cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pathétique
O autoru
Dino Fahrudin Avdibegović je rođen 1. jula 1976. godine u Bosanskom Šamcu. Od 1999. do 2002. godine objavljivao pripovjetke i članke u BH Novinama, listu bosanske dijaspore. Trenutno piše pjesme, pripovjetke i eseje za literarne časopise "Kornblomst" i "Valmuer". Trenutno živi i radi u Vejleu, Danska.
Radnja
Pathétique je podijeljena u dva dijela. Prvi se zove Laetific koji obrađuje svjetlije teme kao što su ljubav, život i nada. Drugi dio knjige, Miserabilis, se bavi temama: smrt, rat, tama i nemir. Pjesme u knjizi su pisane od 1997. do 2005. godine, i to na više lokaliteta: Danska, Bosna i Hercegovina, Italija i Kreta.
Jezik i stil
Pjesme ljubavnog karaktera imaju sličnosti sa poemama velikog bh. pjesnika Muse Ćazima Ćatića. Dino Avdibegović piše gotovo wittgensteinski, svaka riječ je dobro odmjerena i nikad suvišna.
Neke pjesme, ljubavnog i mističnog, imaju pomalo karakter Byronovih pjesama, a jedna pjesma (Plemić pjesme) u sklopu Pathétique je i posvećena ovom velikom engleskom pjesniku.
Vanjski linkovi
Stranica online izdavača i knjige
Genocid u Srebrenici
Genocid u Srebrenici jest ratni zločin izvršen u julu 1995. za vrijeme rata u Bosni i Hercegovini. Genocid se sastojao od masovnih, planski provedenih ubistava zarobljenih bošnjačkih muškaraca i dječaka između 12 i 77 godina. Desio se u regionu Srebrenice, a izvršile su ga Vojska Republike Srpske pod komandom generala Ratka Mladića, te paravojna formacija "Škorpioni", zajedno s nekoliko stotina grčkih i ruskih volontera.
Događaj se smatra jednim od najvećih masakara u Evropi od Drugog svjetskog rata, u kojem je ubijeno preko 8.000 ljudi. Masakr se generalno smatra jednim od najužasnijih događaja u savremenoj evropskoj historiji. General Ratko Mladić i grupa oficira Vojske Republike Srpske u međuvremenu su optuženi za ratne zločine, uključujući i genocid, pred Međunarodnim krivičnim sudom za bivšu Jugoslaviju (MKSJ). MKSJ je, između ostalog, donio pravosnažnu presudu u kojoj masakr u Srebrenici kvalificira kao čin genocida.
Godine 2004, jednoglasnom presudom u slučaju Tužilac protiv Krstića, Žalbeno vijeće Međunarodnog krivičnog suda za bivšu Jugoslaviju (MKSJ), presudilo je da zločin počinjen nad muškim stanovnicima enklave Srebrenica predstavlja genocid, zločin prema međunarodnom pravu. Presudu je podržao i Međunarodni sud pravde (ICJ) 2007. godine. Zaključeno je da nasilno premještanje i zlostavljanje između 25.000 i 30.000 bošnjačkih žena, djece i starijih osoba predstavlja genocid, zajedno sa ubistvima i razdvajanjem muškaraca koja su se desila tokom tog zločina.
U godinama 2013, 2014. i ponovo 2019. godine, država Nizozemska je proglašena odgovornom pred nizozemskim Vrhovnim sudom i pred Haškim okružnim sudom jer nije učinila dovoljno da spriječi više od 300 ubistava Bošnjaka u Srebrenici.
Uvod
Pripadnici VRS su namjeravali sačuvati Bosnu i Hercegovinu kao sastavni dio Jugoslavije. To je bio njihov temeljni, dugoročni i politički cilj u Bosni i Hercegovini. Željeli su živjeti u istoj državi sa drugim Srbima, a jedina država koja je to mogla garantirati bila je bivša Jugoslavija. Shvatili su da područje srednjeg Podrinja za njih ima ogromno strateško značenje. Bez područja srednjeg Podrinja ne bi bilo Republike Srpske, ne bi bilo teritorijalnog integriteta srpskih etničkih teritorija. Umjesto toga, srpsko stanovništvo bi bilo prisiljeno prihvatiti takozvani status enklave na svojim etničkim teritorijama. Teritorija bi bila podijeljenja na dva dijela, cijelo područje bi bilo razbijeno i bilo bi odvojeno od same Srbije i područja nastanjenih gotovo 100% srpskim stanovništvom.
Usprkos tome što je u Srebrenici stanovništvo bilo pretežno bošnjačko, srpske paravojne snage sa tog područja i iz susjednih dijelova istočne Bosne početkom 1992. godine su na nekoliko sedmica okupirale grad. Međutim, u maju 1992. grupa boraca Armije RBiH pod komandom Nasera Orića uspjela je ponovo osvojiti Srebrenicu. Tokom nekoliko idućih mjeseci jedinice pod komandom Nasera Orića širili su oslobođeni teritorij serijom iznenadnih napada. Do septembra 1992. snage Armije RBiH iz Srebrenice spojile su se sa snagama iz Žepe, grada pod bošnjačkom kontrolom južno od Srebrenice. Do januara 1993. enklava je dodatno proširena, tako da je uključivala Cersku, enklavu pod kontrolom Bošnjaka, koja se nalazila zapadno od Srebrenice. U to vrijeme srebrenička enklava dostigla je površinu od 900 km2, no nikada se nije spojila sa glavnim područjem pod bošnjačkom kontrolom na zapadu.
U januaru 1993. jedinice pod komandom Nasera Orića, u potrazi za hranom, napale su srpsko selo Kravica. U napadu je ubijeno 35 vojnika VRS i 11 srpskih civila, nakon čega su jedinice VRS odgovorile kontraofanzivom koja je trajala tokom nekoliko idućih mjeseci, osvojivši na kraju sela Konjević Polje i Cersku, prekinuvši vezu između Srebrenice i Žepe i smanjivši veličinu srebreničke enklave na 150 km2. Stanovnici obližnjih područja, Bošnjaci, slili su se u Srebrenicu, tako da se broj njenih stanovnika popeo na 50.000 do 60.000 ljudi. Za vrijeme tih vojnih aktivnosti tokom mjeseci nakon januara 1993. pojavili su se izvještaji o teroru Bošnjaka nad srpskim civilima, kao i o srpskom teroru nad bošnjačkim civilima.
Komandant Zaštitnih snaga UN-a (UNPROFOR), francuski general Philippe Morillon, posjetio je Srebrenicu u martu 1993. Do tada je grad već postao prenapučen i vladali su uslovi opsade. Srpske snage su u svom napredovanju prekinule dovod vode, tako da u gradu tekuće vode gotovo i nije bilo. Ljudi su struju dobijali iz improvizovanih generatora za električnu struju. Hrana, lijekovi i druge nužne potrepštine bili su izuzetno rijetki. Prije odlaska, general Morillon je na javnom skupu uspaničenim stanovnicima Srebrenice rekao da se grad nalazi pod zaštitom UN-a i da ih on nikad neće napustiti.
Između marta i aprila 1993. iz Srebrenice je pod pokroviteljstvom Visokog komesarijata UN-a za izbjeglice (UNHCR) evakuisano otprilike 8.000 do 9.000 Bošnjaka. Evakuacijama su se, međutim, protivile bosanske vlasti u Sarajevu, smatrajući da se time doprinosi "etničkom čišćenju" teritorije.
Srpske vlasti su i dalje ostale usredotočene na zauzimanje enklave koja je zbog svoje blizine srbijanskoj granici i zbog činjenice da je bila potpuno okružena teritorijom pod kontrolom Srba bila i strateški važna i lako osvojiva. Pripadnici VRS su 13. aprila 1993. predstavnicima UNHCR-a rekli da će u roku od 2 dana napasti grad ako se Bošnjaci ne predaju i ne pristanu na evakuaciju.
April 1993.
Općenito se smatralo da su srpske snage koje su okruživale enklavu disciplinovane i dobro naoružane. Vojska Republike Srpske je bila organizovana po teritorijalnom principu i Srebrenica je pripadala području pod kontrolom Drinskog korpusa. Oko enklave je bilo razmješteno između 1.000 i 2.000 vojnika iz tri brigade Drinskog korpusa, a te snage bile su opremljene tenkovima, oklopnim vozilima, artiljerijskim oružjem i minobacačima. Jedinica ARBiH koja je ostala u enklavi, odnosno 28. divizija, nije bila ni dobro organizovana, a niti dobro opremljena. Nedostajala je čvrsta komandna struktura i sistem komunikacije, neki od vojnika ARBiH imali su stare lovačke puške ili uopšte nisu imali oružja, a samo nekolicina njih imala je prave uniforme. Međutim, Pretresno vijeće Haškog tribunala je saslušalo i svjedočenja da 28. divizija nije bila onako slaba kakvom su je neki opisivali. Sigurno je da je broj ljudi u 28. diviziji nadmašivao broj ljudi u Drinskom korpusu, pri čemu su redovno protiv snaga VRS-a na tom području vršena izviđanja i diverzije.
Od samog početka obje strane u sukobu su kršile sporazum o "zaštićenoj zoni". Pretresno vijeće je čulo svjedočenja o smišljenoj strategiji Srba da se međunarodnim konvojima pomoći ograniči pristup u enklavu. Potpukovnik Thomas Karremans, komandant Holandskog bataljona je izjavio u svom svjedočenju da su srpske snage sprječavale njegovom ljudstvu da se vrati u enklavu, te da se sprječavalo i unošenje opreme i municije. Nužne potrepštine, poput hrane, lijekova i goriva, bivale su sve rjeđe. Neki Bošnjaci u Srebrenici žalili su se na napade srpskih vojnika.
Pretresno vijeće je saslušalo velikim dijelom neosporeno i vjerodostojno svjedočenje o sistematskom odbijanju Bošnjaka da se pridržavaju sporazuma o demilitarizaciji "zaštićene zone". Bošnjački helikopteri su letjeli, kršeći time odredbu o zoni zabrane letenja, ARBiH je otvarala vatru prema srpskim linijama i kretala se kroz "zaštićenu zonu", 28. divizija se nastavila naoružavati, a ARBiH je prisvojila barem jedan dio humanitarne pomoći koji je stizao u enklavu. VRS se činilo da bošnjačke snage u Srebrenici koriste "zaštićenu zonu" kao podesnu bazu za pokretanje ofanziva protiv njih, a da UNPROFOR ništa ne čini kako bi to spriječio. General Halilović je priznao da su helikopteri letjeli i time kršili zabranu letenja, te da je on lično poslao osam helikoptera sa municijom za 28. diviziju. U moralnom smislu on to nije shvaćao kao kršenje sporazuma o "zaštićenoj zoni", s obzirom na činjenicu da su Bošnjaci od početka bili izuzetno loše opskrbljeni oružjem.
Početak 1995.
mini|desno|200px|Spomen ploča u Memorijalnom centru Potočari mini|desno|200px|Spomen ploča u Memorijalnom centru Potočari Početkom 1995. do enklave je uspijevalo stići sve manje konvoja sa zalihama. Vojnici Holandskog bataljona koji su stigli u januaru 1995. vidjeli su kako se situacija tokom mjeseci nakon njihovog dolaska rapidno pogoršava. Već siromašni izvori opskrbe za civilno stanovništvo još su se više smanjili, pa su čak i rezerve u hrani, lijekovima, gorivu i municiji snaga UN-a postale opasno male. Na kraju su mirotvorne snage imale toliko malo goriva da su bile prisiljene enklavom patrolirati pješice. Vojnicima Holandskog bataljona, koji su radi dopusta napustili to područje, nije bilo dopušteno da se vrate i njihov broj je sa 600 spao na 400 ljudi.
U martu i aprilu holandski vojnici primijetili su jačanje srpskih snaga u blizini dva osmatračka punkta, OP Romeo i OP Quebec. Činilo se da su novopridošli srpski vojnici opremljeniji i disciplinovaniji. Jedan od komandanata bosnjačkih snaga rekao je jednom vojniku Holandskog bataljona da VRS ima u planu zauzeti ta dva osmatračka punkta.
Proljeće 1995.
U martu 1995. Radovan Karadžić, predsjednik Republike Srpske, reagujući na pritisak međunarodne zajednice da se okonča rat i na tekuće napore da se pregovorima postigne mirovni sporazum, izdao je direktivu VRS-u u vezi sa dugoročnom strategijom snaga VRS-a u enklavi. U toj direktivi, poznatoj pod nazivom "Direktiva 7", konkretno se navodi da VRS treba
Tačno kao što je i bilo predviđeno tom direktivom, sredinom 1995. humanitarna situacija za bošnjačke civile i vojno osoblje u enklavi postala je katastrofalna. Početkom jula 1995. iz niza izvještaja 28. divizije vidi se kako su snage ABiH u enklavi hitno tražile deblokadu koridora za humanitarnu pomoć i kako je, kad to nije uspjelo, došlo do tragedije civila koji umiru od gladi
6-11. juli 1995.
mini|desno|250px|Srpski tenkovi tokom napada na Srebrenicu Ofanziva VRS-a na Srebrenicu započela je 6. jula 1995. Tokom idućih dana pet posmatračkih punktova UNPROFOR-a u južnom dijelu enklave padaju jedan za drugim uslijed napredovanja snaga VRS. Neki od holandskih vojnika povukli su se u enklavu nakon što su njihovi položaji bili napadnuti, dok su se posade drugih posmatračkih punktova predale VRS. Istovremeno su se odbrambene snage ABiH našle pod teškom vatrom i bile potisnute natrag prema gradu.
Ujutro 10. jula 1995. situacija u samoj Srebrenici bila je napeta. Stanovnici, od kojih su neki bili naoružani, preplavili su ulice grada. Potpukovnik Karremans slao je hitne zahtjeve kojima je tražio zračnu podršku NATO-a za odbranu grada, no nikakva pomoć nije stigla do otprilike 14:30 11. jula 1995, kad je NATO bombardirao tenkove VRS-a koji su se primicali gradu. Avioni NATO-a pokušali su bombardovati i artiljerijske položaje VRS-a iznad grada, no tu su operaciju morali prekinuti zbog slabe vidljivosti. Planovi NATO-a da nastavi sa zračnim napadima odbačeni su nakon što je VRS zaprijetio da će ubiti holandske vojnike koji su se nalazili u zarobljeništvu VRS-a, te da će granatirati bazu UN-a u Potočarima izvan grada, kao i okolna područja na koja je pobjeglo 20.000 do 30.000 civila.
Masakr
500px|mini|desno|Mapa događaja u području Srebrenice i Žepe jula 1995.
Potočari
Suočeni sa činjenicom da je Srebrenica pala pod kontrolu srpskih snaga, na hiljade bošnjačkih stanovnika Srebrenice pobjeglo je u Potočare, kako bi potražili zaštitu u bazi UN-a. Do večeri 11. jula 1995. u Potočarima se okupilo oko 20.000 do 25.000 bošnjačkih izbjeglica. Njih nekoliko hiljada nahrupilo je u samu bazu UN-a, dok su se drugi smjestili po obližnjim fabrikama i poljima. Iako su tamo velikom većinom bili okupljeni žene, djeca, starije osobe i osobe s invaliditetom, svjedoci su procijenili da se u samoj bazi UN-a nalazilo najmanje 300 muškaraca, dok ih je u masi izvan baze bilo između 600 i 900.
Uslovi u Potočarima bili su užasni. Bilo je vrlo malo hrane i vode, a julske vrućine su bile nesnosne. Jedan od oficira Holandskog bataljona situaciju je opisao na sljedeći način:
12-13. juli
Kako je prolazio 12. juli 1995, i ovako teški fizički uslovi postali su još gori zbog aktivne kampanje terora koja je povećala paniku stanovništva, tako da su svi izbezumljeno željeli otići. Izbjeglice u bazi vidjele su srpske vojnike kako pale kuće i stogove sijena. Tokom poslijepodneva 12. jula 1995. srpski vojnici su se umiješali u masu. Jedan se svjedok sjeća kako je čuo vojnike da psuju Bošnjake i govore im da odu, da će biti poklani, da je to srpska zemlja. Došlo je do ubistava.
U kasnim jutarnjim satima 12. jula 1995. jedan svjedok je vidio hrpu od 20 do 30 tijela nagomilanih iza zgrade "Transporta" u Potočarima, uz neki stroj nalik na traktor. Drugi je svjedok izjavio da je 12. jula oko 12 sati vidio jednog vojnika kako je nožem ubio dijete usred gomile prognanika. Izjavio je također da je iza fabrike cinka vidio srpske vojnike kako ubijaju više od stotinu bošnjačkih muškaraca i potom utovaruju njihova tijela na kamion.
Kako se smračilo, teror se pojačao. Krici, puščana paljba i drugi zastrašujući zvuci mogli su se čuti tokom cijele noći i niko nije mogao da spava. Vojnici su izvlačili ljude iz gomile i odvodili ih. Neki bi se vratili, a neki ne. Jedan svjedok je ispričao da su te noći odveli trojicu braće, od kojih je jedan bio tek dijete, dok su ostali bili adolescenti. Kada je majka dječaka krenula da ih traži, našla ih je zaklane.
Te noći je bolničar Holadnskog bataljona naletio na dvojicu srpskih vojnika koji su silovali jednu mladu ženu: Tokom noći i rano idućeg jutra među masom su se proširile priče o silovanjima i ubistvima, pa je u logoru zavladao još veći strah.
Odvajanje bošnjačkih muškaraca
mini|desno|250px|Slika srpskih vojnika kako odvajaju bošnjačke muškarce u Potočarima, 12. jula 1995.
Od jutra 12. jula srpske snage počele su da izdvajaju muškarce od ostalih izbjeglica u Potočarima i drže ih na zasebnim mjestima. Jedan svjedok iz Holandskog bataljona vidio je kako muškarce odvode na jednu lokaciju ispred fabrike cinka i potom kako ih iste večeri odvoze kamionom. Nadalje, kada su se bošnjačke izbjeglice počele ukrcavati u autobuse, srpski vojnici sistematski su izdvajali vojno sposobne muškarce koji su se u gužvi pokušavali ukrcati. Ponekad bi zadržali i mlađe i starije muškarce. Ti su ljudi odvođeni u zgradu u Potočarima poznatu kao "bijela kuća". Već uvečer 12. jula major Franken čuo je da muškarci ne stižu zajedno sa ženama i djecom na odredište u Kladnju.
Dana 13. jula 1995. vojnici Holandskog bataljona primijetili su jasne znake da VRS ubija neke od bošnjačkih muškaraca koji su bili izdvojeni. Tako je, na primjer, vodnik Vaasen vidio dvojicu vojnika kako jednog čovjeka odvode iza "bijele kuće". Čuo je potom hitac i vidio kako se ta dvojica vojnika vraćaju sami. Jedan drugi oficir Holandskog bataljona vidio je srpske vojnike kako jednog nenaoružanog čovjeka ubijaju jednim hicem u glavu. Čuo je i 20-40 hitaca iz vatrenog oružja na sat tokom cijelog poslijepodneva. Kada su holandski vojnici pukovniku Josephu Kingoriju, vojnom posmatraču Ujedinjenih nacija (UNMO) na području Srebrenice, rekli da odvode muškarce iza "bijele kuće" i da se ti muškarci više ne vraćaju, pukovnik Kingori se tamo uputio da bi ispitao što se događa. Kako se približavao tom mjestu, začuo je pucnje, no srpski vojnici su ga zaustavili prije no što je mogao da ustanovi šta se događa.
Kolona bošnjačkih muškaraca
Kako je situacija u Potočarima uvečer 11. jula 1995. postajala sve kritičnija, među Bošnjacima se proširio glas da se vojno sposobni muškarci trebaju povući u šumu, organizirati kolonu zajedno sa pripadnicima 28. divizije Armije Republike Bosne i Hercegovine i pokušati se probiti prema teritoriji na sjeveru, pod kontrolom bosanskih vlasti. 11. jula oko 22 sata "komanda divizije", zajedno sa bošnjačkim općinskim vlastima Srebrenice, donijela je odluku da se organizira kolona. Mlađi muškarci bojali su se da će ih ubiti ako padnu u srpske ruke u Potočarima i vjerovali da su im šanse veće ako kroz šume pokušaju pobjeći do Tuzle.
Kolona se okupila u blizini sela Jaglići i Šušnjari i počela se kretati prema sjeveru. Svjedoci su procijenili da se u koloni povlačilo između 10.000 i 15.000 ljudi. Oko trećina muškaraca u koloni bili su vojnici Armije BiH iz 28. divizije, iako nisu svi vojnici bili naoružani.
Oko ponoći 11. jula 1995. kolona se počela kretati duž poteza Konjević Polje-Bratunac. 12. jula srpske snage pokrenule su artiljerijski napad na kolonu koja je prelazila asfaltnu cestu na području između Konjević Polja i Nove Kasabe, na putu prema Tuzli. Samo otprilike jedna trećina muškarca uspješno je prešla asfaltnu cestu i kolona je razbijena u dva dijela. Cijeli dan i noć ostatak kolone bio je izložen jakoj vatri i granatiranju. Ljudi sa začelja kolone koji su preživjeli te patnje opisali su tu akciju kao "lov na ljude".
Muškarci Bošnjaci, koji su u Potočarima odvojeni od žena, djece i staraca (čiji broj je iznosio otprilike 1000), prebačeni su u Bratunac, gdje su kasnije dovedeni bošnjački muškarci zarobljeni u koloni. Hiljade zarobljenih Bošnjaka, koji su u zarobljeništvo dospjeli nakon zauzimanja Srebrenice, pogubljeni su gotovo do posljednjeg čovjeka. Neke su ubijali vojnici koji su ih zarobili, pojedinačno ili u malim grupama, a neki su ubijeni na mjestima na kojima su bili privremeno zarobljeni. Međutim, većina njih pobijena je u pažljivo isplaniranim masovnim egzekucijama, počevši od 13. jula, i to na području odmah sjeverno od Srebrenice.
Većina masovnih egzekucija odvijala se prema tačno utvrđenom obrascu. Muškarce su prvo odvodili u prazne škole ili skladišta. Nakon što bi ih tamo držali nekoliko sati, ukrcali bi ih u autobuse ili kamione, odveli na neko drugo mjesto i tamo ih pogubili. Polja na kojima su vršene egzekucije obično su se nalazila na osami. Zarobljenici su bili nenaoružani, no u mnogim slučajevima preduzeti su koraci da se otpor svede na najmanju mjeru, tako što su zarobljenicima stavljali poveze na oči, ruke vezali na leđima ili skidali cipele. Kada bi stigli na mjesta egzekucije, ljude su u malim grupama skidali sa kamiona, postrojavali ih i strijeljali. One koji su preživjeli prve rafale iz vatrenog oružja ubijali bi pojedinačnim hicem, no katkada ih se prethodno ostavljalo da neko vrijeme pate.
Plan
Napravljen je koordinirani plan da se zarobe svi vojno sposobni bošnjački muškarci. Među zarobljenima našli su se, u stvari, mnogi dječaci znatno mlađi od te dobi i muškarci koji su bili nekoliko godina stariji, a koji su ostali u enklavi nakon zauzimanja Srebrenice. Ti muškarci i dječaci su se našli na udaru, bez obzira na to da li su odlučili da pobjegnu u Potočare ili da se pridruže koloni Bošnjaka.
Masovne egzekucije
mini|desno|400p|Satelitski snimak moguće masovne grobnice u području Konjević Polja
Obimno planiranje i koordinacija na visokom nivou, bez čega ne bi u nekoliko dana bilo moguće pobiti hiljade ljudi, su očigledni i iz najšturijeg opisa razmjera i metodičnosti kojom su egzekucije bile izvršavane.
13. jula 1995. ujutro: Egzekucije na Jadru
Jedna egzekucija manjih razmjera izvršena je na rijeci Jadar 13. jula 1995. 17 muškaraca odvezeno je na mjesto na obali Jadra. Muškarce su onda postrojili i strijeljali. Jedan svjedok, koga je metak pogodio u kuk, skočio je u rijeku i uspio pobjeći.
13. juli 1995. popodne: Egzekucije u Cerskoj dolini
Prva velika egzekucija dogodila se popodne 13. jula 1995. Između 1000 i 1500 bošnjačkih muškaraca iz kolone, koji su bježali kroz šumu i bili zarobljeni i zatočeni na poljani kod Sandića, popodne 13. jula 1995, autobusima ili pješke, odvedeno je u skladište u Kravici. Oko 18 sati, kad se skladište napunilo, vojnici su počeli ubacivati ručne bombe i pucati direktno u ljude nagurane u skladištu. Jedan od preživjelih prisjeća se: ''Odjednom, u skladištu je nastala velika pucnjava, a mi nismo znali odakle dolazi. Bilo je pušaka, ručnih bombi, rafala, u skladištu se tako zamračilo da ništa nismo mogli da vidimo. Ljudi su počeli jaukati, vikati, zapomagati. Onda bi nastalo zatišje, pa bi onda odjednom sve počelo iznova. I tako su oni nastavili pucati sve dok nije pala noć.''
Analiza kose, krvi i ostataka eksplozivnih materijala sakupljeni u skladištu Kravica jaki su dokazi da je ondje došlo do ubijanja. Na zidovima i podu zgrade vještaci su pronašli tragove hitaca, ostatke eksplozivnog materijala, metaka i čahura, kao i ostatke ljudske krvi, kostiju i tkiva. Forenzički dokazi koje je predočio tužilac upućuju na vezu između skladišta u Kravici, primarne masovne grobnice poznate kao Glogova 2 i sekundarne grobnice poznate pod nazivom Zeleni Jadar 5.
13-14. juli 1995: Tišća
Autobusi pretrpani bošnjačkim ženama, djecom i starcima na putu iz Potočara u Kladanj bili su zaustavljeni u Tišći i pretraženi, a bošnjački muškarci koji su u njima nađeni iskrcani su iz autobusa.
Svjedočenje otkriva da je u Tišći izvršena vrlo organizovana operacija. Jednog svjedoka u slučaju Krstić, su sa tog kontrolnog punkta odveli u obližnju školu gdje se već nalazio izvjestan broj drugih zarobljenika. Jedan oficir je dao uputstva vojniku koji je svjedoka sprovodio u obližnju školu, gdje je držan velik broj zatvorenika. Čini se da je u školi bio jedan vojnik koji je prenosio i primao naređenja putem poljskog telefona. Negdje oko ponoći, svjedoka su zajedno sa još 22 muškarca ukrcali u kamion, s rukama vezanim na leđima. U jednom momentu je kamion u kojem se vozio svjedok stao, a vojnik koji je bio na tom mjestu je rekao: "Ne ovamo. Odvezi ih gore, tamo gdje su već odvozili ljude." Kamion je došao do drugog punkta, a vojnici su stali oko stražnjeg dijela kamiona i počeli pucati u zarobljenike.
14. juli 1995: mjesto zatočenja u školi u Grbavcima i stratište u Orahovcu
Velika grupa zatvorenika koje su preko noći držali u Bratuncu, rano ujutro 14. jula 1995. odvezena je konvojem od 30 autobusa u školu u Grbavcima kod Orahovca. Kad su stigli, školska gimnastička sala već je bila napola puna zarobljenicima koji su stizali od ranih jutarnjih sati, da bi se za nekoliko sati zgrada potpuno napunila. Preživjeli procjenjuju da je tamo bilo 2000 do 2500 ljudi, među kojima je bilo i vrlo mladih i vrlo starih, iako je optužba u slučaju Krstić sugerirala da je to možda pretjerana procjena i da je vjerovatnije da je na toj lokaciji bilo oko 1000 zarobljenika. U jednom trenutku, kako se sjeća jedan svjedok, došao je general Mladić i ljudima rekao: "Eto, vaša vlada vas ne želi, pa se ja moram za vas pobrinuti".
Nakon što su ih u gimnastičkoj sali držali nekoliko sati, muškarce su toga poslijepodneva u manjim grupama odvodili na stratišta. Na odlasku iz gimnastičke sale, svaki zatvorenik je dobio povez za oči i nešto vode. Zatvorenike su zatim kamionima odvozili na stratišta udaljena manje od jednog kilometra. Muškarce bi postrojili i pucali im u leđa. One koji su preživjeli prvu paljbu ubili bi dodatnim hicem. Korištene su dvije susjedne livade: kad se jedna napunila tijelima, egzekutori su se preselili na drugu. Dok su se vršile egzekucije, kako su izjavili preživjeli, teška mehanizacija je kopala jame. Jedan svjedok u slučaju Krstić, koji je preživio strijeljanje pretvarajući se da je mrtav, izvijestio je o tome da se general Mladić dovezao u crvenom automobilu i posmatrao neke od egzekucija.
Forenzički dokazi potkrepljuju ključne momente iskaza preživjelih. Fotografije snimljene iz zraka pokazuju da je tlo u Orahovcu bilo prekopavano između 5. i 27. jula 1995, a zatim ponovo između 7. i 27. septembra 1995. U tom području otkrivene su dvije primarne masovne grobnice koje su istražitelji nazvali "Lažete 1" i "Lažete 2". Grobni lokalitet Lažete 1 Tužilaštvo Haškog tribunala je ekshumiralo između 13. jula i 3. augusta 2000. Svi od 130 nađenih pojedinaca za koje se pol mogao utvrditi bili su muškarci. U grobnici je nađeno 138 poveza za oči. Tokom ekshumacija na tom lokalitetu je nađen identifikacijski materijal za dvadeset i tri lica registrovana kao nestali nakon pada Srebrenice. Grobni lokalitet Lažete 2 djelomično je ekshumirao zajednički tim Tužilaštva i organizacije Ljekari za ljudska prava, između 19. augusta i 9. septembra 1996, a čitava je ekshumacija završena 2000. Sve 243 žrtve iz Lažeta 2 bili su muškarci, a vještaci su ustanovili da je golema većina umrla od povreda nanesenih vatrenim oružjem. Pored toga, nađeno je 147 poveza za oči. Noge jedne žrtve bile su povezane platnenim džakom. Forenzičke analize uzoraka tla i poleni, poveza za oči, ligatura, čahura i zračnih snimaka iskopanih i naknadno prekopanih grobnica po datumima, pokazale su, nadalje, da su tijela iz grobnica u Lažetama 1 i Lažetama 2 bila uklonjena i ponovo ukopana u sekundarne grobnice na lokalitetima nazvanim Cesta za Hodžiće 3, 4 i 5. Zračne snimke pokazuju da su te sekundarne grobnice nastale između 7. septembra i 2. oktobra 1995, a Tužilaštvo ih je sve ekshumiralo 1998.
14-16. juli 1995: lokacija zatočenja u školi u Pilici, stratište na Vojnoj ekonomiji Branjevo
14. jula 1995. u pravcu sjevera, u školu u selu Pilica, sjeverno od Zvornika, autobusima je prevezeno još zarobljenika. Kao i u drugim objektima zatočenja, ni ovdje nije bilo hrane ni vode te je više muškaraca umrlo od vrućine i dehidracije u gimnastičkoj dvorani škole. Ljude su u školi u Pilici držali dvije noći. Dana 16. jula 1995, prema sada već poznatom obrascu, ljude su prozvali da izađu iz škole i ukrcali ih u autobuse s rukama vezanim na leđima. Zatim su ih odvezli na Vojnu ekonomiju Branjevo gdje su ih postrojavali u grupama od 10 i strijeljali.
Dražen Erdemović, ratni zločinac koji je priznao zločin, a potom pred Haškim tribunalom i osuđen, bio je pripadnik 10. diverzantskog odreda VRS-a (prištapske jedinice Glavnog štaba) i učestvovao je u masovnoj egzekuciji. Erdemović je svjedočio za optužbu u slučaju Krstić i u svom iskazu spomenuo i sljedeće: ''Ljudima ispred nas je naređeno da se okrenu leđima prema nama. Nakon što su nam okrenuli leđa, mi smo u njih pucali. Izdana nam je naredba da pucamo.''
Erdemović je rekao da su sve žrtve osim jedne nosile civilnu odjeću i da, s izuzetkom jednog lica koje je pokušalo pobjeći, prije strijeljanja niko nije pružio nikakav otpor. U nekim slučajevima egzekutori su bili naročito okrutni. Kad bi neko od vojnika prepoznao nekoga koga je poznavao iz Srebrenice, toga bi čovjeka tukli i ponižavali prije nego što bi ga ubili. Erdemović je svoje kolege, vojnike, morao da nagovara da za strijeljanje prestanu da koriste mitraljeze: iako su mitraljezi zarobljenicima nanosili smrtne ozljede, smrt nije nastupala odmah pa su tako njihove muke bivale produžene.
Erdemović je posvjedočio da je 16. jula 1995. oko 15 sati, nakon što su završili s egzekucijom zarobljenika na Vojnoj ekonomiji Branjevo, njemu i ostalim vojnicima iz 10. diverzantskog odreda rečeno da grupa od 500 zarobljenih Bošnjaka iz Srebrenice pokušava pobjeći iz obližnjeg društvenog doma. Erdemović i ostali pripadnici njegove jedinice odbili su učestvovati u daljem ubijanju. Onda im je rečeno da dođu na sastanak sa spomenutim potpukovnikom u kafić u Pilici. Erdemović i ostali vojnici otišli su u kafić kako se od njih tražilo, a dok su čekali, čuli su pucnjavu i detonacije ručnih bombi. Buka je trajala otprilike 15-20 minuta, nakon čega je jedan vojnik iz Bratunca ušao u kafić i prisutne obavijestio da je "sve gotovo".
Tog dana na tom stratištu ubijeno je između 1000 i 1200 ljudi.
Na fotografijama područja oko Vojne ekonomije Branjevo snimljenim iz zraka 17. jula 1995. vidi se veliki broj leševa u polju pored Vojne ekonomije, kao i tragovi rovokopača, koji je pokupio leševe iz polja.
Proces pronalaženja žrtava na području Srebrenice, često u masovnim grobnicama, njihova ekshumacija i identifikacija traje relativno sporo. Do 2002. ekshumirano je 5000 tijela, a identificirano tek 200. Otad je broj ekshumiranih tijela porastao na 6000, a identificiranih na oko 2000 (podaci iz 2005).
Prekopavanja grobnica
mini|desno|250px|Masovna grobnica u Potočarima Forenzički dokazi pokazuju da su početkom jeseni 1995. srpske snage napravile značajan napor da se prikriju masovna pogubljenja tako što su premještali primarne grobnice u udaljene sekundarne grobnice. U periodu od nekoliko sedmica u septembru i početkom oktobra 1995. srpske snage iskopale mnoge primarne grobnice i premjestile tijela u udaljene sekundarne grobnice. Forenzičke analize uspjele su povezati određene primarne i sekundarne grobnice:
Dokazi o prekopavanjima pokazuju značajan napor da se leševi iz primarnih grobnica sakriju, što je nesumnjivo prouzrokovano velikim međunarodnim pritiskom koji je uslijedio nakon pada Srebrenice. Takve ekstremne mjere ne bi bile neophodne da je većina ljudi (u primarnim grobnicama) poginula u borbama.
Epilog i naknadni događaji
mini|desno|250px|[[Cvijet Srebrenice, simbol genocida u Srebrenici]] mini|desno|250px|Naslovna stranica engleskog Independenta: "UN dopustio da 8.000 pogine u Bosni"
2000.
Nakon dugotrajne diskusije o genocidu u Srebrenici, aprila 2002. holandska vlada (drugi kabinet Wima Koka) odlučila je podnijeti ostavku nakon službene istrage i izvještaja koji je načinio Nederlands Instituut voor Oorlogsdocumentatie.
2003.
Marta 2003. izgrađen je Memorijalni centar Srebrenica - Potočari, koji je otvorio Bill Clinton. Prvih 600 identificiranih žrtava genocida je pokopano 31. marta, dok je još 118 našlo svoj smiraj 11. jula iste godine, na osmogodišnjicu genocida. Na devetu godišnjicu genocida, 11. jula 2004. ukopano je još 338 identificiranih žrtava.
2005.
mini|250px|Kadar iz snimka pogubljenja četvero dječaka i dva mladića iz Srebrenice
Rezolucija Sjedinjenih Američkih Država br. 199
27.juna 2005. američki Predstavnički dom je usvojio rezoluciju (H. Res 199 sponzorisanu od strane kongresmena Christophera Smitha i Benjanina Cardina) i na taj način obilježio desetogodišnjicu genocida u Srebrenici. Rezolucija je usvojena sa apsolutnom većinom od 370 glasova za, 1 glasom protiv, dok su 62 glasača bila odsutna.
Rezolucija je višepartijska mjera kojom se obilježavala 10. godišnjica srebreničkog genocida, u kojem je preko 8.000 muškaraca i dječaka detaljno i metodično odvojeno od njihovih kćeri, majki, sestara i supruga i potom ubijeno od strane srpskih snaga, zakopano u masovne grobnice i onda prekopano u sekundarne grobnice kako bi se prikrio zločin. Srebrenica je pala nakon napada srpskih snaga 11. jula 1995. iako je u to vrijeme bila sigurnosna zona UN-a i pod zaštitom međunarodne zajednice. Masakr u Srebrenici bio je najgori genocidni zločin u Evropi poslije Drugog svjetskog rata.
Rezolucija navodi sljedeće:
Uloga Srbije
mini|desno|250px|Enklave Srebrenica i Žepa 1994. Srbija je od samog početka sudjelovala u ratu u BiH, prvo preko srpskih rezervista, regruta i oficira koji su služili JNA, zatim preko raznih dobrovoljačkih i paravojnih formacija, odnosno vojne, logističke, obavještajne i tehničke podrške davane oružanim formacijama bosanskih Srba. Prema dokumentima Tužilaštva, JNA je prilikom „lažnog povlačenja iz Bosne” 1992. godine ostavila oko 70.000 komada oružja, kao i municiju sa oznakama SR Jugoslavije, čije su čahure pronađene u Srebrenici.
Bivši načelnik generalštaba Vojske Jugoslavije (VJ) Momčilo Perišić se tereti da je bio odgovoran za materijalnu i logističku pomoć Vojsci Republike Srpske; Haško tužilaštvo navodi da je VJ obezbjeđivala i plaćala oficirski kadar VRS, uključujući beneficije i unapređenja. Obezbjeđivanje oficirskog kadra je vršeno tajno, kako bi se prikrila umiješanost Srbije u sukobe u BiH. Pri Generalštabu VJ je postojao "30. kadrovski centar", preko kojeg se vršila isplata oficira u Bosni, uključujući i Ratka Mladića, komandanta VRS. Kao pripadnici 30. kadrovskog centra VJ, ti i drugi oficiri umiješani u te zločine dobijali su plate od VJ. Činove koje su imali i koji su im omogućavali da budu na položajima vlasti verificirala je i regulirala VJ.
Pored opće logističke i finansijske podrške, u genocidu je direktno učestvovala i paravojna formacija "Škorpioni", pod kontrolom MUP-a Srbije. Svi autobusi i kamioni koji su korišteni za deportacije Srebreničana su bili iz Srbije ("7. Juli" Šabac, "Strela" Valjevo, "Raketa" Užice i drugi).
Skupština Republike Srbije je 30. marta 2010. usvojila Rezoluciju o Srebrenici, kojom se "izražava saučešće i izvinjenje porodicama žrtava zbog toga što nije učinjeno sve da se spriječi ova tragedija".
Presuda holandskog suda 2014.
Presudom civilnog apelacionog holandskog suda od 16. jula 2014. godine, Holandija je okrivljena za deportaciju i ubistva 300 bošnjačkih muškaraca, koji su nakon zauzimanja Srebrenice 13. jula 1995. od strane Vojske Republike Srpske, odvedeni i pogubljeni. Optužba je podnesena od strane udruženja Majke Srebrenice, a u njoj se iznosi da holandski vojnici u Potočarima, nisu ništa poduzeli za sprečavanje deportacije i ubistava bošnjačkih muškaraca. Presudu je donijela sudija Larissa Elwin.
Revizionizam i negiranje genocida
mini|desno|250px|Dječak na mezaru, 11. juli 2006. Sonja Biserko, predsjednica Helsinškog komiteta za ljudska prava u Srbiji i Edina Bečirević s Univerziteta u Sarajevu ukazuju na kulturu negiranja genocida u Srebrenici koja je prisutna u političkom diskursu, medijima, pravnom i obrazovnom sistemu u Srbiji.
Negiranje se ogleda u preispitivanju presuda Haškog tribunala, umanjivanja broja mrtvih ili načina na koji su ubijeni, te činjenice da je većina žena i djece preživjelo, što se navodi kao razlog zbog čega se masakr ne može okvalifikovati kao genocid.
Tokom Rata u Bosni i Hercegovini, Slobodan Milošević je imao efektivnu kontrolu nad većinom Srbijanskih medija. Po završetku rata, skepticizam oko Srebrenice i dalje je bio raširen među građanima Srbije.
Bilješke
U nastojanju da eliminišu grupu Bošnjaka, snage bosanskih Srba su počinile genocid (...) Žalbeno vijeće neosporno navodi da zakon osuđuje, u ispravnim riječima, duboku i trajnu štetu nanesenu, a naziva masakr u Srebrenici pravim imenom: "genocid". (MKSJ, paragraf 37)
Chrysanthemum
Chrysanthemum (grč. χρῡσανθής - hrysosanthos = zlatonosan; zbog žute boje cvasti) je rod hrizantema, iz porodice Asteraceae, red  Asterales.
Oko 40 vrsta cvjetnica - trajnica potiču iz Azije i sjeveroistočne Evrope.
Etimologija
Hrizantema je dobila ime po grčkim terminima χρυσός - chrysos = zlato + ἄνθεμον - anthemon = cvijet. thumb|300px|Hrizanteme raznih boja nagovještavaju [[jesen.]]
NGC 492
NGC 492 (također poznat kao MCG 1-4-38 i PGC 4976) je prečkasta spiralna galaksija koja je udaljena oko 654 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Ribe. Najveći prečnik je 0,70 (133 hiljade sg) a najmanji 0,6 uglovnih minuta (114 hiljade sg). Prvo otkriće je napravio Bindon Blood Stoney 6. decembra 1850. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Svitava (Čapljina)
Svitava je naseljeno mjesto u gradu Čapljini, Bosna i Hercegovina.
Orson Welles
U svijet glume i inscenacije ušao je početkom tridesetih godina, za boravka u Dublinu gdje je dobio angažman kao pozorišni glumac i režiser. Pozorištu je ostao vjeran još neko vrijeme po povratku u Sjedinjene Američke Države, a od 1935. godine sve više surađuje na radiju kao narator, glumac ili pisac, a povremeno adaptira i zanimljiva književna djela.
Tako je 30. oktobra 1938. godine izazvao opću paniku vještom i uvjerljivom adaptacijom romana Rat svjetova o invaziji Marsovaca. O toj pomutnji koju je Welles izazvao svojom radio-dramom snimljen je 1975. godine TV film Noć, koji je užasnuo Ameriku.
Njegovo filmsko debitansko djelo, dvosatni film Građanin Kane, kojeg je režirao 1941. godine, spada među remek-djela svjetskog filma. Nominiran je za Oskara za najbolji film, režiju i glavnu ulogu koju je odigrao sam Welles. Kao filmski režiser nikad nije postigao komercijalni uspjeh, ali je zato veliku popularnost stekao kao filmski glumac.
Status filmske zvijezde utvrdio mu je film Treći čovjek, snimljen 1949. u kojem je odigrao lik superiornog kriminalca. Godine 1952. snimio je po Shakespeareovoj tragediji Othello istoimeni igrani film koji mu je donio Zlatnu palmu na festivalu u Canesu. Posljednje djelo, film Istine i laži, snimio je 1974. godine. Godine 1975. dobio je nagradu za životno djelo Američkog filmskog instituta.
Camacanian
mini|Geografska rasprostanjenost Camacanian jezikâ Camacanian je samostalna porodica indijanskih jezika, prema Rivetu i Loukotki (1952.), ili dio Velike porodice Macro-Ge iz istočnog Brazila. Porodica Camacanian obuhvata jezike Indijanaca Kamakan (Camacan), Kotoxó (Cutacho) i ogranak Catethoi, Maniân (Menian, Menien) i Masakará (Massacara) iz Bahije.
Junije Palmotić
mini|Junije Palmotić mini|180px|Palmotićeva Kristijada iz 1670. g. Junije Palmotić (Dubrovnik, 1607 – Dubrovnik, 1657) bio je hrvatski barokni pjesnik i dramatičar.
Potiče iz plemićke porodice Palmotići. Vršio je brojne dužnosti u upravi Grada (bio i član Velikog vijeća). Prevodio je slavni ep Christias italijanskog pisca Girolama Vide, nazvavši ga "Kristijada". Prema njegovoj želji, ep će biti objavljen u Vječnom gradu, s iscrpnim popratnim slovom Stjepana Gradića, velikog dubrovačkog diplomata i kustosa Vatikanske knjižnice. Inače, sva Palmotićeva djela ostala su u rukopisu i štampana su tek u seriji Stari pisci hrvatski Hrvatske (prije, Jugoslavenske) akademije nauke i umjetnosti (knj. 12 -1882,13 -1883, 14 -1884 i 19 - 1892).
U skladu s literarnim običajima svog vremena, i Palmotić se služi pričama antičke mitologije kako bi u njih zaodjenuo aktualne poruke namijenjene savremenicima. On piše melodrame u kojima se mitološki svijet smjenjuje s viteškim imajući pred sobom šablone u epizodama iz Ovidija, Vergilija, Tassa i Ariosta, koje također prerađuje, ali s dosta samostalnosti (Captislava, Bisernica); neke je vješto lokalizovao i smjestio u hrvatske prostore (Danica), a drugima je dao okus dubrovačke legende (Pavlimir), pri čemu je dao maha i svojoj ljubavi prema domovini. Modernom ukusu je najbliža Palmotićeva dugo skrivana porugljivo-skaradna poema Gomnaida, u kojoj je virtuoznim vatrometom vulgarizama "obračunao" s nekim lokalnim knezom koji mu se zamjerio. Za tu se opsceno-brutalnu pjesmu dugo sumnjalo da je njegova s obzirom na grubost obračunavanja sa savremenikom koji je izazvao Palmotićev gnjev, epitomiziran u legendarnom refrenu vas si gomnen, kneže usrani.
Pra (rijeka)
Izvire iz jezera Svjatoje, teče kroz Meščerske šume na jug, jugoistok i istok.
Duga je 167 km, a površina sliva je 5520 km2. Na njoj se nalazi grad Spas-Klepiki. Rijeka se ledi od kasnog novembra, pa sve do aprila.
IC 994
IC 994 (također poznat kao MCG 2-36-64, PGC 51095 i UGC 9153) je spiralna galaksija koja je udaljena oko 340 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Volar. Najveći prečnik je 1,30 (129 hiljada sg) a najmanji 0,5 uglovnih minuta (49 hiljada sg). Prvo otkriće je napravio Stephane Javelle 27. maja 1891. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Svjetsko prvenstvo u nogometu 2002 - grupa C
Grupa C svjetskog prvenstva 2002. je igrana između 3. i 13. juna 2002. godine. Brazil i Turska su se kvalificirali u osminu finala. Kostarika i Kina su svoje takmičenje na SP 2002 završili u grupnoj fazi.
Sve utakmice su bile igrane po Standardnom južnokorejskom vremenu KST (UTC +9)
Haške konvencije 1899. i 1907.
mini|Prva haška konferencija 1899.: sastanak u narandžastoj sali palate [[Huis ten Bosch]]
mini|Druga haška konferencija 1907
'''Haške konvencije iz 1899. i 1907.''' su niz međunarodnih sporazuma i deklaracija dogovorenih na dvije međunarodne mirovne konferencije u Den Haagu, Holandija. Uz Ženevske konvencije, Haške konvencije bile su među prvim formalnim izjavama zakona o ratu i ratnim zločinima u tijelu sekularnog međunarodnog prava. Treća konferencija bila je planirana za 1914. i kasnije pomjerena za 1915., ali nije održana zbog početka Prvog svjetskog rata.
Historija
Haške konvencije iz 1899. i 1907. godine bile su prvi multilateralni sporazumi koji su se bavili vođenjem ratovanja i uglavnom su bili zasnovani na Lieberovom kodeksu, koji je potpisao i izdao američki predsjednik Abraham Lincoln snagama Unije Sjedinjenih Država 24. aprila 1863. tokom američkog građanskog rata. Lieberov kodeks je bio prvi zvanični sveobuhvatni kodifikovani zakon koji je postavio propise za ponašanje u vremenima vanrednog stanja; zaštita civila i civilne imovine i kažnjavanje prekršaja; dezerterstvo, ratni zarobljenici, taoci i pljačka; gerilska borba; špijuni; primirja i razmjena zarobljenika; uslovno otpuštanje bivših pobunjeničkih trupa; uslove bilo kakvog primirja i poštovanje ljudskog života; ubistva i ubistva vojnika ili građana na neprijateljskoj teritoriji; i status pojedinaca uključenih u stanje građanskog rata protiv vlade.
Kao takav, zakonik se smatrao najboljim sažetkom prvih običajnih zakona i običaja ratovanja u 19. vijeku. To su pozdravile i usvojile vojne ustanove drugih naroda. Briselska deklaracija iz 1874. godine, koju nikada nisu usvojile sve velike nacije, navodi 56 članova koji su crpili inspiraciju iz Lieberovog kodeksa. Veliki dio propisa u Haškim konvencijama preuzet je iz Lieberovog kodeksa.
Teme
Obje konferencije uključivale su pregovore o razoružanju, ratnim zakonima i ratnim zločinima. Veliki napor na obje konferencije bilo je stvaranje obavezujućeg međunarodnog suda za prinudnu arbitražu za rješavanje međunarodnih sporova, što se smatralo neophodnim da zamijeni instituciju rata.
Ovaj pokušaj je propao na obje konferencije. Umjesto toga, osnovan je dobrovoljni forum za arbitražu, Stalni arbitražni sud. Većina prisutnih zemalja, uključujući Sjedinjene Države, Veliku Britaniju, Rusiju, Francusku, Kinu i Perziju, zalagala se za proces obavezujuće međunarodne arbitraže, ali je na tu odredbu stavilo veto nekoliko zemalja, na čelu s Njemačko Carstvo.
Haška konvencija 1899
Prva haška konferencija organizovana je na prijedlog ruskog cara Nikole II, 24. augusta 1898. godine. Nikola i grof Mihail Nikolajevič Muravjov, njegov ministar vanjskih poslova, bili su ključni u pokretanju konferencije. Konferencija je otvorena 18. maja 1899. godine, na Carev rođendan. Sporazumi, deklaracije i završni akt konferencije potpisani su 29. jula te godine, a stupili su na snagu 4. septembra 1900. Ono što se naziva Haškom konvencijom iz 1899. sastojalo se od tri glavna sporazuma i tri dodatne deklaracije:
(I): Konvencija za pacifičko rješavanje međunarodnih sporova
(II): Konvencija o zakonima i običajima ratovanja na kopnu Ova obimna konvencija sadrži zakone koji će se koristiti u svim ratovima na kopnu između potpisnika. On precizira postupanje prema ratnim zarobljenicima, uključuje odredbe Ženevske konvencije iz 1864. o liječenju ranjenika i zabranjuje upotrebu otrova, ubijanje neprijateljskih boraca koji su se predali, pljačku grada ili mjesta i napad ili bombardovanje nebranjenih gradova ili naselja. Stanovnici okupiranih teritorija ne mogu biti prisiljeni na vojnu službu protiv vlastite zemlje, a kolektivno kažnjavanje je zabranjeno. Odjeljak su potpisale sve gore navedene velike sile osim Kine. '''(III): Konvencija o prilagođavanju pomorskom ratovanju principa Ženevske konvencije od 22. avgusta 1864.''' Ova konvencija predviđa zaštitu obilježenih bolničkih brodova i zahtijeva od njih liječenje ranjenih i brodolomaca svih zaraćenih strana, ratificirale su ga sve velike sile.
(IV. 1): Deklaracija o zabrani ispuštanja projektila i eksploziva iz balona ili drugim novim analognim metodama Ova deklaracija predviđa da se u periodu od pet godina, u bilo kom ratu između sila potpisnica, ne ispaljuju projektili ili eksplozivi iz balona, "ili drugim novim metodama slične prirode". Deklaraciju su ratificirale sve gore navedene velike sile, osim Ujedinjenog Kraljevstva i Sjedinjenih Država.
(IV. 2): Deklaracija o zabrani upotrebe projektila sa jedinim ciljem za širenje zagušljivih otrovnih plinova U ovoj deklaraciji se navodi da će se, u svakom ratu između sila potpisnica, strane suzdržavati od upotrebe projektila "čiji je jedini cilj širenje zagušljivih ili štetnih gasova". Ratificirale sve velike sile, osim Sjedinjenih Država.