cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מרטן דה פוס
ביוגרפיה
בשנות ה -60 של המאה ה-16 סבלה פלנדריה ממהומות הדת ״סופת בלדן - הזעם האיקונוקלסטי״ שהגיע לשיאו בשנת 1566. במהלך תקופת זו, אמנות קתולית, אביזרי כנסייה וקישוטים בכנסיות נהרסו על ידי ההמונים הפרוטסטנטיים הקלוויניסטים. היה זה חלק מהרפורמציה הפרוטסטנטית. פרנס פלוריס, שהיה אז צייר ההיסטוריה הפלמית המוביל, מעולם לא התאושש מההלם כשראה את יצירות האמנות שלו נהרסות. פלוריס עצמו התדרדר בענייניו האישיים והמקצועיים כאחד. כאשר פלוריס כמעט והפסיק לצייר אחרי 1566, דור צעיר של אמנים ניצל את ההזדמנות להשתלט על תפקידו החשוב בציור ההיסטוריה בהולנד הבסבורגית. בין האמנים הללו הפך מרטין דה פוס לבולט ביותר.
דה פוס קיבל בשנת 1570 את המשימה לקשט את הקפלה הפלאטית של ויליאם, הדוכס מבראונשווייג-לינבורג בסל, גרמניה. המוניטין שלו גדל ובשנת 1572 מונה לדיקן הגילדה באנטוורפן. דה פוס התנצר בתחילה לאמונה הלותרנית, אך הוא המיר את אמונתו לאחר נפילת אנטוורפן ותבוסת המהפכה הפרוטסטנטית בהולנד הבסבורגית. הקריירה שלו המריאה כשזכה בעבודות חשובות מהאחוות והגילדות של אנטוורפן. דה פוס היה דיאקון של גילדת אנטוורפן של סנט לוק בשנים 1572-1573.
המוניטין שלו היה כזה שבשנת 1589 ביחד עם אמברוסיוס פרנקן מונה על ידי שופט השלום בגנט להעריך את ציור ״המשפט האחרון״ על ידי רפאל קוקסי. רפאל קוקסי היה מעורב בסכסוך עם שופט השלום בגנט, שהזמין את הציור, אך שקוקסי הרגיש שהוא מציע סכום שהיה נמוך מדי ליצירת המופת שלו. מרטן דה פוס ואמברוסיוס פרנקן נבחרו גם כמעצבים הראשיים של הקישוטים לאנטוורפן בשנת 1594 של מושל דרום הולנד שמונה באותה העת, הארכידוכס ארנסט מאוסטריה. מרטן דה פוס היה ממקימי גילדת הרומאים שהוקמה בשנת 1572 בקתדרלת גבירתנו באנטוורפן. הגילדה הכניסה אמנים, מצטיינים שנסעו לרומא והעריכו את התרבות ההומניסטית. החברות בגילדה הזאת, נתנה לאמנים הזדמנות טובה להתחבר עם לקוחות פוטנציאליים. כדי לענות על הביקוש הרב לעבודותיו, כולל מצד פטרונים זרים, פיתח דה פוס סדנה יעילה. והיו לו 11 תלמידים בין 1564 ל -1599.
יצירתו
מרטין דה פוס היה בעיקר צייר של סצנות דתיות. הוא היה גם צייר דיוקנאות מיומן. הוא הכין מספר איורים להדפסים עבור ספרים. החל בסגנון מאנסטריזם, והתפתח לסגנון בהיר ותיאורי, שתאם בצורה מושלמת את רעיונות הקונטרה רפורמציה.
אחיו פיטר דה פוס היה גם צייר ומספר עבודות שיוחסו בעבר למרטן דה פוס יוחסו לאחיו, או קבלו את הכינוי "פסאודו דה פוס".
ציורים
בעקבות מאורעות האיקונוקלסטיקה של ״סופת בלדן״, שהגיעה לשיאה בשנת 1566 והביאה להרס של חלק גדול מהאמנות בכנסיות בפלנדריה, הפך דה פוס לאחד האמנים שהוטל עליהם לשחזר את הכנסיות הפגועות עם יצירות חדשות. רבים מאלה, דוגמת הציור של ״סנט לוקס המצייר את הבתולה״ (1602), ציירו לקתדרלת גבירתנו באנטוורפן, כדי להחליף ציור באותו נושא שצייר קווינטן מטסי והושמד עשרים שנה לפני כן. ציור אחר ״הנישואין בקאנה״ (1597), שצויר עבור גילדת סוחרי היין, הוזמן על ידי ארגונים מובילים באנטוורפן. מרטן דה פוס לא הייתה אמן חדשני אלא אקלקטי שהשאיל באופן חופשי מאמנים איטלקים. עבודותיו היו מבוססות על אחד או יותר מהציירים האיטלקיים: ורונזה, טינטורטו ומיכלאנג'לו, כמו גם לציירים פלמיים כמו פיטר ארסן, והציירים הפלמיים שהושפעו מאמנות איטלקית שהיו בגילדת הרומאים, כמו למברט לומברד, פרנס פלוריס ומישאל קוקסי.
הסגנון שלו היה מזוהה מאוד והאיקונוגרפיה שלו ונושאיו היו ברוח קונטרה-רפורמציה מובהקת. בתקופה מאוחרת לוח הצבעים שלו נעשה רך וטונלי יותר.
הדפסים ורישומים
דה פוס היה אומן פורה מאוד והייתה לו תפוקה גדולה שהופצה באופן נרחב באמצעות חריטות שנעשו על ידי רפאל סאדלר, אחים וייריקס ואחרים.
דה פוס עיצב גם איורים להוצאת פלנטין באנטוורפן. אלה כללו עיצובים ל- Breviarium Romanum ו-Missale Romanum, הוא גם עיצב את האיורים ל"טריומפוס מרטירום", סדרה של 13 הדפסים המראים קדושים מ״הברית הישנה״. פרסומים אחרים עליהם עבד כללו סדרות על חמשת החושים, שבעת החטאים הקטלניים, המעלות הנוצריות, 12 חודשי השנה, ארבע העונות ושבעת פלאי העולם.
דה פוס סיפק 78 רישומים לציורי התנ"ך המאויר שהתפרסם בשנת 1585 על ידי ג'רארד דה ג'וד. הפצת התנ"ך המאויר הזה מאת דה ג'וד, כמו גם פרסומו באמסטרדם במהדורה מתוקנת, תרמו לפופולריות של איורי דה פוס ברחבי אירופה.
עיצובים שלו נחקקו על ידי חרטים מובילים באנטוורפן ופורסמו על ידי העיתונות המקומית. דה פוס יצר בערך 1600 הדפסים. רישומיו של דה פוס ידועים באופיים התוססים והחיוביים בדרך כלל, ונופים רומנטיים מופיעים לרוב ברקע.
מגדל החסידות
מגדל החסידות (בערבית בֻּרג' א-לקלק, برج اللقلق) הוא שמו של המגדל הניצב בפינה הצפון-מזרחית של חומת ירושלים. באזור זה החומה אינה נסמכת על מכשול טבעי אלא חוצה גיא רדוד, דבר המהווה נקודת-תורפה. לקראת המצור הצלבני על ירושלים, ואולי אף לפני כן, נחפר חפיר בצידה הצפוני של החומה על מנת לספק הגנה לנקודה זו. יסודות המגדל בנויים בחפיר זה. מקור שם המגדל לא ברור אך הוא נקרא כך למן התקופה הממלוכית, אז, ככל הנראה היה במקום.
מבנה פיזי
המגדל הנוכחי נבנה על ידי סולימאן המפואר במאה ה-16. גובה המגדל מעל החפיר הוא 12 מטרים, מבנהו ריבועי ואורך פאתו כ-4 מטרים. הפאה הצפונית מעוטרת בארבעה טורי מדליונים. בערך ב-2/3 הגובה נמצא חלון אטום בדמות רוזטה במרכז הפאה נמצא חרך ירי. ב-2/3 הגובה של הפאה המזרחית נמצא חלון אטום בעל קשת מחודדת ובמרכזו חרך ירי. מתוך החומות המגדל נמוך בהרבה והגישה אליו היא כמעט ממפלס הרחוב. בעוד מבחוץ המבנה מרשים ונקי, צידו הפנימי מוזנח.
אתרים באזור המגדל
המגדל ניצב בשכונה הצפון-מזרחית של הרובע המוסלמי, שולי שכונת באב אל חוטה הנקראת ברג' א-לקלק, על שם המגדל. באזור זה מתגוררת אוכלוסייה דלה של צוענים. באזור שטחים פתוחים רבים יחסית לעיר העתיקה. למרגלות המגדל נמצאת אנדרטה שהוקמה לאחר מלחמת ששת הימים על ידי תושבי האזור לזכר חיילי הלגיון הירדני שנפלו במלחמה. אנדרטה זו הוקמה עוד לפני כינון הסכם השלום בין ישראל לירדן, והייתה ייחודית בהיותה האנדרטה היחידה בעולם שהוקמה לזכר חיילי אויב. עד ראשית שנות התשעים התקיים למרגלות המגדל שוק צאן ססגוני מדי יום שישי.
כוח מדומה
כוח מדומה נקרא גם כוח דלאמבר או כוח אינרצי (באנגלית: Fictitious force) הוא כוח הפועל על כל הגופים, שתנועותיהם מתוארות במערכת ייחוס לא אינרציאלית, כלומר גופים שמיקומם ותנועותיהם נמדדים על ידי צופה אשר בעצמו נמצא בתאוצה. בניגוד לכוחות ממשיים, כגון כוח חשמלי, כוחות מדומים אינם נובעים מאינטראקציה פיזיקלית בין גופים, אלא מהתאוצה של הצופה בלבד.
לדוגמה, צופה היושב במכונית מאיצה לאורך שדרת עצים, יראה מהחלון את העצים נעים בתאוצה לאחור. על פי החוק השני של ניוטון, תאוצה של גוף יכולה להיגרם רק על ידי כוח שמופעל על הגוף. במקרה זה לא מופעל על העצים כל כוח ממשי המושך אותם אחורה, אך מכיוון שהצופה עצמו מאיץ, יש להוסיף למערכת כוח מדומה הפועל לאחור. הכוח הזה מסביר את התאוצה הנצפית של העצים. כמו כן, הכוח המדומה מסביר את העובדה שהמכונית אינה נעה ביחס לצופה: הוא בדיוק הפוך לכוח הממשי שמאיץ את המכונית, ולכן מבטל אותו לחלוטין. בנוסף, הכוח המדומה הוא שגורם לנוסעי המכונית להידחק אחורה לתוך המושב.
מערכת ייחוס
לדוגמה, בבואנו לנתח את האירועים הקורים כאשר צנחנית קופצת ממטוס, אנחנו יכולים לנתח את האירועים מנקודות מבט שונות. למשל אנחנו יכולים לבחור בנקודת מבטה של הצנחנית, נקודת המבט של צופה היושב במטוס, או בנקודת מבט של צופה על הארץ. מכל נקודת מבט כזו נמקם את מערכת הייחוס יחד עם הצופה, כלומר הצופה עצמו לא יזוז כלל, וכל התנועות יחושבו ביחס אליו. לכן בכל מערכת ייחוס נקבל תוצאות שונות לגבי המיקומים, המהירויות והתאוצות של הגופים השונים.
מערכת ייחוס אינרציאלית היא מערכת מיוחדת שבה מתקיימים חוקי התנועה של ניוטון באופן מלא. מערכת ייחוס הנעה במהירות קבועה יחסית למערכת אינרציאלית תהיה אינרציאלית גם היא.
מערכת יחוס לא-אינרציאלית היא מערכת המאיצה יחסית למערכת אינרציאלית, ולכן ייווצרו בה תאוצות נוספות שאינן ניתנות להסבר על ידי הכוחות הממשיים. על מנת ששני חוקי התנועה הראשונים של ניוטון יחזרו להתקיים, יש להוסיף כוחות מדומים. מערכות לא-אינרציאליות שונות ידרשו הוספה של כוחות מדומים שונים, על פי מאפייני התאוצה שלהן.
מערכת ייחוס המאיצה בקו ישר
במערכת ייחוס המאיצה בקו ישר נוסף כוח מדומה המייצר תאוצה זהה בכיוון ההפוך.
לדוגמה, נקודת המבט של נוסע העולה במעלית. בתחילה המעלית מאיצה כלפי מעלה. בשלב זה מופעל כוח מדומה כלפי מטה, והנוסע ירגיש שהוא נלחץ כלפי הרצפה. לאחר מכן המעלית תגיע למהירות קבועה כלפי מעלה. בשלב זה נקודת המבט של הנוסע היא מערכת אינרציאלית, אין בה כוחות מדומים, והוא יחוש בה בדיוק כמו שהוא חש מחוץ למעלית. לפני העצירה המעלית תאיט, כלומר תאיץ כלפי מטה (בעודה נוסעת למעלה), ואז יופעל כוח מדומה כלפי מעלה. בשלב הזה הנוסע יחוש קל יותר.
מערכת ייחוס המסתובבת במהירות זוויתית קבועה
במערכת ייחוס המסתובבת במהירות זוויתית קבועה יש להוסיף שני כוחות מדומים:
מערכת ייחוס המסתובבת במהירות זוויתית משתנה
במערכת ייחוס המסתובבת סביב ציר קבוע במהירות זוויתית משתנה בגודלה, יש להוסיף שלושה כוחות מדומים: את הכוח הצנטריפוגלי וכוח קוריוליס כמו במקרה של מהירות זוויתית קבועה, וכן את כוח אוילר. במקרים בהם ציר הסיבוב משתנה, ישנן תאוצות מדומות נוספות שלא מוגדרים עבורם כוחות מדומים.
כוחות מדומים על פני כדור הארץ
כוח קוריוליס משפיע עקרונית על כל עצם הנמצא בתנועה. למשל כשזורקים כדור, כוח קוריוליס יטה במעט את מסלול הכדור. בהמיספירה הצפונית הוא גורם להטיה ימינה, ובהמיספירה הדרומית הטיה שמאלה. בפועל על פני כדור הארץ כוח קוריוליס חלש מאוד, והשפעתו מורגשת רק על תנועות בקנה מידה גדול, או שמתמשכות לאורך זמן ארוך.
הדבר הוכח לראשונה בעזרת מטוטלת פוקו, מטוטלת באורך 67 מטר שהוקמה בפריז על ידי לאון פוקו. בהשפעת כוח קוריוליס, מישור התנודה של המטוטלת מסתובב אט אט. כמו כן, כוח קוריוליס משפיע על תופעות אטמוספיריות. הוריקנים למשל, בחצי הכדור הצפוני מסתחררים תמיד נגד כיוון השעון, ובחצי הכדור הדרומי עם כיוון השעון.
כוח המשיכה ככוח מדומה
כוח המשיכה נחשב במשך שנים לדוגמה מובהקת לכוח ממשי, אך הדבר השתנה עם פרסום תורת היחסות הכללית של אלברט איינשטיין. על פי תורה זו, כוח המשיכה הוא כוח מדומה הנובע מעיקום הזמן והחלל בשל נוכחות מסה. במרחב-זמן שאין לו עקמומיות גופים שלא פועלים עליהם כוחות ינועו בקווים ישרים, אך במרחב זמן בעל עקמומיות הם ינועו במסלולים עקלקלים (אך במובן מסוים אלו יהיו המסלולים הישרים ביותר האפשריים במרחב העקום הקרויים מסילות גאודזיות). הדבר יגרום לגופים בעלי מסה להתקרב זה לזה.
כשאנו רואים הגוף נופל בתאוצה לכיוון כדור הארץ אנו מייחסים את התאוצה לכוח המשיכה, אך על פי תורת היחסות הכללית הגוף נע במסלול טבעי המקרב אותו למרכז כדור הארץ ללא תאוצה וללא צורך בהפעלת כוח. מראית העין של תאוצה נוצרת מכיוון שמערכת ייחוס של צופה העומד ללא תנועה יחסית לכדור הארץ אינה מערכת ייחוס העומדת במקום מבחינת המרחב-זמן העקום, ולכן נוצרים בה כוחות מדומים.
נואר
בני הנואר הם קונפדרציה של שבטים בדרום סודאן ובמערבה של אתיופיה. יחד, יוצרים בני הנואר את אחת הקבוצות האתניות הגדולות במזרח אפריקה והם משתייכים לקבוצת העמים הנילוטים. הם רועי צאן שמסתמכים על גידול בקר שמספק להם את כל צורכיהם.
היסטוריה
הנוארים הם אחת הקבוצות האתניות המעטות באפריקה שהצליחו להדוף כוחות קולוניאליים במהלך המרוץ לאפריקה. הלוחמים הנוארים התמחו בלחימה, עם נשק שנעשה מברזל מעוצב בצורה טובה. מאז שהנוארים הצליחו בלהדוף כוחות אירופאיים, הם השתלטו וכבשו את אדמות שכניהם הדינקאים והאנוקים. המבנה הארגוני המוצלח של הנוארים אפשר להם לבצע פשיטות בוקר כנגד הדינקאים, קבוצה הגדולה מהם מספרית. הארגון הפוליטי שלהם הוצג על ידי העבודה האתנוגרפית של אואנס פריטצ'ארד, שנעשתה דוגמה קלאסית של מבנה פוליטי ללא מנהיג יחיד או קבוצת מנהיגים.
במאה התשע עשרה השפיעה התפשטות העות'מאנים, הערבים ולבסוף הבריטים על היחסים בין השבטים הדרומיים השונים. הנוארים, שהתנגדו להשפעה הבריטית, הותקפו על ידי שבטים מקבוצת הדינקה ששיתפו פעולה עם הבריטים.
תרבות
כמות הבקר ואיכותו הייתה באופן היסטורי הסמל של סטטוס דתי וכלכלי גבוה בין הנארים. קבעו את שוויו של האיש והאם כדאי להנשא לו. בתמורה לבקר האיש מקבל את האישה בה יחפוץ. הנארים דוגלים בנישואים עם אנשים מתים, כלומר, האישה נישאת לאיש המנוח אך היא יכולה להוליד ילדים מגבר אחר כך שזרעו של אותו "אבא" ימשיך.
שפתם של הנוארים, הנוארית, שייכת למשפחת השפות הנילו-סהריות. כחלק מטקס המעבר של הקבלה לבגרות לכל נארי נעשים סימנים על הפנים (הנקראים גאר). למשל קווים אופקיים "דוינה" הנחתכים בסכין מקבילים על המצח, עם טבילה בקווים מעל האף. גם תבניות מנוקדות שכיחות (במיוחד אצל הבאל-נוארים).
מאכלים טיפוסיים כוללים בשר בקר, כדורי תירס עם לחם שאור (הנקרא לקוף), אינג'רה, חלב, ומנגו.
בגלל מלחמת האזרחים בדרום סודאן שנמשכה כ-50 שנים, רבים מהנוארים היגרו לקניה ולמקומות אחרים. כעשרים וחמישה אלף נוארים מצאו מקלט בתחילת שנות התשעים בארצות הברית. רבים מהם מתגוררים כיום בנברסקה, נמל ריפיון שבמדינת ניו יורק, איווה, דרום דקוטה, טנסי, ג'ורג'יה ובמדינות אחרות. כמה מהם חיים בקנדה, בעיקר בטורונטו, אדמונטון וקלגרי. נכון לשנת 2008 חיו באוסטרליה כעשרים אלף איש מדרום סודאן, כשליש מהם נוארים, גם לישראל היגרו פליטי נואר (אילת בעיקר) וניתן לזהותם ע"פ החתכים האופקיים על המצח.
כלביים
כַּלְבִּיִּים (שם מדעי: Canidae) היא משפחה בסדרת הטורפים.
תפוצת המשפחה על פני מרבית שטחי היבשות בעולם, למעט מדגסקר, טאיוואן, הפיליפינים, בורנאו, גינאה החדשה, אוסטרליה, ניו זילנד, אנטארקטיקה ומרבית איי האוקיינוסים. לאוסטרליה ולגינאה החדשה הגיעו מינים מסוג כלב בהתערבות האדם.
בארץ ישראל מצויים המינים תן זהוב (Canis aureus), זאב מצוי (Canis lupus), שועל מצוי (Vulpes vulpes), שועל צוקים (Vulpes cana), ושועל החולות (Vulpes rueppelli). הפנק (Vulpes zerda) נצפה בארץ בעבר, אך כנראה נעלם מנוף הארץ.
מבנה גוף
הגדלים משתנים בתוך המשפחה. אורך גופם וראשם 35 ס"מ - 1.6 מטר, אורך הזנב 12 - 56 ס"מ ומשקלם בין 1 ל-80 ק"ג. הפנק הוא הקטן ביותר בעוד שזאב מצוי הוא הגדול ביותר. בעבר היו מינים יותר גדולים כשהגדול ביותר היה האפיסיון. הזכרים על פי רוב גדולים מהנקבות.
רוב סוגי הפרווה אחידים בצבעם (שומרים על ספקטרום משתנה) אולם מספר מינים בעלי פרווה מקושטת בפסים ובכתמים.
למשפחה גוף שרירי וארוך, חזה עמוק וצר, גפיים דקות וארוכות, זנב רחב ושעיר, אוזניים זקופות. ארבע אצבעות ברגליים האחוריות וחמש בקדמיות.
אזורי מחיה
המשפחה חיה באזורים רבים. ממדבריות עד לשדות שלג. למחסה הם משתמשים במחילות, מאורות וגומחות בקרקע ובהרים. מספר סוגים חיים ביום, בלילה וחלק בכל שעות היממה. הם פעילים כל השנה.
התנהגות
הכלבים הולכים על פי רוב על אצבעותיהם בלבד, חלקם על רוב כף הרגל. במהירות מרבית הם עוברים לדהירה. הם אינם מיטיבים לטפס על עצים, מלבד השועל האפור ושועל הראקון המטפסים בזריזות כשל חתול.
חוש הראייה מפותח, חושי השמיעה והריח מפותחים ביותר אף הם. הטרף ניצוד במרדף בשדה פתוח או על ידי מארב. המזון משתנה בכל מין ובהתאם לעונה ולאזור המחיה, תלות במזון מהצומח קיימת אצל מינים רבים.
מספר סוגים, בעיקר הגדולים, נעים בלהקות של עד 30 פרטים, בחיפוש אחר טרף בעל מסה גדולה מהם. מרבית הסוגים הקטנים צדים לבדם או בזוגות, בעיקר מכרסמים וציפורים. מרבית הכלביים חיים בטריטוריה קבועה, שהמאורה במרכזה.
רבייה וגידול צאצאים
נקבות ממליטות פעם בשנה, 13-2 ולדות להמלטה. תקופת ההריון הממוצעת היא 63 יום. הגורים נולדים חסרי ישע ועיוורים אך מכוסים בשיער דליל. על פי רוב מטפלת הנקבה בגורים, בעוד שהזכר ושאר חברי הלהקה עוזרים במרבית המקרים. בגרות מינית לאחר שנתיים לערך. תוחלת חיים לפחות 10 שנים ברוב הסוגים.
אבולוציה
תיעוד המאובנים מגיע לסוף האאוקן בצפון אמריקה ואירופה, תחילת האוליגוקן באסיה, סוף הפלאהיוקן בדרום אמריקה, פלאוקן באפריקה, אמצע ההולוקן באוסטרליה.
מיון הכלביים
במשפחת הכלביים 3 תת-משפחות:
אושרי גיטא
אושרי גיטא (נולד ב-2 ביולי 1985) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת החלוץ.
קריירה
גיטא גדל במחלקת הנוער של מכבי חיפה ושיחק בקבוצה הבוגרת. ערך את הופעת הבכורה שלו ב-16 בספטמבר 2003 בניצחון 1:3 במסגרת גביע הטוטו על הפועל רמת גן. שיחק בין השאר בהפועל חיפה, מכבי אחי נצרת, הפועל נצרת עילית, הפועל עכו והפועל רעננה. בעונת 2006/2007 שיחק בקבוצת הכח עמידר רמת גן, והיה שותף לירידתה לליגה הלאומית; שער שכבש באותה העונה נכנס לעשיריית השערים של העונה, נבחרי ערוץ הספורט.
בעונה שלאחר מכן,, חזר למכבי חיפה לעונה אחת וזכה עמה בגביע הטוטו. לקראת עונת הושאל לבני סכנין.
בעונת סיכם לעונה בהפועל עכו, ולאחר מכן האריך את חוזהו בקבוצה לעונה נוספת, אך משלא הצליח להתברג להרכב הראשון, חתם בינואר 2011 לעונה וחצי בהפועל אשקלון, ממנה הושאל בינואר 2012 להפועל רעננה.
בקיץ 2012 חתם גיטא במועדון הפועל נצרת עילית, אולם כעבור זמן קצר, ב-25 ביולי 2012, הודיע על פרישתו מכדורגל ופנייה לעולם העסקי.
גיטא מחזיק בשיא לכדורגלן ישראלי בריצה ל-10 מטרים - 1.60 שניות; השיא הקודם, אותו שבר במכון וינגייט, היה שייך לאיגביני יעקובו (1.61).
היילי לנגלנד
היילי לנגלנד (באנגלית: Hailey Langland; נולדה ב-2 באוגוסט 2000) היא גולשת שלג אמריקאית, זוכת מדליית זהב במשחקי האקסטרים חורף.
ביוגרפיה
השתתפה באולימפיאדת הנוער לילהאמר (2016) וסיימה שמינית בתחרות הסלוסטייל ותשיעית בתחרות החצי צינור. במשחקי האקסטרים חורף באותה שנה זכתה במדליית ארד בתחרות הסלופסטייל. ב-2017 זכתה במדליית זהב בתחרות הביג-אייר במשחקי האקסטרים חורף שהתקיימו באספן. באולימפיאדת פיונגצ'אנג (2018) סיימה במקום השישי בגמר תחרות הסלופסטייל ובמקום ה-14 במוקדמות הביג אייר ולא העפילה לגמר. באולימפיאדת בייג'ינג (2022) סיימה במקום ה-11 גמר תחרות הסלופסטייל.
קלקסיקו (להקה)
קלקסיקו (באנגלית: Calexico) היא להקת אינדי רוק מטוסון שבאריזונה, הידועה בסגנון האקלקטי שלה. חבריה העיקריים הם ג'ואי ברנס וג'ון קונברטינו. הצליל של הלהקה מושפע ממוזיקה מקסיקנית וכן מהמוזיקה של דרום-מערב ארצות הברית. שם הלהקה בא מהעיירה קלקסיקו שבקליפורניה (על גבול מקסיקו) וכמו כן הוא הלחם בין קליפורניה לבין מקסיקו, דבר המתאים לסגנון הלהקה המשלב אמריקנה ומוזיקה לטינית.
ברנס וקונברטינו יחדיו לראשונה בלוס אנג'לס כחלק מהלהקה "ג'יאנט סאנד", ואחר כך הקימו להקה בשם "חבריו של דין מרטינז". לאחר התפרקות הלהקה, הם ניגנו כחוליית קצב עבור אמנים שונים, ביניהם ויקטוריה ויליאמס, בטרם הקימו את קלקסיקו.
קלקסיקו הוציאו את אלבומם הראשון, "Spoke", ב-1997. האלבום השני, "The Black Light", יצא ב-1998, וזכה לביקורות אוהדות ביותר. גרסאות אחדות של האלבום הזה מכילות גם את השיר "The Chrystal Frontier", שיר מהיר מקצב הכולל ריף של חצוצרה, שמבוסס על ספרו של הסופר הדרום אמריקני קרלוס פואנטס.
קלקסיקו תרמו שיר לאלבום של ננסי סינטרה ב-2004. באלבומם משנת 2006, "Garden Ruin", אימצו קלקסיקו סגנון הקרוב יותר לפופ, תוך הדגשה של הגיטרה והשירה על חשבון כלי הנשיפה. ב-2012 יצא לאור אלבומם השמיני, "Algiers". ב-2015 יצא אלבומם התשיעי, "Edge of the Sun".
פטריות פסילוסיבין
פטריות פסילוסיבין הן קבוצה של פטריות המכילות את החומרים הפסיכואקטיבים פסילוסיבין ופסילוסין, ולעיתים גם טריפטמינים פסיכואקטיביים אחרים. לפטריות פסילוסיבין מספר כינויים, הנפוצים בהם הם: פטריות סם, פטריות (Shrooms) או פטריות הזיה. פטריות פסילוסיבין היו בשימוש בטקסים דתיים קדומים, ומוזכרות באומנויות סלע על מגוון אבנים מתקופת האבן ברחבי אירופה ובאפריקה.
מוקדמת
הסופר כרמן הילייר טען שההיסטוריה של פטריות ההזיה התחילה במזרח אפריקה עוד לפני כמיליון שנים, ולפיו בתקופות עתיקות הרחיבו קופי האדם את התזונה שלהם מפירות וחיות קטנות והוסיפו שורשים, פקעות ודגנים. הביולוג טרנס מק'קנה טוען שבזמן ההוא, קופי אדם קדמונים ליקטו פטריות פסילוסיבין בערבות האפריקאיות ואכלו אותן כחלק מהתזונה שלהם. הוא סבר שהפטריות שגדלו בתקופה ההיא בערבה האפריקאית היו מזן ה"פנאאולוס" ו"פסילוסיב קובנסיס", שהיא "פטריית הקסם" הנפוצה כיום. ישנן מספר ראיות ארכאולוגיות לשימוש בפטריות בזמנים עתיקים, ביניהן ציורי סלע מ"טסילי אן אג'ר" (אתר פרה-היסטורי בצפון אפריקה המזוהה עם התרבות הקאפיסיאנית) אשר הוגדרו על ידי הסופר ג'ורג'יו סמוריני כמתארים את השימוש השמאני בפטריות פסילוסיבין. כמו כן, לזנים הלוצינוגניים של פסילוסיב ישנה היסטוריה של שימוש בקרב הילידים של מרכז אמריקה לצורכי טקסים דתיים, חיזוי העתיד וריפוי, מהתקופה הפרה-קולומביאנית ועד היום. פסלים בצורת פטריות שנמצאו באתרים ארכאולוגיים מצביעים גם הם על כך ששימוש טקסי בפטריות הזיה הוא עתיק למדי.
מוטיבים של פטריות נמצאו בהריסות של מקדש שבט המאיה בגואטמלה. החוקרים נחלקים בשאלה, האם המוטיבים מסמלים שימוש בפטריות הזיה או שמדובר בצירוף מקרים בלבד. קונקרטי יותר הוא פסל במצבה במערב מקסיקו במדינת קולימה, המתאר פטרייה שמאוד מזכירה את "פסילוסיב מקסיקנה". פסילוסיב הלוצינוגנית ידועה לאצטקים כ"טאוננקטל" (בתרגום חופשי "הפטריה הקדושה", טאו=קדוש, ננקטל=פטריה) וישנם דיווחים כי שימשה בהכתרת שליט האצטקים "מוקטוזומה השני" ב-1502. אצטקים ומצטקים מתייחסים לפטריות פסילוסיבין כפטריות נעלות, פטריות מקודשות ופטריות נפלאות. ברנרדינו דה סהגון דיווח על שימוש טקסי בטאוננקטל בקרב האצטקים, כשטייל למרכז אמריקה אחרי המשלחת של הרנן קורטז.
אחרי הכיבוש הספרדי, קתולים מסיונרים יצאו נגד "פולחן האלילים", כתוצאה מכך השימוש בצמחים הלוצינוגניים לרבות פטריות ההזיה, כמו מנהגים פרה-נוצריים אחרים, הופסק במהירות. הספרדים האמינו שהשימוש בפטריות אפשר לאצטקים לתקשר עם שדים. כשניסו להפוך אנשים לקתולים, עודדו הספרדים לעריכת טקסי המיסה ולחם הקודש הנוצריים ודיכאו באכזריות את השימוש בטאוננקטל. על אף ההיסטוריה הזאת, עדיין נשאר השימוש בטאוננקטל במקומות מסוימים בעולם.
האזכור הראשון של פטריות הלוצינוגניות בספרות הרפואה המערבית מופיע ב"London Medical and Physical Journal" ב-1799: אדם שהגיש פטריות "פסילוסיב סמילנסיטה", שאסף בגרין פארק בלונדון, בארוחת בוקר שערך עם משפחתו. הרופא שטיפל בהם תיאר לאחר מכן איך שהילד הצעיר נתקף התקפי צחוק מוגזמים ולא נרגע גם אחרי שהוריו ניסו לרסן אותו.
מודרנית
ב-1955 ולנטינה ור. גורדון ואסון הפכו למערביים הראשונים שלקחו חלק פעיל בטקס פטריה אמיתי. הואסונים עשו הרבה כדי לפרסם את שגילו ואפילו פרסמו כתבה על ההתנסות שלהם ב- Life ב-1957. ב-1956 הגדיר רוג'ר היים את הפטריה ההלוצינוגנית שהביאו הואסונים ממקסיקו כפסילוסיב וב-1958, אלברט הופמן הגדיר לראשונה את הפסילוסיבין והפסילוסין כמרכיבים הפעילים בפטריות האלה.
בהשראת הכתבה של הואסונים במגזין Life, נסע טימותי לירי למקסיקו כדי לחוות פטריות הלוצינוגניות ישירות מהמקור. כאשר חזר להרווארד ב-1960, הוא וריצ'רד אלפרט התחילו את "פרויקט הפסילוסיבין של הרווארד", וקידמו מחקר פסיכולוגי ודתי של פסילוסיבין וסמים הלוצינוגניים אחרים. אחרי שלירי ואלפרט הושעו בהרווארד ב-1963, הם מיקדו את עבודתם בהבאת החוויה הפסיכדלית לתרבות ההיפית המרדנית שהתפתחה באותה תקופה.
ההתעסקות הרבה באנתאוגנים על ידי ואסון, לירי, טרנס מק'קיין, רוברט אנטון וילסון ואחרים, הובילה להתפוצצות בשימוש בפסילוסיב הלוצינוגני ברחבי העולם. בתחילת שנות ה-70, מספר זנים של פסילוסיב פסיכואקטיבי מצפון אמריקה, אירופה ואסיה, תוארו והוגדרו והחלו להיאסף באופן נרחב. ספרים המתארים שיטות לגידול "פסילוסיב קובנסיס" בכמויות גדולות פורסמו באותה תקופה. הנגישות הקלה יחסית לפסילוסיב הלוצינוגני מהטבע ושיטות הגידול והטיפוח שלו, הפכו אותו לסם ההלוצינוגני הנפוץ ביותר.
כיום, שימוש בפטריות הלוצינוגניות דווח בקרב מספר קבוצות ספרדיות ממרכז מקסיקו עד אוקסקה כמו המיקסטקים, מצטקים, זפוטקים ואחרים. שמאנים משבט המאיה בכפרים באזור צ'יאפה של מקסיקו, כמו סאן חואן דה מנצ'ולה, נותנים לעיתים פטריות כטיפול להפרעות נפשיות ופסיכולוגיות.
ההשפעה
פטריות פסילוסיבין אינן ממכרות, כמו כן, הן מביאות לעליה בסבילות אליהן לטווח קצר בקרב המשתמשים בהן. פטריות רעילות (לעיתים קטלניות) הנאספות בטבע עשויות להיראות כמו פטריות פסילוסיבין, אך פטריות פסילוסיבין אמיתיות הן לא רעילות כלל, ודורגו כפחות רעילות מאספירין. כאשר אוכלים פסילוסיבין הוא הופך בגוף לפסילוסין שהוא בעצם החומר האחראי לתופעות ההלוצינוגניות.
כמו עם פסיכדליים רבים, השפעת פטריות פסיכדליות היא סובייקטיבית ועשויה להשתנות בין משתמש למשתמש. שינוי מצב התודעה על ידי פטריות המכילות פסילוסיבין נמשך בדרך כלל בין 3 ל-8 שעות, בהתאם לגודל המנה, שיטת ההכנה, וחילוף החומרים של האדם הצורך אותן. ההשפעה עשויה לתת תחושה כאילו נמשכה זמן רב יותר ממה שנמשכה בפועל בעקבות השפעת הפסילוסיבין על תפיסת הזמן.
פיזית
תלוי בכמות הפטריות שנאכלו, יכולות להופיע תגובות פיזיות רבות: איבוד תיאבון, תחושת קור עז, עליה בדופק, חוסר תחושה בפה ותווי הפנים הקרובים, בחילה, עליה בלחץ הדם, עייפות בגפיים (דבר המקשה על ניידות), רפיון שרירים, פיהוקים, נפיחות בפנים ואישונים מורחבים.
תחושתית
שינויים בחושי השמיעה, הראיה והמישוש מורגשים אחרי עשר דקות – שעה אחרי האכילה. השינויים הוויזואליים כוללים העצמת צבעים והניגודיות שלהם, מראה אור מוזר (כמו אורות מסביב למקורות אור למשל), עליה בחדות הראיה, משטחים נראים כגליים, מנצנצים או נושמים; מראות בעיניים פתוחות וסגורות של צורות גאומטריות ותמונות, חפצים מעוותים, או מחליפים צבעים חזקים. תחושת התמזגות עם הסביבה וראיית שובל אחרי חפצים זזים. צלילים נשמעים בבהירות רבה יותר; מוזיקה, למשל, מקבלת עומק חדש. יש משתמשים המדווחים על סינסתזיה, כאשר אדם רואה צליל מסוים כצבע. בשיעור לא ידוע של מקרים, שינויים אלה עלולים להפוך לארוכי טווח או קבועים, מצב הנקרא HPPD.
רגשית
כמו חומרים פסיכדליים אחרים, החוויה (המכונה פעמים רבות "טריפ") מושפעת מאוד מהמצב הפסיכולוגי שבו נמצא האדם, הציפיות שלו מהחוויה והסביבה שבה הוא נמצא. סביבה שלילית עלולה להביא ל"טריפ רע", בעוד שסביבה נוחה ומוכרת תביא ברוב המקרים לחוויה חיובית.
ב-2006 מימנה ממשלת ארצות הברית מחקר שבוצע באוניברסיטת ג'ונס הופקינס המובילה בתחומי מחקר רפואי, לימודי רפואה ומדעים לצורך חקר ההשפעות הרוחניות של פטריות פסילוסיבין. המחקר כלל 36 בוגרי קולג', שמעולם לא התנסו בפסילוסיבין, או השתמשו בסמים כלשהם, ושהם בעלי התעניינות ברוחניות ודת. הגיל הממוצע של המשתתפים היה 46. עקבו מקרוב אחר המשתתפים במקטעים של 8 שעות במעבדה כאשר היו בהשפעת פטריות פסילוסיבין. שליש מהמשתתפים דיווחו כי תחת ההשפעה הם חוו את הרגע הרוחני ביותר בחייהם אי פעם, ושני שלישים דיווחו כי זה היה בין 5 החוויות הרוחניות ביותר בחייהם. חודשיים אחרי המחקר, 79% מהמשתתפים דיווחו על עליה ברמת החיים והסיפוק שלהם מדברים; חברים וקרובי משפחה שלהם אישרו זאת. למרות תנאי המעבדה שנועדו למנוע תגובות שליליות, 22% מהמשתתפים (8 מתוך 36) חוו רגשות פחד ופראנויה, אשר "טופלו מיידית על ידי הרגעת המשתתף". המעקב על אותם משתתפים בניסוי המקורי נערך לאחר 14 חודשים ונמצא כי לא היו השפעות שליליות לטווח הארוך והמשתתפים טוענים כי זאת הייתה החוויה המיסטית המשמעותית בחייהם ובעלת השפעה חיובית מתמשכת שתוארה על ידם וכמו כן על ידי בני משפחתם, חבריהם ובני זוגם שתוחקרו גם הם.
שימוש ברפואה
היו בקשות למחקר רפואי של שימוש בפטריות פסילוסיבין או בפסילוסיבין סינתטי כדי להביא לשיפור בטיפול במצבים מנטליים שונים, כמו כאבי ראש כרוניים. יש מספר תיאורים שלפיהם פטריות פסילוסיבין מביאות להקלה מיידית ב-OCD ובדיכאון קליני הקשור ב-OCD (שתיהן בעיות נפוצות מאוד), הקלה שנשארת לחודשים אחרי טיפול אחד, בהשוואה לתרופות הקיימות שיעילות רק באופן חלקי ובעלות תופעות לוואי רבות. מחקר חדש מתנהל כיום במרכז למחקר רפואי הופקינס על התרומה של פטריות אלו לחולי סרטן בשלב הסופי לחייהם.
מתקיימים היום מחקרים נוספים בעולם על שימוש בפסילוסיבין לצורכי גמילה מאלכוהול, עישון סיגריות וסמים.
ישנם שימושים בפטריות האלו כמחזקות מערכת החיסון ותפקוד מערכת העצבים.
באוגוסט 2018 מנהל המזון והתרופות האמריקאי אישר ניסוי קליני מלווה בפסילוסיבין לטיפול בדיכאון עמיד.
מינון
המינון בפטריות המכילות פסילוסיבין תלוי בעוצמה של הפטריות (כמות הפסילוסיבין והפסילוסין שמכילה הפטריה), שמשתנה באופן משמעותי בין הזנים של הפטריות וגם בין פטריות מאותו הזן, אך לרוב היא ניתנת למדידה; 0.5%-2% ממשקל הפטריה המיובשת. המנה האופיינית לזן הנפוץ יחסית, פסילוסיב קובנסיס, היא בין 1 ל-2.5 גרם, כאשר בין 2.5 ל-5 גרם פטריות מיובשות נחשבת למנה חזקה. מעל 5 גרם של פטריות מיובשות נחשב למנה עוצמתית.
חוקיות
הפסילוסיבין והפסילוסין נרשמו כסמים בנספח בוועידת החומרים הפסיכוטרופיים של האומות המאוחדות 1971. הסמים המצוינים בנספח הם כאלה שזוהה אצלם פוטנציאל גבוה לשימוש לרעה ואינם בעלי שימוש רפואי מוכר. עם זאת, פטריות הפסילוסיבין עצמן אינן רשומות בפקודת הסמים.
הפטריות חוקיות באיחוד האירופי ומותר סחר וגידול מפוקח, יש איסור על מיצוי החומר פסילוסיבין, אבל פסילוסין נשאר חוקי.
הפטריות נמכרות באיחוד האירופי, גם טראפלס (חלק מהפטריה שצומח מתחת לאדמה כאשר הפטריה לא מסוגלת לגדול מעל האדמה).
פטריות פסילוסיבין ווסתו או נאסרו במדינות רבות, ושימוש בהן במדינות האלה הוא לא חוקי וגורר לענישה. האיסור על פטריות פסילוסיבין עורר ביקורת רבה מכיוון שהפטריות נחשבות לסם לא ממכר, עם סיכוי נמוך לשימוש לרעה, ורעילות נמוכה.
פטריות קסם טריות נשארו חוקיות במדינות מסוימות כמו ספרד ואוסטריה. ב-29 בנובמבר 2008, הודיעה הולנד על איסור עיבוד ושימוש בפטריות המכילות פסילוסיבין אך זה לא תקף כלפי הטראפלס, שנכנס לתוקף ב-1 בדצמבר 2008. הנהגת האיסור באנגליה ב-2005 הביאה לביקורת רבה אך האיסור נכנס לתוקף במהירות בסוף הקדנציה של הפרלמנט שכיהן בשנים 2001–2005. לפני 2005 נמכרו פטריות פסילוסיבין בחנויות רבות ובאתרים באינטרנט בבריטניה.
בארצות הברית, בית המשפט בניו מקסיקו קבע ב-14 ביוני 2005 שגידול פטריות פסילוסיבין לשימוש עצמי לא ייחשב כ"גידול לצורכי סחר". אך זה עדיין נחשב לא חוקי מבחינה פדרלית.
בשנת 2018 חקר מנהל המזון והתרופות האמריקאי את השימוש בפטריות פסילוסיבין לשימושים רפואיים.
במאי 2019 אושרה בעיר דנוור הצעת חוק לאי-הפללה של משתמשי פטריות פסילוסיבין. ביוני 2019 אושרה בעיר אוקלנד (קליפורניה) הצעת חוק דומה.
החומר פסילוציבין אסור לשימוש על פי החוק בפורטוגל ובהודו, אך שימוש אישי בפטריות פסילוסיבין נחשב חוקי במדינות אלה.
מקט
מקט (בקזחית: Мақат; ברוסית: Макат) היא עיירה המשמשת מרכז מנהלי של נפת מקט הנמצאת במחוז אטיראו, קזחסטן.
גאוגרפיה
מקט נמצאת כ-1,371 קילומטרים מאסטנה, בירת קזחסטן וכ-123 קילומטרים מאטיראו, בירת המחוז.
אקלים
הטמפרטורה הממוצעת היא 10 מעלות צלזיוס. החודש הכי חם הוא יולי (32 מעלות צלזיוס). החודש הכי קר הוא ינואר (12- מעלות צלזיוס). כמות המשקעים הממוצעת היא 203 מילימטרים בשנה. חודש ינואר הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (28 מ"מ גשם), וחודש אוקטובר הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (9 מ"מ גשם).
תנועה ותחבורה
מקט נמצאת כ-5 קילומטרים מהכביש A27. נמצאים גם ליד העיירה תחנת הרכבת והקטר מחש'ק.
כלכלה
מקט היא המרכז העיקרי של תעשיית חילוץ הנפט באזור. ישנם גם חנות לתיקון מכוניות ומפעל תפירה.
הסיפור של זהרה
הסיפור של זַהרה (בערבית: حكاية زهرة, سيرة ذاتية, חכאית זהרה) הוא רומן אוטוביוגרפי ערבי משנת 1980 מאת חנאן אל-שייח', סופרת, עיתונאית ומתרגמת לבנונית, ילידת ביירות 1945, שהתפרסמה בעיקר ביצירותיה העוסקות במעמד האישה וקשייה בחברה הערבית המודרנית. הסיפור אינו רק סיפורה האישי של אל-שייח', אלא סיפורה של לבנון בעקבות מלחמת האזרחים שהתחוללה בה.
ספר זה הוא ספרה השלישי של אל-שייח'. במהלכו היא מבקשת להתמודד הן עם המציאות החברתית-פוליטית הקשה הסובבת אותה והן עם נושאים רגישים אחרים אשר נחשבים לטאבו נפיץ בשיח הציבורי בעולם הערבי. נושאים שיש מעטים בלבד, ובהם רק נשים מעטות, שיש בידם להעיז להעלותם לשיח פומבי, בכלל זה דיון בחיים הפרטיים, לרבות נושא המיניות ומעמד האישה הערבייה. אף שמהדורתו הראשונה של הספר יצאה לאור בהוצאה עצמית, מאחר שלא נמצא מו"ל שיסכים לפרסמו, הרומן הפך לרב-מכר ערבי ובינלאומי, ואף נבחר לאחד ממאה הספרים הערבים הטובים, ותורגם לשפות שונות. הספר תורגם לעברית על ידי המשורר והסופר מוחמד חמזה ע'נאים וראה אור בשנת 2004 בהוצאת אנדלוס.
יצירותיה האוטוביוגרפיות של חנאן אל-שייח'
אל-שייח' פרסמה 7 רומנים, 2 קובצי סיפורים קצרים ו- 2 מחזות. מתוכם היא כתבה שתי אוטוביוגרפיות; "הסיפור של זהרה", אוטוביוגרפיה 1980 ו"הסיפור שלי הסבר ארוך" (حكايتي شرح يطول) משנת 2005. אל-שייח' נחשבת לאחת הסופרות הנועזות והמוכשרות בלבנון. ראייתה הפמיניסטית, אופן כתיבתה והתבטאויותיה האמיצות בשלל נושאים אשר מצביעים על מודעות ורגישות עמוקה למצבה העגום של האישה בחברה הערבית הביאו אותה לקדמת הבמה של עולם הספרות הערבי בכלל והנשי בפרט. ספריה עוסקים במעמד האישה, ביחסים בין המינים ובמוסד הנישואין. "הסיפור של זהרה" עוסק בשלושת הנושאים הללו.
בסיפור אוטוביוגרפי זה, שכותרתו נושאת את שמה של גיבורת הסיפור, זהרה (زهرة، פרח), ואפשר לשייך אותו לקטגוריית סיפורי אנטי-גיבור, הידועות בחקר הספרות. מגוללת הסופרת את סיפורה של נערה מדרום לבנון ובת למשפחה שיעית, אשר עוברת בילדותה התעללות מינית בידי בן-דודה, ומנסה בהתבגרותה להימלט מהזיכרונות הקשים של מעשה ההתעללות וכן להתגבר על זכרונות כואבים של אהבה נכזבת שחוותה בעיר ילדותה, בביירות. לאור זה, היא נוסעת לאפריקה, היכן שהיא מתחתנת עם בחור בשם מאג'ד, נישואין שאינם עולים יפה ובסופו של דבר היא מתגרשת, מאבדת את שפיותה וחוזרת לביירות שהייתה שקועה אז במלחמת האזרחים הלבנונית.
מבנה הספר
"הסיפור של זהרה" נחלק לשני חלקים: החלק הראשון עוסק בתקופה שלפני מלחמת האזרחים ומתרחש ברובו באפריקה; החלק השני מתרחש בזמן מלחמת האזרחים בביירות (1975). הדמות המרכזית ברומן היא זהרה, נערה צעירה בשנות העשרה לחייה, וזיכרונות ילדותה הם המרכיבים העיקריים של העלילה ברומן. התנהגותה של זהרה בילדותה ובבגרותה נתפסת כחריגה בעיני הסובבים אותה. זהרה, בילדותה ובצעירותה חוותה מעשי אונס מצד גברים שונים ואלימות מצד אביה. היא גורמת לעצמה להראות עוד יותר מכוערת על ידי כך שהיא מחטטת בפניה ופוצעת עצמה. אף בזמן שהותה של זהרה באפריקה התנהגותה נתפסת כחריגה בעיני החברה ובעיני עצמה, זהרה מתוארת באופן דיכאוני כאשר התקפי חרדה מלווים בצרחות אימה חוזרים על עצמם מספר פעמים. עם חזרתה לביירות בה מתרחשת מלחמה מקומה בחברה הסוערת והבלתי יציבה, הופך ליציב יותר, דווקא בשל חריגותה. זהרה רואה עצמה כנורמלית ביחס לסובבים אותה.
החלק השני של הרומן מתאר את התגברותה של זהרה על מחלת הנפש שלה תוך כדי מלחמת האזרחים ואת אותה השפיות הזמנית, אותה היא מוצאת בכאוס המתרחש לנגד עיניה. ההתייחסות של אל שיח' בכתיבתה, היא בעיקר ל"חופש הרגעי" שיוצר העיסוק היומיומי במלחמה, עיסוק שמדחיק ומשכיח את הבעיות הקיומיות הנפשיות העמוקות של זהרה בפרט ושל החברה הלבנונית בכלל. אמנם, בתחילה, תגובתה הראשונה של זהרה למלחמה היא שינה מרובה והסתגרות בחדר- בין הקירות זהרה מרגישה מוגנת. אך בתהליך איטי זהרה מתחילה להיות מודעת להתנהגותה ולהשלכותיה. היא מודעת לשתיקתה, לשינה המוגזמת ולחטטים שהיא גורמת בעצמה. התנהגותה החריגה, החולנית לעיתים, מתחילה לקבל צורה ממשית עבורה. עם עליית המודעות העצמית זהרה מתחילה להרגיש שהיא כמו כולם, או יותר נכון, שכולם כמוה, כולם סגורים בבתיהם: " אפילו הנשים היפות שראיתי במדורי החברה בעיתונים נאלצו להישאר בבית, כמוני." בתוך המלחמה רווית ההרס זהרה מוצאת את זהותה, לפתע יש לה מקום משלה. באופן אבסורדי, היא אינה רוצה שהמלחמה תגמר: "כשנחלשו קולות המלחמה נכנסתי לבהלה איומה. ידעתי שברגע שתהיה באמת הפסקת אש אתפרק לחתיכות." זהרה יודעת שבמלחמה היא יכולה להישאר בין כותלי הבית ולהיות במיטה שעות רבות מבלי שיעירו לה, אך כאשר תפסק המלחמה יהיה עליה לצאת מן הבית ולפגוש אנשים, החיים יחזרו למסלולם הנורמלי, מסלול אליו היא אינה שייכת. המלחמה הפכה להיות עבורה מעין תרופה, סם אותו היא צורכת יום יום, בעיקר מן הרדיו וממראות הרחוב הנשקפים אליה מחלון ביתה וממיטתה.
היחסים בין הבת והאם השתפרו, הקרבה ביניהן התחילה להתחזק לא רק בגלל המחלה של "זהרה" אלא בגלל פריצת המלחמה בלבנון, מלחמת האזרחים שבעצם מאפשרת שיפור משמעותי ביחס בין אל-שייח' לבין אמה, הפחד מעמיד אותן שוב בסיטואציה דומה שוב.
יחסי אב ובת
אל-שייח' מציגה ביצירתה הספרותית את דמות האב כגבר שתלטן, כוחני, אכזרי, ואלים ביחסים שלו כלפיה וכלפי אמה. . ההתייחסות של אביה בגיל ההתבגרות אליה הייתה אכזרית, היא מדגישה בסיפור שאביה נטש אותה בשנות נעוריה הראשונות בגלל פצעי הבגרות בפניה, אל-שייח' מציינת שאבא שלה פחד מזה שתישאר רווקה ולא תתחתן בשל המראה החיצוני שלה. דבר שהביא אותו להכות אותה בכל פעם שראה פצעונים מעטרים בדם קרוש את פניה.. למעשה אפשר לראות בפצעיה של אל-שייח' סמל לפצעיה הפנימיים, לא רק אלה הפיזיים חיצוניים.
בהקשר הזה, היחס של אביה אליה היה מבליט את הסכסוכים בתוך ביתה שהשאירו את חותמם על גופה, העוני הגדול של זהרה ופניה המלאים בפצעי בגרות, לא הבליטו רק את פצעיה הרגשיים בלבד, שצמחו מסביבתה הביתית כנערה רגישה, אלא מסבירים גם כן, באופן מילולי, את הסכסוך המחריף והמתמשך בחברה. כלומר "המאבק" הקיים בין הגברים והנשים סביב השליטה בגוף הנשי והיחס כלפיו. אביה של אל-שייח' סבור כי בעיה זו גורמת לה להפוך להיות זקנה בתולה... בלי שום תקווה לנישואין. והדבר דוחף אותו להכות אותה ולהתנהג אליה בברוטאליות ללא רחמים בכל פעם שהוא רואה אותה מגרדת את פצעי פניה באצבעותיה. היא מתארת את אביה כאיש ברוטאלי, אופיו ניכר בפניו הזועפות, בשפם ההיטלר שיש לו מעל שפתיו המלאות, בגופו הכבד, ומדגישה את התיאור שלו כאיש אלים, חסר חמלה. הוא אף התמיד בהערות עוקצניות מעליבות ונדנד בפני אמה בנימה צינית נוקבת באמרו:. כלומר זה יהיה היום ביחס אליה ולפניה המלאים בפצעים. ההתנהגות הברוטאלית של אביה של זהרה הצליחה אך ורק להעמיק את רגשות הבדידות שלה בחברה פטריארכלית שגורמת לה להרגיש את האפליה נגדה, בתחושה שהיא בלתי אהודה, ולא נאהבת מקרב האנשים הקרובים ביותר אליה.
המחברת מתארת את אביה בצורה חדשה, הוא נהיה חלש,. המלחמה גרמה לו לעזוב את ביירות ולחזור יחד עם אשתו לכפר סביו, הדבר מהווה אינדיקציה ברורה להתנגדותו למלחמה. והם השאירו את זהרה הבת שלהם בביירות, וזאת אף על פי שלא הורשתה לפני המלחמה לגור לבד, בלי הדיכוי והמשמר של המשטר הפטריארכלי. אל-שייח' אומרת שהסתכלתי על אבי וראיתיו כפי שמעולם לא ראיתיו, כה חלש וכנוע. הוא נראה כאילו שהוא בלי קול ובלי כוח. עודנו ממשיך לנדנד את ראשו ומנסה לשכנע את אחמד (אח שלה) לעזוב את הכול וללכת איתנו לכפר. אפילו חגורת אביה, זו שבאמצעותה היה מלקה את אמה, אינה מהווה יותר איום עליה. המלחמה הפכה אותו לכלי ללא נשמה וללא כוח. אך המלחמה לא הסירה את הכוחות הפטריארכליים המסורתיים המצדיקים והמרשים לפי השארע (חוקי ההלכה האסלאמית) את היחס המתנשא של מה שנקרא דיכוי ושליטה באישה.
יחסי אם ובת
אל-שייח', בדמותה של "זהרה", מתארת את היחסים בינה לבין אמה כיחס של ניצול ושקר. אמה, שמופיעה בשם "פאטמה", משתמשת בבתה "זהרה" הצעירה ככיסוי לפגישותיה האסורות. המחברת נפגעה תמיד מנטישת אמה כל פעם שהיה מגיע המאהב שלה, היא הייתה לוקחת את זהרה לכסות אותה במהלך פגישתה עם אהובה, שחיה איתו את הרגעים הכי יפים של אהבה ותענוג גוף:. כילדה, חשה ומגלה אל-שייח' שאמה בוגדת באבא שלה בעקביות ומשתמשת בה כעלה התאנה שלה, וגם כמגן. היא תמיד משקרת לבעלה בהמצאת כל מיני תירוצים כמו שחשוב לה שתבקר אביה החולה בכפר. . והיא בעצם נפגשת עם המאהב שלה. אל-שייח' שיקפה ומגלה מערכת יחסים חשאיות של אימה ואדם לא מזוהה ורואה בו אדם שלוקח את אימה ממנה. . בעצם הגבר הפך להיות מרכז חייה. אל-שייח' פותחת את הספר כשהיא כותבת. בעצם כשחזרו לבית אל-שייח' מתארת הפחד שלהן מאביה. היא כועסת מעצם העובדה שהיא מנוצלת כדי לרמות את אביה.
בעקבות הרומן של אמה התחילה להתרחק ממנה, והדילמה שהייתה לה כשהתחילה לשאול את עצמה שאלות, האם זו הרגשה של קנאה? או רחמים כלפי אביה? הדבר גרם לערבוב ברגשות האהבה והשנאה שלה כלפי אמה. היא כבר לא יודעת מה היא מרגישה, ולמי היא חייבת לשמור אימונים. המחברת תארה את הרגשתה בתוך הסיפור ואמרה:.
אל-שייח' מביאה עוד סוגיה של אפליה מצד אמה, האם התעסקה יותר בבן שלה "אחמד" הדאגה שלה בבית הייתה תמיד ל "אחמד", היא הזניחה אותה ולא התייחסה לקיום שלה בבית, אפילו כשהייתה מגישה את האוכל, היא ממלאת את הצלחת של אחמד, ומנצלת את כל הזמן שלה כדי למצוא עבורו את חתיכת הבשר הטובה ביותר, שמרה תמיד את הבשר והעוף לבן שלה,. אל-שייח' מצהירה על אהבת אמה לאח שלה. מערכת הקשרים שלה עם אמה מעצימים את תחושת אפסותה. גם בעוד דוגמאות המאששות תחושה זו - הזלזול במראה החיצוני שלה. אמה תמיד נעצה מבטים והסתכלה על הפצעים שעל הפנים שלה, והצהירה שאף אחד לא יתחתן איתה. .
אל- שייח' מציינת אחרי שהתגרשה וחזרה מארץ אפריקה, שהייתה בעצם המקום שהפך להיות בשבילה הבור העמוק שהטמינה בו את הסודות הנוראים שחוותה בחייה, גם כלפי אמא שלה, וגם החוויות של מערכת היחסים עם בעלה, והאונס שהיא עברה בחייה. המחברת מדגישה שהיחס בינה לבין אימה השתנה לטובה בעקבות הדיכאון וההתקפים ההיסטריים שהיו לה, לאחר שהתגרשה. שיפור זה ניכר בכך שהאם התחילה לדאוג לה, להתקרב אליה, לרחם עליה, ועוד להתחיל לתת הסברים, ולחשוב מדוע הגיעה הבת שלה למצבים כאלה. המחברת אף מתארת את תגובת אמה בשעות בהם הסתגרה בחדרה והרגישה בודדה:
אל-שייח' מתארת איך אמה רצתה להתקרב אליה, ולקרב אותה אליה יותר והפחד מההרג בגלל המלחמה מעמיד אותן שוב בסיטואציה דומה שוב. .
יחסי אח ואחות
המלחמה פוגעת בכל רקמות הקיום ולאו דווקא בפציעות פיזיות ואבדות בנפש. כך קרה הדבר עם אחיה "אחמד" אשר המלחמה שינתה אותו והניעה אותו מהייעוד שאביו ייחל לו. אביהם רצה לשלוח את אחמד לארצות הברית. המחברת מתארת איך אביה היה חוסך אגורה לאגורה כדי שהבן שלו יסע ללמוד בחו"ל:. אבל הוא הפך להיות חבר בלתי מתורבת במיליציות, כאשר הוא מנופח מגאווה, שכן הרצח לגבי אחמד משמעותו זכריות גברית – הוא עתה במעמד עדיף על הנשים אשר כלואות בבתיהן, מפחדות וכנועות. אחמד הופך להיות סמל הדיכוי הזכרי נגד הנשים בחברה. המלחמה סיפקה לאחמד כוח מעל האחרים, ודרך להרוויח כסף על ידי גנבה ושוד, עד כדי כך שסיום המלחמה הדאיג אותו: . המחברת מתארת שנעלמו הערכים של אחיה בגנבת חפצים מהבתים של פליטי המלחמה.
המילים של אחמד משקפות את הדרך שבה המלחמה סיפקה עבודה לו ולחבריו "שלא הייתה נגישה להם לפני כן, ובלעדיה לא ידעו מה לעשות". הוא היה גאה בשייכותו למשטר הפטריארכלי, ואימץ ערכים גבריים. אל-שייח' מציירת תמונה כיצד המלחמה פירקה את החברה הלבנונית. והשאירה חלק גדול מאנשיה ללא ערכים, דבר אשר הוביל גם להתמכרויות וסחר בסמים.
זהרה יכלה למתוח ביקורת על התמוטטות הערכים, ומתרחקת בעצמה מהמשטר הפטריארכלי כדי שתוכל לפתח ערכי שלום, סובלנות ושוויון. היא מודעת שהמלחמה היא פעילות זכרית, וכי הנשים הן הקורבן הסופי למאורעותיה. ובהקשר הזה, ורג'יניה וולף אומרת: "הרחקת הנשים מהמסורת הפטריארכלית הפך אותן לחופשיות בצורה נדירה מרדיפת הבצע והאנוכיות שהשתרשו בגלל המסורת הזאת, ועם רצון חזק יותר למתוח ביקורת עליה. והואיל והנשים נמצאות בחסך מהזכויות הכלכליות והחברתיות לטובת התקיפה ורדיפת הבצע המוענקים לגברים, הן יותר חופשיות לפתח ערכים הנחוצים לשלום, כגון שיתוף הפעולה והשוויון והיצירתיות".
מוטיב הנערה הצעירה, שגדלה בחברה מסורתית הנשלטת באופן מלא על ידי הזכרים, כפי שגדלה זהרה, חושף אישיות מבולבלת ומתוסכלת ממצבה כאישה בחברה זו, מגלה אכזבה לא רק מהגברים אלא גם חוסר בסולידריות הנשית אשר הפגיעה בעולם שבו תמיד "הגברים נראים יותר חשובים מהנשים".
Let's Get Loud
Let's Get Loud (בעברית: בואו נהיה רועשים) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת האמריקאית ג'ניפר לופז, מתוך אלבומה הראשון, On the 6. השיר יצא לאור ב-9 ביוני 2000, כסינגל החמישי והאחרון מתוך האלבום. את השיר כתבו גלוריה אסטפן, וקייק סנטנדר, והוא הופק על ידי אמיליו אסטפן, וסנטנדר גם כן.
השיר זכה להצלחה עולמית, אך נכשל בארצות הברית, שם לא הצליח להיכנס למצעד הבילבורד הוט 100. באוסטרליה נכנס השיר למקום ה-347 במצעד השירים הטובים ביותר בכל הזמנים.
בעקבות הצלחתו של השיר בעולם החליטה גלוריה אסטפן לצרף אותו לגרסת טארגט, שנכללה באלבומה ה-21, Miss Little Havana. את הגרסה ביצעה אסטפן בעצמה.
וידאו קליפ
לשיר לא צולם ווידאו קליפ מלא, אך בשנת 2009 הוחלט כי לופז תעלה הופעה חיה שתהווה כקליפ הרשמי של השיר. בהופעה נראית לופז כהרגלה, לבושה בבגדים כסופים כשהיא שרה את השיר באצטדיון שמלא במעריצים.
ההופעה זכתה להצלחה רבה ונכון לאוקטובר 2017, מונה הצפיות שלה עומד על למעלה מ-56 מיליון צפיות.
מיקומי שיא
השיר זכה להצלחה רבה בעולם פרט לארצות הברית, ואף הצליח להיכנס למצעדים שנתיים, שבועיים ומצעדי כל הזמנים.
סורמים
סורמים הוא השם הקיבוצי בו מכנה ממשלת אתיופיה את הסאורים, המורסים והמעים. המונים כ-103,700 נפש. כל שלוש קבוצות אלו דוברי שפות סורמיות שמשתייכות למשפחת השפות הנילו-סהריות.
שלוש הקבוצות חולקות תרבות דומה. המולדת שלהם הייתה בהתחלה בהרים אך הם נדדו בגלל הקרבות העקובים מדם, ותחרויות מסורתיות עם השכנים השבטיים שלהם נעשו רק אכזרים כאשר הם הצליחו להשיג כלי-נשק אוטומטיים ממלחמת האזרחים הסודאנית. המשטרה המקומית נותנת לזרים לטייל רק עם שומרי ראש חמושים.
לקבוצות אלו יש תרבות גברית, עם רצון עז להילחם שמביא כבוד גדול לגברים, זה חשוב במיוחד כאשר הם מחפשים כלה, הם מאוד תחרותיים, בסיכון של פגיעה רצינית ומוות. הזכרים לעיתים קרובות מגולחים לקרחת, ולעיתים בזמן הקרבות הם לבושים בלבוש מינימלי או ללא לבוש כלל.
אדם בולדווין
אדם בולדווין (באנגלית: Adam Baldwin; נולד ב-27 בפברואר 1962) הוא שחקן אמריקאי, התפרסם בזכות תפקידיו בסרטים "מטאל ג'אקט", "סרניטי", "היום השלישי" ובסדרות "צ'אק" ו"תיקים באפלה".
קולנוע
ערך את הופעותיו הראשונות בקולנוע ב-1980 בתור תלמיד תיכון לצידו של מאט דילון, בקומדיה "שומר הראש הראשון שלי" ובדרמה "אנשים פשוטים".
בולדווין התפרסם לראשונה בסרט המלחמה "מטאל ג'אקט" כסמל אנימל מאדר, המאגיסט האכזרי של יחידת המארינס המוצבת בעיר הואה. הוא שיחק ב-1990 בסרט הפעולה "הטורף 2", בתור גארבר מיחידת מחלק הסמים המיוחדת של הסוכן פיטר קייס (גארי ביוסי).
לאחר תפקידי האקשן המפורסמים בהם התפרסם, שיחק בולדווין בעיקר בתפקידי משנה - בסרטים "היום השלישי" בתור מייג'ור מיטצ'ל קצין חיל האוויר האמריקאי המפקד על אזור 51; ב"וויט הארפ" בתור הפושע טום מק'לאורי; וב"מעשה בשמיכת טלאים" בתור אביה של פין (וינונה ריידר).
בשנת 2000 הופיע בולדווין בדרמת המלחמה התקופתית "הפטריוט", בתפקיד קפטן ג'יימס ווילקינס, קצין בצבא הקולוניאלי בתקופת מלחמת העצמאות האמריקאית. ב-2005 גילם את שכיר החרב ג'יין קוב בסרט "סרניטי", שהיווה המשך לסדרה "פיירפליי" בה כיכב מספר שנים לפני כן.
טלוויזיה
בולדווין שיחק בסדרה "תיקים באפלה" בתור נוול רוהאר סופר חייל ששירת בחיל הנחתים ביחד עם הסוכן ג'ון דוגט (רוברט פטריק). ב-2002 שיחק בעונה היחידה של הסדרה "פיירפליי" בתור ג'יין קוב נשק ספינת החלל "סרניטי".
מ-2007 עד 2012 השתתף בולדווין בסדרת הפעולה "צ'אק" וגילם את סוכן ה-NSA ג'ון קייסי.
החל משנת 2014 משחק בולדווין בסדרה "הספינה האחרונה" בתפקיד קצין מבצעים של המשחתת האמריקאית "נייתן ג'יימס".
חיים אישיים
בולדווין נולד בכפר וויטקה שבשיקגו ובוגר התיכון המקומי "ניו טרייר". הוא נשוי ואב לשלושה ילדים.
תנזים
תנזים (בערבית: التنظيم "הארגון", ובתעתיק מדויק אלתנט'ים), הוא פלג צבאי של תנועת פת״ח הפלסטינית.
התנזים הוקם ב-1995 על ידי יאסר ערפאת כחלק מפת"ח. למעשה, ה"תנזים" היווה הארגון הצבאי של הפת"ח והוא והפת"ח היו כגוף אחד. אחרי הסכמי אוסלו, הפך התנזים לכלי דרכו ביטאו עצמם מתנגדים מיליטנטים בתוך הפת"ח למהלכים שיזמה ההנהגה של ה"שבים מתוניס"; וככלי דרכו הפת"ח ויסת התנגדות ל"הסכמי אוסלו", תוך ניסיון לצמצום התמיכה בארגונים אופוזיציוניים לפת"ח, כמו חמאס והג'יהאד האסלאמי. בנוסף, ערפאת היה מעוניין להשתמש בתנזים כמעין "צבא פלסטיני". בפועל, הארגון פעל גם נגד גורמים מתונים בתוך הרשות הפלסטינית ואש"ף, ובמיוחד ייצג באופן סמלי את תושבי השטחים מול השחיתות לכאורה של ההנהגה ששבה מגלותה בתוניס. במהלך קרבות הרחוב של תחילת האינתיפאדה השנייה הפך התנזים לגוף בולט. פעיליו היו בולטים גם במהלך מהומות מנהרת הכותל (ספטמבר 1996) ובמהלך "מהומות יום הנכבה" במאי 2000.
מבחינה אידאולוגית, התנזים מושך צעירים המתנגדים להסכמי אוסלו ורבים באוכלוסייה הפלסטינית רואים אותו כגוף "עממי", אשר מושך פעילים "מלמטה". הוא רואה עצמו כיורש של ניצי הפת"ח, ארגון שפורק במצוות ישראל ב-1996. חבריו נוטים להיות צעירים יותר מחברי פלגים אחרים בפת"ח, כולל כאלה אשר התבגרו בתקופה שאחרי אוסלו. חלק מן החברים בארגון פעילים גם בגדודי חללי אל אקצה ואין למעשה "יריבות" בין שני הגופים, אלא חפיפה מסוימת. למרות השתייכות חלק מן החברים למיעוט הנוצרי בשטחי הרשות, ממסמכים שנתפסו במהלך מבצע חומת מגן עולה כי הארגון נהג להתנכל לתושבי בית לחם הנוצרים. כ-50 מפעילי הארגון התבצרו במהלך האינתיפאדה השנייה בכנסיית המולד שבבית לחם למשך 38 יום, כשהם מחזיקים 200 בני ערובה פלסטינים.
למרות שמו, ה"תנזים" מאורגן בצורה רופפת למדי, ומנהיגים בשטח אינם מתייעצים בדרך כלל עם הנהגה מרכזית. הארגון מחולק לתאים אזוריים, כאשר יחידת הבסיס היא כפר או שכונה. תאים חזקים במיוחד קיימים באוניברסיטאות - אוניברסיטת א-נג'אח בשכם, אוניברסיטת ביר זית ברמאללה ואוניברסיטת בית לחם. אחד ממנהיגי הארגון הוא מרואן ברגותי. ברגותי נעצר על ידי כוחות צה"ל במהלך מבצע חומת מגן במרץ 2002.
לתנזים קשרים עם ארגון חזבאללה, אשר מסייע לו מבחינה לוגיסטית (למשל, מתן אמצעי לחימה וחומרי נפץ; כמו גם הדרכות). הארגון, עם זאת, השתמש גם בנשק ש"זלג" אליו מהרש"פ. מספר פעיליו מוערך בכ-10,000. הארגון ביצע מספר פיגועים נגד ישראלים, ובכלל זאת פיגועי התאבדות. במסגרת זאת, הארגון גייס גם נשים בתור מחבלות מתאבדות ושילח גם קטינים למשימות התאבדות.
קווין
ערוץ המוזיקה VH1 דירג את קווין במקום ה-17 ברשימת "100 האמנים הגדולים בכל הזמנים".
התקופה שלפני "קווין"
גרעין הלהקה החל להיבנות בשנת 1968, כאשר הגיטריסט בריאן מיי וחברו לספסל הלימודים באימפריאל קולג' שבלונדון, נגן הבס והזמר טים סטאפל, החליטו להקים הרכב חדש לאחר שניגנו יחדיו בהרכב אחר שנקרא 1984. השניים פרסמו מודעה בלוח הסטודנטים שהודיעה כי הם מחפשים חבר נוסף שינגן בתופים בסגנון של ג'ינג'ר בייקר מלהקת קרים. למודעה נענה רוג'ר טיילור, סטודנט לרפואת שיניים והוא צורף ללהקה, שנקראה סמייל. השלישייה הקליטה כמה שירים, אך רק שניים מתוכם יצאו באותה התקופה כסינגלים לשדרי רדיו, בארצות הברית בלבד. כמו כן, רוב פעילות הלהקה הייתה בביצוע מופעי חימום לג'ימי הנדריקס, פינק פלויד, יס וג'נסיס.
פַֿרוֹךְ (פרדי) בּוּלְסָרָה, שהיה שותף לחדר של סטאפל במכללה וחברו מלימודי האמנות, עקב אחר ההתפתחות המוזיקלית של חברי הלהקה לאורך כל תקופת פעילותה, ואף נהג לייעץ להם, במיוחד בנוגע לתדמית החיצונית שלהם.
באביב 1970 נטש סטאפל את הלהקה לטובת להקה אחרת, Humpy Bong, ו-Smile התפרקה. לאור המצב החדש, החליט בולסרה לשכנע את מיי וטיילור להקים עמו להקה שבה הוא יהיה הסולן. מכיוון שסטאפל היה גם הבסיסט של הלהקה, החלו חברי ההרכב החדש לחפש בסיסט חדש. ב-27 ביוני 1970 הופיעה הלהקה לראשונה עם הבסיסט מייק גרוס אך בסופו של דבר החליטה שהוא אינו מתאים להרכב. לאחר מכן בחנה עוד שלושה נגני בס: ברי מיטשל, דאג בוגי ולבסוף ג'ון דיקון, שצורף ללהקה בשנת 1971. לאחר שנוצר ההרכב הסופי החל בולסרה בגיבוש רעיונות לתדמית הלהקה, שלפי רוחו רצה שתהיה ססגונית ותאטרלית באופן יוצא דופן, עם תלבושות אקסטרווגנטיות ועם הופעות דרמטיות במיוחד. כיוון אמנותי זה זכה לביטוי כאשר הלהקה החלה בחיפושים אחר שם והצעתו הפרובוקטיבית של בולסרה התקבלה; השם הנבחר ללהקה היה Queen. באותה תקופה החליט בולסרה לשנות את שם משפחתו מבולסרה למרקיורי ומאז נודע לכל בשם פרדי מרקיורי.
תחילת הדרך (1971–1974)
ב-1972, לאחר כמה שנים בהן הופיעה הלהקה במועדונים ובמכללות באזור לונדון, קיבלה קווין הזדמנות להקליט קלטת ניסיונית של מספר שירים באולפני De Lane Lea, במטרה לנסות את הציוד החדש במקום. הקלטת כללה חמישה שירים: Keep Yourself Alive, The Night Comes Down, Great King Rat,Jesus ו-Liar. לאחר ניסיונות רבים למצוא חברת הפקות, הסכימו אולפני Trident בבעלות האחים נורמן וברי שפילד, להקליט באולפנם כשהתנאי היה שהלהקה תוכל להקליט ללא תשלום אך ורק מחוץ לשעות העבודה באולפן שהיו בדרך כלל בשעות הלילה המאוחרות ועד הבוקר. בתנאים אלה ובעבודה דחוקה בת מספר חודשים, מיוני עד נובמבר, הקליטה הלהקה את אלבום הבכורה "Queen" (קווין).
האלבום, שהושפע מסגנונות הרוק הכבד והרוק המתקדם, יצא לחנויות שמונה חודשים לאחר סיום ההפקה, ביוני 1973, מאחר שאף חברת תקליטים לא הסכימה להחתים את הלהקה חסרת הניסיון. כשלבסוף הוציאו אולפני Trident את האלבום תחת שמם ובהפצת חברת התקליטים EMI. האלבום הגיע למקום ה-24 במצעד הבריטי ואף זכה לביקורות טובות כאשר מבקר מגזין הרולינג סטון, גורדון פלטצ'ר, כתב: "אלבום הבכורה שלהם, Queen, הוא נפלא". האלבום לא זכה להצלחה רבה או היווה פריצת דרך בשביל הלהקה וגם הסינגל שיצא מהאלבום, Keep yourself alive, זכה להתעניינות דלה. למרות זאת, הלהקה המשיכה בהופעותיה ובאותה שנה יצאה לסיבוב ההופעות העולמי הראשון שלה.