cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Diels–Alderova reakcija
Jedna od karakteristika ovih reakcija je da se one odvijaju gotovo bez ikakvih ionskih vrsta ili slobodnih radikala.
Mehamizam
Reakcija se odvija putem samo jednog stanja tranzicije, koje ima manju zapreminu i od početnih materijala i od proizvoda. To je asocijativna vrsta reakcije a ubrzava se samo pri izuzetno visokom pritisku. Diels-Adlerova reakcija je jedan od primjera pericikličnih reakcija.
Haris Džinović
Haris Džinović (rođen 26. septembra 1951) jeste bosanskohercegovački pjevač narodne muzike, tekstopisac i kompozitor. Na muzičkoj sceni pojavljuje se 1981. s bendom Sar e Roma pod čijim je imenom snimio tri albuma. Nakon raspada benda 1989. godine kreće u samostalnu karijeru tokom koje je snimio pet albuma.
IC 1428
IC 1428 (također poznat kao PGC 67979) je spiralna galaksija koja je udaljena oko 563 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Pegaz. Najveći prečnik je 0,40 (66 hiljada sg) a najmanji 0,2 uglovnih minuta (33 hiljade sg). Prvo otkriće je napravio Stephane Javelle 19. augusta 1893. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Ivan Skot Eriugena
Ivan Skot Eriugena (oko 800–877) bio je irski filozof. Mnoge misli zasniva na mističko-neoplatonskim spisima Dionizija Areopagite (Pseudodionizija), čije je spise sa srednjogrčkog preveo na latinski. Odlikuje se svojim panteizmom i neoplatonizmom. Branio je slobodnu volju i insistirao na izmirenju razuma i kršćanske teologije. Pritom daje prednost razumu nad autoritetom, a očituje i mističke elemente.
Glavno mu je djelo De divisione naturæ (O podjeli prirode), spaljeno zbog krivovjerja 1225. U njemu opisuje put od Boga (te stvaranja svijeta) k Bogu (u kojem čovjek nalazi posljednje utočište). U pitanju univerzalija je realist.
The All-American Rejects (album)
The All-American Rejects jest istoimeni album grupe The All-American Rejects, koji je izdat 1. oktobra 2002. godine (pogledajte 2002 u muzici).
Top liste
Album - Billboard (Sjeverna Amerika)
Singlovi - Billboard (Sjeverna Amerika)
Garcilaso de la Vega
Garcilaso de la Vega (cca 1501 – 14. oktobar 1536) bio je španski vojnik i pjesnik. Smatra se jednim od najvećih pjesnika španske knjževnosti. Tačan datum njegovog rođenja je nepoznat, ali prema procjenama nekih stručnjaka, rođen je u periodu između 1498. i 1503.
Biografija
Garcilaso je rođen u španskom gradu Toledo. Njegov otac, Pedro Suárez de Figueroa, bio je cijenjen na dvoru Katoličkih kraljeva. Majka mu se zvala Sancha de Guzmán. Garcilaso je imao šestero braće i sestara: Leanor, Pedro, Fernando, Francisco, Gonzalo, i Juana. Garcilaso nije bio prvorođeni sin, tako da, nakon očeve smrti, nije dobio prava (mayorazgo) na njegovo nasljeđe. Ipak, u toku svoje mladosti stekao je veliko obrazovanje, naučio se sporazumijevati na pet jezika (španski, grčki, latinski, italijanski i francuski), i naučio kako svirati citru, lutnju i harfu. Nakon školovanja, priključio se vojsci u nadi da će postati članom kraljevske garde. Nosio je titulu tjelesnog čuvara (contino) Karla V, cara Svetog Rimskog Carstva od 1520., a 1523. postao je članom ''Reda Sv. Santiaga''.
Garcilaso je učestvovao u brojnim bitkama i kampanjama koje je vodio Karlo V. Po dužnosti boravio je u Italiji, Njemačkoj, Tunisu i Francuskoj. 1532. godine prognan je na otok na Dunavu na kraći period, gdje je bio gost baruna Györgya Csesznekya. Posljednja bitka u kojoj je učestvovao odigrala se u Francuskoj. Cilj je bio osvojiti Marseille i ostvariti kontrolu nad Sredozemnim morem, no kraljeva vojska ga nije bila u stanju realizovati. Garcilaso de la Vega je umro 14. oktobra 1536. u Nici, u Francuskoj, 25 dana nakon što je zadobio povredu u bici kod Le Muya. Njegovo tijelo je prvobitno sahranjeno u crkvi Sv. Dominga u Nici, da bi dvije godine kasnije, po želji njegove supruge, tijelo bilo premješteno i sahranjeno u crkvi Sv. Pedra Martira u Toledu.
Književne reference
U romanu Gabriela Garcíe Márqueza, "O ljubavi i drugim nečistim silama", jedan od glavnih likova, otac Cayetano Delaura, je ljubitelj Garcilasa de la Vege i njegove poezije. U ovom romanu, čija se radnja odvija u 18. vijeku u Kolumbiji, Delaura je prisiljen da odustane od zvanja svećenika zbog svoje tragične ljubavi.
NGC 7583
NGC 7583 (također poznat kao MCG 1-59-34, NGC 7605 i PGC 70975) je spiralna galaksija koja je udaljena oko 580 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Ribe. Najveći prečnik je 0,70 (118 hiljada sg) a najmanji 0,7 uglovnih minuta (118 hiljada sg). Prvo otkriće je napravio Albert Marth 2. septembra 1864. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
NGC 3
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Bogdanci
Bogdanci jest grad i općina na jugu Sjeverne Makedonije. Grad se nalazi u blizini Đevđelije. Bogdanci su sjedište općine Bogdanci i ima oko 6.011 stanovnika.
Demografija
U 2002, Bogdanci su imali 6.011 stanovnika, i to:
Katarina Aragonska
Katarina Aragonska (12. decembar 1485 - 7. januar 1536) je bila kraljica Engleske kao prva od šest supruga Henrika VIII.
Kao kćerka Katoličkih kraljeva koji su bili u savezu sa Engleskom, Katarina je 1501. godine bila udata za Artura, princa od Velsa, najstarijeg sina engleskog kralja i nasljednika dinastije Tudor. Artur je neočekivano umro nakon šest mjeseci braka, a Katarina se sedam godina kasnije udala za Arturovog mlađeg brata Henrika.
Međutim, Katarina je podbacila u svojoj dužnosti da Henriku rodi sina, zbog čega je on tražio od pape poništenje njihovog braka. Pošto mu je papa odbio dati poništenje, započeo je dugotrajni i teški proces odvajanja rimokatoličanstva od engleskog katoličanstva, čime je nastala Crkva Engleske. Henrik je, kao novi poglavar Crkve Engleske, poništio svoj brak sa Katarinom, a njoj oduzeo titulu i uklonio je sa dvora. Katarina je umrla 1536. godine, a njeno jedino dijete, Marija, kćerka koju je rodila Henriku, kasnije će postati prva žena na engleskom vladarskom prijestolju.
Porijeklo
Katarina (šp. Infanta Catalina de Aragón y Castilla) je rođena u Nadbiskupovoj palači u gradu Alcalá de Henares u Granadi, koju su njeni roditelji tada osvajali. Bila je peto dijete aragonskog kralja Ferdinanda II i kastiljske kraljice Izabele I, te najmlađe koje je doživjelo punoljetnost. Njeni stariji braća i sestre su bili portugalska kraljica Izabela, Ivan, princ od Asturije, kastiljsko-aragonska kraljica Ivana i portugalska kraljica Marija.
Preko majke je bila potomak dviju kćeri Ivana od Genta, Katarine (po kojoj je dobila ime neuobičajeno za španske infante) i Filipe Lankasterske, obje unuke engleskog kralja Eduarda III. Sa ove strane porodičnog stabla je najvjerovatnije naslijedila svijetlu kosu i plave oči. Ovo porijeklo je Katarinu činilo trećom rodicom engleskog kralja Henrika VII i njegove supruge, Elizabete od Yorka.
Henrik VII je želio ojačati alijansu sa španskim kraljevstvima, te je sa Katarininim roditeljima aranžirao brak između svoga dvogodišnjeg sina, Artura, princa od Velsa, i trogodišnje Katarine, čije su sestre već bile zaručene za evropske kraljeve i prijestolonasljednike.
Brak sa Arturom
Artur, za kojeg se smatralo da će nakon očeve smrti postati kralj Engleske, i Katarina, kćerka najmoćnijih evropskih vladara, vjenčani su u odsutnosti mladenke 19. maja 1499. godine na Arturovom imanju u Bewdleyu, a Katarinu je predstavljao španski ambasador de Puebla. Pisali su jedno drugom na latinskom jeziku, budući da nijedno od njih nije poznavalo jezik svoga zaručnika. Od mnogobrojnih pisama do danas je preživjelo samo jedno, koje je Artur poslao u oktobru 1499. godine.
Međutim, Katarinin otac nije prezao od mogućnosti da prekine zaruke ukoliko se pojavi prijetnja Arturovom nasljeđivanju trona. Katolički kraljevi, kako su Katarinini roditelji bili nazivani, se nisu žurili udati Katarinu, te su ostali otvoreni za druge ponude i nakon što su sklopljene zaruke sa Arturom. Kako bi otklonio sumnje katoličkih kraljeva, Henrik VII je 1499. naredio pogubljivanje ostalih pretendenata za tron. Tek su tada počele pripreme u Španiji za Katarinino putovanje, ali i pripreme u Engleskoj za Katarinin doček. U aprilu 1501. njena majka je objavila da je sve spremno, ali je zatražila da se 19. maja 1501. godine ponovo održi vjenčanje u odsustvu mladenke, kako bi utvrdila da ništa ne može spriječiti alijansku Engleske i Španije. Katarina i njeno domaćinstvo su dva dana nakon druge ceremonije započeli putovanje prema luci Corunna, gdje su stigli 20. jula. Zbog vremenskih nepogoda, isplovili su tek 17. augusta, ali su bili prisiljeni vratiti se na kastiljske obale zbog neprestanih oluja. Infanta i njeno domaćinstvo su konačno isplovili 27. septembra i, nakon pet dana plovidbe, kročila na englesko tlo 4. novembra 1501. godine, a vjenčanje kojem su prisustvovali i mladoženja i mladenka održano je deset dana kasnije. Krajem istoga mjeseca Katolički kraljevi su engleskom kralju poslali 100,000 kruna, čime je otplaćen prvi dio Katarininog miraza.
Princ i princeza od Velsa, sa vlastitim domaćinstvom, poslani su u zamak Ludlow, na velškoj granici, gdje je Artur trebao predsjedavati Velškim savjetom. Nekoliko mjeseci kasnije Artur i Katarina oboljevaju od misteriozne bolesti. Katarina je preživjela, ali ne i budući kralj; ostala je udovica 2. aprila 1502. Artur je sahranjen u Worcesteru, a Katarina, po kraljevskoj tradiciji, nije prisustvovala njegovoj sahrani. Nakon Arturove sahrane, Katarina se pridružila domaćinstvu svoje svekrve, te je predstojeće udovištvo provodila u molitvi i tišini kraljičinih apartmana.
Udovištvo
Brak sa bratom Katarininog prvog muža u potpunosti je zavisio od toga da li će ga odobriti papa Julije II. Vjenčanje se nije smjelo održati ako je brak Artura i Katarine bio konzumiran, jer bi se u tom slučaju brak Henrika i Katarine smatrao incestom. Katarina je tvrdila da je djevica, čemu je posvjedočila njena dadilja Elvira Manuel. Ipak, engleski svećenici, među kojima je najglasniji bio biskup londonski, glasno su se protivili zarukama, tvrdeći da se protive Božijem zakonu.
Međutim, zaruke su bile odgođene iznenadnom smrću Katarinine svekrve, koja je umrla po porodu na svoj 37. rođendan 1503. godine. Odmah po kraljičinoj sahrani kralju je predloženo da se ponovo oženi i učvrsti dinastiju dajući joj još muških potomaka. Španski ambasador je predložio kralju da, umjesto da je uda za svoga sina, sam oženi Katarinu. Kralj Henrik VII se nije protivio ideji, ali Ferdinand i Izabela su bili zaprepašteni ovim prijedlogom. Izabela je jasno poručila Henriku da se taj brak neće desiti, te su nastavljeni pregovori o zarukama između Katarine i Henrika. Dogovereno je da će se vjenčanje infante i vojvode od Yorka održati 1505. godine, kada vojvoda od Yorka napuni četrnaest godina, a ostatak miraza biti isplaćen kada brak bude konzumiran.
Dugotrajni bračni pregovori
mini|lijevo|200px|Katarina kao udovica, naslikano [[1502. godine.]]
U novembru 1504. godine, kada se Katarina počela oporavljati od slabosti uzrokovane lošom ishranom i slabom prilagodbom na englesku klimu, u Englesku su stigle vijesti o bolesti njene majke. Izabela I je bila na samrti. Pred smrt je izrazila svoje sumnje u valjanost kćerinog budućeg braka, ali do Izabeline smrti 26. novembra ništa se nije promijenilo po pitanju Katarininih zaruka. Međutim, kako su Izabelinom smrću kraljevinu Kastilju naslijedili Katarinina mentalno nestabilna sestra Ivana i njen muž Filip, a kruna Aragona ostala u posjedu Katarininog oca, Henrik VII je shvatio da mu sinov brak sa Katarinom neće donijeti alijansu sa snažnom Španijom, već samo sa njenim slabijim dijelom - Aragonom. Henrik VII je tada počeo razmatrati bolje bračne prilike za svoga sina, a Katarina je osjetila posljedice pada svoje vrijednosti kada joj je kralj prestao isporučivati novac za izdržavanje.
Vojvoda od Yorka je dan prije svoga četrnaestog rođendana bio prisiljen u tajnosti biskupu od Winchestera izjaviti da su zaruke objavljene bez njegovog znanja i pristanka, ali bez obzira na to nisu bile prekinute i Katarina je ostala u Engleskoj. Kralj nije želio rizikovati gubitak njenog miraza naglom odlukom, ali je ovim postupkom osigurao lahko poništenje zaruka u slučaju da se javi bolja prilika za ženidbu njegovog sina. Do danas su preživjela pisma u kojima se mlada udovica žali ocu na način na koji su je tretirali na engleskom dvoru nakon Arturove smrti, pošto je bukvalno živjela u siromaštvu, ali ni sam otac joj nije slao novac. U međuvremenu, Henrik VII je zahtjevao prijevremenu isplatu ostatka njenog miraza, a Ferdinand je odugovlačio. U aprilu 1509. Ferdinand, koji je Izabelinom smrću izgubio vlast nad bogatom Kastiljom, konačno je iskupio obećanih 100,000 kruna i poslao ih u Englesku. Međutim, kada su španski izaslanici stigli u Englesku, Henrik VII je bio na samrti.
Engleska kraljica
Brak nije sklopljen sve dok princ Henrik nije stupio na prijestolje kao kralj Henrik VIII 1509. Vjenčanje je održano 11. juna a Katarina je krunisana kao kraljica pratilja 24. juna 1509. Za svoj moto Katarina je izabrala slogan "Ponizna i odana", slično sloganu njene svekrve - "Ponizna i puna poštovanja".
Katarina je bila veoma popularna u narodu, i kao princeza od Velsa i kao kraljica. Iako kao kraljica pratilja nije imala pravne ovlasti, upravljala je nacijom kao regent 1513. godine dok je njen muž vršio invaziju na Francusku. Za vrijeme njenog regentstva Englezi su pobijedili Škote koji su pokušali iskoristiti kraljevu odsutnost.
Bračni problemi
Iako je Henrik kasnije tvrdio da je oženio Katarinu jer je to bila posljednja želja njegovog oca, brak se činio sretnim sve dok Henrik nije postao ozbiljno zabrinut oko pitanja muškog nasljednika. Naime, Katarinin zadatak je bio da rađa što je više moguće muške djece, kako bi budućnost dinastije bila osigurana. To je bilo posebno važno u tom periodu, pošto Henrik nije imao ni braće ni rođaka. Prvo dijete kraljevskog para bila je mrtvorođena djevojčica, a dva sina, oba po imenu Henrik, umrla su kratko nakon rođenja. Katarina se približavala menopauzi, a jedino preživjelo dijete im je bila najmlađa živorođena kćerka, princeza Marija. Posljednja Katarinina trudnoća zabilježena je 1518. godine i završila je pobačajem. Henrik je muškog nasljednika smatrao neophodnim, jer je dinastija Tudor još uvijek bila nova i njen legitimitet se mogao dovesti u pitanje. Iako je i Marija mogla naslijediti krunu, Henrik nije želio da žena na tronu opet bude uzrok građanskog rata, a pogotovo ne da njegova kćer bude centar sukoba. Henrik je imao historijske razloge da vjeruje u to da Engleska neće prihvatiti ženu na vladarskom tronu: građanski rat je izbio kada je Henrika I naslijedila kćer Matilda. Pored toga, sjećanje na strahote iz Ratova ruža još uvijek je bilo svježe.
mini|250px|lijevo|Kraljica Katarina sa majmunom kao simbolom egzotike
Karlo V, car Svetog Rimskog Carstva, sin Katarinine sestre Ivane I, zvanično je posjetio Englesku 1520. godine, pa je Katarina savjetovala muža da stekne savezništvo sa njim umjesto sa francuskim kraljem Franjom I. Zbog njenog očitog političkog opredjeljenja prema Španiji Katarina je zadobila nepovjerenje Henrikovog glavnog ministra Wolseya. Iako su kralj i kraljica posjetili Francusku 31. maja, dvije godine kasnije Engleska joj je objavila rat. Car je ponovo posjetio Englesku radi dogovaranja zaruka između njega i princeze Marije.
Godine 1525. Henrik je svom vanbračnom sinu dao titulu vojvode od Richmonda, što su mnogi (uključujući i Katarinu) tumačili kao korak prema proglašavanju Henrya prijestolonasljednikom. Henrik je u međuvremenu prijestolonasljedničke dužnosti, poput predsjedanja pred velškim savjetom, povjeravao njihovoj kćeri Mariji.
Poništavanje braka
Katarina u tom trenutku više nije bila fizički sposobna iznijeti još jednu trudnoću. Henrik se počeo zbližavati sa Anne Boleyn, sestrom svoje nekadašnje ljubavnice Mary, sa kojom je želio dobiti nasljednika. Kako je bio jako religiozan i upoznat sa katoličkim propisima, Henrik je odlučio pažljivije sagledati okolnosti pod kojima je sklopljen njegov brak. Dokaz za svoju tvrdnju da je njihov brak proklet pronašao je u levitskom zakonu, koji kaže da muškarac neće imati djece oženi li bratovu udovicu. Sa druge strane, Peta knjiga Mojsijeva (Ponovljeni zakoni) ohrabruje muškarca da oženi udovicu svoga brata. Henrik je vjerovao da je, ako je Katarina lagala kad je izjavila da njen brak sa Arturom nije bio konzumiran, njihov brak grijeh u Božijim očima. Na temelju svojih sumnji, zatražio je od pape Klementa VII da poništi njihov brak. Njegove namjere su Katarini bile tajene dokle god je to bilo moguće i ona je nastavljala obavljati svoje zvanične dužnosti.
[[Datoteka:Horenbout Catherine of Aragon.jpg|desno
Papa je odugovlačio punih sedam godina prije nego je donio konačnu odluku. Poništavanje braka značilo bi da je nepogrješiva Crkva ipak pogriješila kada je poništila Katarinin prvi brak, a sam Kliment VIII bio je bukvalno zarobljenik Katarininog sestrića, koji je upravo tada bio osvojio Rim. Sa druge strane, papa je u religioznom Henriku vidio važna saveznika u borbi protiv jačanja protestantizma u njemačkim zemljama i nije ga želio izgubiti kao takva. Bez obzira na ove okolnosti i podršku koju je španska kraljevska porodica pružala Katarini, papa tada nije mogao ići protiv cara i nikada nije pristao na poništavanje Henrikovog braka.
Henrik se odvojio od Katarine u julu 1531. godine, a u januaru 1533. tajno je oženio jednu od Katarininih dvorskih dama, Annu Boleyn. Thomas Cranmer, koga je Henrik imenovao nadbiskupom od Canterburya, proglasio je brak Henrika VIII i Katarine Aragonske nevažećim i nikada zakonski postojećim 23. maja 1553. godine, a pet dana kasnije objavljeno je da se Henrik oženio Annom Boleyn, te da je ona nova i jedina zakonita kraljica Engleske. Kako bi spriječio žalbu Rima, Henrik je natjerao parlament da izglasa Zakon o supremaciji koji je ukinuo Papin autoritet u Engleskoj, a suverena postavio za poglavara Engleske Crkve, čime je započeta Engleska reformacija.
Od poništenja do smrti
Katarina od Aragona je do kraja života sebe smatrala jedinom zakonitom suprugom Henrika VIII i jedinom zakonitom engleskom kraljicom. Njene odane sluge nastavile su je tako i oslovljavati. Henrik joj je odbio dati ijednu drugu titulu osim one koju bi imala kao Arturova udovica, pa je njena zvanična titula bila ona princeze udovice od Velsa.
Godine 1535. Katarina je preseljena zamak Kimbolton. Boravila je samo u jednoj sobi koju je napuštala smo da bi, kao pobožna katolkinja, prisustvovala misi. Katarina se tako pripremala za kraj. Bilo joj je zabranjeno viđati se i komunicirati sa svojom kćerkom, koja više nije bila princeza jer je smatrana nezakonitom. Njihovi su tajni simpatizeri pomogli u razmjenjivanju pisama između majke i kćeri. Henrik im je objema nudio bolji smještaj ako bi priznale njegovu novu ženu, Annu Boleyn, za svoju kraljicu. Obje su to odbile, a Katarina je nastavila Henirka smatrati svojim mužem i tako ga nazivati u pismima. Krajem 1535. godine Katarina je sačinila oporuku, osjećajući da joj se bliži smrt. Pisala je sestriću i zamolila ga da joj pazi na kćer, ali je pisala i Henriku, rekavši mu da mu oprašta sve i da njene oči žude jedino za njim.
Katarina Aragonska je umrla u zamku Kimbolton, 7. januara 1536. godine, kao jedina Hernikova žena koja je doživila pedeseti rođendan. Sahranjena je u katedrali Peterborough, u ceremoniji koja je odgovarala statusu princeze od Velsa.
Doktori su priznali da je Katarinino srce bilo crno, zbog čega se počelo sumnjati da ju je otrovala Anne, pošto u to vrijeme nisu bile poznate posljedice raka. Mogućnost trovanja je malo vjerovatna, jer je Henrik to mogao učiniti još deceniju prije da je želio. Nasuprot tome, on je nastavio osjećati izvjesno poštovanje prema svojoj bivšoj ženi. Henrik ipak nije prisustvovao njenoj sahrani, a nije dozvolio ni Mariji da zadnji put vidi majku.
Naslijeđe
mini|300px|desno|Detalj sa krunidbe Henrika VIII i Katarine, drvorez. Iznad Henrika je tudorski simbol - [[ruža, a iznad Katarine njen simbol - šipak.]] Henrik je imao na umu činjenicu da je Katarina sahranjena u katedrali Peterborough prilikom raspuštanja manastira 1541. godine, te je stoga naredio da katedrala bude pošteđena privatizacije. Turisti koji danas dolaze vidjeti katedralu Peterborough mogu posjetiti Katarinin grob, na koji se redovno donosi cvijeće i plodovi šipka, koji su u Engleskoj predstavljali simbol njenog mediteranskog porijekla.
Marija, koja je nakon poništavanja braka svojih roditelja proglašena nezakonitom i izbačena iz nasljedne linije, vraćena je u nju posredovanjem Henrikove posljednje supruge, Katherine Parr. Za vrijeme vladavine Edvarda VI ponovo je izbačena, ali je preuzela krunu trinaest dana nakon njegove smrti. Prva odluka Marije I bila je retroaktivno priznavanje i ozakonjivanje braka između Katarine i Henrika VIII.
Ironično je to što je upravo Katarina, religiozna i predana katolkinja, nenamjerno donijela reformaciju na britansko ostrvo.
Titule
Titule koje je Katarina Aragonska dobila rođenjem i brakom:
Pisanje imena
mini|150px|lijevo|Katarinin grob u katedrali Peterborough.
Pravilo pisanje Katarininog izvornog imena je i danas aktuelno pitanje. Njeno ime se u bosanskom jeziku već godinama slavenizira, pa je kod nas najpoznatija kao Katarina. Iako nema sumnje da je ime koje je dobila rođenjem Catalina, sporno je pisanje imena koje je dobila postavši engleska princeza. Današnji oblik toga imena je Catherine, međutim, u vrijeme u kojem je Katarina živjela ista imena, i po izgovoru i po porijeklu, pisala su se na različite načine. Sama Katarina je svoja pisma potpisivala sa Katharine the quene ili Katherina the quene, a njeno ime se pisalo sa početnim slovom K u službenim dokumentima, kao i na njenom grobu. Sa druge strane, rječnik Oxford English Dictionary navodi da bi se u biografijama njeno ime trebalo pisati Katherine.
Süper Lig 2009/2010.
'''Süper Lig 2009/10. godine' (poznata i kao Turkcell Super Liga'' zbog sponzorskih ugovora) je 52. sezona Süper Lige od njenog osnivanja. Sezona je počela dana 7. augusta 2009. godine, kada je Istanbul BB ugostio branioce titule, ekipu Beşiktaşa na olimpijskom stadionu Atatürk. Posljednje utakmice odigrat će se dana 16. maja 2010. godine.
Promocija i ispadanje iz sezone 2008/09
Konyaspor, Kocaelispor i Hacettepe SK ispali su na kraju sezone 2008/09 nakon što su prvenstvo završile na posljednje tri pozicije. Konyaspor je ispala u niži rang takmićenja nakon šest godina provedenih u najvišoj nogometnoj ligi Turske. Kocaelispor se vratila u Prvu ligu nakon samo jedne provedene sezone u Süper Ligi, dok je ekipa Hacettepe provela dvije godine.
Ekipe koje su ispale zamijenit će prvaci TFF Prve lige Manisaspor, drugoplasirani Diyarbakırspor i probjednik promocionog play-offa Kasımpaşa. Manisaspor i Kasımpaşa su se odmah vratile u Süper Ligu, dok je ekipa Diyarbakırspora napravila trogodišnju pauzu.
Tokom ljetne pauze
Osam ekipa odlučilo je promijeniti svoje trenere tokom sezonske pauze. Među njma su bili i Fenerbahçe i Galatasaray.
Rezultati
Tabela prikazuje rezultate nogometne sezone 2009/10. godine. U lijevom dijelu tabele su prikazani timovi domaćini, a u gornjem, gostujući timovi.
Najbolji strijelci
Izvor: Süper Lig službena stranica''
Masakr u Vukovaru
Ovčara, odnosno masakr u Vukovaru, je bio ratni zločin kojeg su počinili pripadnici JNA i srpskih paravojnih jedinica između 18. i 21. novembra 1991. tokom srpske okupacije Vukovara kada je ubijeno između 255 i 264 civila, većinom Hrvata, koji su, dok su još uglavnom tada bili pacijenti, deportirani iz vukovarske bolnice, odvezeni u logor te potom smaknuti u divljini. To je najveći pojedinačni pokolj Rata u Hrvatskoj. Imena ubijenih uključuju jednu ženu, jednog 77-godišnjeg muškarca te jednog 16-godišnjeg dječaka. 23 žrtve bile su starije od 49 godina. Među žrtvama su i francuski ratni dobrovoljac Jean-Michel Nicolier i novinar Siniša Glavašević.
Ovčara je ime farme 5 km istočno od grada Vukovara, danas poznate po srpskom logoru u vrijeme rata u Hrvatskoj.
Historija
desno|mini|240px|Vukovarska bolnica iz koje su deportirani svi bolesnici u novembru 1991. mini|240 px|Spomen ploča na Ovčari na mjestu gdje su 20. novembra 1991. godine ubijeni vukovarski zatočenici Ovčara je farma u sklopu VUPIK-a i njenom dijelu gdje su hangari za skladištenje. U tom dijelu Ovčare napravljen je koncentracioni logor, jer su ti hangari ograđeni sa svih strana i lahko se čuvaju. Ovčara je otvorena početkom novembra 1991. godine i kroz logor je prošlo 3000-4000 zatočenika. Hangari su zidani, a s prednje strane su visoka klizna vrata na kojima su i mala vrata za ulaz osoba, dok velika služe za ulaz vozila. Tu su počinjeni razni ratni zločini. Na par kilometara u blizini srpska sela.
Padom Vukovara, obični hrvatski civili grada sklonili su se u vukovarskoj bolnici te su, zajedno sa tamošnjim pacijentima, koji su nastradali od tromjesečnog granatiranja grada, vjerovali da će biti sigurno evakuirani pod nadzorom međunarodnih promatrača. Kada je srpska vojska stigla do bolnice, nastala je haotična situacija jer su vojnici upali u instituciju i postali agresivni prema ranjenicima. Srpska vojska deportirala je 400 osoba iz bolnice u autobusima do logora Ovčara. Razulareni, pijani uniformirani pripadnici Teritorijalne odbrane, JNA (pod zapovjedništvom Mile Mrkšića, Veselina Šljivančanina i drugih), četnici, šešeljevci, arkanovci i drugi činili su strahote u logoru, premlaćujući, maltretirajući i terorizirajući zarobljenike. Zarobljenici su na kraju odvedeni na strijeljanja. Dok su u hangare dolazili uniformirane osobe s bejzbol palicama, motkama, lancima, kundacima, i non-stop udarali zatočenike među njima je bio tadašnji gradonačelnik Vukovara Srbin Slavko Dokmanović, koji je učestvovao u batinjaju. Dokmanović je za ova nedjela izveden pred haški sud. .
Pokušaj osporavanja
Kako bi pokušale ublažiti ili prebaciti krivicu pokolja na drugu stranu, neki su srpski pojedinci tvrdili da su bili "prisiljeni učiniti pokolj" jer su se u vukovarskoj bolnici, prije prebacivanja zarobljenika u logor, navodno osim ranjenika "skrivali i neki zdravi hrvatski vojnici". Međutim, takve izjave su ocjenjene kao pokušaj nijekanja odgovornosti i demagogije jer, iako su neki utvrdili da je doista bilo nekoliko vojnika koji su se skrivali u bolnici, to ni na koji način ne opravdava istrebljenje gotovo cijelog osoblja bolnice.
Ekshumacije i sjećanje na žrtve
U septembru i oktobru 1996. započele su ekshumacije iz masovne grobnice koje je trajalo 40 dana. Ekshumirano je 200 tijela, a do jula 2006. identificirane su 194 osobe, ubijene u dobi od 16 do 77 godina. 60-ak osoba se još smatra nestalima, ali je njihova sudbina izvjesna.
Dr. Vesna Bosanac, nekadašnja direktorica vukovarske bolnice, svjedočila je pred Međunarodnim sudom u Haagu o tromjesečnim neselektivnim zračnim i artiljerijskim napadima JNA na Vukovar i samu bolnice od 15. novembra do 18. novembra 1991. u kojem je "praktično srušen cijeli grad", te o dramatičnoj situaciji u bolnici u čijem je podrumu u neizdrživim uvjetima pomoć pružana stotinama ranjenika i bolesnika, te brojnim civilima koji su se posljednih dana prije pada u nju sklonili. Na upit je li bolnica izravno granatirana i s kojih položaja, dr. Bosanac je potvrdila da je "od 15. augusta do 18. novembra svakodnevno na bolnicu padalo između 80 i 90 avionskih bombi, granata i drugih projektila", iako su na krovu i u dvorištu bili istaknuti veliki znakovi Crvenog križa. Potvrdila je da je bolnica granatirana s položaja JNA južno od Vukovara, te iz tenkova ukopanih s lijeve, srbijanske, obale Dunava, kao i da je bombardirana iz zraka, pri čemu je opisala incident iz oktobra s bombom koja je probila sve etaže bolnice i neksplodirana završila na krevetu jednog pacijenta u podrumu. Tužilac Marks Moore je na početku njenog iskaza prikazao video snimke iz bolnice od 20. novembra 1991., na kojima su hodnici u prizemlju i podrumsko stepenište ispunjeni stotinama civila koji su u njoj potražili utočište, očekujući da će biti evakuirani pod nadzorom međunarodnih promatrača. Na snimci su i podrumske prostorije ispunjene krevetima s ranjenicima i bolesnicima, od kojih su neki ležali i na podu. Dr. Bosanac je naglasila kako je "kompletna medicinska dokumentacija nakon okupacije odnesena iz bolnice", te zatražila da ICTY zatraži njen povratak, naznačivši da se navodno nalazi na Vojnomedicinskoj akademiji u Beogradu.
Presude
Vojislav Šešelj je također optužen da je zapovijedao ili potaknuo vojnike da počine masakr.
Sveukupno, presuda Međunarodnog suda je bila sljedeća:
2003., tužilaštvo za ratne zločine Srbije optužilo je Miroljuba Vujovića i druge za ratni zločin protiv vojnih zarobljenika u Ovčari. 2004., dodatno su optuženi i Milan Lazunčanin te Predrag Dragović. Sve te optužbe spojene su u jedan slučaj. Sudski postupak završio je 2005. kada je 15 optuženih proglašeno krivima te dobilo zatvorske kazne od 5 do 20 godina. Međutim, srpski vrhovni sud poništio je presudu i vratio cijeli slučaj na ponovno suđenje.
2008., srpska policija uhapsila je Milorada Pejića zbog sumnje da je učestvovao u zločinima u Ovčari.
London
London je glavni grad Engleske i Ujedinjenog Kraljevstva. London je grad već dva milenija, otkad su ga, sredinom prvog vijeka nove ere, osnovali Rimljani pod imenom Londinium. Staro jezgro Londona, City of London, većim dijelom je zadržao svoje srednjovjekovne granice. Od 17. vijeka, ime London se odnosi i na metropolu koja se razvila oko stare jezgre. Veći dio ove konurbacije čini londonsku regiju i administrativno područje Velikog Londona, kojim upravlja gradonačelnik Londona i Londonska skupština.
Karakteristike
London je vodeći svjetski grad, posebno u oblastima umjetnosti, trgovine, obrazovanja, zabave, mode, finansija, zdravstva, medija, profesionalnih usluga, istraživanja, razvoja, turizma i saobraćaja. Najveći je svjetski finansijski center, zajedno sa New Yorkom, ima najveći bruto domaći proizvod u Evropskoj uniji, i od 500 najvećih evropskih kompanija, njih preko 100 ima svoje sjedište u Londonu. Po broju posjetioca je na prvom mjestu na svijetu, a aerodrom London Heathrow je najprometniji aerodrom na svijetu po broju međunarodnih putnika. Sveukupno 43 univerziteta čine najveću koncentraciju institucija visokog obrazovanja u Evropi. 2012. godine, London će postati prvi grad koji je tri puta bio domaćin Ljetnih olimpijskih igara.
Kao multinacionalni, multikulturalni i multiregionalni centar, u njemu se govori preko 300 jezika. Prema podacima iz jula 2007, London ima 7.556.900 stanovnika unutar granica Velikog Londona, i tim je najnaseljeniji grad u Evropskoj uniji. Urbano područje Velikog Londona je drugo najveće u Evropskoj uniji, sa 8.278.251 stanovnika.
U Londonu se nalaze četiri mjesta Svjetske baštine: Tower of London, Kew vrtovi, područje Vestminsterske palate, Vestminsterske opatije i Crkva Svete Margarete, te historijsko naselje Greenwich, gdje Kraljevska opservatorija obilježava mjesto prvog meridijana (0° geografske dužine). Ostali poznati spomenici i mjesta su Buckinghamska palača, Londonsko oko, Piccadilly Cirkus, 30 St. Mary Axe (Gherkin), Katedrala Svetog Pavla, Tower Bridge i Trafalgar Square. Grad je poznat po velikom broju muzeja, galerija, biblioteka, sportskih događaja i ostalih kulturnih institucija kao što su British Museum, National Gallery, British Library, Wimbledon i 40 pozorišta. Londonska kineska četvrt je najveća u Evropi. Londonski metro je najstarija podzemna željeznica na svijetu i najraširenija poslije šangajskog metroa.
Toponomija
Etimologija Londona je nepoznata.
London je drevno ime, već potvrđeno u prvom vijeku nove ere, obično u latinizovanom obliku ; na primjer, rukopisne rimske ploče pronađene u gradu koje potiču iz 65/70–80. godine naše ere uključuju riječ ('u Londonu')
Najranije objašnjenje porijekla, danas odbačeno, pripisuje se Geoffreyu Monmouthskom u djelu Historia Regum Brittaniae, gdje se navodi da je London dobio ime po kralju Ludu, koji je navodno zauzeo grad i nazvao ga Kaerlud.
Od 1899, bilo je opće prihvaćeno da je ime London keltskog porijekla i da je značenje mjesto koje pripada čovjeku zvanom Londinos, ali je i to objašnjenje kasnije odbačeno. Richard Coates je ponudio objašnjenje 1998. da je ime izvedeno iz predkeltskog, staroevropskog izraza (p)lowonida, što znači rijeka preširoka za pregaziti, i predložio je da je taj naziv dan dijelu rijeke Temze koja protiče kroz London; a iz toga potiče keltski naziv Lowonidonjon.
Do 1889. ime "London" se službeno samo odnosilo na Grad London, ali od tad se također odnosi na Londonsku grofoviju i Veliki London.
Prahistorija i stari vijek
Iako postoje dokazi o razbacanim britskim naseljima u tom području, prvo veće naselje su osnovali Rimljani 43. godine nove ere. Trajalo je svega sedamnaest godina i oko 61. godine, pleme Iceni, na čelu sa kraljicom Boudicom napalo je grad i spalilo ga do temelja. Obnovljeni grad je napredovao i zamijenio je Colchester kao glavni grad rimske provincije Britanije 100. godine. Na njegovom vrhuncu u 2. vijeku, Londinium je imao oko 60.000 stanovnika. Do 7. vijeka, Anglosasi su osnovali novo naselje pod imenom Lundenwic oko dva kilometra uzvodno od Londiniuma, na području današnjeg Covent Gardena.
Dva nedavna otkrića pokazuju da bi London mogao biti mnogo stariji nego što se ranije mislilo. 1999, ostaci mosta iz Bronzanog doba su pronađeni na obali sjeverno od Vauxhall mosta. Ovaj most je prelazio preko Temze, ili vodio do (izgubljenog) otoka na rijeci. Starost drveta se procjenjuje na 3500 godina (iz 1500. p. n. e.).
2010. godine, na obali Temze južno od Vauxhall mosta su pronađeni temelji velike drvene građevine, koja datira od 4500. godine p. n. e. Funkcija ove mezolitske strukture je nepoznata, ali ima površinu od najmanje 100 m2, te veliki broj stubova od 30 cm se vide kada je oseka. Obje strukture su na južnoj obali, na prirodnom mjestu prelaza gdje se rijeka Effra ulijeva u Temzu, i četiri kilometra uzvodno od Londiniuma. Napor potreban da bi se nešto ovakvo izgradilo ukazuje na trgovinu, stabilnost i zajednicu od najmanje par stotina ljudi.
Srednji vijek
Sa raspadom rimske vlasti početkom 5. vijeka, London je postao napušten. Međutim, od 6. vijeka anglosasko naselje poznato pod imenom Lundenwic se razvilo zapadno od starog rimskog grada, oko današnjeg Covent Gardena i Stranda, sa oko deset do dvanaest hiljada stanovnika. U 9. vijeku London je bio pod stalnim napadima Vikinga, što je dovelo do premještanja grada na lokaciju rimskog Londoniuma, da bi koristili rimske zidine kao zaštitu. Nakon ujedinjenja Engleske u 10. vijeku, London, koji je već bio najveći grad i najvažniji trgovački grad u zemlji, postajao je sve važniji kao politički centar, iako mu je konkurencija bio Winchester, tradicionalni center Kraljevine Wessex.
U 11. vijeku, kralj Eduard Ispovjednik je ponovo izgradio Vestminstersku opatiju i Westminster uzvodno od Londona, i to mjesto je postalo odabrana kraljevska rezidencija. Od tada pa nadalje, Westminster je lagano potisnuo Grad London kao mjesto za sastanke državne vlasti.
Nakon njegove pobjede u bici kod Hastingsa, Vilim, vojvoda Normandije, je krunisan za kralja Engleske u tek završenoj Vestminsterskoj opatiji na Božić 1066. godine. Vilim je izgradio Tower of London, prvi od mnoštva normanskih dvoraca u Engleskoj koji će biti izgrađeni od kamena tokom sljedećih godina, na jugoistočnom uglu grada da bi zastrašili domaće stanovništvo. 1097, Vilim II je započeo gradnju Vestminsterske dvorane, blizu istoimene opatije. Dvorana je postala osnova nove Vestminsterske palače.
Tokom 12. vijeka, institucije centralne vlasti, koje su do tada pratili kraljevski sud koji je povremeno mijenjao grad, kako su postale veće i sofisticiranije postale su vezane za jedno mjesto. U većini slučajeva to je bio Westminster, iako je kraljevski trezor, koji je premješten iz Winchestera, ostao u Toweru. Dok se grad Westminster razvio u pravu prijestolnicu u upravnom pogledu, grad London je ostao najveći grad i najveći trgovački centar u Engleskoj i razvijao se pod svojom administracijom, londonskom korporacijom. 1100. godine London je imao oko 18.000 stanovnika, a do 1300. u Londonu je živjelo skoro 100.000 ljudi.
Katastrofa je pogodila London tokom crne smrti sredinom 14. vijeka, kad je London izgubio skoro trećinu svoje populacije. Bio je središte Seljačkog ustanka 1381.
Rani novi vijek
mini|[[Veliki londonski požar je uništio veći dio grada 1666.]] desno|mini|London 1806. godine
Tokom perioda Tudora, Reformacija je dovela do postepenog prelaza stanovništva na protestantizam, zajedno sa prelazom sa crkvenih na privatna vlasništva. Merkantilizam je rastao i osnivane su monopolističke trgovačke kompanije kao što je Istočnoindijska kompanija, dok se trgovina širila sve do Novog svijeta. London je postao glavna luka Sjevernog mora, sa imigrantima koji su dolazili iz drugih dijelova Engleske i inostranstva. Broj stanovnika je porastao sa procijenjenih 50.000 1530. godine na 225.000 1605. godine.
Veliki londonski požar je izbio 1666. u ulici Pudding Lane i ubrzo se proširio na veliki dio grada. Popravak štete i renoviranje je trajalo preko 10 godina, što je rukovodio Robert Hooke  kao londonski nadzornik. 1708. je završeno remek-djelo Christophera Wrena, Katedrala Svetog Pavla. Za vrijeme Georgijanskog perioda na zapadu je osnovan novi distrikt Mayfair, te izgrađeni novi mostovi preko Temze koji su pomogli razvoju Južnog Londona. Na istoku, Londonska luka se proširila nizvodno.
Kasni moderni i savremeni
Sa početkom industrijske revolucije u Britaniji, došlo je do neviđenog rasta urbanizacije, a broj glavnih ulica (primarne ulice za maloprodaju u Britaniji) brzo je rastao. London je bio najveći grad na svijetu od otprilike 1831. do 1925. sa gustinom naseljenosti od 325 po hektaru. Pored sve većeg broja prodavnica koje prodaju robu kao što je Harding, Howell & Co. na Pall Mall -u — konkurentu za prvu robnu kuću — na ulicama je bilo mnoštvo uličnih prodavača koji su glasno reklamirali svoju robu i usluge. Prenaseljeni uslovi u Londonu doveli su do epidemije kolere koja je odnijela 14.000 života 1848. i 6.000 1866. Sve veće gužve u saobraćaju dovele su do stvaranja prve lokalne urbane željezničke mreže na svijetu. Metropolitan Board of Works nadgledao je proširenje infrastrukture u glavnom gradu i nekim okolnim okruzima; ukinut je 1889. godine kada je stvoreno Vijeće okruga Londona od okružnih područja koja okružuju glavni grad.
Politika
Gradonačelnik:
Skupština: Konzervativna partija 9, Laboristička partija 7, Liberalna demokratska partija 5, Zelena partija 2, Veritas (desničari) 2
UBlock Origin
uBlock Origin aktivno razvija i održava njegov kreator i vodeći programer, Raymond Hill.
uBlock
uBlock je prvobitno nazvan "μBlock", ali je ime kasnije promijenjeno u "uBlock" kako bi se izbjegla zabuna oko toga kako treba izgovoriti grčko slovo μ (Mu/Micro). Razvoj je započeo odvajanjem od baze koda HTTP Switchboard-a zajedno sa drugom ekstenzijom za blokiranje pod nazivom uMatrix, dizajniranom za napredne korisnike. uBlock je razvio Raymond Hill kako bi koristio liste blokova koje održava zajednica, uz dodavanje funkcija i podizanje kvaliteta koda radi izdavanja standarda. Prvo objavljeno u junu 2014. kao ekstenzija za Chrome i Opera, do zime 2015. ekstenzija se proširila na druge pretraživače.
uBlock Origin
Raymond Hill, osnivač i originalni autor uBlock-a, od 2015. godine nastavio je raditi na proširenju pod imenom uBlock Origin, ponekad stiliziranim kao uBlock0, i skraćeno uBO. U januaru 2016., uBlock Origin je dodan u spremišta za Debian 9 i Ubuntu 16.04. Mozilla je ekstenziju nagradila "Odabirom mjeseca" za maj 2016. godine.
Projekat posebno odbija donacije i umjesto toga savjetuje pristalicama da doniraju onima koji održavaju blok liste.
Blokiranje i filtriranje
uBlock Origin podržava većinu sintaksa Adblock Plus filtera. Popularne liste filtera EasyList i EasyPrivacy su podrazumevano omogućene, zajedno sa listom blokiranih domena malvera URLHaus. Ekstenzije su sposobne za uvoz datoteka hostova i brojne liste, održavane zajednicom, su dostupne prilikom instalacije. Među dostupnim datotekama hosta, serverima oglasa i listama za praćenje Petera Lowea i listama domena zlonamjernog softvera, također su omogućeni kao zadani ili uobičajeni. Neke dodatne funkcije uključuju dinamičko filtriranje skripti i iframeova i alat za skrivanje elemenata web stranice.
CNAME-otkrivanje tragača trećih strana u Firefoxu
U novembru 2019., korisnik uBlock Origin-a prijavio je novu tehniku koju koriste neke web-lokacije da zaobiđu blokiranje trakera trećih strana. Ove web stranice povezuju se na URL-ove koji su poddomen domena stranice, ali se te poddomene rješavaju na hostove treće strane putem CNAME zapisa. Budući da je početni URL sadržavao poddomen trenutne stranice, pretraživači su ga tumačili kao zahtjev prve strane i tako su ga dopuštala pravila filtriranja u uBlock Origin-u (i sličnim ekstenzijama). UBlock Origin programer je došao do rješenja koristeći DNS API koji je ekskluzivan za Firefox 60+. Nova funkcija je implementirana u uBlock Origin 1.25, objavljenom 19. februara 2020. godine.
Malkoč-beg Dugalić
Malkoč-beg Dugalić je upravljao Bosnom oko 1553. do 1554. godine, a po Kneževiću samo 4,5 mjeseca. Sin je Kara Osman-bega, pa se zato ponekad navodi kao i Malkoč-beg Karaosmanović. Safvet-beg Bašagić piše da je rođen u Dugama kod Prozora, po kojoj ga neki zovu Dugalić, dok Fra Antun Knežević smatra da je bosanski poturica Duganlić. Brat Malkoč-bega bio je Kara Ali-beg. On se isticao među krajiškim ratnicima po neustrašivosti pa ga je sultan pozvao u rat na Perziju. Malkoč-beg je imao dva sina Džafera i Huseina, koji su ostali iza njega. Džafer je imao za ženu kćer velikog vezira Rustem-paše i bio je kapetan u Gradiškoj na Savi. Oba Malkočeva sina poginuli su u borbi na Krajini.
Sjajna vojna kliškog sandžak-bega Malkoč-bega
1553. godine, komadant hrvatske i slavonske zemlje, Zrinski, poslao je jednog komadanta po imenu Ivan Holsen koji je bio njegov glavni komadant, s nekoliko hiljada konjanika i pješaka, na Klišku krajinu. Ovi su mnogo sela toga kraja opljačkali, nanijeli štetu raji, preostalu stoku koja je preživjela su otjerali, napravili mnoga nedjela i niskosti. Saznavši ovo, Malkoč-beg je, ne oklijevajući, odmah s vojskom počeo slijediti neprijatelje, pa je za njima poslao Hasan-agu, bešliju (pripadnik plaćene konjice) Blagajske tvrđave i ćehaju Ključke tvrđave, Mehmed-ćehaju, upozorivši ih da ih gone dok ih ne stignu. Hasan-aga i Mehmed-ćehaja su u brzom jurišu napredovali i do pola noći stigli neprijatelje, ne oklijevajući, upustili se u okršaj i spasili imetak koji su oni uzeli. Međutim, Zrinski je s dosta vojske bio u zasjedi. Kada se zapodjenula bitka, on je izišao iz zasjede i došao svojim vojnicima u pomoć, ali je tada pristigao i Malkoč-beg. Toliko su neprijatelja pobili da je Zrinski jedva bijegom uspio spasiti glavu. Malkoč-begu je u znak zahvalnosti dodijeljen sandžak-begluk nad Bosnom 1553. godine. Poginuo je 1565. godine i bio je ukopan u haremu Hiseta, kod Halil-pašinog turbeta u Banjoj Luci.
Ivan, kralj Engleske
Ivan (24. decembar 1166 – 19. oktobar 1216), također poznat kao Ivan Bez Zemlje, bio je kralj Engleske od 1199. do smrti 1216. Izgubio je vojvodstvo Normandiju od francuskog kralja Filipa II, što je dovelo do kolapsa Anžujskog carstva i rastu moći dinastije Capet tokom 13. stoljeća. Baronska pobuna na kraju njegove vladavine je dovela do potpisivanja Magna Carte, dokumenta koji se smatra početnim korakom u evoluciji Ustava Velike Britanije.
Ivan, najmlađi od pet sinova engleskog kralja Henrika II i Eleonore, vojvotkinje Akvitanije, nije očekivao da će naslijediti značajne zemlje. Nakon neuspjele pobune njegove starije braće 1174. godine, Ivan je postao omiljeno dijete Henrika II. Imenovan je gospodarom Irske 1177. godine dobivši posjede u Engleskoj i na kontinentu. Do trenutka kada je Rikard I postao kralj Engleske 1189. godine, Ivan je bio potencijalni nasljednik prijestolja. Neuspješno je pokušao pobunu protiv Rikardovih kraljevskih administratora, dok je njegov brat učestvovao u Trećem krstaškom ratu. I pored toga, nakon smrti Rikarda I 1199. godine, Ivan je proglašen kraljem Engleske. Nakon toga sklopio je mirovni sporazum u Le Gouletu 1200. godine u kojem daje sve kontinentalne posjede francuskom kralju Filipu II.
Kada je ponovo izbio rat sa Francuskom 1202. godine, Ivan je postigao rane pobjede, ali nedostatak vojnih resursa i njegov tretman prema plemićima Normandije, Bretanje i Anžuja je rezultirao kolapsom njegovog carstva u sjevernoj Francuskoj 1204. godine. Ivan je u narednoj deceniji pokušavao da povrati ove prostore povećanjem prihoda, reformom oružanih snaga i obnovom kontinentalnih saveza. Rasprava sa papom Inocentom III je dovela do Ivanove ekskomunikacije 1209. godine. Spor je riješen 1213. godine, nakon francuske pobjede nad Ivanovim saveznicima u bici kod Bouvinesa. Kada se vratio u Englesku, Ivan se suočio sa pobunom barona koji su bili nezadovoljni njegovom fiskalnom politikom. Iako su se Ivan i baroni složili sa mirovnim sporazumom 1215. godine i potpisali Magna Cartu, nijedna strana nije poštovala uvjete. Zbog toga je izbio građanski rat u kojem je barone pomagao francuski kralj Luj VIII. Ivan je umro od dizenterije dok je bio na kampanji u istočnoj Engleskoj 19. oktobra 1216. godine. Pristalice njegovog sina Henrika III su odnijele pobjedu nad Lujem VIII i pobunjenim baronima naredne godine.
Savremeni historičari su uglavnom kritični učinkom Ivana kao kralja, a njegova vladavina je postala predmet značajnih rasprava i periodične revizije historičara iz 16. stoljeća. Historičar Jim Bradbury je sažeo savremeno historijsko mišljenje Ivanovih pozitivnih kvaliteta, napominjući da se Ivan danas smatra "marljivim administratorom, sposobnim čovjekom i generalom". Ipak, moderni historičari se slažu da je kao kralj imao mnogo grešaka, uključujući i ono što historičar Ralph Turner opisuje kao "neukusne, čak i opasne lične osobine" kao što su sitničavost, pakost i okrutnost. Ove negativne kvalitete pružaju opsežan materijal za beletristiku pisaca viktorijanskog doba, gdje se Ivan prvenstvo pojavljuje kao negativac u filmovima i pričama koje prikazuju legende Robin Hooda.
Rani život
Vladao je od 1199. Najmlađi je sin engleskog kralja Henrika II i akvitanske vojvotkinje Eleonore. Prvobitno je ostao bez posjeda koji bi mu donosili prihode pa je prozvan John Lackland (bosanski: Ivan Bez Zemlje; francuski: Sans Terre). Dok je njegov stariji brat Rikard I bio u Trećem križarskom ratu, pokušao mu je oteti krunu. Pokorio se bratu nakon njegovog povratka, a nakon njegove smrti naslijedio ga je na prijestolju uprkos superiornosti prava na prijestolje bretonskog vojvode Artura i Eleonore, djece njegovog starijeg brata Gotfrida.