Harry_Frankfurt
Kohus ja armastus
Artiklis "Duty and Love" ütleb Frankfurt, et kuigi armastuse nõuded on sama jõulised ja tungivad nagu moraalse kohustuse omad, on need teist laadi ja neil on teine allikas. Frankfurtile tundub, et inimeste käitumise kõige autoriteetsemaid norme otsides ja mõista püüdes tegelevad paljud filosoofid, sealhulgas Immanuel Kant ja John Stuart Mill, liiga palju moraaliga. (Nad peavad moraalikaalutlusi olemuslikult ülekaaluvateks ja mittemoraalseid norme neile allutatuteks.) Püüdes leida ja õigustada fundamentaalseid standardeid, millele on õige alluda, kipuvad nad keskenduma enam-vähem ainult moraalse kohustusega seotud nõudmistele. Mittemoraalsena tunduvaid praktilisi norme kas ignoreeritakse või väidetakse, et need lõpkokkuvõttes tulenevad moraalikaalutlustest. Frankfurt peab seda panmoralistlikku arusaama praktilisest normatiivsusest ekslikuks, sest eriti armastuse nõudmised ei sõltu moraali nõudmistest. Jutt ei ole ainult inimestevahelisest armastusest, vaid ka armastusest kodumaa, institutsioonide, traditsioonide, kultuuride vastu, samuti ideaalide (näiteks õiglus, teaduslik mõistmine, ilu kunstis). Olemuslik on, et armastatu on mingil määral mittevabatahtlikult pühendunud armastatu õitsengule ning soovib armastatu heaolu tema enda pärast, mitte teiste huvide edendamise või toetamise pärast. Armastus on huvitu. Armastus on olemusikult sunnitud: selle käskudele ei saa vastu panna lihtsalt otsustades need tagasi lükata; tuntakse, et neid peab täitma. Ei saa vabalt otsustada armastatu huvisid ignoreerida. Armastus nõuab nende teenimist. Võib küll olla teisi nõudmisi, mida võib olla mõistlik või isegi kohustuslik eelistada. Aga kui suhtuda armastuse nõuetesse ükskõikselt või keeldutakse nende arvessevõtmisest, siis reedetakse armastus. Ja see on tõsine asi. Armastuse nõuded on umbes samamoodi sundivad ja jõulised nagu moraalse kohustuse nõuded. Mõlemal juhul tundub, et meil pole vabadust teha, mida soovime. Mõlemad tekitavad paratamatuse. Hooletusse jätmine tekitab mõlemal juhul süütunnet või häbitunnet. Kummagi käskude täitmatajätmine õigustab nii meie enda kui ka teiste halba hinnangut meie iseloomule. Need nõuded on siiski olemuslikult erinevat laadi ja neil on erinev autoriteet. Armastatu reetmine ei ole moraalne süütegu. Paratamatusel on kummalgi juhul erinev alus. Frankfurt kahtleb, kas armastus, sealhulgas sõprus, toob kaasa moraalseid kohustusi. Ta ei kahtle mitte selles, et inimestel on armastatute vastu tavaliselt tähtsad moraalsed kohustused. Lähedased ja emotsionaalselt tundlikud suhted tekitavad loomuldasa ootusi ja sõltuvust, millest tulenevad eriti kaalukad kohustused. Suhete intensiivsuse ja intiimsuse tõttu on need tavaliselt tugevamad ja ulatuslikumad. Siiski tundub, et need on samalaadsed kui pinnapealsemate suhete puhul ning pole erilist tüüpi moraalset kohustust, mis tuleneks armastusest. Esiteks, armastajal pole moraalset kohustust edasi armastada. Tavaliselt on armastus väga vähe meie kontrolli all, ja kas või sellepärast ei keela moraal midagi või kedagi armastamast lakata. Armastuse üleminemine võib olla väga valus. See võib olla pinnapealse iseloomu märk, milletõttu on mõistlik, kui me kaotame teiste austuse enda vastu ja eneseaustuse. Aga põlgusväärsus ei tule ainult amoraalsusest. On kohane, kui muutlikkus armastuses tekitab häbi ja kahetsust, kuid see ei riku kohuse nõudmisi. Teiseks, võib olla nii, et armastus armastatut üldse ei mõjuta. Naist võidakse armastada kaugelt, võimaluseta teda mõjutada, nii et tal pole armastaja olemasolust aimugi. See ei tekita siis temas ka ootusi ega sõltuvust. See, et ma teda armastan, ei tekita siis mitte mingit moraalset kohustust tema vastu. Kolmandaks, Frankfurt usub, et armastuse kaasatoodud paratamatusel on parem, ehtsam ja valgustavam seletus kui moraalne kohustus. See põhineb mõnel olulisel tõigal. Meile on tähtis armastada ja armastusest ei ole lihtne mööda pääseda. Armastuse tähtsus meile ei tulene (vähemalt mitte ainult) sellest, et me armastatut väärtustame. Sageli on nii, et see, millel muidu poleks meie jaoks kuigi suurt väärtust, saab meile väärtuslikuks või väärtuslikumaks sellepärast, et me seda armastame. Sageli teeb lihtsalt asjadest hoolimine neid meie jaoks väärtuslikuks või väärtuslikumaks (näiteks minu armastatud lapsed). Minu lapsed on mulle nii väärtuslikud just sellepärast, et ma armastan neid. Peale selle on oluline ka see, et see, et ma armastan oma lapsi, on mulle tähtis. See armastus on minu elu tähtis osa, mis on teinud selle sügavamaks ja mulle tähtsamaks. See on teinud minu elu paremaks. Ekslik oleks aga arvata, nagu minu armastuse väärtus minu jaoks tuleneks nende väärtusest minu jaoks või nagu minu armastus oleks reaktsioon minu arusaamisele, et nad on minu jaoks väärtuslikud. Nendes oletustes võib olla ainult väike tõetera. Äratundmine, et nende tähtsus minu jaoks on minu elu paremaks teinud, võib minu armastust nende vastu mõnevõrra tugevdada, aga ma ei armasta neid mitte sellepärast, et ma saan aru, kui tähtsad nad mulle on. Vastupidi, nad ongi mulle nii väärtuslikud sellepärast, et ma armastan neid. Armastusel on ise väärtus, see ei ole väärtuslik mitte ainult armastatu väärtuse pärast. Teiste tingimuste võrdsuse korral oleks elu ilma armastuseta halvem. Muidugi pole teised tingimused alati võrdsed, armastus on ka riskantne. Armastajatel on võimalik suur ärevus ja kurbus, kui sellel, millest nad hoolivad, ei lähe hästi. Lõpmatu olendi jaoks, kes on oma kõikvõimsuses kaitstud, olek kõige valimatumgi armastus turvaline. Jumal ei riski millegagi ega tarvitse jätta kasutamata ühtki võimalust nautida armastamise headust. Ta võib juhinduda ohjeldamatust mis tahes olemise armastusest, luues endale pleenumi, kuhu kuuluvad kõik võimalikud armastuse onjektid, nii et ükski võimalus armastuse headust nautida ei lähe kaotsi. Meiesugused olendid aga, kes ängiga teadvustavad oma lõplikkust, tunnistavad üldiselt, et ei saa niisugust hoolimatut heldust endale lubada. Lubades endale vahetevahel haavatavust, mille armastamine kaasa toob, peame olema hoolikalt valivad ja end kaitsvalt tagasihoidvad. Tähtis on olla armastatu ja ideaalide valikus hoolas. Me ei ole kõikvõimsad passiivsuseta subjektid, kellega midagi ei saa juhtuda ja kellel pole midagi karta. Me ei saa endale lubada kitsendamatut rõõmu kõike armastada. Arvestades kahju, mida armastamine võib meile tuua, peame sellele piirid ja tingimused peale panema. Et me ei taha kahaneda ega kahju saada, ei saa me olla armastuse objekti suhtes hoolimatult valimatud. See, et armastamine võib tuua soovimatuid tagajärgi, on täiesti ühitatav tõigaga, et armastusel on suur iseväärtus sõltumata objekti iseloomust, kuigi selle väärtuse võivad üles kaaluda armastuse koormad ja traumad. Frankfurt ei oska seletada, miks armastusel on selline iseväärtus. See on nähtavasti seotud sellega, et armastus sunnib huvitusele. Jääb aga segaseks, miks sellel sunnil või huvitusel või mõlemal kokku peaks olema nii suur väärtus, nagu armastusel paistab olevat. Igatahes oleks elu ilma armastuseta talumatult vormitu ja tühi. Frankfurt eeldab ka, et enamikul meist pole kerge leida asju, mida me suudame armastada. Mõnel on see küll lihtsam kui teistel. Inimestel on erinev võime olla sügavalt puudutatud ning erineva intensiivsusega pärssimus aktsepteerida armastusest tulenevat haavatavust. Isegi need, kes on armastusele kõige altimad, ei ole altid seda asendama, kui see on kaotatud. Frankfurt arvab, et see annabki armastusele käskiva autoriteedi. Armastuse imperatiivid tulenevad sundivatest tõikadest, et armastamisel on meie jaoks otsustav tähtsus ning sellest on raske mööda pääseda. Meil on tarvis armastada meie endi pärast, muidu oleks elu vilets. Nii et meie enda pärast tuleb meil käituda armastavalt. Kui keegi ignoreerib armastuse käske või keeldub neid täitmast, siis ta ei armasta. Ja siis ta kaotab oma elust määratu väärtuse. Sel ei ole mingit pistmist vastastikuse mahamängimise ohtude ja kuludega: võltsarmastaja ei pruugi armastatu armastust kaotada. Kindlasti aga kaotab ta kasu, mida talle toob armastamine. Armastatu reetmise vastasel konkreetsel ja eriomasel põhjendil on kättemaksu riskiga sama vähe pistmist kui karistusega moraaliseaduse rikkumise eest. Me ei tohi armastatut reeta sellepärast, et me ei tohi reeta iseennast. Võib tunduda, nagu väide, et armastuse autoriteet tuleb armastuse asendamatust väärtusest meie jaoks, oleks vastuolus väitega, et armastuse loomusele on olemuslik huvitus. Aga oletame, et mees ütleb naisele, et tema armastus naise vastu teebki tema elu elamisväärseks. Kui naine seda usub, siis vaevalt ta tunneb, et mees ekspluateerib teda ning hoolib temast ainult sellepärast, et siis on mehel endal hea tunne. Naine ei arva, et mehe armastuse huvitule isetusele räägiks vastu see, et mehe armastus rahuldab üht tema elu sügavat vajadust. Naine ei arva, et kui armastamine on mehele nii tähtis, siis ta tegelikult ei armastagi naist. Näiv vastuolu kaob kohe, kui mõista, et armastaja omakasu teenibki just see, et tema armastus on huvitu. Ta saab armastamisest kasu ainult juhul, kui ta on tõeliselt isetu. Ta rahuldab oma vajaduse ainult sellepärast, et armastades ta unustab iseenda.