Love,_Friendship,_and_the_Self
2.2 Tuntavad hinnangud ja tähtsuse konstitueerimine
Emotsioone ja soove tuleb käsitada tuntavate hinnangutena: need on hinnangud, mis ühtaegu on reaktsioonid tähtsusele ja konstitueerivad tähtsust. Emotsiooni formaalne objekt on tähtsuse liik, mis määratleb emotsiooni seda liiki emotsioonina, mis ta on. Näiteks hirmu formaalne objekt on ohtlikkus. Emotsiooni sihtmärk on see, millele emotsioon on suunatud, see, mida emotsioonis esitatakse omavana hinnangulist omadust, mille määratleb formaalne objekt. Emotsioonid sisaldavad implitsiitset hinnangut, et sihtmärgil on teatud liiki tähtsus. Emotsiooni fookus on tähtis taustaobjekt, millega emotsiooni sihtmärk on niimoodi seotud, et on arusaadav, miks sihtmärgil on omadus, mille formaalne objekt määratleb. Näiteks ma kardan vaasi pärast, millele laps viskab palli liiga lähedale. Siis hirmu sihtmärk on pall, hirmu fookus on vaas (vaas peab tähtis olema ja pall peab seda tõesti ohustama). Emotsioone saab mõista õigustatutena ja mitteõigustatutena sihtmärgi implitsiitse hindamise kaudu, kusjuures õigustatusel on kaks tingimust: fookus peab subjektile tõesti tähtis olema ning sihtmärk peab olema või mõistetavalt paistma olevat fookusega kohaselt seotud, et tal oleks seda liiki tähtsus, mille formaalne objekt määratleb. Neil tingimustel võib emotsioone mõista omamoodi tundlikkusena olukorra tähtsuse suhtes: emotsioonid on olemuseldasa intentsionaalsed tähtsusetunded. Osalt selleks emotsioone nimetataksegi tunneteks, et rõhutada nende passiivsust võrreldes aktiivsemate hinnangutega otsustuste puhul: emotsioonivõime on omamoodi vastuvõtlikkus hinnangusisu suhtes, ja emotsioonid on vastuvõtlikkuse passiivsed rakendused. Konkreetse emotsiooni tundmise korral muljub olukorra tähtsus end meisse, umbes nagu taju korral värvused muljuvad end meisse. Seega peab tähtsusel olema oma moodi objektiivsus kui see, mida meie emotsioonid tabavad (õigesti või mitte) ning millele viidates hinnatakse nende õigustatust. See, kuidas me tunnete puhul tähtsust passiivselt tabame, ei saa olla täpselt sama nagu tavalise taju puhul, ja tähtsusel ei saa olla niisugust objektiivsust nagu sekundaarsetel kvaliteetidel, arvestades seda, milline roll on emotsioonidel tähtsuse konstitueerimisel, ning seega tähtsuse indiviidisõltelisust. (Teatud liiki tähtsus võib siiski olla isikutevaheline. Rühmasõlteline ja universaalne (moraalsetel väärtustel) tähtsus nõuab keerukamat teooriat.) Emotsioone käsitletakse sageli nii, nagu need oleksid isoleeritud tundeseisundid, kuid tuleb arvestada nende keerukaid ratsionaalseid seoseid teiste vaimuseisunditega. Need seosed on osalt emotsioonide eneste vahel: ühe emotsiooni kogemine on tegelikult enese sidumine tundma teisi sama fookusega emotsioone vastavates tegelikes ja faktivastastes olukordades selle fookuse tähtsuse tõttu. Kui ma loodan mõne eesmärki saavutamist, siis ma tavaliselt peaksin ka kartma, kui see on ohus, tundma kergendust, kui oht ei realiseeru, viha, kui keegi seda meelega takistab, ja rahuolu, kui see on saavutatud, (või pettumust, kui see ebaõnnestub). Ja nende emotsioonidega oleks vastuolus eesmärgi saavutamise kartmine või tänulikkus nendele, kes seda takistavad. Emotsioonid moodustavad tavaliselt suuremaid mustreid, millel on ühine fookus. Nendesse „fookusesidumustesse“ puutuksid olukorrad, mis puudutavad fookust soodsalt või ebasoodsalt. Võib eristada positiivseid emotsioone, nagu rahulolu ja rõõm, mis kätkevad arusaamist, et fookusega on midagi head juhtunud, ja negatiivseid emotsioone, nagu frustratsioon ja pettumus, mis kätkevad arusaamist, et fookusega on midagi halba juhtunud. Osa fookusesidumusest teatud positiivse emotsiooni tundmise puhul on sidumus tunda vastavaid negatiivseid emotsioone tegelikes ja faktivastastes olukordades, kus fookusega juhtub midagi halba, ja vastupidi; olgu need fookusesidumused „toonisidumused“. Robert Gordoni järgi („The Structure of Emotions: Investigations in Cognitive Philosophy“) saab eristada faktiivseid ja episteemilisi emotsioone. Faktiivsed emotsioonid, nagu kergendustunne ja viha, on reaktsioonid sellele, millest me teame, et see on juhtunud (või mõnikord juhtub tulevikus); episteemilised emotsioonid, nagu lootus ja hirm, on reaktsioonid asjade käigule, milles me pole kindlad. Osa fokaalsetest sidumustest on sidumused kogeda üleminekut episteemilistelt emotsioonidelt faktilistele, näiteks hirmult kurbusele või kergendustundele vastavalt sellele, kas oht realiseerub. Olgu sellised fookusesidumused „üleminekusidumused“.