Love,_Friendship,_and_the_Self
1.5 Sotsiaalne tegevus ja sõprus
Aga kui osalistel ei ole ühiseid põhjendeid, siis see teooria ei sobi sõprusele iseloomuliku ühise tegevuse kohta. Kui sõbrad lähevad randa, siis asjad ei käi niimoodi. Kui meil on erinevad põhjendeid ja me töötame välja ühise meie-kavatsuse, siis me ei ole ikkagi ühel meelel. Kui ühiseid põhjendeid ei ole, siis meil ei ole tegelikult ühist kavatsust, vaid kummalgi on eraldi kavatsus, kuigi me teeme koostööd ja koordineerime oma allplaane, kuni me kumbki saab nii palju head, et ühine tegevus tasub end ära. Bratman räägib sisuliselt koordineeritud meie-kavatsustest. Sõprade ühine tegevus ei ole niisugune. Sõbrad tavaliselt ei kauple ega tee kompromisse, just nagu nende huvid oleks täiesti eraldi ja sõltumatud ja igaüks hooliks ainult oma arusaamast, mida tasub teha (see võib arvestada ka õiglust). Sõpradel on tavaliselt rikkamas mõttes ühine tegevus, nad on ühise tegevuse ja selle mõtte asjus ühel meelel. Minu sõbra tahtmine midagi teha on nakkav just selle pärast, et ta on minu sõber ja ühise tegevuse mõte ongi osalt see, et see tegevus, selle nautimine ja muud kaasnevad tegevused on ühised. (See meenutab natuke Dean Cockingi ja Jeanette Kennetti sõpruseteooriat („Friendsip and the Self“).) Tema tahtmine midagi teha annab mulle põhjendi tunda sama tunnet. Ja minu tugev vastumeelsus midagi teha peaks tema jaoks olema põhjend seda mitte nii väga tahta. Nõnda me nakatame teineteist, otsides kobades ühist arusaama mitte ainult ühisest eesmärgist, vaid ka sellest, mida tasub koos teha. Niisugune pilt sõprade ühisest kaalutlemisest on analoogne individuaalse kaalutlemisega, mida teha. Indiviidid ei kauple iseendaga ega tee kompromisse. Võib küll pakkuda endale autasu, et panna end lõpuks tegema mõnd ebameeldivat asja, millest on teada, et seda peab tegema, või teades, et kõike ei saa, mida tahaks, koostada plaani, kuidas saada võimalikult palju nendest asjadest. Aga motivatsioon ja otsustamine on siin teistsugune kui tavalise kauplemise ja kompromisside puhul, sest vaatekoht on üks ja ainus: kauplemine ja kompromissid ei eelda mitte ainult mitut kaalutlust, mis tõmbavad vastassuundades, vaid ka mitut vaatenurka sellele, mida tasub teha. Indiviid peab ühest vaatenurgast tasakaalustama võistlevaid nõudmisi, otsides kobades selgemat arusaama, mida teha, püüdes leida tasakaalu. Autori meelest on sama lugu sõprade puhul: koos püütakse leida tasakaalu ühisest hindamisvaatekohast. Kumbki püüab selgemalt piirjoonistada, mida tasub teha, lähtudes mõlema emotsionaalsetest hinnangutest. Sellisel arusaamal sõpradest on tähtsad järelmid arusaamale autonoomiast. Sõbrad peavad koos kaalutlema, et leida, mida nende meelest tasub teha, nii et nad saavad alles koos määrata oma arusaama, mida selles elupiirkonnas tasub teha. Kui ühine tegevus ei ole lihtsalt lõbustus, nagu koos randa minemine, vaid midagi elus kesksemat, siis arusaamine, mida tasub teha, hõlmab ka arusaama sellest, millised inimesed nad peaksid olema: nende identiteedist. Siin hakkame aru saama, et lähedased sõbrad, kes ei jaga mitte ainult isoleeritud tegevusi, vaid ka oma elu, jagavad vähemalt teatud piires ka oma autonoomiavõimet. (Siiamaani on see teooria sarnane Nancy Shermani tõlgendusega Aristotelese sõpruseteooriast (“Aristotle on Friendship and the Shared Life”)). Kui see on kas või võimalik, siis tuleb loobuda individualistlikust autonoomiakäsitusest: lähedaste sõprade ratsionaalne mõju teineteisele ühise arusaama määramisel selle kohta, mis on elus tähtis, ei pruugi olla lubamatu mõjutamine, mis rikub nende autonoomiat, ega ebaautentne vastutuse delegeerimine oma identiteedi määramisel; see võib hoopis olla nende autonoomia rakendamisel keskne, nii et saab arusaadavaks Aristotelese väide, et sõber on teine mina.