי. המצודה נכנעה לפני הצבא הסורי ובעקבות כניעתה נפתחה הדלת ללב הממלכה התלמית. בתקופה הרומית הייתה העיר חלק מפרובינקית ערביה, שירשה את הממלכה הנבטית.
בחודש דצמבר 639 יצא עמר אבן אל-עאץ המצביא המוסלמי מאל עריש, דרך מדבר סיני לכבוש את מצרים עם גדוד של 4,000 חיילים ערבים, וככל הנראה כוח כוח נוסף של חיילים ביזנטים ופרסים שהתאסלמו. בתחילת 640 הופיעו המוסלמים מול חומות פלוסיום. לאחר מצור של כחודשים וחצי נכבשה העיר בהסתערות על החומות, חומות העיר, כנסיות, הנמל והספינות שעגנו בו נשרפו. שורות הצבא המוסלמי שהדלדלו במהלך המצור התמלאו על ידי בדואים תושבי חצי האי סיני שהשמועה על כיבוש פלוסיום והתקווה לבזוז את אוצרות מצרים העבירו את נאמנותם לצד המוסלמי.
בשנת 1117 נכבשה פלוסיום על ידי הצלבנים בראשות בלדווין הראשון, מלך ירושלים שהחריב את העיר. מאז לא שוקמו ביצוריה והאתר שקע בתהום הנשיה ונעלם לחלוטין מדפי ההיסטוריה.
ארכאולוגיה
את החפירות הראשונות באתר ערך בו האגיפטולוג הצרפתי ז'אן קלאדט בשנת 1910.
באתר, הנמצא בשטח מחוז איסמעיליה, נערכו חפירות חלקיות שחשפו שרידים מהעיר הרומאית-ביזנטית בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20.
בית הכנסת החדש
בתי כנסת רבים ברחבי העולם זכו לכינוי "בית הכנסת החדש". {{פירושונים|
המסע לעמק החלומות 7: אבן האש הקרה
המסע לעמק החלומות 7: אבן האש הקרה (באנגלית: The Land Before Time VII: The Stone of Cold Fire) הוא סרט דרמת הרפתקאות מוזיקלית מונפשת אמריקאית שיצא ישירות לווידאו בשנת 2000 והסרט השביעי בסדרת "המסע לעמק החלומות", שהופק וביים צ'ארלס גרוסוונור. מככבים בו את קולותיהם של תומאס דקר, אנדי מקאפי, אריה קרזון, ג'ף בנט ורוב פולסן, ומציגים את צ'ארלס קימברו, פטי דויטש, ג'ים קאמינגס והשחקן הבריטי מייקל יורק. זהו הפרק הראשון שאין בו את הקריינות של ג'ון אינגל.
עלילה
לילה אחד מאוחר, ליטלפוט רואה מטאור מוזר בצבע כחול נופל מהשמיים ומתרסק אל פסגת טריהורן, הר געש פעיל ברכס ההרים. כשליטלפוט מתארת את זה למחרת בבוקר, המבוגרים בעמק הגדול לא מתייחסים לזה כעניין רציני אם הם בכלל מאמינים בזה, למעט שני עולים חדשים, "פני הקשת בענן" המסתוריים, שהם דינוזאורים עם מקור בצבעי הקשת. פני הקשת מספרים להם על אפשרויות של פלאים מעבר למה שהם מכירים, ומציעים שהסלע עשוי להיות אבן של אש קרה, המסוגלת להחזיק בתכונות קסומות. אביה של סרה, לעומת זאת, עוצר את הפרצופים ואוסר עליהם או על מישהו אחר "למלא את ראשיהם של הילדים בשטויות". ליטלפוט מנסה לומר לאביה של סרה שהוא יודע היכן נמצא הסלע המעופף וכיצד הוא יכול למצוא אותו. אבל אביה של סרה מזהיר את ליטלפוט מפני המעבר המסתורי וכיצד זה אסור. סבא של ליטלפוט מסכים ואומר לליטלפוט שעד שהמטיילים הרחוקים יעזבו את העמק הגדול, מוטב שהם לא יעשו עוד מהומה על הסלע המעופף.
פטראנו, הדוד המנודה האבוד מזמן של פיטרי, ידידו של ליטלפוט, שומע את כל השיחה וקומם את הקשר למצוא את הסלע כדי להשתמש בכוחותיו כדי להשתלט על העמק. פטראנו שואל את פיטרי, שמעריץ אותו, את מיקומו של הסלע ולומד את מיקומו. חברתה של ליטלפוט, דאקי, שומעת את התוכנית של פטראנו, אבל לפני שהיא יכולה להזהיר את האחרים, פטראנו ומקורביו, רינקוס, רמפוריניקוס, וסיירה, צירדקטילוס, לוכדים אותה ויוצאים למצוא את האבן. לאחר שגילו את חטיפתו של דאקי, המבוגרים מספרים לצעירים כיצד פטראנו הוביל חלק מהעדר שלהם במהלך החיפוש אחר העמק, אך בטעות הביא את חסידיו לחבורת דיינוניכוס. פטראנו הצליח לעוף משם, אך האירוע הותיר אותו מצולק רגשית, והוא גורש מהעדר כעונש על שהוביל את חסידיו לסכנה. מכיוון שהמבוגרים מאטים להגיע להחלטה, ליטלפוט, פיטרי, סרה וספייק ממריאים בעצמם בחיפוש אחר דאקי.
בינתיים, דאקי בורחת מהפליירים ונופלת לתוך מערה בזמן שהיא בורחת. לאחר שהילדים מוצאים אותה, דאקי מנחמת את פיטרי, המום על מעשיו של דודו, בכך שהיא יכולה לדעת שפטראנו הוא הפחות מרושע מבין שלושת הפליירים, ושעדיין יש לו פוטנציאל לעשות טוב. רינקוס וסיירה פתאום לוכדים מחדש את דאקי ורודפים אחרי הילדים בניגוד לפקודותיו של פטראנו, אך הילדים מצליחים להערים על שני הפליירים המרושעים. כשהפליירים עפים משם, פיטרי אומר להם לא ללכת ומגיעה סופת רעמים. הם רואים קצת תאורה ושומעים רעמים. מאוחר יותר כשסופת הרעמים מגיעה ויש רוח, רעמים וברקים, הדינוזאורים הבוגרים נפגשים וסבא ארוך-צוואר אומר לאמא של פיטרי למצוא מעופף אחר שיעזור לה ולמהר. לאחר מכן, מאוחר יותר במהלך סופת הרעם כאשר יורד גשם, סיירה מציגה רגשות מרדניים כלפי פטראנו, אך רינקוס משכנע אותו לעצור לבגוד בפטראנו עד שימצאו את האבן. פטראנו שר שיר על כמה הוא יצור חשוב מאוד.
הילדים רודפים אחרי המעופפים, בתקווה להגיע לאבן לפניהם. הם מגיעים לתוך המערה והם ישנים במערה וסופת הרעמים נמשכה עד הבוקר. הילדים מתעוררים בבוקר כשסופת הרעמים נגמרת. בסיוע פני הקשת, שמופיעים לפתע ומציעים את הידע שלהם על הרי געש, הם מצליחים להגיע לפסגת טריהורן לפני המעופפים. עם זאת, שתי הקבוצות מגלות שהאבן היא רק מטאוריט רגיל. בקינה על ההבנה הזו, פטראנו מסביר שהוא התכוון ליצור גן עדן בכוחה של האבן, מבלי להבין שגן העדן הזה כבר קיים בדמות העמק הגדול. רינקוס וסיירה לא מוכנים להאמין שהאבן אינה קסומה, בוגדים בפטראנו. עם זאת, כשהם מנסים לגרום לאבן לתת להם כוח, הר הגעש מתחיל להתפרץ עם לבה, ברקים ורעמים, ופטראנו רואה את דאקי נאחזת בצוק וכאשר ברק מכה בקרבת מקום ודאקי נופלת, פטראנו מציל את דאקי ממוות בטוח.
אמו של פיטרי מגיעה עם קווצאלקואטלוס (שהוא מעופף ענק) כדי לפנות את הילדים, משאירה את רינקוס וסיירה להיתפס בפיצוץ המטאוריט (אותו הם ניסו לנגח) והם נוחתים בחזרה באתר שבו חנו קודם לכן (שרוף למדי, שר, וחבול). לפטראנו מודים על שהציל את חייו של דאקי. בחזרה לעמק הגדול, המבוגרים מקיימים פגישה ומחליטים על גורלו של פטראנו. להצלת הילדים (בדברי סבא של ליטלפוט), גלותו של פטראנו מהעמק תצומצם עד שיחלפו חמישה זמנים קרים (חמישה חורפים/שנים). פיטרי חותך פנימה ומנסה להתחנן נגד העונש, מתחנן למבוגרים לתת לפטראנו לחיות בעמק לנצח. עם זאת, אמו של פיטרי אומרת לפיטרי שלמרות שפטראנו אולי מצטער, זה לא משנה את מה שהוא עשה (מחק את מעשיו) ועדיין יש להטיל עליו אחריות. פטראנו, מסכים עם הגירוש, אומר לפיטרי שכולם (כולל הוא עצמו) צריכים לקחת אחריות על מעשיהם ומבטיח לפיטרי שהוא צריך להיות בסדר. כשהוא מקבל את התוצאה, פיטרי נפרד מפטראנו בבכי, מהאחרון אומר שהוא יתגעגע לפיטרי לפני שאביו של סרה יכריח את פטראנו להתרחק (מתחנן שימשיך הלאה). זה גורם לו להעיר לאחרון שיש דברים שהוא לא יפספס כלל.
באותו לילה, ליטלפוט מוצא את פני הקשת ושואל אותם אם המטאוריט באמת היה אבן של אש קרה. הם מודים שאמנם זה לא היה, אבל המאמץ שלו לחפש אותו היה מה שבאמת חשוב, וחוזרים על כך שיש הרבה אלמונים להתגלות "מעבר למעבר המסתורי". אז דעתו של ליטלפוט מוסחת לרגע, וכאשר הוא מסתובב, הוא מגלה שפני הקשת נעלמו בעמוד של אור, נרמז להיות קרן גרירה, מה שמצביע על כך שפני הקשת הם חייזרים. כשחבריו מוצאים אותו, ליטלפוט מלא השראה משקף שיש הרבה אלמונים וכי אלמונים כאלה הופכים את החיים לנפלאים.
הפקה
הפקת הסרט הסתיימה עד יוני 2000. זהו הסרט הראשון בסדרה שמשתמש בדיו ובצבע דיגיטליים במקום באנימציית מסורתית שהייתה בשימוש ב-6 הסרטים הראשונים.
שירים
שירי הסרט נכתבו על ידי מישל בראורמן ואמנדה מקברום.
כמו כן שיר הנושא של הסרט המקורי המסע לעמק החלומות "If We Hold on Together" נשמע בסרט.
יואל סטריק
ביוגרפיה
סטריק נולד וגדל בדימונה. בשנת 1985 התגייס לצה"ל והחל את שירותו הצבאי בקורס טיס, אך נשר ממנו. הוא התנדב לצנחנים ושובץ בגדוד 202. עבר מסלול הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר, ושימש במשך מספר חודשים כמפקד כיתה. לאחר קורס קציני חי"ר שב לגדוד 202 ומונה למפקד מחלקה. בשנת 1988 עבר לחטיבת גבעתי ומונה למפקד פלגת הכשרות בפלחה"ן גבעתי. לאחר מכן שימש כמפקד פלוגת מסלול בגדוד שקד. בהמשך מונה למפקד פלוגת החוד בגדוד שקד. לאחר מכן שימש כמפקד פלנ"ט גבעתי. בשנת 1993 יצא לחופשה ללימודי תואר ראשון בלימודי המזרח התיכון באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1995 מונה לסגן מפקד גדוד שקד. בשנת 1996 הועלה לדרגת סא"ל ומונה לראש ענף נ"ט במל"י, ושימש בתפקיד עד שנת 1997. בהמשך שימש מפקד גדוד שקד בין השנים 1997–1999. לאחר מכן מונה למפקד גדוד גפן בין השנים 1999–2001.
בשנת 2001 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבה 5, ושימש בתפקיד עד שנת 2002. ב-18 במרץ 2002 מונה למפקד החטיבה הצפונית ברצועת עזה, והוביל את החטיבה בלחימה כנגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה ברצועת עזה, בשנת 2004 סיים את תפקידו. לאחר מכן יצא ללימודי אסטרטגיה בבית הספר למלחמה של צבא ארצות הברית בקרלייל שבפנסילבניה. ב-20 בספטמבר 2005 מונה למפקד חטיבת גבעתי, והוביל את החטיבה בין היתר במבצע גשמי קיץ ובמלחמת לבנון השנייה, את תפקידו סיים ב-26 ביולי 2007.
ב-9 באוגוסט 2007 הועלה לדרגת תא"ל ומונה למפקד עוצבת אדום, וסיים את תפקידו ב-1 ביולי 2009. ב-9 באוגוסט 2009 מונה למפקד עוצבת הגליל, ושימש בתפקיד עד 6 בנובמבר 2011. ב-25 בדצמבר 2011 מונה לראש חטיבת המבצעים באמ"ץ, וכיהן בתפקיד עד שנת 2014. בספטמבר 2014 מונה למפקד קורס מפקדי פלוגות ומפקדי גדודים, ושירת בתפקיד עד מרץ 2015.
ב-23 במרץ 2015 הועלה לדרגת אלוף וב-31 במרץ נכנס לתפקידו כמפקד פיקוד העורף, ושירת בתפקיד עד 5 בפברואר 2017. ב-19 במרץ 2017 מונה למפקד פיקוד הצפון, והוביל את כוחות הפיקוד בין היתר במהלך מבצע מגן צפוני, את תפקידו מילא עד 3 באפריל 2019. ב-6 במאי 2019 מונה למפקד זרוע היבשה. באפריל 2021 ביקר במפקדת צבא ארצות הברית ונפגש עם גנרל ג'יימס מקונוויל. הביקור נועד להידוק שיתוף הפעולה של זרוע היבשה עם צבא ארצות הברית. בנוסף נפגש גם עם מפקד פיקוד כוחות צבא ארצות הברית גנרל מייקל גארט, האחראי לשיגור כוחות משימה מבצעיים לגזרות השונות. שימש בתפקיד מפקד זרוע היבשה עד 12 באוקטובר 2021. בסיום תפקידו עבר לשמש כעמית מחקר במכון היהודי לביטחון לאומי של אמריקה (JINSA) בהמתנה להחלטה לגבי המשך הקריירה הצבאית שלו.
חיים אישיים
סטריק מתגורר בכוכב יאיר, נשוי לשרית ואב לשלושה. בעל תואר ראשון בלימודי המזרח התיכון מאוניברסיטת תל אביב, ותואר שני באסטרטגיה מבית הספר למלחמה של צבא ארצות הברית בקרלייל שבפנסילבניה.
יוסי ורדי
יוסי ורדי (נולד ב-2 בספטמבר 1942) הוא איש עסקים, יזם טכנולוגיה עילית ומשקיע ישראלי.
גביע המדינה בכדורסל 1968/1969
גביע המדינה בכדורסל לעונת 1968/1969 היא התחרות העשירית מאז היווסדו של המפעל.
יוסי ורדי
ביוגרפיה
נולד בתל אביב, למד בתיכון עירוני א' והיה חניך בשבט צופי דיזנגוף. שרת בצה"ל כמדריך בבית הספר הטכני של חיל האוויר, שם הכיר את אשתו תלמה. הוא בוגר הטכניון ובשנת 1969 היה ממקימי חברת טכם - טכנולוגיה מתקדמת, מראשוני בתי התוכנה בישראל (היום בקבוצת נס). בשנת 1978 השלים את עבודת הדוקטורט שלו בטכניון בנושא "מודל לקבלת החלטות למיקום תחנות כוח במשק החשמל".
גביע המדינה בכדורסל 1968/1969
הפועל תל אביב זכתה בתואר בפעם השנייה בתולדותיה, לאחר ניצחון בגמר על יריבתה העירונית מכבי תל אביב.
יוסי ורדי
קריירה בשירות הממשלתי
בשנת 1970, בהיותו בן 27 מונה למנכ"ל משרד הפיתוח, היה אחראי על משאבי הטבע במדינת ישראל. בתוקף תפקידו היה אחראי לחברות הממשלתיות: כימיקלים לישראל, מחצבי ישראל, מכרות נחושת תמנע, פוספטים בנגב חיפה כימיקלים ודשנים וחומרים כימיים. בנוסף היה המשרד אחראי למשק החשמל בישראל.
גביע המדינה בכדורסל 1968/1969
הטורניר נערך לאחר שנתיים הפסקה. החל מעונה זו נערך גביע המדינה תחת איגוד הכדורסל.
יוסי ורדי
קריירה בשירות הממשלתי
ב-1974 מונה למנהל רשות ההשקעות בצפון אמריקה, ולאחר שובו לישראל היה מנכ"לו הראשון של משרד האנרגיה, וכן כיהן כיושב ראש חברת הנפט הלאומית. בנובמבר 1978, התפטר מתפקידו, לאחר שלא הצליח לממש את תוכניתו לאחד את כל החברות והגופים הממשלתיים שעסקו בחיפושי נפט לחברה לאומית אחת הפועלת על בסיס עסקי.
גביע המדינה בכדורסל 1968/1969
הגמר
הפועל תל אביב זכתה בגביע השני בתולדותיה.
יוסי ורדי
קריירה בשירות הממשלתי
ב-1993 מונה על ידי ראש הממשלה יצחק רבין ליועץ לשיתוף פעולה כלכלי עם מדינות ערב, ביניהם ירדן, מצרים וסוריה, ועסק בבניית תוכניות לפרויקטים משותפים לטווח ארוך ושת"פ בתחום התשתיות. גם בהמשך, בתקופת ממשלת נתניהו צורף כיועץ כלכלי לשיחות וואי פלנטיישן עם הרשות הפלסטינית.
קריירה עסקית
לאחר עזיבתו את השירות הממשלתי היה ממקימי חברת גרנית הכרמל, חברת אלון, חברת תעשיות לייזר, ואחרות. כיהן כחבר מועצת המנהלים בחברות מהגדולות במשק, בהן סאיטקס, מעריב, עלית, בזק ואחרות. כיהן כיושב ראש וחבר בוועדות ציבוריות רבות ובכללן הוועדה לרפורמה במשק החשמל. שימש כיושב ראש קרן ירושלים. חבר הוועדה המיעצת של בנק ישראל ואחרות. יעץ לבנק העולמי ולתוכנית הפיתוח של האומות המאוחדות. שימש כיועץ למנכלי חברות בינלאומיות ובכללן לנשיא אמריקה און ליין (AOL) ואמזון, חבר בפורום הכלכלי העולמי (הפורום של דבוס).
ורדי הוא דוקטור לחקר ביצועים. סייע לבנו אריק בהקמת חברת מיראביליס שפיתחה את תוכנת ICQ, התוכנה הראשונה בעולם לשליחת מסרים מיידיים באמצעות האינטרנט. תוך 19 חודשים מיום השקת השירות החברה נמכרה ל-AOL האמריקאית בסכום של 407 מיליון דולר. מאז, הפך ורדי לאחד המשקיעים הבולטים בתחום האינטרנט בישראל. עד כה השקיע ביותר מ-50 חברות הזנק. רבות מהן הונפקו או נרכשו ובכללן חברת Answers.com וחברת Tucows שהונפקו, חברת גיטקו (נרכשה על ידי מיקרוסופט תמורת 120 מיליון דולר), חברת סטרנט (נרכשה על ידי IAC תמורת 20 מיליון דולר), חברת פוקסי טיונס (נרכשה על ידי יאהו תמורת 30 מיליון דולר), חברת טיבלה (נרכשה על ידי סיסקו), חברת איירלינק (נרכשה על ידי Sierra Wireless תמורת 38 מיליון דולר), ואחרות.
ורדי פעיל בפורומים בינלאומיים שונים ומשמש כיושב ראש משותף של מספר כנסים ישראליים ובינלאומיים בתחום האינטרנט.
פרסים והוקרה
בשנת 1979 ורדי קיבל את פרס קנדי לי לעבודת הדוקטורט המצטיינת. ורדי קיבל את פרס ראש הממשלה למפעל חיים בתחום ההיי-טק, את פרס התעשייה בקטגוריית האלקטרוניקה (2007), את פרס רומנסיאנו מאוניברסיטת תל אביב, ואחרים. בשנת 2009 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מהטכניון. באפריל 2014 בחר בו המגזין Wired לאחת מעשר הדמויות המשפיעות על תעשיית הדיגיטל באירופה. בנובמבר 2014 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב. בשנת 2019 הוענק לו תואר יקיר העיר תל אביב-יפו. בשנת התש"ף (2020) הוענק לו הפרס ע"ש נשיא המדינה חיים הרצוג לתרומה ייחודית למדינת ישראל, מטעם האוניברסיטה העברית, "בהוקרה על תרומתו הרבה בתחום אחדות העם והדו-קיום".
הקרב על הרובע היהודי בירושלים
הרובע היהודי בעיר העתיקה בירושלים היה במהלך מלחמת העצמאות במשך שישה חודשים (מסוף נובמבר 1947 ועד סוף מאי 1948) תחת מצור, ובסופו של דבר נכבש בידי כוחות משולבים של ערבים בלתי־סדירים והלגיון הערבי העבר ירדני, לוחמיו נפלו בשבי, והתושבים האזרחים גורשו למערבה של העיר שנותר בידי ישראל.
רקע
על פי אומדנים שונים חיו בתחילת מלחמת העצמאות ברובע היהודי של ירושלים בין 2,200 ל-2,500 יהודים (כעשירית מתושבי העיר העתיקה), רובם חסרי יכולת כלכלית וקשישים. בין הרובע היהודי לירושלים העברית לא היה רצף התיישבות. מצפון לרובע היהודי היה הרובע המוסלמי, במזרחו הר הבית, מדרום לרובע חומת העיר העתיקה וממערב לו הרובע הארמני. אמצעי הקשר היחיד בין הרובע היהודי לבין ירושלים המערבית, היה קו אוטובוס מספר 2 של חברת "המקשר". הקו יצא ממרכז העיר, המשיך לעיר העתיקה דרך שער יפו ונסע בשולי הרובע הארמני עד הרחבה שבלב הרובע היהודי. בזמן החלטת החלוקה היו ברובע 16 רובים ו-25 אקדחים בלבד. ישראל עמיר, מפקד "ההגנה" בירושלים, החליט לנצל את אוטובוס מספר 2 בטרם יחסמו הערבים את נתיבו, כדי להעביר את כל כוח האדם והנשק שהיה יכול להזרים לרובע. עד אמצע דצמבר הצליחה ההגנה להגניב כ-120 איש לתוך הרובע, מוסווים כסטודנטים או כבחורי ישיבה. חברי ההגנה הקימו עמדות בעיקר בבתי הכנסת בשל גודלם ומיקומם האסטרטגי. מדי לילה הלכו והתגברו חילופי האש בין אנשי ההגנה והכוחות הערביים שהקיפו אותם. אנשי הרובע ספגו הרוגים ופצועים.
ערב ה-1 בינואר 1948 חסמו הערבים באופן סופי את נתיבו של אוטובוס מספר 2 בעזרת מחסום שהקימו בשער יפו. הבריטים סירבו לבקשת הסוכנות היהודית לפתוח את הנתיב בכוח, אבל הסכימו כתחליף ללוות שיירת אספקה שתעבור בשער ציון פעמיים בשבוע לרובע בתנאים הבאים: שהבריטים יוכלו לחפש בה נשק ותחמושת, ושאיש לא יורשה להיכנס לרובע, למעט תושבי הרובע ובעלי תפקידים חיוניים, אך כל איש שירצה לעזוב יוכל לעשות כן. במהלך דצמבר חזרו רוב אנשי ההגנה לירושלים החדשה וב-20 בינואר נותרו ברובע היהודי רק שלושים ושלושה מאנשי ההגנה שהגיעו מחוץ לרובע (מהם שמונה נשים) ו-29 איש מהאצ"ל והלח"י. מפקד האצ"ל ברובע, איסר נתנזון, הוברח לרובע בינואר 1948. נתנזון סיפר שכאשר קיבל את הפקודה ללכת לרובע ושאל את מפקדו "מה נעשה שם?" נענה "אתם תהיו קורבן. וכי יש טעם אחר להיות שם?".
במהלך השבועות הבאים ניצלו כ-500 יהודים את הצעת הבריטים לעזוב את הרובע. בחודש פברואר מינה דוד שאלתיאל – שהחליף את ישראל עמיר כמפקד ההגנה בירושלים – את אברהם הלפרין כמפקד הרובע. הלפרין, שהכיר את הרובע היטב מתקופת מלחמת העולם השנייה בה שימש כמפקד הרובע, הצליח לעצור את הנטישה, בין השאר בעזרת תשלומים לבחורי הישיבה כדי שיישבו וילמדו, והטלת עוצר על הרובע בזמן הגעת השיירה הבריטית. מפקד ההגנה בירושלים דוד שאלתיאל לא האמין כי ניתן להגן על הרובע ודרש מדוד בן-גוריון שוב ושוב לפנותו, אך בן-גוריון דרש בתוקף לשמור על כל שעל של עמדה יהודית ולא לסגת.
בתקופה שבין החלטת החלוקה לעזיבת הבריטים ב-13 במאי 1948 נהרגו ברובע כתוצאה מתקיפות הערבים ומהפעילות הצבאית הבריטית אחד־עשר מתושבי ומגיני הרובע.
מסיום המנדט ועד נפילת הרובע
עם צאת הבריטים ב-13 במאי 1948, היו ברובע היהודי כ-1,700 נפש שעליהם הגנו כ-150 לוחמים מתוכם היו 42 חברי אצ"ל ולח"י. סך כל הנשק שעמד לרשותם כלל 45 אקדחים, 47 תת-מקלעים, 17 רובים, 2 מקלעים ומרגמה. למרות מיעוט הכוחות והנשק הופעלה תוכנית "שפיפון" המצומצמת במהלכה השתלטו כוחות מהרובע על עמדות מפתח שפינו הבריטים. בין העמדות שנתפסו הייתה "עמדת הצלב" על גג כנסייה ברובע הארמני, שחלשה על הרובע היהודי ואזור שער ציון. הארמנים פנו לגורמים המדיניים בירושלים ודרשו לפנות את העמדה תוך התחייבות לשמור על נייטרליות ולא לאפשר לערבים לתפוס את העמדה. בהוראת דוד שאלתיאל מפקד המחוז פונתה עמדת הצלב והערבים תפסו אותה מיד והחלו לצלוף על הרובע. פינוי עמדת הצלב העמיד את העמדה בשער ציון במצב נחות ואף היא פונתה.
ב-16 במאי החלה מתקפה של הערבים הבלתי סדירים על הרובע ועד ליום שני 17 במאי הצליחו לכבוש כשליש משטחו. נציגים של תושבי הרובע דרשו ממפקד ההגנה להיכנע, ומפקד ההגנה אישר להם לברר את תנאי הכניעה (על פי טענה אחרת ניהל את המשא ומתן על הכניעה ההיסטוריון יהושע פראוור). המפקדים הערביים הודיעו כי ירשו לאזרחים לעבור לירושלים החדשה וכי הלוחמים יילקחו בשבי. אלא שעקב הטבח שנערך בכפר עציון דרש הצד היהודי להיכנע ללגיון הערבי בלבד.
בניסיון אחרון לפרוץ את המצור על הרובע ערכו כוחות ההגנה של ירושלים התקפה על שער יפו, ונשלחו כוחות הסחה להר ציון ולשער החדש. ההתקפה על שער יפו נכשלה, אך הכוח הערבי שהגן על השער עמד בפני התמוטטות ונשלחו שליחים דחופים למלך עבדאללה בניסיון לשכנעו שישלח את הלגיון הערבי לירושלים ולא, תיפול זו בידי היהודים. המלך עבדאללה נעתר להפצרות ובבוקר יום שלישי, 18 במאי, הגיעו ראשוני הכוחות הירדניים לעיר העתיקה.
לעומת הכישלון בשער יפו, הצליח כוח ההסחה בפיקודו של אליהו סלע ("רעננה"), שנשלח להר ציון, לכבוש את ההר. בלילה שלמחרת פרצה מחלקת פלמ"ח מחטיבת הראל בפיקודו של דוד אלעזר את שער ציון, נכנסה לעיר העתיקה והגיעה לרובע היהודי (לפרטי הקרב בשער ציון, מבצע קדם וה"קונוס" ראה ערך הר ציון). אולם עוזי נרקיס, מפקד הכוח, העריך שלא יוכל להחזיק בשער ובדרך המחברת לרובע היהודי, ולכן הורה על נסיגה. השער נפל בידי אנשי הלגיון והרובע היהודי נותק שוב. עוזי נרקיס הסביר:
הלגיון החל להפגיז את הרובע היהודי ולאט לאט הודקה טבעת המצור. ראשון נפל בית הכנסת תפארת ישראל, והערבים פוצצו אותו כדי למנוע את כיבושו מחדש. בהדרגה הלך השטח שבשליטת המגינים והצטמצם, כאשר כוחות הלגיון מפוצצים את בתי היהודים תוך כדי התקדמות. חלק גדול מתושבי הרובע, התרכז בתנאים קשים בקומפלקס תת-קרקעי של ארבעת בתי הכנסת הספרדיים שהיה מוגן יחסית מאש הערבים. ביום חמישי, 27 במאי (ל"ג בעומר), הפך מצב הרובע לנואש, באותו יום הצליחו הערבים לכבוש את בית הכנסת החורבה, שהיווה 25% משטח הרובע, ופוצצו אותו. התחמושת כמעט ואזלה, ובאוויר עמדה צחנת המתים שלא ניתן היה לקבור. באותו יום נהרג נסים גיני בן ה-10, ששימש כתצפיתן וקשר בין העמדות של מגיני הרובע, ונורה על משמרתו, יום בלבד לפני כניעת הרובע.
ב-28 במאי נותרו מבין מאה וחמישים הלוחמים שהיו בתחילת הקרבות ו-84 אנשי התגבורת רק 43 גברים שאינם פצועים. מטה ההגנה אישר לרבני הרובע, הרב בן ציון מרדכי חזן והרב ישראל זאב מינצברג לצאת עם דגל לבן אל מפקד הלגיון עבדאללה אל תל כדי לסכם עמו על הפוגה לשם פינוי ההרוגים והפצועים. אל תל השיב שהוא דורש כניעה. בשל המצב הקשה החליטה מפקדת הרובע להיכנע, למרות התנגדות מפקדת ההגנה. עבדאללה א-תל כתב על כך: "נתברר כי היהודים הקנאים מגלים התנגדות רבה ומיטיבים להתגונן. אני מעיד כי יהודי העיר העתיקה נשאו את סבלות המלחמה בצורה שלא תתואר". תנאי הכניעה עליהם חתמו עבדאללה א-תל ומשה רוסנק היו: מסירת הנשק שבידי הלוחמים, כל הגברים הכשירים יילקחו בשבי, הפצועים יילקחו בשבי או ישוחררו בהתאם לפציעתם והשאר יישלחו לעיר החדשה באמצעות הצלב האדום.
לימים, סיפר הרב ישראל זאב מינצברג בריאיון לעיתון דבר על זכרונותיו מהכניעה:
דומיניק לה פייר ולארי קולינס מתארים את פינוי היהודים מהרובע במלחמת העצמאות:
בקרבות הרובע נהרגו 39 לוחמים ו-30 מתושביו האזרחיים של הרובע. 48 חללים נקברו בגלעד שליד כיכר בתי מחסה (34 על ידי כוחותינו ועוד 14 על ידי הירדניים), 13 נקברו במקומות אחרים תוך כדי קרבות ומקום קבורתם של 8 אינו ידוע. 129 נפצעו קשה ורק 20 מלוחמי הרובע נותרו בריאים, עבדאללה א-תל התבייש לקחת כל כך מעט לוחמים לשבי ולכן לקח עוד יותר מ-200 אזרחים מתושבי הרובע ובסה"כ 314 שבויים.
בתרבות
קורות הרובע היהודי בתקופת מלחמת העצמאות תוארו בספרות העברית ובספרות הילדים, ובספרות הזכרונות, וזכו למחקרים היסטוריים רבים. חללי הרובע, אזרחים ולוחמים, זכו להנצחה באתרים אחדים.
מתילן
מתילֵן (בלועזית: Methylene) היא קבוצה פונקציונלית יונית, בעלת מטען שלילי כפול, המורכבת מאטום פחמן ושני אטומים של מימן (CH2).
המתילן מהווה בסיס לתרכובות רבות, במיוחד בחומרים אורגניים. שני האלקטרונים החופשיים של המתילן יכולים ליצור שני קשרים יחידים, כמו במתאן ובמתילן כלוריד, או קשר אחד כפול, כמו בפורמלין ומתילן-ציקלופרופין.
חומרים נוספים המבוססים על מתילן כוללים את:
גרטה סקאקי
גרטה סקאקי (באנגלית: Greta Scacchi; נולדה ב-18 בפברואר 1960) היא שחקנית קולנוע איטלקייה-אוסטרלית.
ילדות ונעורים
נולדה בשם גרטה גראקו במילאנו שבאיטליה. אביה לוקה סקאקי גראקו היה צייר וסוחר אמנות, אמה נולדה באנגליה והייתה רקדנית וסוחרת עתיקות. הוריה התגרשו כשהייתה בת ארבע, והיא עברה עם אמה ושני אחיה להתגורר באנגליה. בשנת 1975, לאחר נישואיה מחדש של אמה, עברה המשפחה לפרת', מערב אוסטרליה, שם אביה החורג היה פרופסור אורח באוניברסיטת אוסטרליה המערבית. בעודה בפרת', סקאצ'י למדה בבית הספר התיכון והצטרפה לאגודה הדרמטית של האוניברסיטה, שם היא עשתה את הופעת הבכורה שלה בתיאטרון במחזה של המחזאי הבריטי אדוארד בונד "בוקר מוקדם".
קריירה בטלוויזיה ובקולנוע
בשנת 1977 חזרה סקאקי לאנגליה, ונרשמה לבית הספר למשחק "בריסטול אולד ויק". יחד אתה למדו השחקניות מירנדה ריצ'רדסון ואמנדה רדמן. תפקידה הראשון על המסך היה בסיום העונה הראשונה של סדרת הטלוויזיה "ברז'רק", ב-1981, כאשר גילמה דוגמנית שהייתה חברתו של פושע בינלאומי שהבלש ברז'רק רודף אחריו. הופעת הבכורה שלה בקולנוע הייתה ב-1982 בסרט גרמני " Das Zweite Gesicht". מאז הופיעה במגוון רחב של תפקידים בסרטים כגון "אבק לוהט" (1983), "מגדל השן" (1984), "קוקה קולה קיד" (1985), "תשוקות באפריקה" (1987), "בחזקת חף מפשע" (1990), "התנפצות" (1991), "השחקן" (1993) ו"חיי כפר" (1994). היא הופיעה בעירום במספר סרטים אך דחתה את התפקיד של קתרין טרמל בסרט "אינסטינקט בסיסי" שאותו גילמה שרון סטון.
סקאקי השתתפה במספר דרמות תקופתיות כולל "ג'פרסון בפריז" (1995), העיבוד של דאגלס מקגרת' לרומן מאת ג'יין אוסטן "אמה". ב-1998 שיחקה בסרט "הכינור האדום", דרמה היסטורית המתפרסת על פני 500 שנים. וב-2008 גילמה את דמותה של קסנדרה אוסטן, אחותה של ג'יין אוסטן, בסרט "החרטות של מיס אוסטן".
ב-1996 זכתה בפרס אמי על תפקידה כאשת הצאר אלכסנדרה פאודרובנה בסרט הטלוויזיה "רספוטין" (Rasputin: Dark Servant of Destiny). סקאקי הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב ולפרסים רבים אחרים.
ב-2001 שיחקה בסרט הצרפתי "פסטיבל בקאן", פרודיה על פסטיבל הקולנוע בקאן.
ב-2004 כיכבה בסרט "מעבר לים" דרמה ביוגרפית שביים קווין ספייסי על חייו של הזמר בובי דארין.
ב-2007 הייתה מועמדת שוב לפרס אמי בקטגוריה שחקנית המשנה על תפקידה בסדרת הטלוויזיה "דרך שבורה".
סקאקי שולטת באנגלית, צרפתית, גרמנית ואיטלקית, מה שהפך אותה לבחירה פופולרית עבור אנשי ליהוק אירופאים.
קריירה בתיאטרון
סקאקי הופיעה במגוון רחב של תפקידים בתיאטרון. היא הופיעה "בזמנים כמו אלה" (בריסטול אולד ויק) וב"סיידר עם רוזי" (תיאטרון הפניקס לאמנויות, לסטר) בזמן שהקריירה הקולנועית שלה תפסה תאוצה. לאחר שיצרה ארבעה סרטים ב-15 חודשים, ב-1985 הופיעה עם מארק ריילנס וקווין מקנלי ב-Airbase (אוקספורד Playhouse and Arts Theatre). בעיבוד למחזהו של צ'כוב "הדוד וניה" בתיאטרון וודוויל, לונדון, ב-1987. ב-1991 שיחקה את נורה במחזה "בית בובות" של איבסן בפסטיבל פרת'. שנה לאחר מכן, היא שיחקה בתפקיד הראשי במחזה "העלמה יוליה" של סטרינדברג בתיאטרון של סידני.
בשנת 2001, היא חזרה לסידני ושיחקה בתפקיד קייט במחזה "זמנים עתיקים" מאת הרולד פינטר. בשנת 2004 היא סיירה באיטליה עם הפקה איטלקית של אותו מחזה, אך הפעם גילמה את אן. בשנת 2005, היא הופיעה בתיאטרון המלכותי של באת', בהפקה של תיאה שארוק ל"חיים הפרטיים" מאת נואל קאוורד. היא חזרה לאוסטרליה בשנת 2008, והייתה מועמדת לפרס השחקנית הטובה ביותר של תיאטרון סידני על גילום המלכה אליזבת במחזה "מרי סטיוארט".
ב-2010, היא החליפה את קריסטין סקוט-תומאס לאחר שנפצעה, במחזה של סטיבן סונדהיים שעלה בתיאטרון שאטלה, בפריז.
במאי 2011, היא הופיעה לצד אניטה דובסון בהצגה "בט וג'ואן" בתיאטרון האמנויות של לונדון.
בספטמבר 2013 שיחקה במחזה "המלך ליר" מאת ויליאם שייקספירבתיאטרון "אולד ויק" בלונדון.
חיים אישיים
סקאקי היא אזרחית איטליה מאז שנולדה. היא ביקשה אזרחות בריטית לאחר שמלאו לה 18, אך נדחתה וסורבה שוב בערעור. היא גם אזרחית אוסטרליה מאז 1995.
בין השנים 1983 ו-1989 היה לסקאקי רומן עם הזמר הניו זילנדי טים פין. מ-1989 עד 1993 הייתה לה מערכת יחסים עם השחקן וינסנט ד'אונופריו, במרץ 1992 נולדה בתם המשותפת לילה ג'ורג', שב-2020 נישאה לשחקן שון פן. לסקאקי בן נוסף, מתיאו, שנולד ב-1998 מבן זוגה (ובן דודה) קרלו מנטגאצה.
באוקטובר 2013, על שירותיה לאמנויות הוענק לה תואר אביר במסדר הכבוד של הרפובליקה האיטלקית.
LD50
בטוקסיקולוגיה, מינון סמי-לתלי או LD50 (ראשי תיבות של "Lethal Dose ,50%" – "מינון קטלני, 50%") הוא המדד לקטלניותו של חומר או קרינה. המדד הומצא על ידי J.W. Trevan ב-1927. תחת המילון הרפואי "MeSH" מוגדר LD50 כ-"הכמות של רעלן, חומר טוקסי או עוצמת הקרינה המייננת הדרושים על מנת להרוג 50% מאוכלוסיית הנבדקים."
מדידה
הבחירה ב-50% מוות, חציון של המדגם, ולא בממוצע של המדגם איננה מקרית – היא נועדה לצמצם את ההשפעה של מדידות חריגות (מקרי קצה) על מדגם קטן וכך להפחית את מספר החיות הדרושות לעריכת הניסוי ברעלן. החלפה זו של החציון בממוצע נשענת על ההנחה שהשפעת הרעלן מתפלגת באופן דומה להתפלגות נורמלית ולכן הממוצע והחציון דומים. מדד זה מוצלח לגבי רעלנים רבים אך לא לגבי כאלה שהשפעתם בבירור אינה מתפלגת באופן נורמלי ולא לגבי כאלה שהשפעתם רגישה מאוד להבדלי מינון קטנים.
LD50 לרוב נמדד ביחידות של מסת החומר הניתן חלקי יחידות מסת גוף. לרוב המדידות יתבצעו בטווח של גרם חומר חלקי קילוגרם מסת גוף או מיליגרם חומר חלקי קילוגרם מסת גוף. במקרה של רעלנים חזקים במיוחד (בעיקר נוירוטוקסינים כגון בוטולינום טוקסין) רעילות תמדד במיקרוגרם או ננוגרם חלקי קילוגרם מסת גוף.
בנוסף, רעילות חומר מסוים תלויה גם בדרך מתן החומר. כך לדוגמה, חומר הניתן באופן אוראלי (דרך הפה) יכול לתת ערכי LD50 שונים בהרבה מאותו חומר הניתן דרך הספגה בעור. מסיבה זו, מצוינת דרך מתן החומר ליד ערך ה- LD50 של חומר מסוים הניתן לאורגניזם מסוים.
קרינה
כאשר מודדים LD50 במתן קרינה נהוג להשתמש במדדי LD50 /30 או LD50 /60, כאשר המספר הנוסף מתייחס לימים שעברו מאז מתן הקרינה הראשונית. כמות קרינה אשר נמדד לה ערך LD50 /60 מסוים, היא כמות קרינה הדרושה על מנת להרוג 50% מהאוכלוסייה במהלך ה-60 ימים שעברו מהחשיפה.
LCt50
מדד נוסף הנגזר מ-LD50 הוא LCt50 אשר מייצג את ריכוז החומר (C) והזמן (t) אשר בו 50% מהאוכלוסייה מנוטרלת (לא בהכרח מוות אלא גם שיתוק, הרדמה ו/או נכות). מדד ה-LCt50 לרוב משמש למדידת חומרים המשמשים ללוחמה כימית.
לוחמה ביולוגית
בלוחמה ביולוגית, LD50 הוא מדד למספר המיקרו-אורגנזמים הדרושים על מנת לחסל 50% מאוכלוסיית האויב.
קישורים חיצוניים
LD 50
I'm Gonna Be Alright
I'm Gonna Be Alright (בעברית: אני עומדת להיות בסדר) הוא שיר של זמרת הפופ האמריקאית ג'ניפר לופז. השיר יצא לאור ב-1 ביולי 2002, כסינגל השלישי מתוך אלבום הרמיקסים הראשון של הזמרת, J to tha L–O! The Remixes.