Vjetrenjača
Historija
Porijeklo i nastanak vjetrenjače nije potpuno utvrđeno zbog nedostatka pouzdanih izvora. Tačna saznanja o starosti vjetrenjača, kao i o njihovom porijeklu nisu dostupna. Pisani izvori iz Antičkog doba kao što je Hamurabijev zakon ukazuje da su prve vjetrenjače sagrađene prije više od 4.000 godina. Međutim, ne postoji kvalitetan materijalni dokaz da su Antički narodi kao što su Egipćani, Feničani, Grci i Rimljani znali za vjetrenjače. Takođe, postoji pisani izvor koji navodi da je Heron iz Aleksandrije izumio kolo na vjetar u 1. vijeku nove ere. Antički narodi su svakako bili svjesni potencijalne snage vjetra koristeći uspješno jedra na svojim lađama, te da je moguće da su razvili neku ranu primitivnu formu vjetrenjače koja nije imala korisnu i masovnu primenu. Osim toga, treba imati u vidu da su antičke države bile robovlasnička društva, koja su za težak fizički rad više koristila ljudsku i životinjske snagu. Utemeljenje Islama i Hrišćanstva uticalo je na nastanak feudalizma tokom čijeg perioda dolazi do omasovljenja vodenica i vetrenjača. mini|desno|180px|[[Maketa perzijske vjetrenjače u njemačkom muzeju u Münchenu.]] Perzijske vjetrenjače koje su konstruisane sa vertikalnom osom rotacije i vertikalnim krilima, lopatama ili jedrima prema izveštajima islamskih geografa nalaze se u upotrebi u istočnoj Perziji u 9. vijeku nove ere, a da se njihov razvoj može pratiti od 5. vijeka. Perzijske vjetrenjače su imale vertikalnu osovinu i 6-12 jedara pokrivenih trskom ili platnom, a korištene su za mljevenje žitarica i pumpanje vode. Uz pisane i materijalne dokaze danas je šire prihvaćeno da su vjetrenjače našle prvu korisnu primjenu u Perziji. Značajno je napomenuti da je persijska vjetrenjača sa vertikalnom osovinom analogična sa vodenicom sa vertikalnom osovinom koju pokreće horizontalni vodenički točak (kolo) a za koju se smatra da je nastala daleko ranije na Bliskom istoku u Helenističko doba. mini|lijevo|180px|Kineska vjetrenjača. Drugi tip vjetrenjače sa vertikalnom osom rotacije ali sa sklopivim krilima je poznat kao kineska vjetrenjača. Krila ili jedra mogu se lako montirati na način da se automatski prilagođavaju smjeru vjetra te se zbog toga mogu duže koristiti. Nejasno je da li su starije perzijske ili kineske vjetrenjače. Jedna grupa historičara smatra da je tehnološki kulturni uticaj išao pravcem od Perzije, preko Srednje Azije i Afganistana do Kine, dok druga grupa smatra da je kulturni uticaj išao obrnutim pravcem. Treća grupa historičara smatra da perzijske i kineske vjetrenjače nastale nezavisno jedna od druge. Tehnologija kineske verzije razlikuje se od perzijske jer koristi samopodešavajuća krila bez zidane konstrukcije. Perzijske vjetrenjače smještene su u poluotvorenu zidanu konstrukciju. Dodatno zbunjuje vrijeme nastanka kineske vjetrenjače. Šire je prihvaćeno da su kineske vjetrenjače nastale oko 1000. godine nove ere. Pretpostavlja se da je njihov razvoj započeo od 5. vijeka nove ere. Od dinastije Ming (1386–1644), Kinezi su koristili vjetrenjače za pumpanje vode u polja i u solanama za proizvodnju soli, kao i za dobijanje poljoporivrednih nusproizvoda. Prvo spominjanje vjetrenjače u kineskim izvorima je iz 1219. godine, a riječ je o putopisu iz Turkmenistana. Međutim, ovo bi mogao više biti opis perzijske vjetrenjače na koju je naišao kineski putopisac. Zanimljivo da je u provinciji Jiangsu zabilježno da je 1959. godine radilo više od 200.000 vjetrenjača.mini|lijevo|180px|Engleski prikaz vjetrenjače, oko 1340. godine. 180px|mini|desno|Vjetrenjače u [[Sibir|Zapadnom Sibiru 1912. Izvorni evopski tip vjetrenjačd ipak je opstao do početka 20. vijeka. Fotografija Sergeja Prokudina-Gorskog.]]