cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
There's Something About Marrying
תקציר העלילה
בינתיים, בבית משפחת סימפסון, פטי יוצאת מהארון כלסבית ואומרת שהיא מאוהבת בשחקנית גולף מקצוענית בשם ורוניקה ומבקשת מהומר לחתן אותן. בעוד שהומר מקבל את המיניות של פטי (ובכך משפר בקטנה את מערכת היחסים ביניהם), מארג' נוזפת בה על כך שלא סיפרה למשפחתם ומתעקשת שפטי תינשא לגבר. פטי נרגזת ואומרת למארג' שהיא צבועה בהתנהלותה הליברלית בנושאים, ואומרת שהיא לא יכולה לקבל את המיניות של בני משפחתה כפי שהם. לפני החתונה, מארג' מגלה בטעות כי ורוניקה היא למעשה זכר. היא מחליטה לשתוק מכיוון שפטי תתחתן עם גבר. אולם במהלך הטקס מארג' מתרגשת כל כך מהצהרת האהבה האמיצה של פטי לוורוניקה, עד שהיא חושפת את המגדר האמיתי של ורוניקה. "ורוניקה" מסבירה כי בתור הסטרייט לזלי רובין סווישר, הוא התחזה לאישה לצאת לסיור הגולף של LPGA. לאחר מכן הוא שואל את פטי אם היא עדיין תתחתן איתו, אך היא מסרבת. לאחר מכן מארג' משלימה עם פטי לאחר שאמרה לה שלמדה לקח וקיבלה את העובדה שפטי היא לסבית. בקריינות-המטה לנטייתה של התוכנית לחזור באופן קבוע בכל פרק לסטטוס קוו, ליסה מציינת שזהו סיום עסק החתונות של הומר, ובארט שואל "למה?".
פטי ואחותה הנוספת, סלמה, הולכות כדי להשאיר תיק בשדה התעופה ללא השגחה, כדרך לפגוש אנשי ביטחון שהן יכולות לצאת איתם.
שם הפרק
שם הפרק באנגלית, "There's Something About Marrying", הוא משחק מילים על שמו של סרט הקולנוע "משתגעים על מרי" משנת 1998, שנקרא באנגלית: "There's Something About Mary".
הפקה
"There's Something About Marrying" נכתב על ידי המפיק המשנה בפועל ג'יי סטיוארט ברנס ובוים על ידי ננסי קרוזה כחלק מהעונה השש עשרה של משפחת סימפסון. העבודה על הפרק החלה במרץ 2004, לאחר החתונות מאותו המין בסן פרנסיסקו ב-2004, פרק זמן במהלך פברואר 2004, בו העיר הוציאה רישיונות נישואין לזוגות מאותו המין. זה שימש השראה לצוות משפחת סימפסון עבור "There's Something About Marrying". נקודת העלילה בה ספרינגפילד מנסה להגדיל את התיירות על ידי שיווק לעבר הקהילה הלהט"בית (דבר אשר נקרא לעיתים תיירות גאה), גם לה היה בסיס במציאות. דוגמה לכך היא פורט לודרדייל, שהפך ליעד תיירותי פופולרי בקרב הומואים ולסביות באמצע שנות האלפיים. המפיק בפועל, אל ג'ין, אמר כי הם מעוניינים לעשות את הפרק מכיוון שהם יכולים לחקור את עמדותיהם השונות של הדמויות השונות בנושא הנישואין הגאים תוך שמירה על נייטרליות. "ליסה חושבת שזה טוב לזכויות האזרח. הכומר של הכנסייה הפרוטסטנטית המקומית מתנגד לה. אנשים אחרים חושבים שתיירים יגיעו לעיר. ראש העיר קווימבי רוצה את הכסף. אנחנו לא נוקטים עמדה אבל אנחנו בוחנים את העמדות של כולם", הגיב.
מאט גריינינג, יוצר "משפחת סימפסון", הצהיר כי הצוות רצה להוציא את פטי כלסבית מכיוון שלהציג אותה כ"רווקה מורעבת אהבה [...] נדמה ישן" בתוכנית. היו בעבר רמזים לגבי נטייתה של פטי. לדוגמה, בפרק "Jaws Wired Shut" בעונה השלוש עשרה היא חלק ממצעד הגאווה של ספרינגפילד על בימת "להישאר בארון", למרות שרק קולה נשמע והיא לא נראתה.
נושא וניתוח
עלילתו של הפרק סבבה סביב הומוסקסואליות – הפעם השלישית עבור משפחת סימפסון. הראשונה הייתה "הפוביה של הומר" בעונה שמונה, והשנייה הייתה "Three Gays of the Condo" בעונה ארבע עשרה, שניהם זכו בפרסי אמי לבידור בפריים טיים לפרס אמי לסדרת האנימציה הטובה ביותר. הפעם הפרק התרכז סביב זכות ההומואים להינשא ויציאת הדמויות מהארון. בפרק מוצג הומר שהוא סובלני כלפי הומוסקסואליות, ואילו ב"הפוביה של הומר" הוא מוצג כהומופוב חזק. בפרק ההוא, משפחת סימפסון מקבלת חבר חדש שהומר מתנתק ממנו לאחר שגילה שהוא הומו. הוא גם חושש כי לחבר תהיה השפעה שלילית על בארט ומחליט להבטיח את ההטרוסקסואליות של בארט בכך שהוא לוקח אותו לעשות דברים גבריים כמו ציד. כפי שכותב ג'יימס דילינגפול מ"הדיילי טלגרף", "זו הייתה הפעם הראשונה אחרי 'הפוביה של הומר' שהומר החל להצטייר כנאור על הומוסקסואליות ". מארג', לעומת זאת, שהוצגה בעבר כתומכת בהומואים בתוכנית, נתפסת כמאמידה את נטייה המינית של אחותה.
על פי הפרסומים Zeek: A Jewish Journal of Thought and Culture and Value War: Public Opinion and the Politics of Gay Rights,היציאה מהארון השנויה במחלוקת של הדמות הראשית (בגילומה של אלן דג'נרס) בפרק The Puppy Episode של הסיטקום אלן היא זו שזירזה את תהליך יציאתה מהארון של פטי בפרק הזה, זאת בדומה להרבה דמויות הומוסקסואליות בתוכניות טלוויזיה אחרות. בספרו Queers in American Popular Culture, ג'ים אלדג' ציין שבניגוד לפרקים רבים של משפחת סימפסון שעוברים סיטואציה ואז הכל חוזר לשגרה במהלך הסיום, זה לא עושה זאת. הוא הגיב כי צוות התוכנית יכול היה להפוך את פטי להטרוסקסואלית שוב בסוף הפרק ולהשאיר את המצב כקודמו בכך שהיא תתחתן עם לסלי. במקום זאת, הם סיימו את הפרק בדרך שאפשר לחוות אותה כמעשה חסר תועלת לקהל ההטרונורמטיבי בכך שפטי הצהירה "ממש לא! אני אוהבת בנות!" להצעת הנישואין של לסלי. המחבר גם ציין כי הצוות של משפחת סימפסון בחרו בפטי לצאת מהארון במקום דמות גברית כי לסביות היו "נחשבות באופן מסורתי מקובלות יותר" בטלוויזיה. עם זאת, היא לא "דבקה בפנטזיה הלסבית הגברית הארוטית או השתלבה במסווה האהוב והלא מיני של הקומדיה הלסבית" שנראתה בעבר בתוכניות כמו אלן. במקום זאת, פטי היא "חצופה, גסה ולא מתביישת בהצהרת העדפותיה המיניות", וזה עלול, על פי אלדג' לגרום לחלק מהצופים להיות לא מרוצים מהתנהגותה של פטי.
סביב השידור המקורי של הפרק בתחילת 2005, שאלת הנישואין מאותו המין הייתה אחד הנושאים הפוליטיים החמים ביותר באמריקה. זה היה נושא חם במיוחד במהלך הבחירות לנשיאות שנערכו אז בארצות הברית. מרטי קפלן, פרופסור בבית ספר אננברג לתקשורת ומנחה רדיו ברדיו אייר אמריקה, העיר כי הפרק מספר "למי שמייחס תכונות שטניות להומוסקסואליות, או מה ש"האנשים האלו" מכנים סדר היום ההומוסקסואלי, "כל דבר מ"תרגע" ועד "צא מהעיר". זו לא הייתה הפעם הראשונה שפרק מהתוכנית העלה נושא אקטואלי. שרון וקסמן כתב במאמר על "There's Something About Marrying" ל"ניו יורק טיימס" ואמר כי "בתור קומדיית המצבים הכי ארוכה בטלוויזיה, משפחת סימפסון אינה זרה לנושאים חברתיים, דתיים ופוליטיים המעוררים נקודה רגישה, לועגים לתקלות במלתחה, ליברלים הוליוודיים ונוצרים שנולדו מחדש, בנוסף למטרות אחרות."
ספקולציות, פרסום ושידור
היה דיון נרחב בקרב מעריצי הסדרה באשר למי תהיה הדמות שתצא מהארון, בדומה גם לאופן בו התלבטו שנים קודם לכן "מי ירה במר ברנס?". מאט גריינינג התבדח בכנס הקומי-קון כי "זה הומר". מעריצים רבים ניחשו נכונה שזו תהיה אחת מגיסותיו של הומר, או פטי או סלמה, בעוד שאחרים האמינו שזה ויילון סמית'רס. כבר זמן רב נרמז בתוכנית כי הדמות של סמית'רס הייתה הומואית ומאוהבת בבוס שלו מר ברנז. עם זאת, כפי שכותב "בולטימור סאן", לא היה זה סביר שסמית'רס יהיה הדמות המיושנת מכיוון שזו לא הייתה הפתעה עבור המעריצים, ואהבתו לבוסו ההטרוסקסואלי הייתה מונעת ממנו להתחתן עם אדם אחר. פטי נחשדה על ידי המעריצים והעיתונות מכיוון שהיא לא נראתה יוצאת עם גברים לעיתים קרובות. הצהובון סאן חשף כבר בספטמבר 2004 כי הדמות שתצא מהארון הייתה פטי, אם כי הדבר נחשב לשמועה וג'ין לא אישר זאת. סוכני הימורים בארצות הברית ובריטניה ביצעו הימורים על איזה דמות תחשף כהומוסקסואלית, ואם תהיה נשיקה שתופיע בפרק – BetUS הימרה על סיכויים של ארבע עד חמש שמדובר בפטי, בעוד שלסמית'רס היו ארבע לאחד ונד פלנדרז חמישה עשר לאחד. נשיקה קיבלה סיכויים של שבע עד חמש. ב-BetUS נמסר כי המהמרים ביצעו יותר מ-900 הימורים על היציאה מהארון באתר שלהם. לפי "בולטימור סאן", אתר הימורים אחר בשם PaddyPower. com "הפסיק לקחת הימורים מכיוון שהושם כל כך הרבה כסף על [פטי]. " ג'ין אמר לפרקליט שהוא חושב שזה "דבר לא שפוי שמישהו יבצע הימורים על תוצאה שתוכל להיקבע על ידי אנשים אחרים", בהתייחס לצוות סימפסון, "ויכול היה לשנות אותם ברגע האחרון. "
הפרק קודם בכבדות והייתה התלהבות רבה אליו, כשכמה מקורות כינו אותו "מאוד מצופה". בנוסף לפרסום על יציאתה מהארון של דמות כלשהי, דנו רבות על "There's Something About Marrying" בתקשורת לפני ששודר בגלל נושא הנישואים ההומואים שלה. אתר הבידור MovieWeb ניבא באוקטובר 2004 כי הפרק יהפוך לשנוי במחלוקת כאשר ישודר בגלל קהל הילדים הגדול ו"גם בגלל שהוא מגיע בתקופה בה מדינות רבות מבקשות לאסור טקסי חתונה מאותו המין". לדברי נייט רידר, "כמה קבוצות שמרניות [...] כעסו מראש על הפרק", אך רוב הפרסום המשודר מראש הופנה אל היציאה מהארון. מארק פינסקי, לעומת זאת, כתב בספרו "The Gospel According to The Simpsons", שכאשר נערכה ההכרזה על כך שהפרק של הסדרה יתמקד בנישואים חד מיניים, "הוא עורר דיון וסוגיות רבות שתוכניות טלוויזיה רבות לא היו מסוגלות. " לפני שידורו המקורי התראיין פינסקי על הפרק ב-World News Tonight של רשת ABC, CNN, הרדיו של הBBC ועוד, כסופר של ספר על דת במשפחת סימפסון.
רשת פוקס, המשדרת את משפחת סימפסון, בחרה להתחיל את הפרק באזהרה להורים, ובה נאמר כי היא "מכילה דיונים על נישואים חד מיניים" וכי "מומלץ לשיקול דעת הורית". זו הייתה הפעם ראשונה לתוכנית, שלא הוסיפה אזהרה להורים לפני כן כשעסקה בנושאים כמו שימוש בסמים, התמכרויות להימורים, גניבה, פשע ואלימות. אזהרה דומה לזו הוצגה בתחילת הפרק "The Puppy Episode" בעל הנושא ההומואי בסדרת אלן. העיסוק התקשורתי בפרק "There's Something About Marrying" הביא לציפייה ציבורית רחבה לקראת מועד השידור המקורי של הפרק ברשת "פוקס", ולכן הרשת בחרה לשדר אותו במהלך טאטאות הרייטינג. הפרק נצפה על ידי 10. 5 מיליון אנשים בארצות הברית, מה שהופך אותה לפרק הנצפה ביותר בעונה השש עשרה של משפחת סימפסון. הוא גבוה בשני מיליון מהצפייה הממוצעת של העונה.
תגובות וביקורות
"There's Something About Marrying" הציג את בפעם הראשונה נישואי דמויות מונפשות של בני-זוג מאותו המין בטלוויזיה בכבלים. בעל טור הטלוויזיה ריי ריצ'מונד כתב כי הפרק היווה אבן דרך תרבותית עבור משפחת סימפסון וכי "הנושא [של הנישואים הגאים] היה במיינסטרים במידה מסוימת, אך כעת, לאחר [שהצוות] תיאר אותו בצורה שראויה לתוכנית, הוא משולב בתרבות פופולרית. משפחת סימפסון העניקה לכך מעמד של תרבות פופ שמעולם לא היה, פשוט על ידי היותו בשל לבדיחה. " ג'ון קנת ווייט, מחבר הספר Barack Obama's America, כינה באופן דומה את "There's Something About Marrying" כשובר מחסום תרבותי.
מארק וושבורן מנייט רידר כתב כי בזמן שידור הפרק, רוב האמריקאים היו רגילים לראות דמויות הומוסקסואליות בטלוויזיה. הוא אמר שזו הסיבה שיצאתה מהארון של פטי לא הפכה להיות שנויה במחלוקת כמו בחינת הפרק בסוגיית הנישואין החד מיניים, שהייתה רגישה יותר במדינה אז. המחלוקת הפכה גדולה כל כך שתוכניות חדשות מקומיות בערים מסוימות שידרו כתבות בנושא. בתגובה לטענות שהפרק הזה תומך בנישואין חד מיניים, אל ג'ין השיב כי "אנחנו לא באמת נוקטים עמדות בעד או נגד שום דבר, אנחנו רק רוצים לבחון את כל הצדדים בנושא ואני חושב שכל מי שהיה מקבל את הדעה הפוליטית שלו מסדרה מצוירת עשוי להיות שגוי. " באופן דומה, מארק פינסקי כותב ב"The Gospel According to The Simpsons" כי ברגע שהפרק הסתיים, קשה היה לדעת באיזו עמדה על נישואין מאותו המין היו הכותבים וכי "שני הצדדים במחלוקת אמרו את דבריהם, שנשמעו על ידי דמויות שונות של משפחת סימפסון". ג'ין ציטט גם את הפרק להגנה בפני מבקרים שאומרים ש"משפחת סימפסון" איבדה את הרלוונטיות והגידוניות שלה בשנים מאוחרות יותר. בספרו The Simpsons: An Uncensored, Authorized History, ג'ון אורטווד הגיב על כך והעיר כי למרות המחלוקות הפרק היה "למעשה חקירה ארוכה ומפותלת של הנושא".
"There's Something About Marrying" זכה גם לקבלה חיובית, בעיקר מצד קבוצות זכויות הומואים. הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה (GLAAD) קיבלה את פני הפרק וקראה לו "קרן אור". מנכ"לית GLAAD, ג'ואן גארי, נהנתה לראות את המהפך של מארג', מלהרגיש רגשות אמביוולנטיים כלפי אחותה לתמיכה בה. היא העירה כי "כשלמארג' נודע שפטי עומדת להתחתן עם מישהו שאינו לסבית באמת, היא מבינה שמה שאחותה באמת ראויה זה להיות מאוהבת ונשואה לאדם שנכון לה. אם מיליוני צופי משפחת סימפסון חזרו אחרי צפייה בפרק של אמש עם מעט אמת מוסרית, זה היה זמן שבוזבז היטב. " דייוויד קנרלי מ-AfterEllen.com אישר את הנכונות של "תוכנית טלוויזיה ברשת בפריים טיים, שנצפית על ידי ילדים ומבוגרים" "לשרת סוגיה כל כך טעונה פוליטית". ריק גרסיה, פעיל בקבוצת שוויון הזכויות ההומוסקסואליות באילינוי, אמר לשיקגו טריביון כי הפרק עשוי להשפיע על החברה בצורה חיובית בגלל הסטטוס האייקוני של התוכנית ש"מעצבת את עמדותינו". בניגוד לרבים מהקבוצות השמרניות, קנרלי ציין כי "כמיטב המסורת של ההפעלה בשוויון הזדמנויות, ההודעה אינה תמיד מצדדת בהומואים. סטריאוטיפים לסביים מטרידים שופעים, ונלסון הבריון מציע להם 'להכשיר הלוויות להומואים'. ובאופן טבעי, הכומר לאבג'וי סוגר את כנסייתו לחוטאים מאותו המין. " לדברי התסריטאי של משפחת סימפסון מייק רייס, לפרק היו תומכים בקרב קבוצות שמרניות. הוא אמר למגזין Encore כי "הומואים רבים יצאו מהארון בזכות פרק זה ושמחו בגלל הפרק, אבל שמרנים ארכיביים ונוצרים ימניים אהבו גם את הפרק, כי נראה שהם חשבו שאנחנו עושים צחוק מהומואים. באמת היו לנו דעות משני הכיוונים. "
קנרלי כתב עוד כי "בהתבסס על פרק זה, [...] משפחת סימפסון נמצאת בצורה מעולה. היא עדיין שולטת כחצי השעה הכי מצחיקה, הכי זריזה, המהירה ביותר שתראו בטלוויזיה." ביל גיברון מ-PopMatters גם חשב שהפרק מצחיק, והעיר כי הוא "בחן את 'המדרון החלקלק' המצוטט לעיתים קרובות, המאפשר להגדיר נישואים מחוץ לפרמטרים של גבר ואישה – עם תוצאות מצחיקות." בנוגע לגילוי שפטי היא לסבית, The A.V. Club כתב שזה "לא היה דרמטי וגורלי" אלא שהתגובה הראשונית של מארג' סיפקה טוויסט טוב לפרק. ג'יי סטיוארט ברנס קיבל מועמדות לפרס גילדת הכותבים של אמריקה בקטגוריית האנימציה על כתיבת הפרק "There's Something About Marrying", למרות שבסופו של דבר הפרס הוענק לתסריטאי אחר של "משפחת סימפסון".
ג'ודי גרלנד כגיי אייקון
השחקנית האמריקאית ג'ודי גרלנד נחשבת בעיני הקהילה הגאה לגיי אייקון. הירחון אדבוקט כינה את גרלנד "האלביס של ההומוסקסואלים". הסיבות הניתנות תכופות למעמדה כאייקון בקרב גברים הומוסקסואלים הן הערצה ליכולתה כפרפורמרית, האופן שבו נראה היה שהמאבקים האישיים שלה שיקפו את אלו של גברים הומוסקסואלים באמריקה בתקופת שיא תהילתה, והערך שלה כדמות קאמפ. תפקידה של גרלנד בתור דורותי גייל בסרט הקוסם מארץ עוץ ידוע כתורם למעמד זה.
גרלנד כדמות טראגית
ההיבטים של הזדהות הומוסקסואלית עם גרלנד נדונו במיינסטרים כבר ב-1967. המגזין טיים, בביקורת על מעורבותה של גרלנד ב-1967 בתיאטרון פאלאס, ציין בזלזול ש-"חלק לא פרופורציונלי מהקליק הלילי שלה נראה הומוסקסואלי". הוא ממשיך ואומר כי "[הבנים] במכנסיים הצמודים" (ביטוי שהמגזין טיים השתמש בו שוב ושוב כדי לתאר גברים הומוסקסואלים) היו "מגלגלים את עיניהם, קורעים את שערם ומרחפים כמעט ממושביהם" במהלך ההופעות של גרלנד. המגזין טיים ניסה אז להסביר את פנייתה של גרלנד להומוסקסואלים, כשהתייעץ עם פסיכיאטרים שסברו כי "המשיכה [לגרלנד] עשויה להתחזק במידה ניכרת בשל העובדה שהיא שרדה כל כך הרבה בעיות; הומוסקסואלים מזדהים עם סוג כזה של היסטריה", וכי "ג'ודי הוכתה מהחיים, נקלעה למאבק, ובסופו של דבר נאלצה להיות גברית יותר. יש לה את הכוח שההומוסקסואלים היו רוצים שיהיה להם, והם מנסים להשיג אותו על ידי הערצתה."
הסופר ויליאם גולדמן, במאמר למגזין אסקווייר, טען באופן מזלזל על הגברים ההומואים שנכחו, וכינה אותם כ-"מתרוממים" ש"בורפים לידם" ומפטפטים בטירוף. בנוסף, הוא קידם גם את תאוריית הדמות הטרגית של גרלנד.
הקומיקאי הגאה, בוב סמית', הציע לכתוב מחזה קומי על בסיס תאוריית הדמויות הטרגית.
גרלנד כקאמפ
בדיון על המראה הקאמפי של גרלנד, חוקר הקולנוע הגאה, ריצ'רד דייר הגדיר את המראה כ-"דרך הומוסקסואלית אופיינית להתמודד עם הערכים, הדימויים והתוצרים של התרבות השלטת באמצעות אירוניה, הגזמה, טריוויאליזציה, תיאטרליזציה ולעג אמביוולנטי מהרציני והמכובד". בנוסף, הוא טוען, כי היא "ניתנת לחיקוי, המראה והמחוות שלה ניתנים להעתקה במופעי דראג".
Friend of Dorothy
קשרים נוספים בין גרלנד לקהילה הגאה כוללים את הסלנג "Friend of Dorothy", שכנראה נובע מהתמונה של גרלנד של דורותי גייל בסרט "הקוסם מארץ עוץ", והפך לביטוי קוד שגברים הומוסקסואלים השתמשו בו כדי לזהות זה את זה.
בסרט, דורותי מקבלת מיד את אלו ששונים, כולל האריה הפחדן (בהופעת קאמפ של ברט לאהר ). האריה מזהה את עצמו באמצעות השיר כ-"סיסי" ומפגין גינונים סטריאוטיפים "הומואים" (או לפחות נשיים). האריה נתפס כדוגמה מקודדת לקבלת גבר הומו ללא עוררין.
מהומות סטונוול
יש הטוענים כי יש קשר בין תאריך הלווייתה של גרלנד ב-27 ביוני 1969 לבין מהומות סטונוול, נקודת הבזק של תנועה לשחרור הגייז המודרנית, שהחלה בשעות המוקדמות של 28 ביוני. מספר עדים למהומות טענו שרוב המעורבים "לא היו הטיפוסים שירחו על תקליטים של ג'ודי גרלנד או משתתפים בקונצרטים שלה בקרנגי הול. הם היו עסוקים יותר איפה הם הולכים לישון ומאין תבוא הארוחה הבאה שלהם." עם זאת, אותו סרט תיעודי היסטורי קובע שהיו מספר פטרונים בסטונוול אין באותו לילה, מעריצי גרלנד שלפי פטרונית הבר סילביה ריברה הגיעו מהלוויה המאוד אמוציונלית של גרלנד מוקדם יותר באותו היום כדי לשתות ולהתאבל. ריברה אמרה שאכן הייתה תחושה באוויר שמשהו יקרה באותו לילה: "אני מניחה שמותה של ג'ודי גרלנד פשוט ממש עזר לנו להכות את המאוורר".
בהחלט הייתה מודעות והערכה לגרלנד בקרב פטרוני סטונוול אין. מאחר שלבר לא היה רישיון אלכוהול, הוא נרשם כמועדון בקבוקים והפטרונים נדרשו לרשום את שמם כדי להיכנס. רבים השתמשו בשמות בדויים ו-"ג'ודי גרלנד" היה בין הפופולריים ביותר. ללא קשר לאמיתות העניין, הטענות לקשר בין גרלנד לסטונוול הופיע גם בסרט הדרמה מ-1995, סטונוול. הדמות הראשית, בוסטוניה, מוצגת כשהיא צופה בהלווייתה של גרלנד בטלוויזיה ומתאבלת, ומאוחר יותר מסרבת להשתיק ג'וקבוקס שמנגנת שיר של גרלנד במהלך פשיטה משטרתית, כשהיא מכריזה "ג'ודי נשארת".
המגזין טיים כתב ב-2007 כי:
בתה של גרלנד, לורנה לופט, מצביעה על הקשר בגאווה, ואמרה שאמה הייתה "תומכת ענקית של זכויות אדם" ושגרלנד הייתה מוצאת את ההתפרעות מתאימה.
דגל הגאווה
קשר נוסף הוא דגל הגאווה, סמל של הקהילה הגאה שאולי קיבל השראה, בין השאר, מהשיר "Over the Rainbow" של גרלנד. הביצוע של גרלנד לשיר תואר כ-"צליל הארון" ככינוי לגברים הומוסקסואלים שתדמיתם "בחייהם הציבוריים הייתה, לעיתים קרובות, בסתירה לתחושת העצמי האמיתית מהאי-הסכמה של המיינסטרים המרכזית".
דיומדס
הנקמה בבני אגריוס
דיומדס נחלץ לעזרת סבו מצד אביו, אנאוס מלך קלידון, כאשר בניו של אגריוס אחיו של אנאוס (ובראשם תרסיטס) הדיחו אותו והמליכו במקומו את אגריוס. דיומדס הרג את כל בניו של אגריוס מלבד אונכסטוס ותרסיטס שלאחר מכן התנקשו בחייו של אנאוס הזקן. למרות זאת, שושלתו לא נקטעה ובתו גורגה המשיכה אותה.
מלחמת תבי
יחד עם אביו טידאוס, דיומדס היה אחד מהשבעה נגד תבי שנכשלו בניסיונם להביס את הממלכה הבויאוטית. דיומדס השתתף כאחד מן האפיגונים אשר בהנהגת אלקמאון הרסו את חומתה של תבאי במלחמה השנייה שנועדה לנקום את מותם של אבותיהם במלחמה הראשונה.
מלחמת טרויה
מלחמת טרויה היא שהפכה את דיומדס לגיבור מלחמה עטור תהילה, שני בגבורה אולי רק לאכילס ובכל אופן בלתי מנוצח בקרב. כאחד ממחזריה של הלנה, הוא יצא לטרויה בראש צי של שמונים ספינות ומתחילת העלילה הוא פועל כאחד מן הגיבורים הראשיים בקרבות המרכזיים שעליהם מספר לנו הומרוס. עם חברו אודיסיאוס הוא נסע לסקירון מלך ליקומדס כדי למצוא את אכילס אשר הוחבא שם על ידי אמו כאשר הוא מחופש לאישה כדי שלא יצטרך לחזור לטרויה שם חזה האורקל את מותו.
כאשר ארטמיס כעסה על אגממנון בעוד הצי האכאי חונה במפרץ אאוליס, כדי לפייס אותה, דיומדס היה מאלה שלחצו על אגממנון להקריב את בתו איפיגינאה לאלה בתור כפרה וכך להחזיר את הרוח כדי שיוכלו להמשיך. דיומדס גם נבחר להיות אחד מן המנהיגים האכאים שנשלחו במשלחת לפריאמוס שניסתה, ללא הצלחה, לשים קץ למלחמה בהשבתה של הלנה למנלאוס. הוא גם לא הצליח לשכנע את אגממנון להחזיר לאכילס את בְּריסֵאיס וכך לפייסו כדי שיעזור להם במלחמה.
לפי גרסאות מסוימות, הוא נסע ללמנוס כדי לקבל מפילוקטטס את נשקו של הרקולס שעל פי נבואה היה הכרחי כדי לכבוש את טרויה. פילוקטטס שמר על קשתו של הרקולס מאז מותו. דיומדס לוקח חלק באירועים נוספים במהלך המלחמה כמו למשל לכידתו והריגתו של דולון, הפשיטה הלילית על המחנה התראקי וגנבת סוסיו של המלך רזוס יחד עם אודיסאוס.
ואצלב פילאר
ואצלב פילאר (נולד ב-13 באוקטובר 1988 בחלומץ נאד צ'ידילנאו) הוא כדורגלן צ'כי בינלאומי, המשחק כקשר בויקטוריה פלזן. לזכותו 22 הופעות במדי הנבחרת הצ'כית.
פילאר החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת הראדץ קראלובה, קבוצת נעוריו, בה שיחק בין השנים 2009-2011. בקרלובה, הופיע ב-64 משחקים בהם כבש 12 שערים. לקראת עונת 2011–2012, הושאל לקבוצת ויקטוריה פלזן, לאחר שבעונה שלפני כן זכה המועדון באליפות ראשונה בליגת העל הצ'כית. אחרי שסירב לחתום רשמית במועדון בנובמבר 2011, פילאר דיווח לתקשורת על חתימתו בוולפסבורג הגרמנית. בינואר 2012, בתום מחצית עונה מרשימה במדי האלופה הצ'כית היוצאת הוכרז רשמית בתקשורת המקומית, שפילאר יעבור לשחק בשורותיה של וולפסבורג עם סיום טורניר הגמר של יורו 2012, בו נוטלת חלק הנבחרת הצ'כית. לאחר שנפצע ולא שיחק במהלך העונה, הושאל ב-2013 לקבוצת פרייבורג.
נתן לס
נתן לס (1905 - 7 ביוני 2000) היה רופא, מהאלרגולוגים, הראשונים בארץ ישראל, מייסד ומנהל היחידה למחלות אלרגיה בבית החולים הדסה בתל אביב.
ביוגרפיה
לס נולד בווילנה שבליטא, בנם של שרה וזכריה. הוא היה פעיל בתנועה הציונית והיה מראשי התנועה פרחי ציון. ב-1930 החל את לימודי הרפואה באוניברסיטת ברלין, המשיך באוניברסיטאות פרנקפורט, פרייבורג, מינכן וסיים באוניברסיטת וינה, בשנת 1935. ב-1932 שהה מספר חודשים בארץ ישראל.
ב-1935 התחתן עם רופאת שיניים, שרה. בהמשך נולדו ילדיהם - יורם ונורית. באותה השנה, עלה לס לארץ ישראל והחל לעבוד כמתנדב בבית החולים הדסה בתל אביב. בסוף שנות השלושים התמחה במחלות אלרגיות במרפאה לאלרגיה של קופת חולים כללית, ברחוב מזא"ה בתל אביב. באפריל 1942 פתח את היחידה "למחלות אלרגיה" בבית החולים הדסה בתל אביב.
במלחמת העולם השנייה היה סגנו של ד"ר אריה אלוטין בארגון "גדוד הרופאים לשעת חרום".
ב-8 במרץ 1949 ייסד ביחד עם ד"ר משה גוטמן את "החברה הישראלית לאלרגולוגיה". לס היה היושב ראש השני משנת 1956 עד 1958. עיקר פעילותה של החברה היה קליני ולא מדעי, הצטרפו לחברה רשימה גדולה של חברים שאינם מומחים באלרגולוגיה. הרשימה כללה את רוב מנהלי המחלקות בבית החולים הדסה בירושלים ;באותה התקופה הטיפול במחלות אלרגיה היה חדשני וראשוני. מיום פתיחת המרפאה האלרגית ועד סוף שנת 1971 נתקבלו במרפאה 11,406 חולים חדשים. פרט למחלות האלרגיות הרגילות, כגון: קצרת, נזלת כרונית, ואורטיקריה עסקה המרפאה בבעיות מיוחדות, כגון: בדיקת קאסוני במחלת אכינוקוקוס, טסטים וחסון לעקיצות יתושים אצל ילדים, במחלת סטרופולוס וטסטים וחיסון לחולים הרגישים לעקיצת דבורים. כיום קרוי האיגוד: האיגוד לאלרגיה ואימונולוגיה קלינית.
לס נבחר לחבר הכבוד הראשון של איגוד האלרגולוגיים בארץ.
נקבר בבית העלמין קריית שאול.
אליזבת בלקוול
אליזבת בלקוול (באנגלית: Elizabeth Blackwell; 3 בפברואר 1821, בריסטול, הממלכה המאוחדת – 31 במאי 1910, הייסטינגס, הממלכה המאוחדת) הייתה האישה הראשונה אשר הוסמכה לרפואה בארצות הברית וכן הראשונה אשר נרשמה בפנקס הרופאים המוסמכים בממלכה המאוחדת. בלקוול הייתה חלוצה בקידום השתלבותן של נשים בענף הרפואה בארצות הברית ובממלכה המאוחדת, ופעילה בארגונים לקידום זכויות ומעמד הנשים.
קורות חייה
אליזבת בלקוול נולדה בבריסטול לסמואל בלקוול, שעסק בזיקוק סוכר, ולהאנה (ליין) בלקוול. ב-1832 היגרה המשפחה לארצות הברית והשתקעה בניו יורק. אביה המשיך בעיסוקו ובמקביל התערה בחוג אנשי התנועה לביטול העבדות. ב-1838 לאחר שעסקי האב נקלעו לקשיים כלכליים, עקרה המשפחה לסינסינטי וזמן קצר לאחר הגעתם הלך אבי המשפחה לעולמו, תוך שהוא מותיר את אלמנתו ותשעת ילדיו במצב כלכלי קשה ותחת חובות.
בעקבות קשיים כלכליים, אליזבת ואחיותיה אנה ומריאן הקימו בית ספר לנערות. בנוסף היא למדה אמנות וכתבה סיפורים קצרים. בתחילת שנות ה-40 היא החלה לכתוב על זכויות נשים ביומניה ובמכתביה והשתתפה בקמפיין הפוליטי של ויליאם הנרי הריסון בשנת 1840.
ב-1844 קיבלה בלקוול משרת הוראה אך לאחר מספר חודשים עזבה את עבודתה ושבה לסינסינטי.
קריירה מקצועית
היא עברה לפילדלפיה, ניסתה להתקבל לבתי ספר לרפואה ונדחתה על רקע מגדרי. בלקוול לא ויתרה, עברה למדינת ניו יורק ובאוקטובר 1847 התקבלה ללימודי רפואה במכללת ג'ניבה. קבלתה הייתה חצי-טעות, לאחר שהדיקן וסגל ההוראה לא הצליחו להגיע להחלטה בנושא והחליטו לערוך הצבעה בקרב 150 סטודנטים גברים בנושא, כאשר אם אחד מהם יסרב היא לא תתקבל. הגברים הצעירים חשבו שהבקשה אבסורדית וכבדיחה הצביעו פה אחד לקבלה.
במהלך לימודיה נתקלה בלקוול בקשיים רבים על רקע היותה אישה יחידה במוסד, אך ב-23 בינואר 1849 סיימה בהצלחה את לימודיה והייתה האישה הראשונה שהוסמכה לרפואה בארצות הברית, תוך שהיא זוכה לפרסום רב בעיתונות המקומית. באפריל החליטה בלקוול להמשיך את לימודיה באירופה והגיעה לבריטניה ובהמשך לפריז, אך בקשתה להתקבל ללימודים נדחתה שוב ושוב. בלקוול ויתרה על רצונה להיות מנתחת, בעקבות זיהום שנדבקה מתינוק שבו טיפלה, שגרם ואיבוד ראייתה בעין אחת. היא התקבלה לעבודה כמיילדת ולא כרופאה באחד מבתי החולים וכך רכשה ניסיון מקצועי. עד סוף השנה ציין פול דובואה, הרופא המיילד הנחשב בתקופתו, שהיא תהיה הרופאה המיילדת הטובה בארצות הברית, ללא קשר למגדר.
ב-1851 שבה בלקוול לארצות הברית, ופתחה קליניקה עצמאית בניו יורק. אף על פי שהעניין זכה לתהודה מסוימת בעיתונות, מספר המטופלים במרפאה היה קטן. ב-1852 החלה להרצות בתחום הרפואה. עם הזמן הייתה גם המנטורית של מריה זקרזווסקה, גרמניה צעירה שרצתה להיות רופאה, שהצטרפה אל בלקוול ואל אחותה אמילי, אשר הרחיבו את המרפאה לכלל בית חולים קטן, בו נשים ישבו בדירקטוריון, כמנהלות וכרופאות.
ב-1858 תוקנו בבריטניה תקנות חדשות לעוסקים ברפואה ובמסגרתן הוכרו רופאים אשר רישיונם נרכש מחוץ לגבולות הממלכה. ב-1 בינואר 1859 הייתה אליזבת בלקוול לאישה הראשונה שנרשמה בפנקס הרופאים בממלכה המאוחדת. ב-1866 גדלה תעבורת החולים במרפאתה של בלקוול לכדי 7,000 מטופלים בשנה.
ב-1869 בעקבות קרע בין אליזבת לאחותה אמילי, עזבה אליזבת בלקוול לבריטניה. ב-1874 פתחה בלונדון את בית הספר לרפואה לנשים בלונדון ביחד עם סופיה ג'קס-בלייק, אשר אף היא הוסמכה לרפואה בארצות הברית. ב-1877 פרשה אליזבת בלקוול מניהול המוסד על רקע חילוקי דעות עם ג'קס בלייק והפסיקה לעסוק ברפואה.
פעילות ציבורית
בין 1880 ל-1895 הייתה בלקוול פעילה בארגונים לקידום מעמד וזכויות הנשים.
כתביה
במהלך חייה הוציאה לאור 13 ספרים וספרי לימוד. בתוכם:
חיים אישיים
בלקוול מעולם לא נישאה. ב-1910 הלכה אליזבת בלקוול לעולמה והיא בת 89 שנים.
יעקב ג'ינו
יעקב ג'ינו (נולד בשנת 1964) הוא כדורסלן עבר ומאמן כדורסל ישראלי.
ביוגרפיה
יעקב ג'ינו שיחק בשנות השמונים במכבי חיפה, בין היתר תחת המאמן פיני גרשון ובמכבי רעננה.
לאחר פרישתו, בעונת 1991/1992 היה עוזר המאמן של גרשון במכבי רמת גן. בעונת 1996/1997 אימן את קבוצת הנוער של מכבי תל אביב וזכה באליפות המדינה. בשנת 1997 אימן לראשונה, כמאמן ראשי, את מכבי הוד השרון מהליגה השנייה. לאחר מכן המשיך לאמן בליגה השנייה, כשאימן את מכבי חדרה. בעונת 2001/2002 חזר לליגת העל, כעוזר מאמן במכבי רעננה, תחת שרון דרוקר, וכן באותה עונה שימש כעוזרו של אריק שיבק בנבחרת העתודה.
בעונת 2003/2004 אימן, כמאמן ראשי, את בני השרון, ורשם איתה עונה מרשימה כסיים במקום הרביעי בטבלה, והודח על ידי מכבי תל אביב בחצי גמר הפלייאוף. באותה שנה זכה ג'ינו בפרס מאמן העונה בליגת העל בכדורסל. ביולי 2004 זכה עם נבחרת העתודה במדליית הכסף באליפות אירופה לנבחרות עד גיל 20.
בעונת עונת 2004/2005 מונה לעוזר המאמן של פיני גרשון במכבי תל אביב. באותה עונה, הציגה הקבוצה את משחק ההתקפה הטוב ביבשת וזכתה ביורוליג בפעם השנייה ברציפות.
עונה לאחר מכן חזר ג'ינו לתפקיד מאמן בני השרון, והוביל אותה לחצי גמר גביע המדינה, אך הודח באותו שלב על ידי מכבי תל אביב. כן מונה בשנת 2005 למאמן נבחרת העתודה, ואימן אותה עד שנת 2007, ובהמשך בקדנציה נוספת בשנת 2010.
לקראת עונת 2006/2007, הצטרף לצסק"א סופיה, ולראשונה אימן קבוצה מחוץ לישראל. ג'ינו צרף לקבוצה את ליאור ליובין, ישראל שיינפלד ודיון תומאס, מה שזכה בתקשורת לכינוי "המושבה הישראלית". לאחר חצי עונה בקבוצה פוטר. לאחר מכן אימן ג'ינו את לובן הבלגית, סיים בעונתו הראשונה במקום האחרון ובעונתו השנייה במקום הלפני האחרון. אבל בעקבות הקפאת הירידות בליגה הבלגית, הוא נשאר בליגה הראשונה.
לקראת עונת 2008/2009 חתם בעירוני נהריה ואימן שם במשך שתי עונות, בעונתו הראשונה הודחה קבוצתו ברבע גמר הפלייאוף. את עונת 2009/2010 סיימה הקבוצה אמנם במקום התשיעי, אך הפסידה בסדרת פלייאוף נגד הירידה להפועל חולון 2:3, ובכך נשרה הקבוצה לליגה הלאומית אחרי שמונה עונות רצופות בליגת העל.
לאחר שעזב את נהריה אימן ג'ינו את נבחרת הקדטים ובאקדמיה של איגוד הכדורסל. בעשור השני של המאה ה-21 כיהן ג'ינו כסגן מנהל, ולאחר מכן כמנהל, בית הספר למאמנים במכון וינגייט.
החייאת שפה
עד היום ידוע רק על מקרה אחד של החייאת שפה שהוגדרה כ"שפה מתה" - והוא החזרתה של השפה העברית משפת קודש כתובה, לשפה מדוברת ויצירת דור חדש של דוברי עברית כשפת-אם ללא דור קודם ממנו יכלו ללמוד.
רקע
ניתן לחלק את השפות הנדרשות לתהליך של "החייאת שפה" לשלוש קטגוריות: שפות אשר השימוש בהן מוגבל מאוד נקראות שפות נחלשות או שפות בסכנת הכחדה. שפות אשר רק מספר קטן של דוברים, קשישים לרוב, עדיין שולטים בהן נקראות שפות גוועות. לעיתים ניתן להשתמש בטכניקות שונות של החייאת שפה על מנת להחיות גם שפה שהוגדרה כשפה שנכחדה ולא קיימים עוד בני-אדם הדוברים אותה. מטרותיה של החייאת שפה עשויות להיות שונות באופן ניכר ממקרה למקרה, אולם על פי רוב הן כוללות הגדלת מספר דוברי השפה והגברת השימוש בה או ניסיון לשמר את רמת השפה הנוכחית על מנת למנוע ממנה מלהיכחד. החייאת שפה נחשבת לעיתים קרובות הכרחית משום שהמגוון הלשוני בשפה אבד. יש הטוענים לצורך להפריד בין "התחדשות שפה" כמונח המתאים לשפות הנמצאות בתהליך גוויעה לבין "החייאת שפה" כמנוח המתאים לשפה שכבר מתה וחלפה מן העולם.
מלבד הרצון לשמור על מגוון לשוני, סוגיות של שימור תרבות וזהות הן סיבות מרכזיות ובולטות בגינן פועלות קבוצות שונות להחייאת שפות. שפות הן אלמנט מרכזי בזהותן ותרבותן של קבוצות ונתפסות כ"אוצר תרבותי" ייחודי. שפה מחברת בין קבוצות לאבותיהם או לאדמה עליה הם חיים ומהווה חלק מרכזי בהיסטוריה שלהן ובתפיסת העצמי שלהן.
החייאת שפה הוא מושג שקשור בצורה הדוקה לתחום הבלשני של תיעוד שפה. בתחום זה מנסים בלשנים ליצור תיעוד מלא של המבנה התחבירי, הלשוני והאוצר המילים של השפה. תהליך זה מוביל לעיתים קרובות להגברת תשומת הלב והמאמצים להחייאת שפה ספציפית שנמצאת במרכזו של מחקר שכזה. בנוסף, הליך של תיעוד שפה נעשה פעמים רבות כאשר משימת החייאת השפה עומדת אל מול עיני החוקרים.
אחד הצעדים המקדימים החשובים ביותר בתהליך החייאת שפה הוא קביעת רמת השימוש הנוכחית בשפה, דהיינו דרגת הסיכון בה היא נמצאת. קביעה זו עוזרת לקבוצות המעורבות בתהליך למצוא את דרכי הפעולה הטובות והיעילות ביותר לביצוע תהליך החייאת השפה.
צעדים בהיפוך תהליך התדרדרות של שפה
ישנן תאוריות ומודלים רבים שמנסים להתוות תוכנית לתהליך של החייאת שפה. אחד מהמודלים האלה הוא המודל שהציע הבלשן הנודע ג'ושוע פישמן, המודל של פישמן להחייאת שפות בסכנת הכחדה מורכב מתהליך בעל שמונה שלבים:
מודל זה של התחדשות שפה מיועד לכוון את המאמצים למקום בו ישיגו יעילות מרבית. מטרתו היא להימנע מבזבוז זמן ומאמץ בניסיון להשלים את הצעדים המאוחרים יותר בתהליך בטרם הושגו השלבים הראשוניים והבסיסיים יותר. למשל, סביר להניח שלצאת בקמפיין שקורא לשימוש בשפה בתקשורת או בקרב גופים ממשלתיים בטרם קיימת אוכלוסייה מספקת הדוברת אותה יהיה בזבוז של משאבים אשר לא ישיג את התוצאה הרצויה.
טסקו צונודה (Tasaku Tsunoda), בלשן יפני העוסק רבות בתהליכי החייאת שפה, מתאר מגוון של שיטות שונות אשר יכולות לשמש בתהליכי החייאת שפות בדרגות שונות של סיכון, מטכניקות להחייאת שפות שנכחדו ועד כאלה לחיזוק שפות במצב מוחלש. שיטת הטבילה (immersion) למשל, לא יכולה לשמש להחייאת שפה גוועת/גוססת. לעומתה, שיטת האומן-שולייה (master-apprentice) שבה מעביר אדם השולט ברזי השפה את מיומנות השימוש בה לאדם שאינו בקיא בשפה בפורמט של פנים אל פנים, יכולה להיות מיושמת לשפה גוועת/גוססת. שיטות נוספות, כולל כאלו המסתמכות על טכנולוגיות שונות ללימוד השפה, יכולות להיות מיושמות לשפות בדרגות סיכון שונות.
גורמים מסייעים לשיקום שפה בסיכון
דייוויד קריסטל (David Crystal) מציע בספרו "מות השפה" (Language Death), שישה גורמים שיכולים לסייע לשיקום שפה בסיכון. הוא משער כי לשפה סיכויים טובים יותר להשתקם כאשר:
בלשנות החייאה (Revival linguistics)
הבלשן גלעד צוקרמן הציע את מושג בלשנות ההחייאה כדיסיפלינת בלשנות חדשה.
המושג בלשנות החייאה (Revival Linguistics) עוצב על פי מושג בלשנות המגע (Contact Linguistics). בלשני החייאה חוקרים בין היתר את המגבלות והמכניזם האוניברסליים המעורבים בהחייאת, שיקום וחידוש שפה. ניסיונות החייאה של שפות שונות מעלים תובנות מההשוואה בין התהליכים. תובנות אלו משמשות כגשר אפיסטמולוגי בין מעגלי שיח מקבילים בניסיונות מקומיים שונים להחייאת שפות ברחבי העולם.
על פי צוקרמן, בלשנות החייאה משלבת לימוד מדעי של דרכי רכישת שפת אם לצד לימוד שפה זרה, שיקום שפה בסיכון הוא מקרה קיצון של לימוד שפה-שנייה. בלשנות ההחייאה משלימה למעשה את התחום המבוסס של בלשנות תיעודית אשר מתעדת שפות בסיכון בטרם היכחדותן. צוקרמן גורס כי בלשנות החייאה משנה את תחום הבלשנות ההיסטורית. דוגמה לכך היא בכך שהיא מחלישה את מודל עץ המשפחה (family tree model) אשר גורס כי לשפה יש רק הורה (מקור) אחד.
צוקרמן מכיר בקיומן של תופעות מקומיות ייחודיות, אך טוען גם כי ניתן להגדיר אילוצים לשוניים החלים על כל ניסיונות ההחייאה. הכרת האילוצים והשליטה בהתמודדות עימם תסייע לעוסקים במלאכת החייאת השפה לבצע את התהליך בצורה יעילה יותר. לדוגמה, קל יותר להחיות אוצר מילים בסיסי והטיות פעלים מאשר צלילים ומבנה תחבירי. הוא טוען כי על מחיי השפה להיות ריאליסטיים ולא לגלוש לסיסמאות מרפות-ידיים כדוגמת "אותנטיות או מוות!"
ננסי דוריאן (Nancy Dorian) מצביעה על כך שגישות שמרניות כלפי מילים שאולות ושינויים דקדוקיים שחלו בשפה פוגעות לעיתים קרובות במאמצי החייאת שפות בסיכון (כפי שקרה עם שפת הטיווי (Tiwi) באוסטרליה). במהלך תהליך ההחייאה ייתכן ותיווצר מחלוקת בין מלומדים השואפים בהחייאת השפה האותנטית מבחינה היסטורית, לבין דוברי השפה הנותרים המעוניינים בשימור הניב המקומי ששרד. פשרות מבניות יכולות למעשה להעלות את סיכויי ההשרדות של השפה, כפי שקרה במקרה של האנגלית בתקופה הפוסט-נורמנית.
תחיית הלשון העברית
תחיית הלשון העברית הוא תהליך שהתחולל באירופה ובארץ ישראל בסוף המאה התשע-עשרה ובתחילת המאה העשרים, ובמסגרתו הפכה השפה העברית מלשון כתובה וליטורגית המשמשת לצרכים דתיים או ספרותיים בעיקר, ללשון מדוברת, רב-מערכתית ולאומית. תחיית הלשון העברית, והפיכתה בתוך פרק זמן קצר יחסית לשפה רשמית המדוברת כשפת אם בפי מיליונים, נחשבת למקרה יוצא דופן שאין דומה לו.
אירופה
באירופה, במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, הצטמצם השימוש בשפות מקומיות/אזוריות, זאת בשל המדיניות של הממשלות השונות בדבר כפייה של השפה המדוברת על ידי השלטון המרכזי באמצעות חינוך ושימוש רשמי (כך היה בבריטניה, צרפת, ספרד, איטליה ויוון ובמידה פחותה בגרמניה ואוסטרו-הונגריה).
בעשורים האחרונים, לאומיות מקומיות ותנועות לזכויות אדם הציגו גישה יותר רב-תרבותית במדינות אירופה. גינוי חריף של הגישה הקודמת בדבר דיכוי שפות אזוריות באה לכדי ביטוי באמצעות מושגים כמו: "רצח-שפות". קמפיינים בנושא העלו את הפרופילים של השפות המקומיות עד לכדי כך שבאזורים מסוימים באירופה, השפות המקומיות רכשו מעמד של שפה רשמית, בנוסף לשפה הלאומית. הפעילות של מועצת אירופה בתחום עומדת בניגוד לגישה של האיחוד האירופי שנוטה להגביל הענקת מעמד של שפה רשמית לשפות אזוריות. כיום, נעשים מאמצים רשמיים להחיות שפות בסיכון, כדוגמת וולשית, גליסית, בסקית וקטלאנית בארצות המוצא שלהן, זאת עם דרגות שונות של הצלחה.
אחד הניסיונות האירופאים הידועים ביותר בדבר החייאת שפה נוגע לשפה האירית. בזמן שאנגלית היא השפה הרווחת ברוב אירלנד, אירית, שפה קלטית, עדיין מדוברת באזורים מסוימים הנקראים גיילטאכט, אבל שם השימוש בה מצטמצם בצורה חריפה. אתגרים רבים ניצבו מול השפה במאות האחרונות כוללים הדרה מתחומים חשובים, השמצה חברתית, מות או ההגירה של דוברים איריים רבים בימי הרעב האירי של 1840, והגירה מתמשכת מאז. לעומת זאת, מאמצים להחיות את השפה האירית נעשים מאמצע המאה ה-19 והם קשורים עם רצון לעצמאות מדינית אירית. כיום החייאת השפה האירית כרוכה בעיקר בלימוד אירית כשפת חובה בבתי ספר דוברי אנגלית. עם זאת, הכישלון ללמד אותה בצורה יעילה ומרתקת (כפי שמציין הבלשן אנדרו קרני) מביא לכך שהלומדים לא רוכשים את הכלים שיאפשרו את המשך קיומה של השפה וזה מוביל אותם לשעמום ולטינה.
שפה קלטית נוספת, השפה המאנית, נכחדה לחלוטין בשנת 1974. עם זאת, מספר חובבי השפה עושים מאמצים להחיותה וכיום היא נלמדת במספר בתי ספר יסודיים וחטיבות ביניים, משתמשים בה באירועים מסוימים ומאות אנשים דוברים אותה כשפה שנייה.
נעשו מספר מאמצים להחייאת השפה הקורנית, גם בצורה פרטית וגם בצורה ממוסדת. דוגמאות לכך הם תרגום של כתבים נוצריים וקידומה של ספרות בשפה הקורנית המודרנית, כולל רומנים ושירה.
אסיה
שפת האיינו של הקבוצה הילידית של בני האיינו, אשר שוכנים בצפון יפן, נמצאת כרגע בתהליכי גסיסה, עם זאת נעשים מאמצים להחיותה. סקר משנת 2006 של בני האיינו בהוקאידו הצביע על כך שרק 4.6% מהנשאלים העידו על עצמם שהם מסוגלים לנהל שיחה או "לדבר קצת" איינו. נכון לשנת 2001, שפת האיינו לא נלמדה בבתי ספר יסודיים ביפן, אבל כן הוצעו קורסים ללימוד השפה במספר מרכזים ללימוד שפות בהוקיאדו, בנוסף לאוניברסיטת צ'יבה שבטוקיו.
בסין, השפה המנצ'ורית היא אחת מהשפות שנמצאת תחת סיכון ההכחדה הגבוה ביותר, לשפה יש דוברים רק בשלושה אזורים קטנים במנצ'וריה. ישנם מספר חובבי השפה שמנסים להחיות את שפת אבותיהם באמצעות המילונים והספרים שיש בנמצא.
בפיליפינים, הממשלה וספרד חתמו על הסכם שמטרתו להחיות את השפה הספרדית באזור, מאמץ זה החל תחת שלטונה של גלוריה מקפגל ארויו ונמשך תחת הנהגתו של בנינו אקינו (השלישי).
צפון אמריקה
נכון לשנת 2013, "מספר הולך וגדל" של שבטי ילידים אמריקאים מנסים להחיות את שפתם. לדוגמה, יש יישומון לאייפון ללימוד שפת ההלקימילים, שמקורם באזור ונקובר שבקנדה. בנוסף, יש יישומונים רבים (הכוללים משפטים, רשימות מילים ומילונים) בשפות ילידיות רבות אחרות, כדוגמת קרי, צ'רוקי ואחרות.
וומפנואג, שפתם של שבט בעל אותו השם השוכן במסצ'וסטס, עברה תהליך של החייאה על ידי ג'סי ליטל דו באריד. בזכות הפרויקט נצפו ילדים שדוברים את השפה בצורה שוטפת לראשונה מזה מעל ל-100 שנים. בנוסף, שפת הצ'ונצ'יניו, המדוברת בקליפורניה, נכחדה למעשה, אבל כעת נעשים מאמצים להחיותה.
דרום אמריקה
קצ'ואה היא שפה המדוברות באקוודור והיא אחת מהשפות הילידיות המדוברות ביותר בדרום אמריקה. אף על פי כן, הקצ'ואה נמצאת בסיכון להכחדה, בעיקר בשל התרחבות השימוש בשפה הספרדית בדרום אמריקה. אחת מהקהילות המקוריות של דוברי קצ'ואה, הלגונס, היו מהקהילות הילידיות הראשונות שעברו לשימוש בשפה הספרדית. לפי דברי מלכם, היה זה בשל העלייה בהיקף המסחר והעסקים עם האוכלוסייה דוברת הספרדית של העיר הסמוכה אליהם. הלגונס גורסים כי זה לא היה בשל חוסר הערכה לתרבותם שלהם, אלא רק בשל שיקולים פרקטים. עם זאת, מהרגע שהמגע עם האוכלוסייה דוברת הספרדית התרחש, היה זה תהליך הדרגתי שנמשך מספר דורות, עבר דרך דו לשוניות של קצ'ואה וספרדית וכעת עיקר אוכלוסיית הלגונוס דוברת רק ספרדית. רגשותיהם של אנשי הלגונוס מציגים דיכוטומיה בשימוש בשפה מאחר שרוב בני הלגונוס דוברים ספרדית בצורה בלעדית ויודעים רק מספר מילים בקצ'ואה.
הסיכויים להחייאת שפת הקצ'ואה אינם מבטיחים, מאחר שהורים תלויים במערכת חינוך לשם מטרה זו, מערכת שבשום אופן לא מועילה כמו החשיפה לשפה בבית. החינוך בקהילת הלגונס, על אף המודעות ללימוד שפת הקצ'ואה, מורכבת בעיקר מאינטראקציה פסיבית, קריאה וכתיבה בקצ'ואה. בנוסף למאמצים עממיים, ארגונים לאומיים להחייאת שפות, כדוגמת CONAIE, מתמקדים בילדי ילידים שלא דוברים ספרדית, אשר מיצגים מיעוט גדול במדינה. יוזמה לאומית נוספת, הפרויקט לרב-תרבויות דו-לשונית(PEBI), נמצא לא יעיל בהחייאת השפה מפני שההוראות ניתנו בקצ'ואה ובספרדית, לילדים שדיברו רק ספרדית באופן כמעט מוחלט. אף על פי שכמה טכניקות נמצאו כלא יעילות, קנדל א. קינג מספקת מספר הצעות: הצעות ספציפיות כוללות הטמעה ויישום של השפה בבתי ספר, עם שימת דגש על מאמצים עממיים במערכת החינוך ובבתים, זאת במקביל לשימור תשומת הלב הציבורית באזור כלפי התהליך.
ביקורת
ג'ון מקוורטר טען כי תוכניות להחיאת שפות ילידיות כמעט תמיד לא יהיו מועילות, בשל מכשולים פרקטים שכלולים בתהליך. בנוסף הוא טוען שמוות של שפה לא בהכרח מעיד על מותה של תרבות. ביטויים ילידיים עדיין אפשריים גם אפילו כאשר השפה המקוריות מפסיקה להתקיים, כפי שקורה אצל קבוצות אינדיאנים וכפי שמעידה החיות של התרבות אצל השחורים בארצות הברית, אשר דוברים אנגלית ולא שפה אפריקאית. הוא טוען כי מוות של שפה, בצורה אירונית, מראה על כך שאנשים שעד עתה היו מבודדים, מתחילים להגר ולחלוק את עולמם עם אחרים: "לשמור על שפה ייחודית במשך דורות אפשרי רק אצל קבוצות מתבדלות לחלוטין, כדוגמת האמיש."
קינן מליק טען שאין הגיון בניסיון לשמר את כל שפות העולם, זאת מאחר שמוות הוא דבר טבעי ובמקרים רבים בלתי נמנע, גם עם התערבות. הוא מעלה את הרעיון שמותה של שפה משפר את התקשורת על ידי ההבטחה שיותר אנשים ידברו שפה משותפת. זה יכול להועיל לכלכלה ולצמצם עימותים. בהקשר לטענה זו, אחרים הצביעו על כך שדמיון לשוני ותרבותי לא מנע מלחמות אזרחים אכזריות.
השימור של שפות מיעוטים מפני הכחדה, בדרך כלל אינו מעניין את קבוצת דוברי שפת הרוב. לעיתים אי פעולה היא דבר מכוון. במקרים רבים זה המצב עם ממשלות, אשר גורסות כי המחיר של החייאת שפה ויצירת חומרים מגוונים מבחינה לשונית, לא משתלם מבחינתן.
הוחפיין
הוחפיין היא עיר במחוז דרנתה שבהולנד.
היסטוריה
ההיסטוריה של הוחפיין מתחילה ב-20 בדצמבר 1625 כאשר רכש רולוף ואן אכטן שטח גדול של אדמת כבול מחוואי המחוז כדי לכרות את הכבול. במפה ישנה של האזור כונה המקום Locus Deserta Atque ob Multos Paludes Invia ("שטח ביצות נטוש בלתי עביר"). הוחפיין עצמה נוסדה ב-1636 על ידי פיטר יוסטנס ויוהאן ואד דר מיר.
בסתיו 1883 ביקר באזור וינסנט ואן גוך.
במחצית השנייה של שנות השישים של המאה ה-20 הייתה הוחפיין העיר בעלת שיעור הצמיחה המהיר ביותר בהולנד. גידולה המהיר בתקופה זו הביא את מועצת העיר להחלטה לסתום את רוב התעלות של העיר, תעלות שנחפרו בראשית ימיה כאמצעי תעבורה לכבול.
פטריק אברקרומבי
–
סיר לסלי פטריק אברקרומבי (Sir Leslie Patrick Abercrombie; 6 ביוני 1879 – 23 במרץ 1957) היה אדריכל ומתכנן ערים אנגלי נודע ורב-השפעה שנודע בעולם בעיקר בשל התוכניות לשיקום לונדון לאחר הבליץ בזמן מלחמת העולם השנייה. אחיו של המשורר והדרמטורג האנגלי לסלס אברקרומבי.
קריירה
סר פטריק אברקרומבי הוכשר להיות אדריכל לפני שהתמנה כפרופסור לתכנון עירוני באוניברסיטת ליברפול בשנת 1915. בשנת 1935 התמנה גם לפרופסור לתכנון עירוני בקולג' האוניברסיטאי של לונדון. אברקרומבי זכה בפרס על הצעות התכנון שהציע בעבור מרכז העיר דבלין, ובהדרגה ביסס את הדומיננטיות שלו כאדריכל בעל חשיבות בינלאומית, דבר שבא לידי ביטוי בתכנון מחדש של הערים: פלימות', הול, באת', אדינבורו ובורנמות', ועוד רבות.
אברקרומבי היה מעורב בהקמתה של המועצה לשימור אנגליה הכפרית (CPRE). לאחר הקמתה, בדצמבר 1926, הוא שימש בתפקיד מזכיר המועצה.
הוא נודע ביותר בשל התוכניות לשיקום ותכנון מחדש של לונדון לאחר מלחמת העולם השנייה. הוא יצר את תוכנית המחוז של לונדון (1943) ואת תוכנית לונדון רבתי (1944), אשר בדרך כלל מכונות ״תוכניות אברקרומבי״.
מלחמת דאמר
הסכם אוטרכט סיים את מלחמת המלכה אן, אך הוא נחתם באירופה ולא היה מעורב בו אף אחד מחברי קונפדרצית וואבנקי. הוובנאקי חתמו על חוזה פורטסמות' משנת 1713 ובאותה העת המיקמאק החל לבצע פשיטות על דייגים והתנחלויות בניו אינגלנד. המלחמה החלה בשתי חזיתות כתוצאה מהרחבת התנחלויות ניו אינגלנד לאורך חופי מיין ובקאנסו, נובה סקוטיה.
את האנגלים הנהיג מושל מסצ'וסטס ויליאם דאמר, מושל נובה סקוטיה ג'ון דוקט, וקפטן ג'ון לאבוול. הקונפדרציה וואבנקי והשבטים האינדיאניים האחרים הונהגו בעיקר על ידי האב סבסטיאן רייל ואחרים.
במהלך המלחמה נהרג האב רייל על ידי הבריטים בנורידג'ווק. האוכלוסייה האינדיאנית נסוגה מהנהרות קנבק ופנובסקוט וניו אינגלנד השתלטה על שטח גדול במיין.
רקע כללי
מלחמת המלכה אן הסתיימה עם חוזה אוטרכט בשנת 1713. כתוצאה מכך עוצבו מחדש הגבולות הקולוניאליים של צפון אמריקה, אך האמנה לא הביאה בחשבון טענות אינדיאניות לאותו אזור. אזור אקדיה הצרפתית נמסר לבריטניה שהקימה שם את מחוז נובה סקוטיה. האזור שנמצא במחלוקת בין המעצמות האירופיות כלל אדמות בין נהר קנבק (החלק המזרחי של מיין) לחצי האי של צ'יניקטו (כל המחוז הקנדי של ניו ברנזוויק). הארץ הזו נכבשה על ידי מספר שבטים אינדיאנים דוברי אלגונקיה, בעלי ברית בקונפדרצית וואבנקי, שטענו גם הם לריבונות ברוב השטח הזה וכבשו חלקים מהארץ לפני בוא הארופאים.
מושל מסצ'וסטס ג'וזף דודלי ארגן ועידת שלום גדולה בפורטסמות', ניו המפשייר. במשא ומתן שהתנהל שם ובמפרץ קאסקו, התנגדו הוובנאקי לטענות הבריטיות שלכאורה הצרפתים ויתרו על שטחם לבריטניה במזרח מיין ובניו ברונזוויק, אך הם הסכימו לאשר את הגבולות בנהר קנבק ולהקמת תחנות סחר שינוהלו על ידי הממשלה בטריטוריה שלהם. אמנת פורטסמות אושררה ב-13 ביולי 1713 על ידי שמונה נציגים של קונפדרצית וובנאקי, בשנה שלאחר מכן חתמו מנהיגי השבטים האחרים על האמנה, אך עד שנת 1726 לא חתם עליה או על כל הסכם אחר אף נציג מאנשי המיקמאק.
יישובים וביצורים
בפגישה שנערכה במיין בשנת 1717, ניסו המושל שוטה ונציגי הוובנאקי להגיע להסכמה כלשהי. האינדיאנים התנגדו לכך שהאירופאים יקימו התנחלויות ויבנו מבצרים. הם תבעו את הריבונות על הארץ, ואילו המושל ציין את זכות המושבות להתרחב בשטחן. אנשי הוובנאקי היו מוכנים להצטרף להסכם אם יתוחם גבול ברור, שמעבר לו אסור להתיישב.
במהלך השנים הבאות המשיכו תושבי ניו-אינגלנד להתיישב בשטחי הוובנאקי ממזרח לנהר קנבק, ואלה הגיבו בגנבת בעלי חיים. קאנסו, נובה סקוטיה הוקמה כישוב דייגים שנוי במחלוקת על ידי הצדדים. הוא היה ישוב מבוצר שנכבש - אנשי המיקמאק וכוחות צרפתים תקפו אותו בשנת 1720, והעלו עוד יותר את המתח. המושל מחה על נוכחות של צרפתית של הכומר סבסטיאן רייל, שחי בשבט קנבק במרכז במיין.
לאחר מכן, אנשי הוובנאקי הפיצו מסמך בכתב המאשר את טענותיהם הריבוניות על אזורים שבמחלוקת ואיימו באלימות אם יחדרו לשטחם. מושל מסצ'וסטס ביטל את המכתב כ"חוצפני ומאיים" ושלח כוחות מיליציה לאררוסיץ'. הוא גם קבע שטענות הוובנאקי הם חלק מתכסיס צרפתי, המבוסס על השפעתו של רייל, שהעיד לטובתם.
מלחמה לא מוצהרת
המושל שוטה היה משוכנע כי הצרפתים עומדים מאחורי טענות וובנאקי, ולכן הוא שלח משלחת צבאית בפיקודו של קולונל תומאס ווסטברוק מתומסטון כדי לתפוס את האב רייל בינואר 1722. רוב השבט לא היה במקום. ווסטברוק וחייליו הקיפו את הכפר נוררידג'וק כדי ללכוד את רייל, אך הוא הוזהר ונמלט ליער. עם זאת, הם מצאו את ארגז הציוד שלו, שהכיל תא סודי. בתוך התא הם מצאו מכתבים שהעידו כי רייל היה סוכן של ממשלת קנדה, והבטיח לאינדיאנים לספק תחמושת כדי לגרש את הקולוניסטים מיישוביהם. בתגובה למתקפה של אנשי ניו אינגלנד על האב רייל בנורידג'וק במרץ 1722, לוחמים משבטי מיקמאק ומליסאט התאספו במינאס (גרנד פרה, נובה סקוטיה) כדי להטיל מצור על אנאפוליס רויאל. סגן המושל ג'ון דוקט לקח עשרים ושניים לוחמי המיקמאק כבני ערובה במאי 1722 כדי למנוע את תקיפת בירת המחוז. ביולי חסמו האינדיאנים את הגישה לאנאפוליס רויאל מתוך כוונה להרעיב את הבירה. האינדיאנים כבשו 18 ספינות דיג ולקחו אסירים בפשיטותיהם.
ב־25 ביולי 1722 הכריז המושל שוטה רשמית על מלחמה באינדיאנים מהשבטים ההם. סגן המושל ויליאם דאמר ניהל את המעורבות של מסצ'וסטס במלחמה, לאחר חצי שנה, שוטה הפליג חזרה לאנגליה כדי להתמודד עם סכסוכים מתמשכים שהיו לו עם אספת הנבחרים במסצ'וסטס.
במזרח: מיין וניו המפשייר
בין 400 ל-500 אינדיאנים בסנט פרנסיס (אודאנק, קוויבק) ואנשי מיקמאק התקיפו את היישוב אררוסיץ', מיין ב-10 בספטמבר 1722, בשיתוף עם האב רייל בנורידג'ווק. תושבי הכפר נסוגו לתוך המצודה, והותירו את הכפר ל"חסדי" האינדיאנים. הם שחטו 50 ראשי בקר והציתו 26 בתים מחוץ למבצר, ואז תקפו את המצודה והרגו את אחד התושבים.
באותו לילה הגיעו אל"ם וולטון והסרן הרמן עם 30 חיילים, אליהם נוספו כ-40 גברים מהמצודה. הכוח המשולב של 70 איש תקף את האינדיאנים, אך הם היו המומים מכמותם. המתיישבים והחיילים נסוגו למבצר. האינדיאנים נסוגו בסופו של דבר במעלה הנהר. במהלך חזרתם לנורידג'ווק תקפו האינדיאנים את פורט ריצ'מונד. במצור של שלוש שעות. הם שרפו בתים והרגו ראשי בקר, אך המצודה החזיקה מעמד. הם הרסו את ברונזוויק והתנחלויות אחרות בסמוך לשפך של נהר קנבק.
ב־9 במרץ 1723 הוביל אלוף-משנה תומאס ווסטברוק 230 אנשים לנהר פנובסקוט עד לכפר פנובסקוט. הכפר היה פנוי והחיילים שרפו אותו עד היסוד. הקונפדרציה של השבטים וובנאקי, מאזור אקדיה ביצעה 14 פשיטות נגד עיירות לאורך הגבול של ניו אינגלנד במהלך 1723, בעיקר במיין. הפשיטות החלו באפריל ונמשכו עד דצמבר, במהלכן נהרגו או נלקחו בשבי 30 איש. התקפות האינדיאניות היו כה עזות לאורך גבול מיין, עד שדאמר הורה לתושבים להתפנות באביב 1724. באביב 1724 ערכה הקונפדרציה וובנאקי עשר פשיטות על גבול מיין שהרגו, פצעו או כלאו יותר מ-30 בני ניו-אינגלנד. הם עלו במדרון בנמל קנבונק וטבחו את כל הצוות. באביב 1724 לקח סרן ווינסלו את הפיקוד על מבצר סנט ג'ורג' בתומסטון. הוא היה אחיו הגדול של ג'ון ווינסלו. ב־30 באפריל 1724, ווינסלו והסמל הארווי עזבו את המבצר עם 17 גברים בשתי סירות, וירדו במורד הנהר כמה קילומטרים לאי גרין. למחרת, שתי סירות נפרדו וכ - 200 עד 300 אינדיאנים תפסו על סירתו של הארווי, והרגו את כל אנשיה. קפטן ווינסלו הוקף ב-30 עד 40 סירות קאנו שהגיעו משני צידי הנהר ותקפו אותו. לאחר שעות של לחימה, ווינסלו ואנשיו נהרגו למעט שלושה אינדיאנים ידידותיים שנמלטו חזרה למצודה.
בהמשך אותה שנה הקפטן ג'ון לאבוול ערך שלוש משלחות נגד האינדיאנים בסוף 1724 ובראשית 1725, הם הרגו ותפסו מספר אינדיאנים באזור אגם ויניפסאקי בניו המפשייר.
המשלחת השלישית של לאבוול כללה 46 אנשים ויצאה ב־16 באפריל 1725. הם בנו מבצר באוסיפי, ניו המפשייר. ב־9 במאי הם גילו לוחם אינדיאני בודד, ויצאו לרדוף אחריו, בינתיים לוחמים אינדיאנים נוספים הכינו מארב, והכוח של לאבוול עלה על המארב, ולאוובל וכמחצית מאנשיו נהרגו. הצ'יף פאוגוס האינדיאני וחלק מאנשיו נהרגו גם הם בקרב., שקיבל את השם קרב פווקווקט.
במערב: ורמונט ומערב מסצ'וסטס
ב־13 באוגוסט 1723 נכנס המנהיג האינדיאני גריי לוק למלחמה כשביצע פשיטה על נורת'פילד, מסצ'וסטס, שם נהרגו ארבעה לוחמים ושני אזרחים. למחרת, הם תקפו את ג'וזף סטיבנס וארבעת בניו ברוטלנד, מסצ'וסטס. סטיבנס ברח, שניים מהנערים נהרגו ושני הבנים האחרים נלכדו. ב־9 באוקטובר 1723, פגע גריי לוק בשני מבצרים קטנים סמוך לנורת'פילד, תוך שהוא גורם לנפגעים ותפס שבוי אחד. בתגובה, המושל דאמר הורה על בניית פורט דאמר בוורמונט. המבצר הפך לבסיס עיקרי של פעולות לביצוע תצפיות ומסעות עונשיים כנגד של שבט אבנאקי. פורט דאמר היה היישוב הקבוע הראשון של ורמונט, שנערך בפיקודו של סגן טימותי דווייט. ב־18 ביוני 1724 תקף גריי לוק קבוצת גברים שעבדה בשדה ליד האטפילד, מסצ'וסטס. לאחר מכן הוא המשיך להרוג אזרחים בדהירפילד, נורת'פילד ווסטפילד במהלך הקיץ. בתגובה לפשיטות, הורה דאמר להביא עוד חיילים ליישובים נורת'פילד, ברוקפילד, דירפילד וסנדרלנד, מסצ'וסטס. ב־11 באוקטובר 1724, 70 אנשי שבט האבנאקי תקפו את פורט דאמר והרגו שלושה או ארבעה חיילים. [36] בספטמבר 1725 נשלחה מפורט דאמר חוליה של שישה חיילים, גריי לוק ואנשיו ארבו להם ליד נהר קונטיקט, הרגו שניים ולכדו שלושה נוספים. אדם אחד נמלט, שנים מהתוקפים נהרגו.
גזרת נובה סקוטיה
מושל נובה סקוטיה פתח במבצע לסיים את המצור של המיקמאק על אנאפוליס רויאל בסוף יולי 1722. הם הצילו כמאה אסירים אנשי ניו אינגלנד שנלקחו בשבי על ידי האינדיאנים. אחת הפעולות הללו הביאה לקרב על ווינפנג בו נהרגו 35 אינדיאנים וחמישה מאנשי ניו-אנגלנד.
הרגע הגרוע ביותר של המלחמה עבור אנשי אנאפוליס רויאל הגיע ב-4 ביולי 1724 כאשר קבוצה של 60 אנשי מיקמאק פשטה על העיר. הם הרגו סמל ופצעו ארבעה חיילים נוספים והטילו אימה על היישוב. הם שרפו בתים ולקחו אסירים. בני ניו-אינגלנד הגיבו בהוצאתו להורג של אחד מבני הערובה מאנשי המיקמאק באותה נקודה בה נהרג הסמל. הם גם שרפו כנקמה שלושה בתים אינדיאנים באזור אקדיה. כתוצאה מהפשיטה, נבנו עמדות להגנה על העיירה. הם קירבו את הכנסייה למבצר כך שניתן יהיה לפקח עליה ביתר קלות. בשנת 1725, שישים אינדיאנים פתחו במתקפה נוספת על קאנסו, הרסו שני בתים והרגו שישה אנשים.