cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טש
טש (באנגלית: Tash) הוא דמות מסדרת ספרי דברי ימי נרניה של הסופר האירי ק.ס. לואיס. הוא האל הראשי בפנתיאון האלים של בני קלורמן. הוא מופיע בדמות אדם בעל ארבע זרועות וראש של ציפור טרף מעוקלת מקור. מקדשו הראשי של טש נמצא בעיר טשבן, בירת קלורמן, וחגו העיקרי מתקיים בסתיו. פולחנו כולל הקרבת קורבנות אדם.
דמותו של טש מופיעה בספר "הקרב האחרון" ומוזכרת גם בספר "הסוס ונערו".
הר בירד (רכסי פורד)
הר בירד (באנגלית: Mount Byrd) הוא הר בהרי סארנוף, שברכסי פורד, בארץ מרי בירד, שבאנטארקטיקה.
ההר ממוקם 1.6 קילומטרים צפונית מהצקה המזרחי של רכס אסמן.
גובהו של ההר 810 מטרים מעל פני הים; והוא ההר ה-4,492 בגובהו באנטארקטיקה.
גילוי ומיפוי ההר
ההר מופה על ידי השירות האנטארקטי של ארצות הברית, אשר חקר את אנטארקטיקה בין השנים 1939–1941, בפיקודו של אדמירל אחורי ריצ'רד בירד.
מקור השם
שמו של ההר ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
ההר נקרא על שמו של ריצ'רד בירד ג'וניור (.Richard E. Byrd, Jr), שהיה בנו של אדמירל בירד. ריצ'רד בירד ג'וניור השתתף במבצע קפיצה לגובה שבמסגרתו נחקרה אנטארקטיקה בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1946–1947. בירד ג'וניור סייע לוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים, בזיהוי האתרים שלהם נתן אביו שמות.
ג'יימס ת'ורנהיל
סר ג'יימס ת'ורנהיל (אנגלית: James Thornhill; 25 ביולי 1675 או 1676 – 4 במאי 1734) היה צייר אנגלי שהתמחה בציורי סצנות היסטוריות, ופעל בתקופה שבה הבארוק האיטלקי היה דומיננטי.
ביוגרפיה
ב-1689 הוא התמחה אצל תומאס היימור (1660–1720), שהיה מומחה בציור דקורטיבי לא-פיגורטיבי. הוא למד גם אצל אנטוניו וריו ולואי לגר, שהיו ציירים דקורטיביים בולטים שעבדו באותה תקופה באנגליה. ב-1696 הוא השלים את ההתמחות שלו וב-1704 הפך לחבר חופשי באגודת הציירים-צבעים של לונדון. החל מ-1707 הוא עבד בהצלחה עבור המעמד החברתי הגבוה של אנגליה כצייר היסטוריה. ביוני 1718 מינה אותו ג'ורג' הראשון לצייר החצר, ובמרץ 1720 ל-Serjeant Painter. באותה שנה היה לרב-אומן באגודת הצבעים וב-1723 לעמית בחברה המלכותית. בין 1722 ל-1734 הוא אף כיהן בפרלמנט הבריטי. ב-2 במאי 1720 העניק לו המלך תואר אבירות.
ת'ורנהיל קישט את החלק הפנימי של הארמונות שבהם עבד עם ציורים בקנה-מידה גדול. הדמויות בציורי הקיר הללו מוצגות בתנוחות אידיאליזציה ורטוריקה. דוגמאות לכך הן:
ב-1718 הוא רכש בית גדול בכיכר קובנט גארדן, וב-1725 בנה את בית ת'ורנהיל בדרום סטולברידג', ליד סטרמינסטר ניוטון שבדורסט. ככל הנראה הוא תכנן את הבית בעצמו בסגנון הפלדיאני.
ת'ורנהיל לא הוזמן לבצע עבודות גדולות בשלהי חייו, והחל להעתיק בהמפטון קורט את שטיחי הקיר של רפאל. מלבד ארבעה העתקים בגודל מלא, שהושלמו ב-1731, הוא יצר 162 העתקים בקנה מידה מוקטן של ראשים, ידיים ורגליים, והתכוון לפרסם אותם בדפוס על מנת שישמשו סטודנטים לאמנות. אולם, מותו הותיר את העבודה בלתי גמורה. ההעתקים המקוריים שלו שמורים כיום במוזיאון ויקטוריה ואלברט שבלונדון.
אולי מאורר
אולריך "אולי" מאורר (בגרמנית: Ulrich "Ueli" Maurer; נולד ב-1 בדצמבר 1950) הוא פוליטיקאי שווייצרי, ששימש כראש מחלקת הכספים במועצת הברית (הממשלה) של שווייץ. כיהן גם כנשיא שווייץ בשנים 2013 ו-2019.
אגם ברצ'אנו
אגם ברצ'אנו (באיטלקית: Lago di Bracciano) הוא אגם געשי במחוז לאציו האיטלקי, 32 ק"מ צפונית-מערבית לרומא. אגם ברצ'אנו הוא האגם השני בגודלו באזור (אחרי אגם בולסנה) ואחד האגמים הגדולים באיטליה. לאגם צורת עיגול בקוטר של כ-32 ק"מ. האגם מקבל את מימיו מחלחול משקעים, וממעיינות תת-קרקעיים. מקור נהר הארונה מתחיל בו.
אולי מאורר
ביוגרפיה
מאורר נולד כבנו של חקלאי עני בקנטון ציריך. הוא הוסמך כרואה חשבון, היה מנהל אגודת החקלאים של קנטון ציריך, נשיא אגודת מגדלי הירקות בשווייץ ונשיא אגודת המיכון החקלאי של שווייץ. שירת בצבא שווייץ והגיע לתפקיד של מפקד גדוד רגלים רכוב על אופניים בדרגת רב-סרן.
אגם ברצ'אנו
האגם נוצר בעקבות פעילות געשית וטקטונית אינטנסיבית לפני כ-600,000 עד 40,000 שנים, שיצרה הרי געש קטנים רבים בשטח סבטינו. תא המאגמה הראשי היה ממוקם מתחת לאגם ברצ'יאנו. קריסתו יצרה את העמק שבו ממוקם האגם. כמה מכתשים קטנים וקלדרות עדיין ניתנים לזיהוי באזור האגם ובסביבתו הקרובה (Martignano ,Baccano ,Sacrofano).
אולי מאורר
ביוגרפיה
מאורר היה לחבר במפלגת העם השווייצרית. בשנת 1978 החל לעבוד בממשל מחוז הינוויל (Hinwil) שבקנטון ציריך. ב-1983 נבחר לכהן במועצת הקנטון ואף היה יושב הראש שלה. ב-1991 הפסיד בבחירות חוזרות למועצת הקנטון, אך נבחר לחבר האספה הפדרלית של שווייץ, שבה כיהן עד 2008.
ב-1996 נבחר מאורר לנשיא מפלגת העם וכיהן בתפקיד עד לאחר הבחירות הפדרליות ב-2007. בכהונתו זו נקט ברטוריקה אגרסיבית שחרגה מקוד ההתנהגות הפוליטי שהיה מקובל בשווייץ עד אז. עם זאת זכה בהמשך להערכה בזכות התנהלותו כחבר מועצת הברית של שווייץ. במהלך כהונתו הוכפל מספר הבוחרים שתמכו במפלגה והיא הייתה למפלגה הגדולה במדינה (אם כי רוב הקרדיט על כך ניתן לאיש החזק במפלגה, כריסטוף בלוכר (Christoph Blocher)). ב-2008 נכשל בניסיונו להיבחר למועצת המדינות, הבית העליון של האספה הפדרלית השווייצרית.
אגם ברצ'אנו
האגם הוא אטרקציה תיירותית חשובה. מכיוון שהוא משמש כמאגר מי שתייה לעיר רומא, הוא נמצא תחת פיקוח מאז 1986 על מנת למנוע זיהום במימיו. השימוש בסירות מנוע אסור בהחלט (יוצאים מן הכלל מספר דייגים מקצועיים ורשויות החוק), ונבנתה מערכת ביוב מרכזית לכל הערים הגובלות באגם על מנת למנוע כל קלקול אפשרי באיכות המים, מה שהופך את העיירה ברצ'יאנו לאחת מהעיירות הגובלות באגמים הנקיים ביותר באיטליה. בשל איסור השימוש בכלי שיט ממונעים, אנשי הסביבה שטים בעזרת מפרשיות, קאנו ושחייה פיזית.
אולי מאורר
כהונה במועצה הפדרלית
מאורר מתגורר בהינוויל שבקנטון ציריך. הוא נשוי ואב לשישה ילדים.
High as Hope
High as Hope (בעברית: גבוה כמו התקווה) הוא אלבום האולפן הרביעי של הלהקה הבריטית פלורנס אנד דה מאשין. האלבום יצא לאור ב-29 ביוני 2018 על ידי חברות התקליטים ריפבליק רקורדס ווירג'ין EMI. מתוך האלבום יצאו שלושה סינגלים.
לאית
לאית או לאו (IPA: [pʰáːsǎː láːw]), היא שפה המדוברת בפי כשבעה מיליון איש במדינת לאוס וכן במחוז איסאן בתאילנד ומשתייכת למשפחת השפות התאי-קדאיות היא יוצרת רצף ניבים יחד עם השפה התאית.
דקדוק
בשפה הלאית הזמן והמספר אינם משנים את המילה, וכן אין מין דקדוקי. סדר המילים במשפט הוא (SVO) נושא, נשוא ומושא (בדומה לעברית ואנגלית).
הגיית השפה וכתיבתה
הלאית משתמשת בכתב דומה לזה של התאית וכוללת 33 עיצורים ו-28 תנועות. סימני העיצורים נמצאים מעל, מתחת, אחרי או בתוך האות, עם זאת שפה זו פונטית יותר מהתאית. אין הפרדה בין המלים אלא רק בסוף משפט, ומשפטי שאלה מסומנים על ידי מלות שאלה ולא סימני פיסוק.
ג'ון שאליקשווילי
ג'ון שאליקשווילי (באנגלית: John Shalikashvili, בגאורגית: ჯონ მალხაზ შალიკაშვილი, ג'ון מלחז שאליקָשווילי; 27 ביוני 1936 - 23 ביולי 2011) היה גנרל ויושב ראש המטות המשולבים של ארצות הברית בין השנים 1997-1993, והוא המהגר היחיד בהיסטוריה של ארצות הברית שהגיע לדרגה האפשרית הגבוהה ביותר בצבא ארצות הברית.
שאליקשווילי נולד בוורשה שבפולין להורים פליטים מגאורגיה. אביו היה בן למשפחת אצולה גאורגית.
נעורים
ג'ון שאליקשווילי היה נצר לבית האצולה הגאורגי שאליקשווילי שקיים מימי הביניים. אביו, הנסיך דימיטרי שאליקשווילי (1896–1978), שירת בצבא הקיסרי של רוסיה; דימיטרי היה נכדו של הגנרל הרוסי דמיטרי סטרוסלקי. לאחר המהפכה הבולשביקית הפך דימיטרי לסגן-אלוף בצבא הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה. כשברית המועצות פלשה וכבשה את גאורגיה בשנת 1921, היה דימיטרי בשירות דיפלומטי בטורקיה. לאחר מכן הצטרף לגולים גאורגים אחרים בפולין, שם פגש והתחתן עם אמו של ג'ון, מריה, ממוצא פולני וגרמני, בתו של רוזן רודיגר-בילאג'ו, שהיה גנרל של הצאר הרוסי. היו להם שלושה ילדים: אוטר, ג'ון וגייל. דימיטרי שירת בצבא הפולני (יחד עם הקצינים הגאורגים הגולים האחרים) כקצין שכיר חרב.
בשנת 1939 נלחם דמיטרי נגד הפלישה הגרמנית לפולין, ולאחר התבוסה הפולנית השתחרר. בשנת 1941 התגייס ללגיון הגאורגי, כוח של גאורגים אתניים שגויס על ידי גרמניה הנאצית כדי להילחם נגד ברית המועצות. היחידה שולבה מאוחר יותר בכוחות הוואפן אס אס והועברה לנורמנדי. דימיטרי נכנע לכוחות בריטיים והיה שבוי מלחמה עד לאחר המלחמה. אוסף של כתביו של דימיטרי שאליקשווילי הופקד במכון הובר. בינתיים, מריה, ג'ון ושני אחיו, חוו את ההרס של ורשה. ככל שהצבא האדום התקרב לוורשה בשנת 1944, ברחה המשפחה לפפנהיים, גרמניה, והתאחדה עם דימיטרי בדרך. בפפנהיים, בימים האחרונים של מלחמת העולם השנייה, הייתה הפעם הראשונה שג'ון ראה חיילים אמריקאים. משפחתו שהתה אצל קרובי משפחה בפפנהיים במשך שמונה שנים.
בשנת 1952, כאשר ג'ון היה בן 16, המשפחה היגרה לפאוריה שבאילינוי. הם נעזרו בכנסייה ובקרובי משפחה כדי להיקלט, והשתלבו בתחום הבנקאות.
כאשר ג'ון הגיע לפאוריה הוא דיבר מעט אנגלית. שאליקשווילי הלך לתיכון בפאוריה, שבו הוא רץ למרחקים ארוכים. הוא למד באוניברסיטת בראדלי בפאוריה, וקיבל תואר ראשון בהנדסת מכונות בשנת 1958. מאוחר יותר קיבל תואר שני ביחסים בינלאומיים מבית הספר אליוט לעניינים בינלאומיים, המשתייך לאוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון.
קריירה צבאית
לאחר סיום לימודים ב-1958, הוא תכנן לעבוד בחברת משאיות, אבל קיבל צו גיוס. הוא נכנס לצבא כטוראי, נהנה מזה, ושאף להגיע לבית הספר לקצינים. הוא קיבל דרגת סגן שני בשנת 1959. שאליקשווילי שירת בתותחנים ובתפקידים שונים בהגנה האווירית (נגד מטוסים) כמפקד מחלקה, מדריך וכמפקד סוללה. הוא שירת בווייטנאם במחוז קואנג טרי. הוא פיקד על הסיוע צבאי, ושימש כיועץ בכיר במחוז בשנים 1968–1969. הוא קיבל על שירותו את כוכב הארד עם "וי" על גבורתו במהלך מלחמת וייטנאם. מיד לאחר שירותו בווייטנאם, הוא החל ללמוד במכללת המלחמה של הצי בניופורט, רוד איילנד.
בשנת 1970 הוא הפך לקצין המבצעים של הגדוד ה-2 של רגימנט התותחנים ה-18 בפורט לואיס, וושינגטון. מאוחר יותר, בשנת 1975, הוא פיקד על הגדוד ה-1 ברגימנט התותחנים ה-84 בחטיבת חי"ר ה-9 בפורט לואיס. בשנת 1977 הוא לימד במכללת המלחמה של צבא ארצות הברית ושימש כמפקד דיוויזיית התותחנים (DIVARTY) של הדיוויזיה המשוריינת ה-1 בגרמניה. בשנת 1987 פיקד שאליקשווילי על דיוויזיית החי"ר ה-9 בפורט לואיס.
שאליקשווילי הצליח בצורה לא מבוטלת כמפקד כוחות שמירת השלום והפעילות ההומניטרית בצפון עיראק לאחר מלחמת המפרץ. משימה זו הייתה כרוכה במשא ומתן אינטנסיבי ומורכב עם הממשלה טורקית, ומפגשי פנים אל פנים קשים עם הצבא העיראקי. עוד הישג ​​חשוב היה ייסודה של תוכנית חזון 2010, ​​שתהפוך את צבא ארצות הברית לכוח צבאי גדול דיגיטלי ויעיל.
בשנים 1992–1993 כיהן שאליקשווילי כמפקד כוחות נאט"ו ומפקד פיקוד אירופה של ארצות הברית. ב-1993 מונה ליושב ראש המטות המשולבים על ידי הנשיא ביל קלינטון. הוא פרש מהצבא בספטמבר 1997, לאחר ששמש במשך 38 שנים.
חיים אישיים
שאליקשווילי היה יועץ לקמפיין לנשיאות של ג'ון קרי שנת 2004. הוא היה פרופסור-אורח במרכז לביטחון ושיתוף פעולה בינלאומי באוניברסיטת סטנפורד. הוא שימש כמנהל השקעות במספר חברות וכן יו"ר הלשכה הלאומית למחקר אסיה.
שאליקשווילי היה נשוי ואב לשני ילדים. הבכור, בראנט, בוגר האוניברסיטה של ​​מדינת וושינגטון. שאליקשווילי לקה בשבץ מוחי חמור ב -7 באוגוסט 2004.
בשנת 2007 פורסם ב"ניו יורק טיימס" מאמר פרי עטו של שאליקשווילי הקורא לביטול מדיניות "אל תשאל, אל תספר" בנוגע להתייחסות הצבא האמריקני לחיילים מקהילת הלהט"ב. מאמר דומה הופיע בגיליון 19 ביוני 2009 ב"וושינגטון פוסט". המדיניות הזו שונתה בהוראת הנשיא ברק אובמה בתאריך 22 יולי 2011, יום אחד לפני מותו של שאליקשווילי.
יחסי הרשות הפלסטינית–כווית
יחסי הרשות הפלסטינית–כווית הם היחסים הדיפלומטיים בין הרשות הפלסטינית למדינת כווית.
היסטוריה
לפני מלחמת המפרץ השנייה הגיע מספר הפלסטינים ל-400,000 מכלל אוכלוסיית כווית, שמנתה שני מיליון, וכ-200,000 מהם נולדו בכווית או חיו שם את מרבית חייהם, שכן ישנם כוויתים שהם דור שלישי לפלסטינים שהגיעו עשרות שנים לפני כן. היחסים המוקדמים החלו בשנת 1936, כאשר נשלח המופתי חאג' אמין אל-חוסייני למשימה פלסטינית לחינוך תושבי כווית, ובהמשך הגיעו הפלסטינים לכווית באינטנסיביות בשלושה שלבים שונים: 1948, 1967 וב-1975. כווית הייתה אחת המדינות הבולטות שפתחו את הדרך לפלסטינים אליה, סיפקה להם הזדמנויות עבודה ופרנסה, ומצאה בה חופש יחסי בהשוואה למדינות ערביות אחרות. בשנות ה-80 של המאה ה-20, הערבים הפלסטינים היוו את עיקר כוח העבודה. היחסים הכוויתיים עם הפלסטינים הוחמצו במהלך מלחמת המפרץ השנייה, למרות התפקיד המתווך שניסה מפקד אש"ף למלא במהלך מלחמת המפרץ ובמהלך הפלישה העיראקית לכווית, אך עם תחילת מבצע "סופה במדבר" בינואר 1991 ארגון אש"ף ניסח הצהרות בהן הוא רואה בהתקפות על עיראק "הרבה מעבר לגבולות ההחלטה שניתנה על ידי מועצת הביטחון של האו"ם וכי ההתקפה על עיראק מהווה" סכנה אכזרית ו"תוקפנות" שיש לטפל בהן. בעיצומן של ההתקפות בפברואר 1991, יו"ר אש"ף, יאסר ערפאת, ביקר בבגדאד, ובו אישר "את עמדתם הנחרצת של העם הפלסטיני ושל ארגון השחרור הפלסטיני כלפי עיראק ובשוחה המשותפת בקרב להגנה על עיראק, פלסטין והאומה הערבית". מאות אלפי פלסטינים עזבו את כווית מסיבות שונות (פחד מרדיפה, מחסור במזון, קשיים בטיפול רפואי, מחסור כלכלי, פחד ממעצר וטיפול רע במחסומים של עיראקים). לאחר מלחמת המפרץ בשנת 1991, כמעט 200,000 פלסטינים ברחו מכווית, בין השאר עקב הנטל הכלכלי, תקנות התושבות, וחשש מפני שימוש לרעה בכוחות הביטחון הכוויתיים. מדיניות זו כי בחלקה הוביל עקירה זו הייתה תגובה למצב של אש"ף ויו"ר יאסר ערפאת על סדאם חוסיין ואת הפלישה העיראקית לכוויית.
ב-15 באפריל 2013, פתח נשיא הרשות הפלסטינית, מחמוד עבאס, פתח מחדש את שגרירות הרשות בכווית לאחר סגירה בת 22 שנים.
הפועל אשקלון ברוגבי
מועדון רוגבי אשקלון היא קבוצת רוגבי ישראלית מהעיר אשקלון, המשחקת בליגה הבכירה בישראל. הקבוצה זכתה בשלוש אליפויות ארציות.
היסטוריה
בשנת 1996, בעזרת עזרי אימון הכוללים 2 כדורים בלבד הקים המאמן דימיטרי סקובלב את קבוצת הראגבי באשקלון. הקבוצה, שהורכבה מבני נוער וילדים צברה ניסיון והגיעה להשגים בליגת הנוער. כיום מחזיקה הקבוצה ב-3 אליפויות ארציות לנוער.
באמצע שנות ה-2000, שונה הרכב הקבוצה, כאשר מספר שחקני בוגרים מקבוצת הרוגבי של ראשון לציון המפוארת ("ראשון פאנטומס") הצטרפו לקבוצה הצעירה באשקלון. מאז, נכנסה הקבוצה לליגת הבוגרת, התחזקה, והיום קבוצת הרוגבי של אשקלון היא מהחזקות בליגה. בשנת 2003 רוב חברי קבוצת הנוער היו שחקני נבחרת ישראל בראגבי, וחזרו משהיות במחנות אימונים באילת ובחו”ל.
בשנים מאז השתתפה הקבוצה בליגת הבוגרים הגיעה להישגים רבים בטורנירים שונים כגון טורנירי שביעיות, "סופר 10" וכמובן במשחקי ליגה וגביע, וכן בטורנירים לקבוצות גיל של עד 12, עד 14, עד 17 ועד 20, וכן השתתפה בטורניר רוגבי עשיריות באיביזה בשנים 2016-17.
כך המשיכה וממשיכה הקבוצה לגייס ילדים ובני נוער רבים שיהוו את עמוד השדרה של הקבוצה – את עתידה.
בניגוד לשאר הקבוצות בליגה, המורכבות בעיקר מיוצאי ארצות אנגלו-סקסיות שונות, מאופיינת הקבוצה משחקנים יוצאי מדינות שונות. בכך מוסיפה הקבוצה ססגוניות וצבע לליגת הרוגבי בישראל.
קבוצת הרוגבי באשקלון מאופיינת בגישה שונה לאימונים משאר הקבוצות בליגה, והבולט הוא האימונים עצמם בהם מתאמנים הנוער והבוגרים יחדיו, דבר המאחד את הקבוצה מצד אחד, ומחשל ומחזק את הנוער מצד שני. הנוער מקבל פידבקים ועזרה לא רק מהמאמן, אלא גם מהסגל הבוגר בקבוצה.
צוות מקצועי
בראש הצוות המקצועי עומדים דימיטרי סוקובלב (לשעבר שחקן נבחרת ברית המועצות) ולי מאנו (בעברו שחקן במועדונים בסמואה, אוסטרליה וניו זילנד) שמאמנים את קבוצות הנוער, הבוגרים והנשים.
במהלך הקריירה, אימן סקובלב את נבחרת הנוער ואף את נבחרת ישראל הבוגרת.
האימונים מתקיימים במתחם אימונים, מרכז ספורט שמשון. רח' יעקב גרופר 15 אשקלון (מתנ"ס וולדנברג).
איתמר מרכוס
ביוגרפיה
איתמר מרכוס נולד בניו יורק לארתור והדסה מרכוס, אשר משפחותיהם היגרו לארצות הברית שנים קודם. האב היה בעלים של חברת הטקסטיל, אשר נוסדה על ידי המשפחה ב-1911, ופעיל בבית הכנסת. האם עסקה בפעילות למען מטרות ישראליות וציוניות, והקימה ב-1979 את "הקרן המרכזית לישראל", המסייעת לארגונים ציוניים ויהודיים, ותורמת כספים לקידום מטרות צדקה בישראל. עד שנת 2010 שימש מרכוס כסגן נשיא של הקרן.
מרכוס למד בבית הספר התיכון "רמז", ישיבה תיכונית מעורבת של גברים ונשים הממוקם באפר איסט סייד. השלים תואר ראשון במדע המדינה בסיטי קולג' של ניו יורק. למד בישיבת הכותל במהלך הלימודים לתואר הראשון ובסיומם. התנדב לשירות בצה"ל בתפקיד "משנה טכני" בחיל התותחנים. אחרי השירות שב לארצות הברית והשלים תואר שני בתרבות יהודית. ב-1974 עלה לישראל יחד עם אשתו והחל ללמד בתיכונים דתיים, בהם בית הספר "פלך" ותרבות ומחשבת ישראל בגימנסיה רחביה בירושלים.
מרכוס כתב ופרסם שלושה ספרי ילדים.
נשוי לשלי, מתאמת אקדמית של לימודי תואר ראשון בריפוי בעיסוק לסטודנטיות חרדיות בבני ברק. מתגוררים באפרת יחד עם שאר בני המשפחה שעלו לישראל. לזוג חמישה ילדים וארבעה נכדים.
פעילות ציבורית והקמת "מבט לתקשורת פלסטינית"
ב-1992 היה יועצו של שר הדתות, שמעון שטרית, וסייע לו בתחומים שונים, בהם הצעות לשיפור יחסי חילונים-דתיים בחברה הישראלית וקידום נושא הגישור בבתי הדין הרבניים. בזמן הסכמי אוסלו הביא מרכוס אל שטרית ואל חבר הכנסת עמנואל זיסמן הקלטות של שידורי הטלוויזיה הפלסטינית, בהם נאומים שנשא יאסר ערפאת ודברים של בכירים ברשות הפלסטינית, הנוגדים את רוח הסכמי אוסלו, במטרה לתת להם חשיפה נרחבת. ההקלטות נחשפו במסיבות עיתונאים יזומות בכנסת. אחת ההקלטות פורסמה שבוע לפני הבחירות לכנסת הארבע עשרה, בה נראה מרואן כנפאני, דוברו של ערפאת מתייחס לביטול האמנה הלאומית הפלסטינית.
בפברואר 2007 הציג מרכוס לצידה של הסנאטורית הילרי קלינטון דו"ח המנתח את ספרי הלימוד החדשים לתלמידי י"ב ברשות הפלסטינית במסיבת עיתונאים בסנאט האמריקני בוושינגטון. ב-2011 כתב מרכוס יחד עם נאן ז'אק זילברדיק, חוקרת במכון "מבט לתקשורת פלסטינית", את הספר "Deception: Betraying the Peace Process", שבחן במשך שנה שלמה את התקשורת הפלסטינית ובעיקר את שידורי הטלוויזיה החל ממאי 2010 בסמוך למשא ומתן בין ישראל לפלסטינים. ממצאי הספר קובעים שהרשות הפלסטינית מעודדת הסתה ואלימות כלפי ישראל החותרים תחת הניסיונות להגיע להסכמה ופתרון של הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
מרכוס הרצה והציג את ממצאי המחקרים של "מבט לתקשורת פלסטינית" בפני חברים בקונגרס האמריקני וחברי פרלמנט בקנדה, בריטניה, צרפת, גרמניה, האיחוד האירופי ועוד. כמו כן, הרצה בכנסים ובאוניברסיטאות ונוהג להתראיין ולתת פרשנויות ברשתות BBC, פוקס ניוז, CNN, ולהכין ניירות עמדה ותדרוכים בנושא ההסתה עבור משרד ראש הממשלה ומשרד החוץ. מרכוס שימש כעד מומחה בסדרה של תביעות שהגישו נגד הרשות הפלסטינית משפחות ישראלים שנרצחו במהלך האינתיפאדה השנייה. באוגוסט 2013 דחתה השופטת דליה גנות את התביעות ובפסק הדין מתחה ביקורת על חוות דעתו של מרכוס.
אדולף אלנבוגן
אדולף אלנבוגן (בהונגרית: Ellenbogen Adolf; מישקולץ, 1814 – בודפשט, 28 באוקטובר 1886) היה כנר, מנצח, מלחין יהודי-הונגרי.
ביוגרפיה
אדולף אלנבוגן נולד במשפחה יהודית. אביו, היה חזן הקהילה היהודית במישקולץ והוא רצה לגדל אותו גם כן כחזן, אך נטייתו של אדולף משכה אותו לנגן בכינור. הוא היה חבר בעמותת המוזיקה לנוער של העיר בורשוד, בראשות המלחין המנצח והפסנתרן קארוי טרן. אחר כך נסע לווינה בסביבות 1830, שם יכול היה ללמוד באוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבמה של וינה שנפתחה בשנת 1817 בתמיכת קרוב משפחה. הוא חזר לביתו בשנת 1834, בעיר הולדתו נתמך על ידי יוז'ף הייניש ואלנבוגן ארגן תזמורת לתיאטרון מישקולץ. הוא היה כנר מצוין, תהילתו ופרסומו הלכו וגברו ובשנת 1836 הוזמן לתיאטרון בודה. בשנת 1837, עבר עם התזמורת של כל תיאטרון בודה לתיאטרון הלאומי של פשט שנפתח. שם בשנת 1839 הפך לכנר הראשון, ועד מהרה גם למנהל המוזיקלי ולמנצח של מופעי בלט. הוא רכש או הלחין את המוזיקה לכמה משחקי ריקוד. בשנת 1851 הקים את "אגודת המלחינים ההונגרית". הוא פרש לגמלאות בשנת 1868.
אחרי הפרישה
בשנות ה-60 ובשנות ה-70 של המאה ה-19 הוא לקח חלק פעיל בחיי המוזיקה של בירת הונגריה. הוא חיבר יצירות מוזיקליות רבות, מה שכונה "אמנות המעגלים", צ'רדש, ואלס ומוזיקת ריקודים אחרת ששמותיה הפכו אותו לפופולרי. עבודותיו עיבדו בעיקר את המנגינות של אופרות פופולריות באותה תקופה בפשט. במאה ה-19 הוא הכין תמלילים ולימד אותם למספר רב של להקות צוענים.
אלברט פיירפוינט
אלברט פיירפוינט (Albert Pierrepoint; 30 במרץ 1905 – 10 ביולי 1992) היה התליין המפורסם ביותר בבריטניה במאה ה-20. במהלך 25 שנותיו כתליין הוציא להורג למעלה מ-400 נידונים, לרבות 200 פושעי מלחמה נאצים.
תולדות חייו
פיירפוינט נולד ביורקשייר. עיסוקם הצדדי של אביו ודודו כתליינים השפיע עליו ללכת בדרכם. בילדותו החל לעבוד במנסרה ומשבגר היה למוביל סחורות ובהמשך לבעל פאב. מ-1932 נכלל שמו ברשימת התליינים בבריטניה, כעיסוק מקביל לעבודתו האזרחית. תחילה היה עוזר תליין וב-1941 היה לתליין ראשי. ב-1943 נשא פיירפוינט אשה (שלמדה על עיסוקו כתליין רק לאחר נישואיהם). לא נולדו להם ילדים. הם התגוררו בקרבת מנצ'סטר.
ב-1956 התפטר פיירפוינט מתפקידו כתליין בנימוק של מחלוקת לגבי שכר הטרחה שהגיע לו, אם כי אפשר שגמר בדעתו להתפטר ממילא. הוא צבר בשירותו מוניטין כה טובים כתליין מקצועי, מאופק ודיסקרטי עד שמשרד הפנים הבריטי פנה אליו שיחזור בו מהתפטרותו, פנייה ללא תקדים אל תליין בבריטניה. הוא סירב. שמונה שנים אחר כך, ב-1964, בוטל עונש המוות בבריטניה.
בשנת 1974 פורסמה האוטוביוגרפיה שלו בשם Executioner: Pierrepoint. אפשר שבשלהי חייו הפך למתנגד לעונש המוות, אך טענה זו שנויה במחלוקת.
פיירפוינט ואשתו עברו בשלהי חייהם לגור בעיר סאות'פורט, ושם נפטר בשנת 1992.
שירותו כתליין
במהלך שירותו כתליין הוציא פיירפוינט להורג בתלייה נידונים בבריטניה, גיברלטר ומצרים ובאירלנד. כמו כן, המוניטין שצבר הביאו להזמנתו לגרמניה ואוסטריה לאחר מלחמת העולם השנייה כדי להוציא להורג פושעי מלחמה גרמנים, שנדונו למוות בסדרה של משפטים צבאיים שנערכו על ידי שלטונות הכיבוש הבריטים. בשנים 1945-1949 נסע אליהן בחשאי 25 פעמים כדי להוציא להורג 200 נידונים. רוב ההוצאות להורג נערכו בכלא המלין בגרמניה; לא פעם ביצע פיירפוינט תלייה של מספר נידונים ברצף. בין הנידונים הנאצים שתלה היו פרנץ הסלר, אברהרד שנגארט, יוהנה בורמן, אירמה גרזה, יוזף קרמר, מקס פאולי ואנטון טומאן וכן ויליאם ג'ויס וג'ון אמרי (בבריטניה). העיתונות גילתה את זהותו והוא הפך עקב כך למעין ידוען, המבצע את גזרי דין הצדק שנגזרו על הפושעים הנאצים. ההכנסה הנוספת לה זכה עקב ההוצאות להורג בגרמניה ואוסטריה איפשרה לו לחדול מלהוביל סחורות ולהפוך לבעל פאב.
מספר האנשים שפיירפוינט הוציא להורג איננו מוסכם: הוא לא גילה מעולם את המספר המדויק, וההערכות עליו הגיעו עד ל-608, אך ככל הנראה המספר הנכון הוא 435, מהם לפחות 17 נשים.
בשנת 2005 הופק סרט הקולנוע הבריטי "התליין האחרון" אודות חייו של פיירפוינט ועיסוקו כתליין, בו גילם טימותי ספול את דמותו. בשנה שלאחר מכן הופק אודותיו סרט דוקומנטרי. שתי ביוגרפיות נכתבו אודות פיירפוינט.
מלכי ערב הסעודית
מלך ערב הסעודית הוא ראש המדינה של ממלכת ערב הסעודית. המלך הוא שליט אבסולוטי במובן זה שאין מנגנונים רשמיים וממוסדים המאזנים, מרסנים או מבקרים את סמכותו. בהיותו אחד המונרכים האבסולוטיים האחרונים בעולם, המלך הסעודי נהנה מסמכויות נרחבות ביותר. החל מ־1964 הוא משמש הן כראש המדינה והן כראש הממשלה, בשנת 2022 מונה מזה תקופה ראש ממשלה שאינו המלך בפועל כאשר המלך סלמאן מינה את בנו, מוחמד, לתפקיד ראש הממשלה. כל החלטה ביצועית או חקיקתית זקוקה לאישורו או לאישורם של באי כוחו. בכובעו כראש הממשלה, המלך ממנה את חברי הקבינט, הפקידים הבכירים, הדיפלומטים ומושלי המחוזות. הוא שקובע את זהות נסיך הכתר. בכובעו כראש המטה הכללי, המלך אחראי למינוי כל קציני הצבא מעל דרגת "מוקדם" (=סגן-אלוף). נוסף על כך, המלך מכהן כערכאת הערעורים העליונה ומחזיק בסמכות החנינה.
למרות כל אלה, יכולתו של המלך הסעודי לשלוט בפועל תלויה במידה רבה ביכולתו להגיע לאיזון ולקונצנזוס בין יסודות רבים בממלכתו, ובראש ובראשונה בני משפחת המלוכה, בית סעוד. המלך משמש מעצם תפקידו אב בית סעוד, אשר, בסיכום כללי, מונה יותר מ־20,000 בני אדם, צאצאיו של סעוד אבן מוחמד אבן מוקרין. הלגיטימיות השלטונית של המלך נשענת על היבט דתי - והאבי (מתוקף היותו "שומר שני המקומות הקדושים", היינו מכה ומדינה) והן על השתייכותו לשושלת הסעודית המפוארת. עם זאת, מוסלמים רבים תופסים את המונרכיה כרעיון אנטי-אסלאמי, בהתבססם על סלידתו של הנביא מוחמד משלטון העובר בירושה.
מעונו של המלך הוא ארמון אל-ימאמה אשר נמצא בפרוורי ריאד.
מלכי ערב הסעודית
להלן רשימת מלכי ערב הסעודית מאז כינון הממלכה ועד ימינו:
בשנת 1902 יצא המלך עבד-אל-עזיז מכווית במסע כיבושים בן שלושים שנה בחצי-האי ערב. ראשית כבש את עיר הולדת המשפחה, ריאד (ריאצ') מידי הראשידים, המשכו בכיבושם המלא של הנג'ד (1922) והחג'אז (1925) וסופו בכינון ממלכת ערב הסעודית בשנת 1932. אבן סעוד שימש כמלך הראשון, וחמישה מילדיו מלכו אחריו.
ירושה
לפי התיקון החוקתי שהציג המלך פהד בשנת 1992, המלוכה נמצאת בידי בניו ונכדיו של מייסד הממלכה, עבד אל-עזיז (אבן סעוד). עד 1992 נהוג היה כי בנו המבוגר ביותר של אבן סעוד עולה לכתר, שעה שהאחים הצעירים מתקדמים שלב נוסף בקו הירושה. אולם, המלך פהד קבע כי לא רק שבסמכותו של המלך לבחור (או להדיח) לבדו את נסיך הכתר; מפסיקתו השתמע כי גם שישים נכדיו של עבד אל-עזיז, "בני הדור השלישי", הם מועמדים לגיטימיים למלוכה.
לאחר מות המלך פהד מונה עבדאללה למלך. יורש העצר שלו היה אחיו למחצה, הנסיך סולטאן, ששימש שר ההגנה הסעודי. לאחר מותו של סולטאן מונה הנסיך נאיף ליורש העצר. נאיף הוא אחיו למחצה של המלך עבדאללה ושר הפנים של סעודיה. הוא היה יורש העצר עד מותו ביוני 2012. לאחר מותו של נאיף מונה שר ההגנה, הנסיך סלמאן ליורש העצר. שאם ימלוך יהיה המלך הראשון מבין "הדור השלישי".
פאלושוורשמרט
האזור היה מיושב לסירוגין כבר מהמאה ה-14 והוזכר לראשונה בכתבים משנת 1304. בשנת 1950 התאחד הכפר עם אבשאר ובשנת 2007 התפצלו בחזרה לשני כפרים נפרדים. מאז שנת 2007 כמו ביישובים רבים באירופה גם בפאלושוורשמרט מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 2007 היה מספר התושבים 672 ובשנת 2021 רק 566 תושבים.
על פי מפקדי הקהילות היהודיות בהונגריה בכפר חי יהודי אחד בשנת 1920.
אליפות אירופה ספרינט בשחייה 1994 (בריכת 25 מטר)
אליפות אירופה הרביעית בשחייה (בריכת 25 מטר), נערכה בסטוונגר שבנורווגיה, בין 3 ל-4 בדצמבר 1994.
מלתען
מלתען המכונה גם צפע הים (שם מדעי: Chauliodus) הוא סוג דג מצולות טורף מסדרת סטומיי תהומות שבמחלקת מקריני סנפיר.
מאפיינים
דגים אלה חיים בעומק 250 - 5,000 מטר מתחת לפני הים, בעיקר בימים הטרופיים, ותפוצתם בכל האוקיינוסים. בלילות הם עולים לפני המים כדי להיזון יחד עם הפלנקטון. אורכם מגיע ל-30 - 60 ס"מ.
הם בעלי עיניים גדולות ולסת בולטת שבאמצעותה ביכולתם להכניע גם טרף הקרוב להם בגודלו. מתחת לעיניהם ישנם פנסים המראים לצפעי הים את דרכם וגם מושכים טרף אל בין הלסתות. שיניהם כה גדולות שהצפע הימי אינו יכול לסגור את לסתותיו לחלוטין, את טרפו בולע בשלמותו ובשיניו נעזר רק כדי להורגו. בהיעדר מזון יצליחו להתקיים בצום ממושך עד כדי חודשים. הם טורפים בעיקר שוכני תהומות אחרים - בעיקר פנסאים וגונוסטומטיים, חסילונים ורכיכות שונות.
סקוט וילנד
סקוט וילנד (נולד בשם סקוט ריצ'רד וילנד קלין, באנגלית: Scott Richard Weiland Kline; 27 באוקטובר 1967 – 3 בדצמבר 2015) היה מוזיקאי, זמר וגיטריסט אמריקאי בסגנון גראנג' ומטאל. ידוע בעיקר כסולנה של להקת סטון טמפל פיילוטס (מ-1989 ועד 2002) והסופרגרופ ולווט ריבולבר (מ-2003 ועד 2008). הוא נחשב לאחת הדמויות האיקוניות של הגראנג' האמריקאי בזכות פעילותו בתחום. וילנד ביסס את עצמו גם כזמר סולו והופיע לבד, ואף הוציא 2 אלבומים אישיים שלו בלבד.
בתחילת הקריירה זכה וילנד לביקורות פושרות ממבקרים, והיה ידוע בתור מופיע מצועצע, מבולגן וכאוטי על הבמה, כמו כן היה ידוע בתור מוזיקאי המשנה את מראהו ואת סגנונו מהופעה להופעה, השתמש במגאפון בהופעותיו על מנת ליצור אפקטים ווקאלים, והיה דמות שנויה במחלוקת עקב שימושו החוזר בסמים. ב-2012 חטף ביקורות קשות ממבקרים וממעריצים באחת מהופעותיו, שטענו כי הרמה המקצועית שלו ירדה עקב מצב רפואי ירוד בגלל שימוש בסמים. ב-2015 מת וילנד ממנת יתר בשגגה, בהיותו באוטובוס בסיבוב הופעות במינסוטה, בגיל 48.
חיים אישיים
סקוט נולד בסן חוזה שבמדינת קליפורניה לשרון ניי ויליאמס, ולקנט קלין ממוצא גרמני. בגיל 5, אביו המאמץ דייוויד וילנד אימץ אותו באופן חוקי, וסקוט לקח את השם משפחה של אביו המאמץ. בתקופה זו עבר וילנד לביינברידג' שבמדינת אוהיו, ולמד בתיכון קנסטון בעיר. עוד בהיותו נער מתבגר חזר לקליפורניה ולמד בתיכון אדיסון, בהאנטינגטון ביץ', ובאורנג' קואסט קולג'. לפני שהתמסר למוזיקה, היה וילנד אמן איור בלוס אנג'לס דיילי ג'ורנל.
בגיל 12 וילנד סיפר שעבר אונס על ידי גבר מבוגר שהזמין אותו לביתו. הוא כתב זאת באוטוביוגרפיה שכתב: "Not Dead & Not For Sale" וטען שזה גרם להרבה זכרונות מודחקים אצלו ושהוא נאלץ לעבור טיפולים תרפיים עשרות שנים לאחר מכן.
סטון טמפל פיילוטס
עיקר פרסומו של וילנד הוא כסולנה של אחת מהלהקות המובילות בסצנת הגראנג' של סיאטל בשנות ה-90, סטון טמפל פיילוטס, שפעלה לפרקים בין השנים 2003–1989, ולאחר מכן התאחדה ב-2008, ופועלת למעשה עד היום.
בשנת 1986 פגש וילנד את הבסיסט רוברט דה לאו, בהופעה של להקת Black Flag בלונג ביץ', קליפורניה. מעתה התחברו השניים, עברו לגור ביחד. יחד עם חברי ילדות של וילנד קורי היקוק ודייוויד אלין הקימו להקה ראשונית, אך כעבור זמן קצר מאוד הוחלפו שניהם באריק קריץ' ואחיו של דה לאו, דון. הם לקחו את השם "Stone Temple Pilots" מפני שלטענתם הקיצור "STP" משל אותם. ב-1992 הלהקה הוציאה לאור את האלבום הראשון שלה "Core" שכלל כמה מלהיטיהם הגדולים: "Sex Type Thing," "Wicked Garden," "Creep," ו-"Plush", שנחשב עד היום ללהיט הגדול ביותר שלה שגרם לפריצה משמעותית של הלהקה למיינסטרים בתודעה הכוללת.
ב-1994 STP הוציאו לאור את האלבום השני שלהם "Purple" שזכה גם הוא להצלחה משמעותית עם שלושה להיטים: "Big Empty", "Vasoline" ו-"Interstate Love Song". האלבום מכר כ-6 מיליון עותקים, והאלבום זכה לביקורות חיוביות לרוב אצל המבקרים בניגוד לאלבומם הקודם שזכה לביקורות פושרות.
ב-1995 וילנד עזב את STP והקים להקה חדשה של רוק אלטרנטיבי בשם "דה מגניפיסנט בסטרדס" (the Magnificent Bastards) עם המתופף ויקטור אינדריזו בסן דייגו. הלהקה כללה את זנדר שולס וג'ף נולאן על הגיטרות, ואת בוב ת'ומפסון על הבס. להקה זו שחררה 2 שירים בלבד: "Mockingbird Girl" שהולחן על ידיד נולאן, שולס ו-וילנד, והופיע בסרט "Tank Girl" (פצצה על טנק) שיצא לאקרנים ב-1995, וגם קאבר לשירו של ג'ון לנון "How Do You Sleep?", והפסיקה את פעילותה לאחר מכן. בסתיו 1995, הצטרף וילנד מחדש ללהקת STP, אך הלהקה נאלצה לבטל את סיבוב הופעותיה שתוכנן ל-1996–1997 על מנת לתמוך באלבומה השלישי שיצא " Tiny Music... Songs from the Vatican Gift Shop", ומכר כ-2 מיליון עותקים. בתקופה זו הרבה וילנד להשתמש בסמים, ועל מאבקו בהתמכרות כתב חלק גדול מהשירים בשנות ה-90 המאוחרות. התמכרות זו גם הביאה אותו להתמודד עם תקופה בה היה עצור בכלא על הסתבכותו בפלילים בכל מה שקשור לסמים.
ב-1999 התאחדה STP שוב ושחררה את אלבום האולפן הרביעי במספר שנקרא "No. 4" וכלל את הלהיט "Sour Girl" שזכה לווידאו קליפ בהשתתפותה של כוכבת הקולנוע, שרה מישל גלר. באותה השנה הקליט וילנד 2 שירים בלבד עם הסופרגרופ דה וונדרגירלס (the Wondergirls) שהחזיק מעמד זמן קצר מאוד. בתקופה זו הספיק וילנד לבלות 5 חודשים בבית הכלא, על אחזקת סמים לא חוקיים.
ולווט ריבולבר
לאחר פירוק הלהקה הצטרף וילנד ללהקת ולווט ריבולבר בסוף 2002, ביחד עם חברי להקת Guns N' Roses: הגיטריסט סלאש, הבסיסט דאף מק'אגן והמתופף מאט סורום, ובנוסף גיטריסט להקת "Wasted Youth" דייב קושנר, שחיפשו סולן ללהקה. במשך הקריירה התחבר וילנד לארבעה והפך למוכר כסולן ריבולבר. למעשה היה לוילנד קשר קודם עם כמה מחברי הלהקה ששלחו אליו חומרים וניסו לשכנע אותו לעבוד איתם אך עד עתה סירב עקב התחייבותו ל-STP. עתה כשהלהקה הקודמת שלו התפרקה התפנה וילנד לקבל את החומרים החדשים שהם שלחו אליו, הכניס אותם לאולפן והוסיף את קטעי השירה במקומות המתאימים, לשיר הראשון שלהם שהיה "Set Me Free". אף על פי ששיתף איתם פעולה בשיר זה לא היה בטוח וילנד שהוא רוצה להצטרף ללהקה רשמית. לבסוף אחרי מספר ניסיונות של הלהקה עם סולן אחר, והחלטה סופית של וילנד הוא נעתר לבקשתם והצטרף ללהקה. מעבר לשירים "Set Me Free" ו-"Slither" ששוחררו והיו להיטים עד מהרה, הלהקה ביצעה קאברים לשיריהם של להקת נירוונה: "Negative Creep", "Sex Pistols" "Bodies" ולשירה של להקת Guns N' Roses, "It's So Easy".
ב-2004 שחררה הלהקה את אלבומה הראשון "Contraband" שהגיע למקום הראשון בבילבורד 200 ומכר מעל ל-3 מיליון עותקים בעולם. האלבום זכה לשבחים רבים, 2 משיריו הגיעו למצעד פזמוני הרוק של הבילבורד, והלהיט "Slither" זכה בפרס גראמי להופעת הרוק הטובה ביותר עם קטע שירה ב-2005. בטקס פרסי הגראמי ביצעה הלהקה קאבר שהפך ללהיט וידוע, לשירה של להקת הביטלס "Across the Universe" ביחד עם בונו, בריאן וילסון, נורה ג'ונס, סטיבי וונדר, סטיבן טיילר, בילי ג'ו ארמסטרונג, אליסון קראוס ואלישה קיז.
ב-2007 שוחרר אלבומה השני של הלהקה "Libertad" ונכנס למקום החמישי בבילבורד 200. באותה השנה קיימו וילנד ודין דה לאו, חברו בלהקה לשעבר STP, שיחות בו ביקש דה לאו לבצע הופעת יחסי ציבור למספר פסטיבלים, בו בעת התדרדרו יחסיו עם חברי להקת הריבולבר. במרץ 2008 בעת הופעה בגלאזגו, הודיע וילנד כי יהיה זה סיבוב ההופעות האחרון של הלהקה בהרכב זה. עוד באפריל כבר הודיעה הלהקה כי וילנד כבר לא חבר הלהקה והוא סיים את דרכו שם.
חבירה מחדש ל-STP
באפריל 2008 הודיעה הלהקה כי תחזור להופיע בהרכב מלא לראשונה מאז 2002, וההופעה הראשונה נערכה ב-17 במאי 2008. סיבוב ההופעות נחל הצלחה רבה, והלהקה הודיעה כי תמשיך לסיבוב הופעות נוסף בשנת 2009. בשנת 2010 הוציאה הלהקה אלבום חדש, החמישי במספר, והראשון אחרי האיחוד מחדש, שנקרא בשם הלהקה "Stone Temple Pilots".
בספטמבר 2010 הודיעה STP שהיא דוחה מעט את סיבוב ההופעות, והיא הופיעה לאחר מכן לאורך שנת 2011 במזרח הרחוק (פיליפינים, סינגפור, אינדונזיה) ובאוסטרליה.
ב-2012 הודיעה הלהקה כי היא תקיים סיבוב הופעות לכבוד 20 שנים ליציאת אלבום הבכורה "Core", אך מיד לאחר מכן התגלעו מחלוקות נוספות בין וילנד לחברי הלהקה שגרמו למתחים פנימיים בינו לבין החברים האחרים, וסיבוב ההופעות בוטל. ב-27 בפברואר 2013, מעט לפני סיבוב הופעות אחר שהיה אמור להתחיל, הודיעה הלהקה באמצעות אתרה הרשמי כי סקוט וילנד סיים את דרכו בלהקה שוב.
לאחר מכן ליהקו חברי הלהקה הנותרים את סולן להקת לינקין פארק, צ'סטר בנינגטון, ועל כך ביקר אותם וילנד קשות, ואמר כי הם לא אמורים לקרוא לעצמם Stone Temple Pilots בלעדיו.
לאחר ההיפרדות השנייה מ-STP
בינואר 2012 גיטריסט להקת ולווט ריבולבר דייב קושנר הודיעה כי הלהקה תשמח להתאחד מחדש עם וילנד בפעם הראשונה מזה ארבע שנים, על מנת לגייס כסף למשפחתו של המוזיקאי ג'ון אוברייאן שנפטר זה מכבר. באפריל 2012 התבטא וילנד שברצונו להתאחד לצמיתות עם ריבולבר ושאין סיבה שזה לא יצליח, אך לאחר כמה ימים דחו חברי הלהקה את הצעתו.
מותו
ב-4 בדצמבר 2015, פורסם בהודעה בדף הפייסבוק שלו, כי סקוט וילנד מת יום קודם לכן בשנתו, בגיל 48, וכי המשפחה מבקשת לכבד את פרטיותה. בפרסומים לאחר מכן עלה כי המשטרה שחקרה את האירוע מצאה כמויות קטנות של קוקאין בחדר באוטובוס של סיבוב ההופעות בו נמצאה גופתו של וילנד. בנוסף נמצאו שאריות של תרופות מרשם הכללו זנקס, בופרנורפין, זיפרסידון, ויאגרה וכדורי שינה. ונמצא גם עוד שקי קוקאין וחומר ירוק צמחי. למרות מציאת החומרים האסורים לא ניתנה סיבת המוות הרשמית באופן מיידי. בוחן מוות קבע לאחר מכן כי וילנד מצא את מותו עקב מנת יתר בשגגה של קוקאין, אלכוהול ו-MDA בנוסף לוילנד היה עבר של מחלת לב איסכמית ואסתמה שהיוו גורמי סיכון עבורו.
וילנד נקבר ב-11 בדצמבר 2015 בהוליווד, לוס אנג'לס, כאשר כל חבריו משתי הלהקות הקודמות STP ו-ולווט ריבולבר הגיעו לטקס ההלוויה השקט יחסית שנעשה עבורו.
דיסקוגרפיה
סטון טמפל פיילוטס
ולווט ריבולבר
אלבומי סולו של וילנד
אלבומי קאברים
שלי הררי
שלי הררי (1916–2014) הייתה פסלת ואמנית קרמיקה ישראלית, ילידת בולגריה.
תערוכות
תערוכות יחיד:
תערוכת קרמיקה מאת שלי הררי אטליה 97, תל אביב (1962)
פיסול קרמי גלריה יודפת, תל אביב (1974)
ים גלריה אפרת, תל אביב (1989)
גפנים - מיצבים קרמיים מוזיאון ארץ ישראל, רמת אביב, תל אביב (1995)
שלי הררי - גבעת בראשית מוזיאון ארץ ישראל, רמת אביב, תל אביב (1999)
שלי הררי, פיסול קרמי הגלריה לאמנות - מגדל שלום, תל אביב (2007)
תערוכות קבוצתיות:
קרמיקה ישראל 70 מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב (1970)
פיסול בחומר אמנות לעם, תל אביב (1978)
פיסול בקרמיקה אוניברסיטת חיפה (1979)
תערוכה קבוצתית תערוכה נודדת, גרמניה (1979)
המיתוס של כנען: השפעת תרבות המזרח התיכון הקדום על האמנות הישראלית בת-זמננו אוניברסיטת חיפה, הפקולטה למדעי הרוח, הגלריה לאמנות (1980)
13 בחומר תיאטרון ירושלים, ירושלים (1984)
יוצר וחומר, מן הכלי המעוצב ועד לפסל הגלריה העירונית לאמנות, מרכז תרבות ע"ש מ. סמילנסקי, רחובות (1990)
ראשית הקראמיקה הישראלית 1962-1932 בית האמנים, ירושלים (1991)
קרמיקה בעולם האמנות והעיצוב בית יד לבנים, באר שבע (1993)
אמנים מציגים לרגל פתיחת המרכז הבין-תחומי לאמנות ומדע המרכז הבין-תחומי לאמנות ומדע, חולון (1997)
הביאנלה הישראלית לקרמיקה - חרס אלפיים מוזיאון ארץ ישראל, רמת אביב, תל אביב (2000)
הביאנלה השנייה לקרמיקה ישראלית מוזיאון ארץ ישראל, רמת אביב, תל אביב (2002)
לוסי היקס אנדרסון
ראשית חייה
אנדרסון נולדה בוואדי, קנטקי, בשנת 1886. מגיל צעיר, אנדרסון התעקשה שהיא איננה זכר אלא נקבה, בעידן שהמונח "טרנסג'נדר" עדיין לא הוטבע. לאחר התייעצויות עם רופאים אשר אמרו להוריה פשוט לתת לה לחיות כילדה, אנדרסון בחרה בשם לוסי, והחלה ללכת לבית הספר בשמלות.
תביעה פלילית
כשהתגלה ב-1945 שאנדרסון זוהתה בלידתה כזכר, היא הועמדה למשפט על עדות שקר, בטענה שהיא שיקרה לגבי מינה ברישיון הנישואים, והתחזתה לאישה. היא הורשעה, והנישואים בוטלו. בעוד שקשריה בחברה הגבוהה והונה עזרו לה לחמוק מהאשמות בגין מכירת משקאות חריפים וניהול בית בושת, אף אחד לא בא לעזרתה כשנאלצה להיאבק על עצם קיומם של נישואיה ומשפטה נחשב למשפט הראשון בשורה ארוכה של מאבקים לזכויותיהם של להט"ב לשוויון בפני החוק ולהכרה. היא צוטטה בהצהרות "אני קוראת תיגר על כל רופא בעולם להוכיח שאני לא אישה" ו"אני חייתי, התלבשתי והתנהגתי בדיוק כמה שאני - אישה". הצהרותיה הנשנות לא שינו את תוצאת המשפט, אך במקום מאסר, היא נידונה לעשר שנות מאסר על תנאי. מאוחר יותר, היא גם הועמדה למשפט על ידי הממשלה הפדרלית על הונאה, שכן קיבלה קצבה בתור אשת חייל בשירות סדיר בעת מלחמה. גם בעלה הראשון ובעלה השני עמדו למשפט, ושלושתם הורשעו ונשלחו לכלא. גם לוסי נשלחה לכלא גברים, שם אסרו עליה ללבוש בגדי נשים.
מותה
לאחר שחרורה מן הכלא, היא ורובן עברו ללוס אנג'לס, שם חיו חיים שלווים עד מותה בשנת 1954.
צורן
צוֹרָן (באנגלית: Silicon; לטינית: Silicium), הידוע יותר בשמו הלועזי סיליקון, הוא יסוד כימי שסמלו הכימי Si ומספרו האטומי 14.
צורן הוא היסוד השמיני בתפוצתו ביקום (לפי מסה), אולם כמעט ולעולם אינו מופיע בצורתו הטהורה. הצורן מופיע לרוב בצורות שונות של צורן דו-חמצני (תחמוצת סיליקון) או סיליקטים, והוא שכיח מאוד בחול, באבק, בכוכבי לכת ובפלנטואידים. למעלה מ-90% מקרום כדור הארץ מורכב ממינרלי סיליקט, מה שהופך את הצורן ליסוד השני בתפוצתו בקרום כדור הארץ (כ-28% משקלי) אחרי חמצן. המינרל הסיליקטי קוורץ הוא המינרל השני בתפוצתו בקרום כדור הארץ.
הרבה מהשימושים המסחריים של צורן אינם דורשים הפרדה או עיבוד שלו מהצורה הטבעית. שימושים כאלה כוללים לבנים קרמיות, חרסית (חימר), חצץ, חרסינה וסוגי זכוכית שונים. צורן קרביד (SiC) הוא תרכובת מודרנית יותר של צורן, המשמש לליטוש, לשיוף וכחומר קרמי בעל חוזק גבוה. צורן הוא גם הבסיס למשפחת תרכובות הפולימרים סיליקון (Silicone). רוב הצורן הנקי (שאינו חלק מתרכובות כגון סיליקט) משמש כתוסף בעיבוד פלדות וביציקות אלומיניום.
לצורן נקי השפעה ניכרת על הכלכלה העולמית המודרנית, דרך תעשיית המיקרואלקטרוניקה, וזאת אף על פי שהיא צורכת פחות מ-10% מהצורן הנקי סה"כ. השימוש הנרחב בצורן בעל רמות ניקיון גבוהות מאוד בייצור מעגלים משולבים מהווה את הבסיס לרוב המחשבים, עליהם מושתתת מרבית הטכנולוגיה המודרנית.
תכונות כלליות
בצורתו הגבישית, לצורן צבע אפור כהה וברק מתכתי. בשונה ממתכות, הצורן פריך והמוליכות החשמלית שלו נמוכה, ועל כן הוא מסווג כ"דמוי מתכת" (מטלואיד). זהו יסוד אדיש יחסית מבחינה כימית, הוא מגיב עם הלוגנים ומתכות אלקליות, אך אינו מושפע מחומצות (פרט לתערובת חומצה חנקתית וחומצה הידרופלואורית). צורן טהור מעביר 95% מתחום התת-אדום. בצורה זו הוא נמצא לעיתים רחוקות בטבע, ובדרך-כלל מופיע כצורן דו-חמצני (SiO2) הקרוי גם "סיליקה" או כתרכובות של סיליקון, חמצן ויסודות נוספים המכונות סיליקטים.
כמוליך למחצה
ברוב המקרים כאשר מתייחסים לצורן בהקשרו כמוליך למחצה, מדובר על חד-גביש של צורן. הצורן הוא בעל מבנה גבישי המכונה מבנה יהלום. לחד גביש סיליקון פער אנרגיה לא ישיר של 1.12 אלקטרון וולט בטמפרטורת החדר. פער האנרגיה הלא-ישיר מהווה חיסרון בהתקנים אלקטרו-אופטיים, ואכן ליישומים כגון לייזרים, גלאים, נורות LED ועוד מעדיפים לפעמים להשתמש בחלופות יקרות יותר כגון מוליכים למחצה מורכבים המבוססים למשל על גליום ארסניד, שלהם פער אנרגיה ישיר. פער האנרגיה של הסיליקון תלוי בטמפרטורה (במעלות קלווין) באופן הבא:
צורן נקי מאוד, המכונה גם צורן אינטרינזי, הוא בעל התנגדות חשמלית סגולית גבוהה מסדר גודל של, הנובעת מריכוז נמוך מאוד של נושאי מטען חופשיים, מסדר גודל של 1010 נושאי מטען לסמ"ק. לצורן נוהגים להוסיף מזהמים בריכוזים נמוכים מאוד על-מנת לכוונן את תכונותיו החשמליות בתהליך הנקרא אילוח, או בשמו הנפוץ יותר סימום (doping). הזיהומים מכונים מאלחים או מסממים (dopants). המאלחים הנפוצים ביותר בסיליקון הם היסודות בורון, ליצירת צורן מסוג P, והיסודות זרחן וארסן המשמשים ליצירת צורן מסוג N. באמצעות אילוח ניתן להגדיל את מוליכות הצורן פי מיליארד ויותר.
שימושים
תחמוצות צורן הן המרכיב העיקרי בזכוכית, מלט וקרמיקה. בנוסף הצורן מרכיב בסיליקונים (Silicone) ופולימרים על בסיס צורן.
בצורתו החד-גבישית הצורן הוא המוליך למחצה החשוב והנפוץ ביותר בשימוש כיום, ומהווה את הבסיס לרוב השבבים האלקטרוניים. סיליקון משמש גם בתאים סולאריים ממגוון סוגים, הן בצורתו החד-גבישית, וגם במבנה אמורפי (a-Si:H). אף על פי שהצורן פחות יעיל ממוליכים למחצה בעלי פער אנרגיה ישיר בתאים סולאריים, מחירו הנמוך יחסית ובשלות תהליכי הייצור הופכים אותו לאטרקטיבי כלכלית ביישומים רבים של אנרגיה סולארית.
היסטוריה
צורן זוהה לראשונה על ידי אנטואן לבואזיה ב-1787, וב-1800 הוגדר בטעות כתרכובת על ידי האמפרי דייווי. ב-1811 ז'וזף לואי גה-ליסאק ולואי ז'אק תנר (Louis Jacques Thénard) הכינו צורן לא טהור באמצעות חימום אשלגן וצורן ארבע פלואורי (SiF4). בשנת 1824 הפיק יונס יעקב ברצליוס צורן טהור לאחר שזיקק את התוצר שקיבלו גיי-ליסק ולואי ז'אק תנר.
מכיוון שצורן הוא יסוד חשוב בתעשיית המוליכים למחצה וההיי-טק, נקרא אזור ההיי-טק בקליפורניה "עמק הסיליקון".
צורן בטבע
הצורן הוא היסוד השני בשכיחותו בקרום כדור הארץ (אחרי חמצן), ומהווה 25.7% ממסתו. הצורן מופיע בחול, קוורץ, גרניט, בעיקר בצורת צורן דו-חמצני (הידוע גם בשם סיליקה) או סיליקטים (תרכובות של צורן, חמצן ומתכות שונות). המיקרוביולוג בנימין וולקני גילה כי צורן הוא מרכיב ביולוגי חיוני באצות.
ייצור
צורן מופק מסחרית בחימום סיליקה טהורה בכבשן חשמלי, המשתמש באלקטרודות מפחמן. בטמפרטורה העולה על 1900°C, מתרחשת התגובה הבאה:
טיהור
השימוש בצורן בתעשיית המוליכים למחצה דורש ייצור צורן טהור כמה שאפשר, שלא כבשימושים אחרים שבהם אפשר להסתפק באחוזי צורן נמוכים יחסית. שתי שיטות בולטות במיוחד:
טכניקה I
טכניקות טיהור צורן ראשוניות התבססו על העובדה שכשצורן ניתך ולאחר מכן מתמצק, המצב המוצק מכיל צורן טהור יותר מהמצב הנוזלי. הטכניקה הראשונה, שתוארה ב-1919 ושימשה בייצור מכ"ם במלחמת העולם השנייה, כללה ריסוק צורן גבישי לאבקה והשרייתו בחומצה. כשצורן נטחן לאבקה, חלקים מזהמים (מרכיבים שאינם צורן) מופנים כלפי הצד החיצוני של גרגרי האבקה ונשטפים עם החומצה.
טכניקה II
יותר קל לטהר צורן מתרכובות שלו מאשר מצורתו הגבישית. SiCl4 וSiH4 הן התרכובות השימושיות ביותר וכשהן במצב צבירה גז ונוגעות בצורן בטמפרטורה גבוהה, הן משתלבות איתו ויוצרות צורן טהור. בטכניקה הנפוצה ביותר, שנקראת "תהליך סימנס", מוטות צורן טהורים נחשפים ל-HSiCl3 גזי ב-1150°C. הצורן שבגז מצטרף למוטות הצורן בהתאם לתגובה הבאה:
בסופו של דבר טכניקה זו נזנחה לטובת "תהליך סימנס" מכיוון שהייתה כרוכה בבעיות רבות.
מודל ראשונים
מודל הראשונים (באנגלית: Rishon Model), הוא ניסיון להציג תאוריה שלפיה הפרמיונים (קווארקים ולפטונים) אינם חלקיקי יסוד (כלומר בלתי ניתנים לחלוקה), אלא הם מורכבים מחלקיקים קטנים יותר. חיים הררי שהציע את המודל כינה את התת-חלקיקים האלה בשם העברי ראשונים.
היסטוריה
"מודל הראשונים", הנקרא גם מודל הפְּרֶאוֹנִים של הררי ושופ, הוצע לראשונה בשנת 1979, באופן בלתי תלוי, על ידי חיים הררי ומיכאל שופ. המודל הורחב ב-1981 ידי הררי ומי שהיה אז תלמידו נתן זייברג. המודל הוצע כמענה לתמיהה על כך שבניסויים התגלו מספר רב של קווארקים ולפטונים מסוגים שונים. בניסוחו של הררי במאמר: "הגילוי של לפחות 6 סוגים של קווארקים ושל 5 (ואולי 6) סוגי לפטונים מביא להשערה שחלקיקים אלו הם בעלי מבנה פנימי כלשהו. זה פשוט אינו סביר שקיימים 20 חלקיקי יסוד שונים".
המודל
על פי המודל הקווארקים והלפטונים אינם חלקיקים יסודיים אלא יש להם מבנה פנימי המורכב מצרופים שונים של שני חלקיקי יסוד "אמיתיים" בלבד, אותם הררי כינה "ראשונים". שני ה"ראשונים" הם: חלקיק T שהוא בעל מטען חשמלי חיובי של שליש e, וחלקיק V שאין לו מטען חשמלי. הסימונים T ו V נובעים מהאיות האנגלי של המלים העבריות תוהו ובוהו, מצב היקום עם בריאתו. לחלקיקים אלה מקבילים שני חלקיקי אנטי חומר. חלקיק אנטי חומר שהוא בעל מטען חשמלי שלילי של שליש e, וחלקיק אנטי חומר  שאין לו מטען חשמלי. כל אחד מסוגי הלפטונים והקווארקים בנוי מצירוף ייחודי של 3 "ראשונים". לדוגמה קווארק למעלה בנוי משני חלקיקי T וחלקיק V לכן נהוג לסמנו (TTV) .גם הבוזונים (שהם החלקיקים נושאי הכוחות לפי המודל הסטנדרטי) בנויים מצרופים ייחודיים של שישה "ראשונים". לדוגמה הבוזון W+  בנוי משלושה חלקיקי T ושלושה חלקיקי V לכן נהוג לסמנו (TTTVVV).
מקרא:
אימות בניסויים
עד היום אין אימות ניסויי לקיום הפְּרֵאוֹנִים.
פרדריק לאזאר
פרדריק לָאזָאר (בצרפתית: Frédéric Lazard; 20 בפברואר 1883, מרסיי – 18 בנובמבר 1948) היה שחמטאי יהודי-צרפתי, מחבר בעיות שחמט ועיתונאי, אחיו הצעיר של גוסטב לאזאר.
ביוגרפיה
פרדריק לאזאר חי בפריז, שם שיחק בתחרויות רבות. הגיע פעמיים למקום הרביעי בשנת 1905, חלק מקום שלישי בשנת 1908, הגיע למקום השלישי בשנת 1909 (ניצח: ארנולד אורבך), חלק מקום שני אחרי ויינשטיין בשנת 1909, ניצח לפני אמדה ג'יבו בשנת 1910, חלק מקום ראשון עם אריסטיד גרומר בשנת 1912, הגיע למקום הרביעי בשנת 1914 וחלק מקום שני, אחרי אלפונס גץ בתחרות ליון בשנת 1914 (אליפות צרפת השנייה לשחמטאים חובבים).
בשנת 1912 סיים לאזאר בתיקו דו-קרב עם אמדה ג'יבו 3-3, והפסיד לאדוארד לאסקר 0.5-2.5. בשנת 1913 סיים בתיקו 1.5-1.5 עם סמירנוב.
לאחר מלחמת העולם הראשונה ניצח לאזאר בתחרות פריז בשנת 1920, הגיע למקום השני בתחרות פריז בשנת 1922 (ניצח: אנדרה מופאנג), הגיע למקום התשיעי באליפות צרפת בשנת 1924 (ניצח: רוברט קרפו), חלק מקום שני-שלישי באליפות צרפת שהתקיימה בעיר ניצה בשנת 1925 (ניצח: רוברט קרפו), חלק מקום ראשון עם אנדרה שרון באליפות צרפת לשחמט בשנת 1926, הגיע למקום ה-13 בתחרות פריז בשנת 1927 (ניצח: אברהם באראץ), חלק מקום 10–11 באליפות פריז בשנת 1928 (ניצח: אברהם באראץ), הגיע למקום השביעי בתחרות פריז בשנת 1929 (ניצח: סבלי גריגורייביץ' טרטקובר), חלק מקום 3–5 באליפות פריז בשנת 1930 (ניצח: יוסף צוקרמן ) והגיע למקום ה-10 בתחרות פריז בשנת 1933 (ניצח: אלכסנדר אלכין).
באולימפיאדת השחמט 1924, אולימפיאדת השחמט הלא רשמית הראשונה שהתקיימה במקביל לאולימפיאדת פריז (1924). השיג לאזאר 6.5 נקודות מ-13 משחקים וסיים במקום ה-16.
לאזאר שיחק בצבע השחור בשנת 1922 את המשחק הבא, שנחשב לאחד הקצרים ביותר אי-פעם: 1. ד4 ד5 2. ב3 פו6 3. פד2 ה5 4. ד:ה5 פז4 5. ח3 פה3 ולבן נכנע.
אטיוד שחיבר
אטיוד משנת 1913, הלבן נוסע וזוכה.
אם 1...מ:ו2 אז:
לאזאר חיבר כ-600 בעיות שחמט, ובשנת 1928 פרסם ספר עם הטובות שבהן: "Mes problèmes et études d'échecs".
מפרץ הלגולנד
מפרץ הלגולנד (בגרמנית: Helgoländer Bucht) הוא עיקול של קו החוף בצפון מערב גרמניה, מול שפך נהר האלבה. מפרץ הלגולנד הוא חלק מהמפרץ הגרמני (Deutsche Bucht) – עיקול קו החוף מהולנד בדרום עד חצי האי יוטלנד בצפון מערב. המפרץ נקרא על שם האי הלגולנד, הנמצא במרכזו.
במפרץ הלגולנד התחולל קרב מפרץ הלגולנד בתחילת מלחמת העולם הראשונה, ב-28 באוגוסט 1914. בתחילת מלחמת העולם השנייה, 18 בדצמבר 1939, התחולל מעל המפרץ קרב אווירי גדול, קרב הלגולנד השני.
חיברות ארגוני
מהו חברות ארגוני
חברות (Socialization) הוא מושג הנטבע בתחום הסוציולוגיה והחינוך שמתייחס לתהליך בו פרטים בחברה לומדים כישורים, דפוסי התנהגות וערכים אשר דרושים לתפקודם כחברים בתרבות בה הם גדלים. בהקשר הארגוני, מונח זה מתייחס לתהליך בו חברי חוץ של הארגון (כלומר פרטים שאינם חברים בארגון) הופכים לחברי פנים (כלומר הופכים לחלק מהארגון). למעשה, כל כניסה לארגון חדש או תפקיד חדש מצריך הסתגלות מחודשת וכולל בתוכו תהליך חברות. תהליך זה זוכה לתשומת לב רחבה בעשור האחרון, כיוון שעובדים רבים מוצאים עצמם מתניידים בין מגוון מקומות תעסוקה לאורך שנות הקריירה שלהם. כך למשל, מתוך נתונים שפורסמו בשנת 2005 בארצות הברית עולה כי אנשים משנים את מקום עבודתם בממוצע 10 פעמים בתקופה של 20 שנה. על כן, תהליך חברות ארגוני הוא תהליך מתמשך הנחווה על ידי האדם הבוגר לאורך רוב שנות התעסוקה שלו.
תחומי התוכן הנכללים בתהליך חברות ארגוני
תאוריות בתחום הפסיכולוגיה והסוציולוגיה מזהות שישה תחומים בלתי תלויים זה בזה הנכללים בתהליך חברות ארגוני.
מיומנות ביצועית
תחום המתייחס ללמידת המשימות הנדרשות לביצוע העבודה. תחום זה נחשב כמרכזי בתהליך החברות בארגון. מיומנות ביצועית תלויה גם בגורמים חוץ ארגוניים, כמו ניסיון והכשרה מקצועית, אך עם זאת תהליך חברות ארגוני כולל גם זיהוי של הידע והכישורים הנדרשים במקום העבודה.
סביבה חברתית
תחום זה מתייחס ליצירת קשרים חברתיים עם חברי ארגון אחרים וזיהוי אנשים שניתן ללמוד מהם על הארגון והתפקיד. הסביבה החברתית הארגונית בנויה הן מאינטראקציות הקשורות ישירות לביצוע העבודה והן מאינטראקציות חברתיות לא רשמיות, כמו למשל אינטראקציה בין עמיתים בעלי תחומי עניין משותפים.
פוליטיקה ארגונית
כחלק מתהליך החברות, הפרט לומד על יחסי העבודה הרשמיים והלא רשמיים בארגון ועל יחסי הכוחות בתוך הארגון ומחוצה לו. כמו כן, הפרט לומד לזהות מיהן הדמויות החזקות והחלשות יותר בארגון.
שפה
תחום זה מתייחס ללמידת שפה ומושגים מקצועיים שגורים בארגון. שפה כוללת כותרות וכינויים, וצורות ביטוי ייחודיות לארגון, לרבות סלנג. למידת השפה חיונית כדי לאפשר לעובד להבין את המידע המתקבל משאר חברי הארגון ולתקשר עמם. כך למשל, בצה"ל נעשה שימוש רב בביטויים מקוצרים, כדוגמת מ"פ (מפקד פלוגה) ונ"ט (נגד טילים), אשר מטרתם לייעל את התקשורת בין גורמים צבאיים שונים.
מטרות וערכים
תהליך חברות כולל למידת הערכים והעקרונות המשמרים את שלמות הארגון. הלמידה כאן מתייחסת הן לערכים הרשמיים המוגדרים בארגון והן לערכים הלא רשמיים והלא כתובים, אשר באים לידי ביטוי על ידי חברי ארגון הנמצאים בעמדות כוח. כך למשל, צה"ל מונחה על ידי ערכים כמו שמירה על חיי אדם, דבקות במטרה וטוהר הנשק.
היסטוריה ותרבות ארגונית
תחום זה מתייחסת ללמידת המסורת הארגונית, המנהגים, המיתוסים והטקסים שבאמצעותם מבוטאת התרבות הארגונית. הפרט לומד מהן ההתנהגויות המקובלות והלא מקובלות בסיטואציות ואינטראקציות שונות בארגון. כך למשל, בצה"ל נהוג להשתמש בסיפורי מורשת קרב (מור"קים) המתארים סיפורי לחימה של לוחמי עבר, ועל פיהם נהוג להנחיל נורמות לחימה לחיילים המשרתים.
תהליך החברות
תהליך חברות ארגוני בנוי משלושה שלבים עיקריים, המובחנים במעמדו של עובד בארגון וברמת הסתגלותו אליו - (1) שלב טרום הכניסה לארגון, (2) שלב המפגש עם הארגון ו-(3) שלב ההסתגלות וההטמעה בארגון.