Robert_Johnson_(filosoof)
Hea tahe ja kohusest toimimise moraalne väärtus
On hulk asju, mida peetakse mitmes suhtes heaks ja soovitavaks, kuid mis võivad olla halvad ja kahjulikud. George Edward Moore'i järgi ei ole terviku väärtus tingimata osade väärtuste summa. Kui lisada halvale olukorrale hea asi, näiteks nauding, siis tervik ei pruugi minna paremaks. Kantil on ka nii. Aga me võime öelda, et nauding on hea, aga kaotab selle väärtuse, kui see on kurjal inimesel; nauding muutub halvaks või neutraalseks. Me võime ka öelda, et nauding jääb ikkagi heaks, kuid tervik ei lähe paremaks või läheb halvemaks. Johnsoni arvates on Kanti positsioon esimene ja Moore'i positsioon teine. Siis Kanti positsioon on vähem paradoksaalne. Tõsi küll, Moore'i teooria ikkagi seletab, miks nautiv kuri inimene on halvem kui neutraalne või mittenautiv: halva inimese käes on hea asi. Paradoksaalne on aga see, et kui naudingu lisamine teeb asja hullemaks, siis nauding ei saa olla selles olukorras hea. Igatahes tundub, et Kanti järgi on asja väärtus tingimuslik parajasti siis, kui saab kujutleda olukorda, milles see pole hea. Tuntub, et kui Kant ütleb, et mingi hüve puhul saab kujutleda, et sel pole väärtust, siis see näitab tema jaoks, et selline olukord on võimalik. Nii et kui miski on tingimusteta hea, siis see on paratamatult hea. Paistab, et Kant väidab, et paratamatult hea olemine on võimalik ning et see omadus on ainult heal tahtel. Muidugi tekib kahtlus, kas see on võimalik. Me võime ju kujutleda olukorda, milles isegi dispositsioon teha valikuid objektiivsete kaalutluste alusel ei ole hea. Oletame näiteks, et kuri kõikvõimas deemon põhjustab kõigile inimestele igavest kannatust, kui ma säilitan hea tahte. Nii et kui tingimusteta hea tähendab seda, siis see mõiste on hädas. Küllap siis Kant peab silmas midagi muud. Võib-olla ta eristab hea tahtmise omamise väärtuslikkust iseeneses sellest, et konkreetsel inimesel tegelikult on see dispositsioon, (see võib teatud asjaoludel halb olla). Aga sel juhul ei erine hea tahe kui tingimusteta väärtus näiteks arukusest ja naudingust kui tingimuslikest väärtustest. Võib-olla Kant peab silmas, et me saame mõelda arukust ja õnnelikkust iseenesest mitteheana (headus oleneb kontekstist), hea tahte omamist aga mitte. Deemoni näite puhul me ütleksime, et on halb, et inimesel on see hea omadus, mitte et see omadus ise ei ole hea. Aga näiteks dr Frankensteini arukus ei ole hea, sest see on liiga suur. Teadmine võib väärtuse kaotada, kui see maailmakorda muudab. Selle vaate järgi siis ei ole asi lihtsalt selles, et heal tahtel on sama laadi väärtus nagu teistel headel asjadel, ja vahe on ainult selles, et tal on see igas olukorras; vaid tal on täiesti teist laadi väärtus, mis ei olene asjaoludest. Aga mis laadi väärtus see võiks siis olla? Miski on tingimuslikult hea, kui ta on hea mingil tingimusel, näiteks et mingi teine asi on hea. Kant väidab, et kõigel muul peale hea tahte on headuse tingimus. Ja tahte headus on iga väärtusliku asja headuse tingimus. Tingimuslikult väärtuslik asi saab väärtuse kaotada sellepärast, et mõnes olukorras pole tema headuse tingimus täidetud. Ainult mõnes olukorras väärtuslik olemine pole siiski mõisteliselt sama mis ainult tingimuslikult väärtuslik olemine. Olukord on kõik kokku, mis asja ümbritseb, tingimus aga on selle olukorra osa, millest asja väärtus sõltub. Kant väidab ka, et tingimusteta hea on igas suhtes hea. Nii et tingimuslikult väärtuslik asi on mingis suhtes võib-olla isegi halb. Asja kujutlemist teises olukorras võib pidada viisiks, kuidas välja tuua, mis suhtes asi ei ole hea. Võib-olla Kant peab hea tahte juures silmas seda. Siis mõtteeksperimendid näitavad, et miski peale hea tahte ei ole igas suhtes hea. Näiteks arukus ei ole igas suhtes hea. Kant ütleb, et arukus võib olla äärmiselt halb ja kahjulik, kui tahe, mis seda kasutab, ei ole hea. Ta peab silmas osalt seda, et arukust saab kasutada nii heal kui ka halval otstarbel, nii et arukus on väline. Aga ka hea tahe on väline, nagu näitab deemoni näide. Aga arukas inimene saab arukust kasutada isegi kurjaks otstarbeks. Aga raske on kujutleda, kuidas hea tahtega inimene saab head tahet kasutada kurjaks otstarbeks. Tundub, et hea tahte loomus välistab selle. Hea tahtega inimene ei saa mingis suhtes head tahet kurja teenistusse rakendada. Kant ütleb ka, et hea tahe on seesmiselt hea, iseeneses hea. Kas see on sama mis tingimatult hea? Tundub, et Kantil on need eri mõisted: ta selgitab, miks tingimatu hea on iseeneses hea. Hea tahe on iseeneses hea selles mõttes, et ta on hea ainult tahtmise tõttu. Dispositsioon tahta on tahte seesmine omadus. Nii et ta peab vähemalt osalt silmas, et tahe on seesmiselt väärtuslik, kui selle teevad väärtuslikud selle seesmised omadused, st omadused, mis ei olene ümbritsevatest asjaoludest. Tundub, et seesmine väärtus on Kanti järgi väärtus, mis asjal on tema omaduste tõttu olenemata ümbritsevatest asjaoludest. Tahte ainus seesmine omadus on tahtmine, mis teda iseloomustab. (Aga väärtuse omamine võib olla ka asja väline omadus. Asjal võivad olla välised omadused sisemiste omaduste tõttu. Seesmine väärtus võib olla väline omadus.) Omadused, mis teevad asja väärtuslikuks, on asja väärtuse tingimused, kuid mitte tingimata ainsad tingimused. Oletame, et asja seemine headus tähendab, et kui asi on hea, siis on tal seesmised omadused, mis teevad ta heaks. Aga asja headusel võib olla ka teisi tingimusi, millel asja heaks tegevad seesmised omadused tegelikult ka teevad ta heaks. Näiteks naudingu seesmised omadused, mis on tema headuse allikas, kui ta on tegelikult hea, ei pruugi teda heaks teha, kui halb inimene teda naudib. Isegi kui halb inimene naudib, on naudingul seesmised omadused, mis teevad ta heaks, kuid pole täidetud naudingu headuse tingimus, et nautija ei ole halb inimene. Igatahes see, mis on tingimusteta hea, peab olema ka seesmiselt hea. Tõepoolest, tingimusteta väärtuslik asi on väärtuslik mis tahes asjaoludel, st pole olukorda, milles tema väärtuse tingimused pole täidetud. Aga asjaoludest sõltumatud on ainult asja seesmised omadused. Seega peavad tingimusteta väärtusliku asja väärtuse tingimused olema asja seesmised omadused. Tingimusteta hea asi peab olema hea iseeneses, aga asi, mis on hea iseeneses, ei pea olema tingimusteta hea. Viimane on tõsi ka sellepärast, et asja seesmised omadused erinevad asja olemuslikest omadustest, st omadustest, mis asjal peavad olema, et olla see, mis ta on. Asi võib kaotada seesmisi omadusi, jäädes selleks, mis ta on. Aga kui tingimusteta hea asi on hea olenemata asjaoludest, siis omadused, mille tõttu ta hea on, peavad olema ka olemuslikud. See on mitmes suhtes soodne tulemus. Esiteks, on palju seesmiselt häid asju, mis mingis suhtes on mittehead, näiteks nauding, ilu, teadmine. Aga nad ei ole sellepärast veel tingimusteta head. Teiseks, paistab, et enamik asju on mitmes suhtes head ja mõnedel võimalikel asjaoludel halvad. Mõned asjaolud kaasavad asja seesmisi omadusi, mõned väliseid. Kant ütleb, et hea tahe ei ole hea mitte tagajärgede ega saavutuste pärast ega adekvaatsuse pärast mingi eesmärgi saavutamiseks, vaid ainult tahtmise tõttu, on hea iseeneses. Paistab, et sellega on öeldud, et hea tahe on ainult seesmiselt hea (tahtmise tõttu) ja mingit muud väärtust tal pole. Kuidas see saab nii olla? Hea tahe võib olla ka kasulik. See, kas valik oli hea, paistab sõltuvat valitud asja väärtusest sama palju või rohkem kui valiku enda seesmistest omadustest. Ja ükskõik kui hea valik ka pole, ta võib olla ka kasulik ja seega hea ka selle poolest. Aga siin me rääkisime tingimusteta hea valiku väärtusest. Valik võib olla mitte tingimusteta hea kas tulemuse väärtuse või muu välise omaduse tõttu. Asi on selles, et mis tahes valiku ja selle välise omaduse puhul võib olla asjaolude muutusi, mis ei puuduta välist omadust, küll aga valikut. Sellepärast on tingimusteta hea asi ka seesmiselt hea. Nii et selleks, et leida, miks tingimusteta heal tahtel on selline väärtus, võib piirduda seesmiste omadustega. Sellepärast Kant ütlebki, et hea tahe on hea ainult selle tahtmise tõttu; selle tahtmine ongi see hea tahte seesmine omadus, mis annab talle tingimusteta väärtuse. Kanti järgi on tahe mõistusega olendite võime teha tegusid, valides neid printsiipide ehk seaduste ettekujutuste alusel. Seda me rakendame näiteks valides looduslike põhjuslike seaduste ettekujutute alusel, näiteks hoiame tulest eemale, sest loodusseaduste järgi see põletab. Me kujutame põhjuslikke ahelaid ette, sest meil on loomulik huvi või soov valu vältida. Me mõistame seda soovitavat asja meie valikutest põhjustatuna. See on praktiline mõtlemine, kuidas oma eesmärke ellu viia, ja nii see toimib printsiipide alusel. Kant ütleb, et kui valikud põhinevad sellistel printsiipidel, on nad mingil moel head. Nad on head eesmärgi saavutamiseks. Aga me ei arva, et sel oleks valikuna tõeline väärtus. Valik on tegelikult hea ainult juhul, kui ta on hea sellepärast, et printsiip, millel ta põhines, on hea. Ja heaks teeb printsiibi antud juhul see, et ta juhatab soovitud eesmärgi, nimelt põletuse vältimise juurde. Nii et kui me ütleme, et sellel printsiibil põhinev valik oli hea, siis me ei pea silmas, et ta oli igas mõttes hea. On ju asju, mis on väärt põletusega riskimist. Nii et valik on hea sellepärast, et ta põhineb heal printsiibil. Sama lugu on hea valikudispositsiooniga. Dispositsioon teatud valikuks on hea sellepärast, et printsiip, millel valik põhineks, on hea. Meid aga huvitab tingimusteta hea valik ja dispositsioon. Nii et kõnealune printsiip ei tohi olla hea mingi soovitava tulemuse saavutamiseks. Asi on selles, et tingimuse, millel see valik on tingimatult hea, moodustavad asjaolud, millel see valik viib soovitud tulemusele. Võib-olla tulest eemalehoidmine nõuab kuulirahe alla minekut. Siis ei ole tulest eemale hoidmise printsiibi alusel tehtud valik hea. Milline praktiline printsiip teeb siis valiku tingimusteta heaks? Kanti vastusel on kaks sammu. 1. Moraalne hüve seisneb seaduse idees eneses; tahet määrav alus on idee, mitte oodatav tagajärg. 2. See seadus on tegude üldine kooskõla seaduse kui niisugusega. Kõikide instrumentaalse mõtlemise printsiipide alusel tehtud valikute väärtus sõltub mõjususest, mis ei ole valikutele olemuslik. Järelikult peab printsiip, mis teeb hea tahte heaks, olema mitteinstrumentaalne. Väide, et hea tahe on tingimusteta hea, tähendab, et mis tahes asjaoludel, kui hea tahe on olemas, on teatud printsiibi M alusel tehtud valik hea ning mis tahes muu asja valimine on hea ainult juhul, kui ta on kooskõlas M-iga iseloomustatavate valikutega. Nii et kui on olemas hea valik, siis on olemas motiveeriva printsiibi M mingi omadus, mis teeb sellel põhineva valiku heaks valikuks, ning M-il oleks see omadus mis tahes asjaoludel. Kokkuvõtteks, tingimusteta hea valik on valik, mis põhineb mingil printsiibil, mis teeb selle valiku heaks mis tahes asjaoludel. See paneb otsima printsiibi omadust, mis teeb ta asjaoludest sõltumatuks. Tuleb otsida printsiibi olemuslikku omadust. 'millisel motiveerival printsiibil on säärane omadus? See ei saa olla instrumentaalne printsiip (mille väärtus sõltub tulemuste saavutamisest). Mõjusus ei ole olemuslik omadus.