Franjo_Tuđman
Višestranačje
Od 1987. Tuđman putuje po evropskim zemljama, SAD i Kanadi, uspostavljajući kontakte s hrvatskim iseljeništvom i gradeći veze koje će se pokazati presudnim u godinama koje su slijedile. Njegova politička platforma uključivala je nekoliko jednostavnih, ali važnih sastavnica: odbacivanje komunističke i ustaško-fašističke ideologije kao nadnacionalnih totalitarnih programa koje je historija pokopala i koje su samo razjedinjavale hrvatski narod; oslon na hrvatsko iseljeništvo, ali uz svijest da će se borba za suverenu Hrvatsku voditi u samoj zemlji; pokušaj dogovora sa Srbima kao najbrojnijim i najutjecajnijim narodom u Jugoslaviji, koji je činio i najbrojniju nacionalnu manjinu u Hrvatskoj; povezivanje Hrvatske i Bosne i Hercegovine kao zemalja geopolitički, prostorno i ekonomski upućenih jedna na drugu. U dosta važnih crta njegov svjetonazor i program ostali su nedorečeni: npr., iako je bilo očito da se komunistički totalitarizam urušava, još nije bilo jasno koliko će taj proces trajati (isto se odnosilo i na SFRJ). Može se pretpostaviti da je Tuđman uzeo u obzir obje opcije: i ostanak Hrvatske u konfederalnoj Jugoslaviji u kojoj bi vladao nekakav socijalističko-kapitalistički hibrid, kao i potpuno samostalnu hrvatsku državu koja bi, po svemu sudeći, bila organizirana na načelima državnog kapitalizma, dakle, uz tržište, ali ne liberalnog tipa reganomike. Još dva velika pitanja su ostala "visjeti u zraku": položaj Srba u Hrvatskoj i status Bosne i Hercegovine. Zbog namjerno dvosmislene formulacije u ustavu SR Hrvatske, moglo se protumačiti kao da Srbi imaju pravo konstitutivnog naroda, tj. među ostalih i pravo na otcjepljenje. Tako definirana, Hrvatska bi bila dvonacionalna država, što očito nije bila nakana komunističkih vlastodržaca koji nisu smogli snage da situaciju "istjeraju na čistac", te su time otvorili manevarski prostor za srpske pokušaje secesije koje je potakao pansrpski pokret Slobodana Miloševića krajem 80-ih i početkom 90-ih. U vezi Bosne i Hercegovine, situacija je bila još složenija: Tuđman je ne samo deklarativno držao da Hrvatska i BiH čine geografsko-saobraćajno-privrednu cjelinu (što je trivijalno, bar u odnosu na geografsko-saobraćajni dio). Međutim, taj stav je morao računati i s tim da Srbi čine oko 33% stanovništva Bosne i Hercegovine i većinski su narod na preko 40% područja te zemlje, a srpski općenacionalni stav je bio da bilo kakvo odvajanje od Srbije ne dolazi u obzir (a kamoli integracija s potencijalno samostalnom Hrvatskom). Drugi faktori su bili Bošnjaci koje je Tuđman, slabo poznavajući situaciju u BiH, držao, na liniji starčevićanske tradicije, za "Hrvate islamske vjere". Pogleda li se retrospektivno, neobično je da neko kao Tuđman, koji je detaljno proučio nacionalno pitanje u SFRJ, nije uspio primijetiti ili prihvatiti banalnost da su se Bošnjaci nepovratno nacionalno emancipirali u zasebnu naciju (koliko god to bio još nedovršen proces), pa time stare hrvatske geopolitičke ideje koje računaju sa Bošnjacima kao Hrvatima jednostavno padaju u vodu. Stoga je Tuđmanova "bosanska politika" do kraja ostala opterećena nedosljednostima i nedoumicama. Što se tiče ostalih naroda i republika u SFRJ, Tuđman je dobro znao da se u slučaju radikalizacije stanja i sukoba sa srpskom velikodržavnom ideologijom može osloniti jedino na vlastite snage. Isto je tako realistički procijenio i ulogu tzv. međunarodne zajednice.