Eetika_ja_filosoofia_piirid
8 Teadmine, teadus, konvergents
Objektiivsust hakatakse sageli arutama lähtudes lahkarvamusest, just nagu lahkarvamus oleks üllatav. Lahkarvamus pakub huvi sellepärast, et ei üksmeel ega lahkarvamus ei ole üleüldine. Asi pole nii, et lahkarvamus vajab seletust ja üksmeel mitte, vaid eri kontekstides nõuab lahkarvamus eri laadi seletust, ja nii ka üksmeel. See, kuidas me teatud liiki lahkarvamust mõistame ja seletada, võib mõjutada seda, kuidas me teistesse suhtume ja omaenda vaadet mõistame. Me peame aru saama, millele tuleb vastu olla ja mis vaimus. Lahkarvamus võib olla hoiatuseks, et me võime eksida ja võib-olla on tarvis muuta viisi, kuidas me tõde või õigsust otsime. Lahkarvamust ei pruugi olla tarvis ületada. See võib jääda meie suhetes teistega tähtsaks ja konstitueerivaks, ja parim seletus selle kohta, kuidas lahkarvamused tekivad, võib panna suhtuma asjasse nii, et lahkarvamus ongi loomulik. Kui me tunneme korraga, et lahkarvamus puudutab väga tähtsat asja ning et on hea seletus sellele, et lahkarvamust ongi oodata, siis võib tekkida pinge, mis on eriti tugev siis, kui tundub, et otsustused nõuavad teiste nõustumist. Lahkarvamuste skaala ühes otsas on olukord, kus kaks inimest tahavad endale üht ja sedasama asja; see on praktiline lahkarvamus ja selle seletus ei panne kahtluse alla asjaosaliste tunnetusvõimeid, siin on vaevalt üldse mõni otsustus mängus. Lahkarvamus puudutab küll seda, mida teha (kaks inimest tahavad ühitamatuid asju), kuid see on nii lähedane soovile ja tegevusele, et keegi ei arva, et kellelgi peaks siin teadmisest või arusaamisest või keeleoskusest puudu olema. Kui osapooled ei taha konflikti lahendada vägivallaga, vaid argumentidega, siis nad apelleerivad otsustustele näiteks õigluse kohta. Skaala teises otsas on lahkarvamused, mille puhul kahtlustatakse puudusi teadmises, arusaamises või keeleoskuses. Mis laadi lahkarvamused need tavaliselt on, see sõltub kommentaatori tunnetusteooriast. Neis näidetes eeldatakse, et osapooltel on samad mõisted ning nad oskavad mööbliesemeid jms ära tunda. Nende paradigmade ümber on kujundatud vastandused praktilise ja teoreetilise, väärtuse ja fakti, olemapidamise ja olemise vahel. Iga sellise vastanduse puhul on arvatud, et see on seotud fundamentaalse erinevusega selles, mida lahkarvamus tähendab, ning erinevad on ka lootused seda lahendada. Aga ekslik on arvata, nagu oleks tegu eri viisidega üheainsa erinevuse eristamiseks. Kui vaieldakse selle üle, kes mingi asja endale saab, siis on see küll praktiline, aga seni, kuni ei hakata õiglusest rääkima, pole siin lahkarvamust väärtuste üle. Lahkarvamus mööbliesemete tajumises on küll fakte puudutav, kuid mitte teoreetiline. Ühele vastandusele taandamine nõuab rohkem tööd. Väärtustava taandamine praktilisele ja faktilise laiendamine teoreetilisele on kahtlased manöövrid. Williams ei usu sellise taandamise võimalikkust. Siiski usub ta, et on olemas tõeline ja sügav erinevus, mille tõttu tundubki, et teadus võib-olla ongi süstematiseeritud teooria selle kohta, mis maailm tegelikult on, aga eetiline mõtlemine ei saa olla see, millena see paistab. On ka tõsi, et seda erinevust on võimalik mõista lahkarvamuse mõistmise kaudu. Küsimus pole selles, kui suur lahkarvamus on, ega selles, kuidas seda lahendada saab, vaid meie reflektiivses arusaamises, kui suur on selle kõrvaldamise võimalus ja mis oleks konvergentsi (lahkarvamuse lõppemise) seletus. Fundamentaalne erinevus on teadusliku ja eetilise (mitte väärtustava, sest esteetiline on teistmoodi; mitte normatiivse, sest kogu eetika ei tegele reeglitega ja ka juuras on normid; mitte praktilise, sest praktilise ja mittepraktilise eristus on teine) vahel.