Jeremy_De_Chavez
Armastuse ja mõtlemise "intiimsest mahitusest"
Kirjutises "Mis on armastus?" alustab Badiou kolmest eelaksioomist: 1) on kaks armastuse kogemuse positsiooni (mees ja naine); 2) need kaks positsiooni on täiesti lahus; 3) kolmandat positsiooni ei ole. Badiou aksioomide ning Jacques Lacani kahe seksualiseeritud positsiooni suhte (või selle puudumise) teooriate vahel. Lacanil on positsioonid "mees" ja "naine", mis on puhtsümboolsed, nimetused tulenevad subjekti suhtest fallilise tähistajaga (soov omada fallost või soov olla fallos). Need on täiesti lahus olevad kogemusvallad, mille vahele ei õnnestu reaalset sidet luua, sest seksuaalsuhteid vahendavad alati sümboolse seadused ja imaginaarse petlikud pildid; subjektid ei pääse oma fantaasiatest kaugemale, seksuaalset suhet ei ole. Kuigi ka Badiou peab neid positsioone täiesti lahus olevateks, tõlgendab ta armastuse rolli tavapärasest erinevalt. Lacani ütlust, et armastus on see, mis tuleb reaalse sideme puudumise täiendusena, tõlgendatakse tavaliselt nii, et armastus on lihtsalt illusioon, mis ei lase armastajatel oma fundamentaalset sideme puudumist ära tunda. Badiou väidab, et kui kaht positsiooni lahutab suhte puudumine, siis seda suhtetust ei saa kirjutada, ja kui seda ei saa kirjutada, siis kui seda pole struktuuri tagajärjena olemas, siis järelikult armastus ise kui täiendus saab saabuda ainult täiendusena. Seetõttu ei ole armastus mitte suhe (see sünnib tegelikult just mittesuhte punktis), vaid protsess, mis on kahe kui niisuguse, kahe stseeni saabumine. Sündmuskohtumine on kahe trajektoori juhuslik kokkupõrge, armastus on selle hüpoteetiline operaator. Kolmanda positsiooni puudumine on seotud lahutatuse kuulutamisega. Seda ei saa teha kolmandalt positsionilt, sest muidu rakenduks väline loendamisseadus, totaliseeriv žest, mida reguleerib ühe reegel. Kuidas siis armastusest rääkida, kui pole positsiooni, millelt selle tunnistajaks olla? Armastuse fikseerib ainult nimetamine, armastusavaldus. Armastusavaldus käivitab olukorras selle lõhe tõe, mis positsioone lahutab: armastuse kaks on oma lahutatuses mõistetud lahutatuse nimi. Armastusavalduses jätab armastussündmuse tõde paratamatult armastajate kehadele märgi. Badiou püüab ka leida paiga tõele, mis ei ole eksklusiivselt mehe ega naise positsioonis. Neljas aksioom ütleb: on ainult üks inimsus. Ent Badiou tahab kõrvaldada humanistlikud assotsiatsioonid. Inimsus on see, mis toetab geneerilisi ehk tõeprotseduure. See on tõdede ajalooline korpus. Inimsuse olemasolu tuleneb sellest: kui (noumenaalseid) olendeid saab subjektiveerida (teha geneerilise protseduuri subjektideks), siis see annab tunnistust sellest, et inimsuse funktsioon on olemas. Badiou ei loetle tunnusjooni, mis ületavad sugude lahutatuse, vaid näitab ainulise inimsuse olemasolu subjektiveerimise protsessi enda järgi. Kuigi inimsuse funktsioon on mõlemal positsioonil, ei saa see olla teadmise objekt. See on kohal, kuid seda ei esitata, see on lahutamine. Neli aksioomi koos tekitavad paradoksi, mille lahenduseks peakski olema armastus kui mõtlemise vorm. Kolm esimest aksioomi viitavad, et tõed on soolised; neljas aksioom viitab, et armastus on geneeriline protseduur, sest see käib ainult ühe inimsuse kohta. Kui kaks positsiooni on absoluutselt lahus, siis tundub järelduvat, et ka tõed on soolised (on maskuliinne ja feminiinne kunst, poliitika, armastus ja teadus). Sellist jaotust toetab võib-olla näiteks Luce Irigaray. Kuidas siis tõed saavad olla positsioonidevahelised? Badiou vastab: armastus ongi protsess, mis seda paradoksi läbi mõtleb. Armastus ei leevenda seda paradoksi, vaid ravib seda. Armastus ongi ise see paradoks, mida ta ravib.