Nõukogude_okupatsioon_Eestis,_Lätis_ja_Leedus
Gorbatšovi aeg
pisi|Balti kett 1989. aastal pisi|ENSV Ülemnõukogu liikmed pärast Interliikumise lahkumist Toompealt 15. mail 1990 Lätis sai kommunistliku partei juhiks 1984. aastal Boriss Pugo. 1985. aastal Nõukogude Liidu juhiks saanud Mihhail Gorbatšov alustas kriisis oleva riigi päästmiseks perestroika ja glasnosti kampaania, millega lubati kodanikel isegi kritiseerida kehtivat režiimi. 1987. aastal sai Leedus kommunistliku partei juhiks Ringaudas Songaila ning samal aastal Eestis kritiseeriti esialgu valitsuse konkreetset poliitikat, eriti kava rajada Kirde-Eestisse fosforiidikaevandusi (fosforiidisõda), samuti esitati Eestis omapoolseid ettepanekuid, näiteks IME projekt. Peagi liitusid põhiliselt majanduslike nõudmistega ka rahvuslikult mõtlevad poliitikud, juba 1988. aastal toodi välja Eesti, Läti, ja Leedu rahvuslikud lipud ning Leedu kuulutas selle oma ametlikuks lipuks. Samuti sai Lätis uueks kommunistliku partei juhiks Jānis Vagris ning samal aastal Leedus Algirdas Brazauskas kes jäi juhiks kui Leedu iseseisvuse taastamiseni 10. märtsil 1990. Samal aastal loodi Eestis Eesti Muinsuskaitse Selts, mis hakkas lisaks kultuuriväärtuste kaitsmisele tegelema ka rahvuspoliitikaga. Toimus loomeliitude ühispleenum, millel eesti kultuuritegelased avaldasid sügavat nördimust Eestis valitseva olukorra üle. Loodi ka Eesti Rahvusliku Sõltumatuse Partei (ERSP), mis võttis suuna Eesti Vabariigi taastamisele. Sama aasta suvel toimusid ka Balti riikides öölaulupeod, kus sajad tuhanded inimesed laulsid isamaalisi laule ja Eestis nõuti kommunistliku partei senise juhi Karl Vaino tagasiastumist. See saigi teoks, uueks EKP juhiks määrati reformimeelne Vaino Väljas, Ministrite Nõukogu esimeheks aga Indrek Toome. Uus juhtkond püüdis leida keskteed impeeriumi- ja iseseisvusmeelse poliitika vahel ja võttis suuna Eesti NSV muutmisele suure autonoomiaga liiduriigiks NSV Liidu koosseisus. Sama tehti hiljem ka Lätis, leedus ja teistes liiduvabariikides. Seda poliitikat toetas ka samal aastal loodud Eestimaa Rahvarinne, Läti Rahvarinne ja Leedu Reformiliikumine. Oluliseks sammuks Eesti iseseisvuse ning Läti ja Leedu iseseisvuse suunas oli Deklaratsioon liiduvabariigi suveräänsusest mis hiljem võeti vastu teistes liiduvabariikides. Eestis võeti see vastu 16. novembril 1988. 1989. aastal hakkasid radikaalsemad rahvuslased moodustama Eestis Eesti Kodanike Komiteesid, mis pidid taastama Eesti Vabariigi õigusliku järjepidevuse alusel. Eesti NSV juhtkond sellega aga veel ei nõustunud, vaid taotles NSV Liidu muutmist võrdsete riikide liiduks sõlmitava liidulepingu alusel. Mõlemad suunad olid vastuvõetamatud nii Gorbatšovile kui ka vanameelsetele kommunistidele, viimased organiseerisid Eestis Interliikumise (ka Interrinne), mis asus ägedalt Nõukogude Liidu terviklikkust kaitsma ja püüdis eestlaste rahvuslikke püüdlusi eitada. Toimus ka Balti kett, kus eestlased, lätlased ja leedulased protesteerisid Molotovi-Ribbentropi pakti sõlmimise 50. aastapäeval selle tagajärgede vastu. Alates sellest hakkas ka Eesti NSV juhtkond liikuma Eesti täieliku iseseisvuse toetamise suunas. Järgmisel aastal sai Läti kommunistliku partei viimaseks juhiks Alfrēds Rubiks. Nõukogude võimu perioodil muutus oluliselt ka Eestis, Lätis ja Leedus elanikkonna rahvuslik koostis. Eriti 1960. aastatest 1980. aastateni toimunud võõrtööjõu sissetoomise tõttu vähenes eestlaste, lätlaste ja leedulaste osakaal elanikkonnas.