Love's_Vision
Holism ja vaigistamine
Siin on analoogia sellega, mida mõned uusaristotellikud teoreetikud on kirjutanud vooruse ilmnemise kohta voorusliku subjekti mõtetes ja käitumises. Vooruslik inimene, nagu armastajagi, on pühendunud teatud projektile ja väärtustikule, mis kujundab tema arusaama praktilisest mõistusest ja sellest, mida peaks tegema. Otsustava tähtsusega põhjendit-andva kaalutluse taju toimib nii, et ta varjab ära teised potentsiaalselt relevantsed kaalutlused, mis teistes olukordades oleks palju tähelepanu tõmmanud ja võib-olla isegi tegudeni viinud. John McDowelli järgi ei ole täiuslikult vooruslik subjekt mitte see, kes paneb vastu kiusatusele teha seda, mis on väär, vaid see, kellel kiusatust ja sellele vastupanemist üldse ei olegi. Tal on spetsiifiline arusaam eudaimonia 'st, mille tõttu tema tegutsemise relevantsed põhjendid ei ole mitte ülekaalukad kaalutluste suhtes, mis omaette võttes paneksid teisiti tegutsema, vaid vaigistavad need, nii et need ei olegi üldse põhjendid. Tundub, et just seda Andrea Samilt ootabki. Kui Sam näeb, et Andrea on ohus, siis ei piisa sellest, kui see motiveerib Sami tegutsema: see kaalutlus peab olema nii valdavalt tähtis, et kõik muu läheb meelest ära. Kui see nii ei ole, siis Sami armastus on pinnapealne või mitte päris tõeline. Kui Sam ei näe teisi kaalutlusi (nagu moraalset lubatavust) irrelevantsetena, siis tal ongi „üleliigne mõte“. Mitte et Sam ei märkaks, et Daniel on ohus, vaid sel asjaolul ei ole Sami jaoks sellist tungivust nagu sellel, et Andrea on ohus. Sam võib teadvustada isegi seda, et teiste jaoks tekitaks Danieli uppumas olemine põhjendeid. Voorus, armastus vms ei vaigista mitte niivõrd faktide teadmist kui nende praktilist ja emotsionaalset tähtsust. See, milliste faktide tähtsus vaigistatakse, oleneb olukorrast. Kui mingid kaalutlused on vaigistatud, siis pole tarvis pikalt kaalutleda, et aru saada, et need ei tekita põhjendeid. Põhjendite prioriteeti ei ole tarvis pärast olukorra tajumist välja selgitada, vaid see väljendub juba olukorra tajus eneses. Nagu kirjutab Margaret Little, on prioriteete peegeldava taju moodustamine see, mida uusaristotellikud teoreetikud nimetavad olukorra kuju haaramiseks. Kui kogemuslikud geštaldid nihkuvad või kaovad, võib propositsionaalne teadmine säilida. Voorusteoreetikud väidavad, et moraalselt salientsena võtmine ei taandu sellele, et usutakse või teatakse propositsiooni, et mingil omadusel või omaduste komplektil on nii- ja niisugune moraalne tähtsus, vaid see sarnaneb teatud laadi kogemuse omamisega. Teatud omadusi kogetakse moraalselt esiplaanil olevatena, nii nagu tajugeštaldis on teatud omadused esiplaanil. Nii nagu geštaldi omadused moodustavad kokku kindla kuju, moodustavad olukorra elemendid moraalse terviku. Mõtte, et kõik tunnetuslikud erinevused ei ole propositsioonilise sisu erinevused, aitab mõista erinevust millegi väärtustamise ja seda väärtuslikuks pidava otsustuse tegemise vahel. Kui keegi teeb otsustuse, et keegi on kohane armastuse objekt, aga ei armasta seda, siis see sarnaneb sellega, kui keegi teab, et tegu on Marilyn Monroe pildiga, kuid (pildi puäntillistliku iseloomu tõttu) ei näe seda sellena. See eristus võimaldab aru saada, kuidas armastaja saab armastatu omadusi väärtustada ja nendele reageerida, ilma et ta oleks ratsionaalselt kohustatud laiendada seda hoiakut kõigile, kellel on need omadused. Sam tunnistab, et Danieli olemasolu on sama oluline ja väärtuslik kui Andrea oma, kuid ta väärtustab Andrea olemasolu erilisel moel, mis avaldub tema olukorratajus. Uusaristoteelikute järgi toob vooruslikkus kaasa kalduvuse näha olukordi teatud valguses ja teatud kaalutlusi eriti sundivalt tegutsemispõhjendeid andvatena. Sama lugu on armastajaga. Kui armastatu tuleb tuppa, on see hoopis midagi muud kui võõra tulek: sellele ei saa reageerida ükskõiksusega.