Hizbu_et-Tahrir
Učenje
Pripadnici Hizbu et-Tahrir za sebe tvrde da su samo jedna od islamističkih grupa, te da ne izlaze iz okvira učenja «Ehli sunneta». Kao što smo to već ranije spomenuli, prvobitni cilj za koji se zalažu jeste osnivanje islamske države u nekoj od arapskih država koja će biti osnova za ujedinjenje svih muslimanskih zemalja. Ovo je podrazumijevalo da niti jedna država današnjice ne zaslužuje da nosi prefiks islamska i da niti jedno muslimansko društvo nije islamsko. Ideološko vodstvo je trebalo uložiti mnogo truda kako bi se članstvo uvjerilo u ovako radikalne postavke. Upravo zato je prva tačka u metodologiji pokreta bila i ostala: ideološko pripremanje pojedinca, zatim grupe (odnosno čitave zajednice) za prihvatanje njihove vizije islamizacije društva. Tek nakon okupljanja «kritične mase» ideološki potkovanih i odlučnih pojedinaca prelazi se na preuzimanje vlasti. Za sprovođenje ovog plana u stvarnost ideolozi pokreta su napravili operativni plan prema kome su na vlast trebali doći za trinaest godina. Nije slučajno da su odredili broj od trinaest godina, jer je trinaest godina Poslanik, savs., proveo u Mekki pripremajući muslimansku zajednicu za osnivanje islamske države u Medini. Kada se uspostava islamske države nije desila u predviđenom roku, izmijenili su plan dajući sebi dodatnih trideset godina za preuzimanje jedne od arapskih država. Insistiranje na tome da zemlja oko koje će se okupiti ostale muslimanske zemlje treba biti arapska je, prema mišljenju velikog broja analitičara, posljedica nacionalističkih tendencija pod kojima se pokret našao u prvim godinama svog osnivanja. Ideje arapskog nacionalizma su preko osnivača Hizbu et-Tahrira koji je u ranim pedesetim bio jedan od zagovornika tada aktuelnog arapskog nacionalnog buđenja definirale «ideološki background» pokreta. Nacionalistički stavovi šejha Tekijuddin en-Nebhanija se mogu jasno vidjeti u njegovoj knjizi «Poruka Arapa» koju je izdao 1950. god, odnosno dvije godine prije osnivanja stranke. Glavne prepreke za neuspostavljanje islamske države u predviđenom roku šejh Tekijuddin je pobrojao čime je definirao prioritetne probleme koje pokret mora riješiti. Te prepreke ili problemi su: - neislamske ideologije koje se šire u muslimanskim zajednicama - obrazovni sistemi koje su uspostavili kolonizatori i koji baštine neislamsku tradiciju - razvoj određenih kulturno-umjetničkih disciplina, posebno je zanimljivo njihovo suprotstavljanje filmu, pozorištu i muzici koje po samoj njihovoj prirodi (neovisno od sadržaja) smatraju neislamskim - konstatacija da muslimanska društva današnjice ne žive u skladu sa islamskim učenjem - demokratizacija muslimanskih društava- jer prema njihovom mišljenju demokratija i islam su dva isključiva pojma Borba protiv ovih i sličnih problema postat će okosnica djelovanja pokreta. Druga ključna odrednica, pored arapskog nacionalizma, koja je odredila ideološki profil Stranke oslobođenja preko njenog osnivača jeste pripadnost En-Nebhanija pokretu Muslimanske braće. Naime, En-Nebhani je duži niz godina bio član jordanskog ogranka ovog pokreta. Bio je redovan gost na svim njihovim skupovima, držeći prigodne govore na svim simpozijima i seminarima. U svojim predavanjima je često citirao tvrdnje ili prerađivao ideje Sejida Kutba.