cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kultura Bosne i Hercegovine
Arhitektura
mini|[[Stari most u Mostaru.]] Prisutnost triju vjera u Bosni i Hercegovini imala je utjecaj na kulturni razvoj zemlje. Sarajevo je grad koji ima pravoslavnu crkvu, džamiju i katoličku crkvu kao i sinagogu udaljene 100 metara jedne od drugih. Najznačajniji eksponat Zemaljskog muzeja u Sarajevu je sarajevska Hagada, tradicionalna jevrejska knjiga koju su Sefardi donijeli u Sarajevo po svome izgonu iz Španije. Orijentalno nasljeđe Bosne i Hercegovine vidi se također i u brojnim impresivnim primjerima orijentalne, sakralne i svjetovne arhitekture, iako je dio objekata srušen ili uništen tokom vremena, posljednji put tokom rata u BiH 1992-95. Najznačajniji objekti iz osmanskog perioda su Begova džamija i Careva dzamija u Sarajevu, Aladža džamija u Foči, Ferhadija u Banjoj Luci, džamije u Mostaru, Travniku i Livnu, te brojni drugi sakralni objekti islamske kulture. Bosna i Hercegovina je poznata i prema svojim mostovima iz osmanskog perioda, kao Stari most u Mostaru, Most Mehmed-paše Sokolovića u Višegradu, Arslanagić most u Trebinju, te repliku Starog mosta u Mostaru u umanjenoj verziji na rijeci Bistrici u Livnu. mini|221x221piksel|[[Begova džamija|Gazi Husrev-begova džamija u Sarajevu, jedna od najpoznatijih građevina Osmanske arhitekture u BiH.]] Crkvena arhitektura Bosne i Hercegovine sastoji se od nekoliko stilova, ovisno od vremena u kojem je građena, odnosno kojem crkvenom krugu pripada. Tako bosanske katoličke crkve u gotovo cijeloj zemlji njeguju "bosanski" stil vitkih zvonika sa visokim, kosim krovovima i tako se harmonično uklapaju u gradski ili seoski krajolik. Najpoznatije rimokatoličke crkve u Bosni su u Sarajevu, Travniku, Bugojnu, Livnu, Jajcu i Bihaću, dok su najznačajniji samostani franjevačke provincije Bosna srebrena u Fojnici, Visokom, Kreševu, Kaknju i Livnu. Sakralni objekti rimokatoličke crkve u Hercegovini imaju uglavnom primorsko-mediteranski karakter (baš kao i pravoslavne crkve i objekti), građeni su od bijelog kamena, a odlikuje ih gotovo minimalistički stil, koji se u novijoj arhitekturi dijelom naslanja i na kubizam i savremene tokove crkvene arhitekture u svijetu. Ovdje su poznate Duvanjska bazilika u Tomislavgradu, te crkve i samostani u Širokom Brijegu, Čapljini i Mostaru.
Pravoslavne crkve, manastiri i objekti u sjevernijim dijelovima zemlje, pogotovo uz rijeku Drinu ne razlikuju se previše od sličnih crkvenih objekata u Srbiji, što upućuje na činjenicu da su ih gradili isti majstori. Ovi su se pak u dijelu srpske-crkvene arhitekture vodili principima crkvene gradnje na zapadnom Mediteranu, tako da pravoslavne crkve u Bosni imaju uvijek iznova slične motive, koji podsjećaju na gradnju u Italiji, Francuskoj i Dalmaciji. Najpoznatije pravoslavne crkve stoje u Sarajevu, Banjoj Luci, Mostaru, Tuzli, Trebinju, Livnu i Bosanskoj Krupi. Novovjeki crkveni objekti po gradovima Republike Srpske danas nalikuju kopijama Sopoćana, Mileševa ili Gračanice, te bosanskoj urbanoj arhitekturi daju novi pečat.
Film
Posebno značajan dio kulturnog stvaralaštva Bosne i Hercegovine čini bosanskohercegovački film. Na osnovu dugogodišnjeg istraživačkog rada, ugledni srbijanski filmolog Dejan Kosanović objavio je tekst u Hrvatskom filmskom ljetopisu, broj 35 iz 2003. godine u kojem se tvrdi da su 1918. godine u Mostaru snimljena dva filma Kopač blaga od Blagaja i Vila od Neretve, autora Roberta Michela. Ovo su najstariji filmovi snimljeni u Bosni i Hercegovini. Filmovi iz Bosne i Hercegovine su prva dva desetljeća nakon Drugog svjetskog rata obrađivala mahom teme iz narodne Revolucije i rata, filmski su obrađivale najznačajnije teme iz NOB-a, uključujući tu i poznate i slavne bitke partizana protiv stranih okupatora i domaćih izdajnika (Filmovi "Kozara", "Sutjeska", "Bitka na Neretvi", "Valter brani Sarajevo"). Ipak, prvi pravi uspjesi domaćeg filma mogli su se osjetiti tokom kasnih 1970-ih i 1980-ih godina, kad je stvoren i poseban bosanskohercegovački filmski izraz. Filmovi su mahom obrađivali socijane teme, ne rijetko i kao socijanu kritiku na račun socijalističkog društva, a povremeno bi se našlo mjesto i za savremene, urbane teme, na koje su ipak uglavnom bili pretplaćeni autori iz drugih centara.
Nakon zatišja tokom ratnih i prvih poratnih godina, filmsko stvaralaštvo u Bosni i Hercegovini se pojačano budi i otprve donosi fantastične rezultate. Film rezisera Danis Tanović dobio je popularnog Oscara, prestižnu nagradu Američke filmske akademije, za film Ničija zemlja u kategoriji za najbolji strani film 2002. Veliku popularnost imao je i film Pjera Žalice Gori vatra, kao i njegov sljedeći projekt, film Kod amidže Idriza. Slično je i s filmom Ljeto u Zlatnoj dolini Srđana Vuletića, koji je na međunarodnim filmskim festivalima osvojio nekoliko nagrada. U kategoriji kratkog filma valja izdvaja se film 10 minuta režisera Ahmeda Imamovića, koji je bio dobitnik nagrade "Najbolji kratki film Evrope" 2002. mini|261x261piksel|[[Sarajevo Film Festival|Sarajevo film festival.]] Od 1995. svake godine redovno se odrżava Sarajevski filmski festival koji je izrastao u međunarodni filmski festival. Posebna pażnja ovog festivala je posvećena filmovima, glumačkim talentima i budućim projektima sa područja Jugoistočne Evrope koji privlače pažnju međunarodne filmske javnosti. Sarajevo Film Festival je značajan i u stvaranju zajedničke osnove za razvoj filmske djelatnosti čitavog područja, istovremeno postavljajući visoke standarde u festivalskoj organizaciji, predstavljanju i popularisanju filmske umjetnosti u Jugoistočnoj Evropi. U Bosni i Hercegovini izlaze tri dnevna lista: dva u Sarajevu i jedan u Banjoj Luci. Dnevni avaz je najtiražniji list u zemlji i mješavina dnevnika i tabloida, Oslobođenje baštini bogatu tradiciju političkog novinarstva kod nas, dok su banjalučke Nezavisne novine jedinstven glas angažiranog i objektivnog novinarstva. Uz ova tri dnevna lista u Bosni i Hercegovini izlaze i primjerci sedmičnih političkih magazina, među kojima su BH Dani  a slijede ih Slobodna Bosna i Ljiljan. Veoma su popularni i tabloidi, koji donose aktualne priče o aferama i ljubavima iz života slavnih, među kojima je sarajevski As već desetljećima prvi, a u stopu ga prate i Express i Max. Magazini namijenjeni ženskoj čitateljskoj publici su: Azra i Gracija.
Bosna i Hercegovina ima javni radiotelevizijski sistem, koji se sastoji od tri jedinice: glavne nacionalne radijske i televizijske kuće Radiotelevizije Bosne i Hercegovine (BHTV 1 i BH Radio 1), te po jednog entitetskog emitera: Federalne televizije FTV u Federaciji BiH i Televizije Republike Srpske RTRS u Republici Srpskoj. Medijsku sliku u zemlji upotpunjuje i nekoliko privatnih televizija, kao OBN, NTV Hayat i TV Pink, koje se mogu pratiti u cijeloj zemlji i regionalni televizijski programi u većim gradovima Bosne i Hercegovine (Sarajevo, Banja Luka, Tuzla, Bihać, Travnik, Mostar). Kablovska televizija odnosno satelitska televizija u Bosni i Hercegovini imaju također veliki broj poklonika, a najradije se prate televizijski programi susjednih zemalja, zabavni programi iz Njemačke i Italije, informativni programi engleskog govornog područja, kao i gotovo sve vrste muzičkih programa, uključujući i novu multinacionalnu televiziju MTV Adria, u kojoj Bosna i Hercegovina također učestvuje.
Radio u Bosni i Hercegovini ima veliki broj poklonika. Ipak specijalizirani radijski programi sa posebnim sadržajima (npr. isključivo informativni program, program klasične muzike, jazza ili filmske muzike) u potpunosti nedostaju zemlji, zbog čega se radijski program u BiH još uvijek može nazvati konvencionalnim i tradicionalnim, a to se odnosi i na njegove sadržaje, sastavljene po principu: red domaće muzike, red vijesti i priče iz studija.
Nedostatak karnitin-palmitoiltransferaze II
Nedostatak karnitin-palmitoiltransferaze II je autosomno recesivno nasljedni metabolički poremećaj, obilježen enzimskim defektom koji sprječava dugolančane masne kiseline da se transportuju u mitohondrije za korišćenje kao izvora energije. Poremećaj se manifestira u jednom od tri klinička oblika: smrtonosnom neonatusnom, teškom dojenačkom hepatokardiomuskularnom, i miopatskom.
Prvi put okarakterizirali su g DiMaura i DiMaura 1973. Miopatski oblik ove bolesti kod odrsslih podstaknut je fizički naponim aktivnostima i/ili dugim periodima bez hrane i dovodi do ogromnog umora i boli u mišićima. To je najčešći nasljedni poremećaj metabolizma lipida koji pogađa skeletne mišiće odraslih osoba, prvenstveno muškaraca. Nedostatak CPT II je takođe najčešći uzrok nasljedne mioglobinurije.
Znakovi i simptomi
Tri glavna tipa nedostatka karnitin-palmitoiltransferaze II klasifikovana su na osnovu tkivno specifičnih simptoma i starosti početka. Među nekolicinom ljudi kojima je dijagnosticiran CPT2, neki imaju nepoznate i/ili nove mutacije koje ih stavljaju van ove tri kategorije dok su ostali pozitivni na CPT2.
Forma odraslih
Ovaj isključivo miopatski oblik je najrasprostranjenija i najmanje teška fenotipska prezentacija ovog poremećaja. Karakteristični znaci i simptomi uključuju rabdomiolizu (raspad mišićnih vlakana i naknadno oslobađanje mioglobina), mioglobinuriju, ponavljajuću bol u mišićima i slabost. Oslobađanje mioglobina uzrokuje da urin bude crven ili smeđ i ukazuje na oštećenje bubrega, koje bi u konačnici moglo dovesti do njihovog zatajenja. Mišićna slabost i bol obično se povlače u roku od nekoliko sati do dana, a pacijenti izgledaju klinički normalni u intervalima između napadaja. Simptomi su najčešće uzrokovani vježbanjem, ali post, dijeta bogata mastima, izlaganje niskoj temperaturi, nedostatak sna ili infekcija (posebno febrilna bolest) također mogu izazvati ovu metaboličku miopatiju. U manjem broju slučajeva, ozbiljnost bolesti može biti pogoršana trima po život opasnim komplikacijama koje su rezultat uporne rabdomiolize: akutna bubrežna insuficijencija, respiratorna insuficijencija i epizodični abnormalni srčani ritmovi. Teški oblici mogu imati stalne bolove od opće životne aktivnosti. Odrasli oblik ima promjenjivu dob početka. Prvo pojavljivanje simptoma obično se javlja između 6 i 20 godina starosti, ali je dokumentovano kod pacijenata mlađih od 8 mjeseci, kao i kod odraslih starijih od 50 godina. Otprilike 80% slučajeva prijavljenih do danas bili su muškarci.
Struktura enzima
CPT sistem direktno deluje na transfer masnih kiselina između citosola i unutrašnjeg mitohondrijskog matriksa. CPT II dijeli strukturne elemente sa drugim članovima porodice proteina karnitin-aciltransferaza. Kristalna struktura pacovskog CPT II nedavno je razjašnjena u radu Hsiao et al. Ljudski homolog enzima CPT II pokazuje 82,2% homologije aminokiselinske sekvence sa proteinom pacova. Značajne strukturne i funkcionalne informacije o CPT II su stoga izvedene iz kristalografskih studija sa proteinom pacova.
Pored sličnosti koje dijele aciltransferaze, CPT II također sadrži jasnu inserciju 30 ostataka u amino domenu koji formira relativno hidrofobnu izbočinu, sastavljenu od dva alfa-heliksa i malog antiparalelnoih beta-listova. Predloženo je da ovaj segment posreduje u povezivanju CPT II sa unutrašnjom mitohondrijalnom membranom. Štaviše, umetak bi također mogao olakšati prebacivanje palmitoilkarnitina direktno u aktivno mjesto CPT II, nakon translokacije preko unutrašnje membrane zbog svoje suprotstavljenosti tunelu aktivnog mjesta enzima.
Aktivnost enzima i ozbiljnost bolesti
Klinički značaj biohemijskih posljedica koje proizlaze iz genetičkih abnormalnosti kod pacijenata sa nedostatkom CPT II je sporno pitanje. Rufer et al. podržavaju teoriju da postoji povezanost između nivoa aktivnosti enzima i kliničke prezentacije. Više istraživačkih grupa je transficiralo ćelije COS-1 različitim CPT II mutacijama i otkrilo različite nivoe smanjenja aktivnosti enzima u poređenju sa kontrolama : Phe352Cys je smanjio aktivnost enzima na 70% onog kod divljeg tipa, Ser113Leu je smanjio aktivnost enzima na 34%, a nekoliko teških mutacija smanjilo je aktivnost na 5-10%.
Međutim, većina istraživača nerado prihvaća postojanje uzročne veze između funkcionalnosti enzima i kliničkog fenotipa. Dvije grupe nedavno su izvijestile o ograničenoj korelaciji (bez statističke značajnosti) između genotipske sekvence i kliničke težine fenotipa u njihovim kohortama pacijenata. Postoji potreba za daljim istraživanjem ove teme kako bi se u potpunosti procijenile biohemijske posljedice nedostatka ovog enzima.
Predloženo je da je stopa oksidacije dugolančanih masnih kiselina kod pacijenata sa nedostatkom CPT II jači prediktor kliničke težine od preostale aktivnosti CPT II enzima. Naprimjer, jedna studija otkrila je da iako se nivo preostale aktivnosti CPT II kod odraslih, u odnosu na dojenačke grupe preklapa, značajno smanjenje oksidacije palmitata zabilježeno je u dojenačkoj grupi u poređenju sa grupom odraslih. Ovo grupa zaključila je da i tip i lokacija mutacije "CPT2" u kombinaciji s najmanje jednim sekundarnim genetičkim faktorom moduliraju tok dugolančanih masnih kiselina i, prema tome, ozbiljnost bolesti.
Patofiziologija
Karnitin je hidrofilna prirodna supstanca koja se dobija uglavnom putem dijetalnog mesa i mliječnih proizvoda i ćelije ga koriste za transport hidrofobnih masnih kiselina. "Karnitinski šatl" sastoji se od tri enzima koji koriste karnitin kako bi olakšali import hidrofobnih dugolančanih masnih kiselina iz citosola u mitohondrijski matriks za proizvodnju energije putem β-oksidacije. mini|280x280piksel
Molekulska genetika
Nedostatak CPT II ima autosomno recesivni obrazac nasljeđivanja. CPT2 je gen koji kodira CPT II enzim, a mapiran je na hromosomskom lokusu 1p32. Ovaj gen sastoji se od pet egzona koji kodiraju protein dužine 658 aminokiselina. Do danas je u literaturi prijavljeno 60 mutacija koje izazivaju bolesti unutar kodirajuće sekvence CPT2, od kojih se za 41 smatra da rezultira supstitucijama ili delecijama aminokiselina na kritičnim ostacima..
Liječenje
Standard njege za liječenje nedostatka CPT II obično uključuje ograničenja na produženu napornu aktivnost i sljedeće odredbe:
Vanjski linkovi
Ovaj članak uključuje tekst iz javnog domena Nacionalne medicinske biblioteke SAD
19. maj
19. maj / svibanj (19. 5) jest 139. dan godine po gregorijanskom kalendaru (140. u prestupnoj godini). Do kraja godine ima još 226 dana.
Pteridophyta
250px|thumb| Lycopodiella inundata Pteridophyte su  vaskularne biljke  (sa spovodnim snopićima zvanim ksilem i floem), koje se razmnožavaju sporama. Zbog toga što ne proizvode ni cvijet ni sjeme, također nazivaju se i kriptogame, što znači da su njihovi organi za razmnožavanje sakriveni. Pteridofite uključuju paprati, preslice i Lycopodiophyta (klubske mahovine, šiljate i peraste mahovine).
Ovo nije monofletska skupina, jer su paprati i konjski repovi povezaniji s sjemenjačama nego s likofitama. Stoga „Pteridophyta“ više nije široko prihvaćen takson, mada pojam „pteridophyte“ ostaje u zajedničkom jeziku, kao što i „pteridologija“ i „pteridologist“ kao nauka i njezin praktičar, u značenju Lycophyte i paprati postoje kao neformalni termini, poput Međunarodnog udruženja pteridologa i Grupa za filogeniju pteridofita.
Paprati nemaju veći ekonomski značaj, ali neki se koriste za hranu, lijekove, kao gnojivo, kao ukrasne biljke i za uklanjanje kontaminiranog tla. One su bili predmet istraživanja zbog njihove sposobnosti uklanjanja nekih hemijskih zagađivača iz atmosfere. Neke vrste paprati, poput Pteridium aquilinum i vodene paprati ( Azolla filiculoides ), značajne su korovi širom svijeta. Neki rodovi, paprati poput Azolla, mogu popraviti stanje dušika u tlu i dati značajan doprinos u snabdijevanju riže ovim mineralom. Također imaju određene uloge u folkloru.
Opis
thumb|Papreti u Royal Botanic Gardens Victoria|Royal [[Melbourne]] thumb|Paprati [[stablašice, vjerovatno Dicksonia antarctica, rastu u Nunniongu, Australija.]] Kao i sporofiti sjemenjača, i kod paprati imaju stabljiku, lišće i korijen. Paprati se od njih razlikuju po razmnožavanju pomoćub spora, a od mahovina  po tome što su, poput sjemenjača, one su u grupi  Sposporangiophyteae, sa sporofitima koji se granaju i stvaraju mnoge sporangije. Za razliku od maho ina, papratni sporofiti su slobodno živeći i samo nakratko ovise o majčinskom gametofitu.
Stabljika: Papratne stabljike često se nazivaju rizomi, iako rastu pod zemljom samo kod nekih vrsta. Epifitske i mnoge kopnene vrste imaju nadzemne pužuće stolone (npr., Polypodiaceae), a mnoge skupine imaju nadzemna uspravna poludrvenasta debla (npr. Cyatheaceae). Kod nekih vrsta, mogu doseći visinu i do oko  20  m (npr.  Cyathea brownii  na otoku Norfolk  i Cyathea medullaris na Novom Zelandu. List: Dio biljke je zeleni, za fotosintetezu, a  tehnički je megafili. Novo lišće obično se širi odmotavanjem uske spirale koja se naziva krozier ili frondovi.  Ovo odmotavanje lista naziva se kružna vernacija. Listovi su podijeljeni u dvija tipa:  trofifili i sporofili. Trofofil je vegetativni list analogan tipskim zelenim listovima sjemenjača koji ne stvaraju spore, već samo fotosintezom proizvode šećere. Sporofil je plodni list koji stvara spore koje nastaju u sporangijama, a koje su obično nakupljene u oblik sorusa. U većini paprati plodni listovi su morfološki vrlo slični sterilnim i fotosinteziraju na isti način. U nekim skupinama plodni listovi su mnogo uži od sterilnih, pa čak i nemaju zeleno tkivo (npr. Blechnaceae, Lomariopsidaceae). Anatomija lista paprati može biti jednostavna ili visoko diferencirana. U devenastih paprati, glavna stabljika koja povezuje list sa glavnim stablom (poznatoa kao stub), često ima više listića. Lisne strukture koje rastu iz zidova poznate su kao pinnae i često se opet dijele na manje pinule.
Korjenovi su podzemne nefosintetske strukture koje uzimaju vodu i hranjive tvari iz tla. Uveijek su vlaknasti i strukturno su vrlo slični korijenima sjemenjača. Kao i kod svih ostalih vaskularnih biljki, diploidni sporofit je dominantna faza ili generacija u životnom ciklusu. Međutim, gametofiti paprati vrlo su drugačiji od onih kod sjemenjača. Slobodno žive i podsećaju na mahovine jetrenjače, dok se biljke sjemenjača razvijaju unutar zida spora i za  ishranu zavise od roditeljskog sporofita. Papratni gametofit obično se sastoji od:
Taksonomija
Carl Linnaeus (1753) izvorno je prepoznao 15 rodova paprati i njima sličnih biljaka, klasifirajući ih u Cryptogamia sa dvije grupe: Filices (npr.  Polypodium ) i Musci (mahovine). Do 1806. to se povećalo na 38 rodova,  i od tada se postupno povećavalo (vidi  Slika 1).
Paprati su uobičajeno klasificirane u razred Filices, a kasnije u kojeno/diviziju biljnog carstva zvanuPteridophyta ili Filicophyta. Pteridophyta se više ne priznaje kao valjan takson jer je parafiletski. Paprati se nazivaju i Polypodiophyta ili, kada se tretira kao potkoljeno Tracheophyta (vaskularnih biljaka), Polypodiopsida, iako se taj naziv ponekad odnosi samo na leptosporangijatne paprati. Tradicijski, sve biljke koje stvaraju spore su vaskularne biljke, neformalno su nazvane Pteridophyte, što je postalo sinonimom za paprati i njima slične biljke. To može biti zbunjujuće jer su pripadnici divizije Pteridophyta također označene kao pteridofite (sensu stricto).
Uobičajeno, prepoznaju se su tri diskretne grupe, koje su bile označene sa paprati: dvije grupe eusporangijatnih paprati, porodice Ophioglossaceae (rodovi jelenji jezik Ophioglossum i mjesečarke Marattiaceae ; i leptosporangijatne paprati. Marattiaceae su primitivna skupina tropskih paprati s velikim, mesnatim rizomima i za koje se sada smatra da su sestrinska grupa leptosporangijatnih paprati. Nekoliko drugih skupina vrsta smatralo se srodnicima paprati: klupske mahovine, i roškaste mahovine, Isoëtes u Lycopodiophyta; čičak paprati Psilotaceae; i konjski repovi,  Equisetaceae. Budući da je ovo grupiranje polifiletsko, termin srodnici paprati treba napustiti, osim u historijsom kontekstu. Novija genetička istraživanja pokazala su da su Lycopodiophyta udaljenije povezane sa ostali vaskularnim biljkama, koje su  imale evolucijsku radijaciju u dnu kladusa vaskularnih biljki, dok su i paprati i konjski repovi (preslice) tako usko povezana s leptosporangijatnim papratima kao i ofioglosoidne paprati i Marattiaceae. U stvari, paprati i okioglosoidne paprati (jelenji jezici) su prividno kladus, a konjski repovi i Marattiaceae mogu se smatrati drugim kladusom.
Molekularna filogenetika
Smith i dr. (2006) proveo je prvu klasifikaciju pteridofita više razine objavljenu u eri molekulske filogenetike i paprati smatrao je monilofitama, kako slijedi: Rezultati istraživanja na razini molekula, koji su za mnoge dijelove filogenije biljaka nedovoljni, nadopunjeni su morfološkim opažanjima koja podržavaju uvrštavanje preslica u paprati, što se ponajprije odnosi na građu njihovih spermija i osobine korijena. Međutim, ostale su razlike u mišljenju o položaju roda Equisetum. Jedno moguće rješenje bilo je označiti samo leptosporangijatne paprati kao "prave paprati", dok su ostale tri skupine bile označene kao srodnici paprati. U praksi su predložene brojne sheme klasifikacije paprati i njihovih srodnika, a među njima je malo konsenzusnih rješenja.
Leptosporangijske paprati ponekad se označavaju kao "prave paprati". U ovu grupu spada većina biljaka poznatih kao paprati. Moderna istraživanja podržavaju starije ideje zasnovane na morfologiji da su se Osmundaceae razišle u ranoj historiji evolucije leptosporangijskih paprati; na neki je način ova porodica posredna između eusporangijatnioh i leptosporangiatnih paprati. Rai i Graham (2010) široko su podržavali primarne grupe, ali ispitivali su njihove odnose, zaključujući da je „trenutno možda najbolje što se može reći o svim odnosima između glavnih rodova monilofita u sadašnjim studijama je to što ih mi ne razumijemo baš dobro". Grewe et al. (2013) potvrdili su uključivanje konjskih repova u sensu lato, ali su također sugerirali da neizvjesnosti ostaju u njihovom preciznom postavljanju. Ostale klasifikacije podigle su Ophioglossales u rang pete klase, razdvajajući peraste i ofioglosoidne paprati.
Jedan problem s klasifikacijom paprati je onaj  sakriptičnim vrsteama. Kriptična vrsta je vona koja je morfološki slična drugoj vrsti, ali se razlikuje genetički na načine koji sprečavaju plodno ukrštanje. Dobar primjer za to je trenutno označena vrsta Asplenium trichomanes. Ovo je zapravo kompleks vrsta koji uključuje različite diploidne i tetraploidne rase. Postoje manje, ali nejasne morfološke razlike između dvije skupine, koje preferiraju izrazito različita staništa. U mnogim slučajevima poput ovog, kompleksi vrsta razdvojeni su u zasebne vrste, čime se povećao ukupan broj vrsta paprati. Vjerovatno je da će još puno kriptičnih vrsta tek biti otkriveno i označeno.
Nomenklatura i potpodjela
Klasifikacija prema Smith et al. (2006), paprati tretiraju kao četiri razreda: Pored toga definirali su 11 redova i 37 porodica. Taj sistem postigao je konsenzus u brojnim studijama i dodatno je usavršen. Filogenetički odnosi prikazani su u slijedećem kladogramu (na razini redova). Ova podjela na četiri glavna kladusa potvrđena je samo po morfologiji.
Nakon toga, Chase i Reveal smatrali su i likopode i paprati kao podrazrede razreda Equisetopsida (Embryophyta) koje obuhvataju sve kopnene biljke. Nazvane su Equisetopsida sensu lato, da bi se razlikovale od užeg korištenja termina da bi se odnosilo samo na Equisetopsida sensu stricto. Smjestili su likopode u podrazrede Lycopodiidae i paprati, zadržavajući izraz monilofite, na pet potklasa, Equisetidae, Ophioglossidae, Psilotidae, Marattiidae i Polypodiidae, dijeljenjem Smithovih Psilotopsida u dva reda i podizanjem ih do ranga podrazreda (Ophioglossidae and Psilotidae). Christenhusz et al.. (2011) pratili su ovu upotrebu podrazreda, ali su rekombinirali Smithove Psilotopsida kao Ophioglossidae, uvodeći opet četiri potklase paprati. Christenhusz i Chase (2014.) razvili su novu klasifikaciju paprati i likopoda. Koristili su izraz Polypodiophyta za paprati, podeljene kao i Smith i sur. u četiri grupe (prikazane ekvivalentima u Smithovom sistemu), sa 21 porodicom, otprilike 212 rodova i 10.535 vrsta; Ovo je značajno smanjilo broj porodica iz 37 u sistemu Smith et al., budući da je pristup bio više nego usklađivanje, a ne odvajanje. Naprimjer, broj porodica bio je sveden na potporodice. Nakon toga, formirana je konsenzusna grupa, Grupa za filogeniju pteridofita (PPG), analogna Grupi za filogeniju angiospermi, koja je u novembru 2016. objavila svoju prvu potpunu klasifikaciju. Prepoznaju paprati kao razred, Polypodiopsida, s četiri posrazreda, koje su opisali Christenhusz i Chase i koji su filogenetski povezani kao u ovom kladogramu:
U klasifikaciji Pteridophyte Phylogeny Group iz 2016. (PPG I), Polypodiopsida se sastoji od četiri potklase, 11 redova, 48 porodica, 319 rodova i procijenjenih 10.578 vrsta. Dakle, Polypodiopsida u širem smislu (sensu lato) kako ga koristi PPG (Polypodiopsida sensu PPG I) treba razlikovati od užeg korištenja (sensu stricto). Klasifikacija paprati ostaje neriješena i kontroverzna sa konkurentnim gledištima (razdvajanje prema usklađivanu, kreiranju kladusa) između sistema PPG, s jedne strane, Christenhusz i Chase s druge strane. Christenhusz i Chase su se u 2018. izričito protivili priznavanju što više rodova kao i PPG I.
Evolucija
Papratoliki taksoni (Wattieza) prvi se put pojavljuju u fosilnim zapisima sredinom devonskog perioda, prije oko 390 miliona godina. Iz trijasa potiču dokazi o najranijim  papratima,  koji su srodni sa nekoliko modernih porodica. Velika adaptacijska radijacija paprati pojavila se u kasnim dijelovima krede, kada su se prvi put pojavile mnoge moderne porodice paprati.
Rasprostranjenje i stanište
Paprati su široko rasprostranjene, a najviše ih ima u tropima, a najmanje u arktičkim područjima. Najveća raznolikost javlja se u tropskim prašumama. Novog Zrlanda, za koji su paprati simbol: ima oko 230 vrsta, raspoređenih u cijeloj zemlji.
Ekologija
thumb|Paprati u šumama (Muir Woods) [[Kalifornija|Kalifornije.]] Stereotipna slika paprati koja raste u vlažnim sjenovitim šumovitim mjestima, daleko je od cjelovite slike staništa na kojima se paprati mogu naći kako rastu. Vrste paprati žive u velikom broju staništa, od udaljenih planinskih uzvisina, do suhih pustinjskih stijena, u vodenim masama ili na otvorenim poljima. Paprati se mogu smatrati pretežnim stanovnicima u rubnim staništima,a  često uspijevaju na mjestima gdje različiti faktori okoliša ograničavaju uspjeh cvjetnica. Neke paprati spadaju u najozbiljnije vrste korova na svijetu, uključujući paprat koja raste u škotskom gorju ili paprati komaraca (Azolla)  iz   tropskih jezera, a obje vrste  agresivno formiraju i šire kolonije. Postoje četiri posebne tipa staništa u kojima se javljaju paprati: vlažne, sjenovite šume; pukotine na liticana stijena, posebno kad su zaštićene od pune osunčanosti; kisela močvarna područja, uključujući močvare i bare i tropske stablašice, gdje su mnoge vrste epifiti (nešto pop četvrtine do trećine svih paprati). Pokazalo se da su epifitski paprati domaćini ogromne raznolikosti beskičmenjaka. Pretpostavlja se da sama ptičjeg gnijezda od i u paprat sadrže do polovine beskičmenjaka unutar jednog  hektara nadstrešnice tropske kišne šume.
Mnoge paprati ovise o povezanosti s mikoriznim gljivama. Mnoge paprati rastu samo u određenim rasponima pH; naprimjer, penjačka paprati (Lygodium palmatum) istočne Sjeverne Amerike rasti će samo na vlažnim, intenzivno kiselim tlima, dok se paprat mjehurasta gorušica (Cystopteris bulbifera), sa rasponom preklapanja, nalazi samo na krečnjaku.
Monako
Monako (originalno: Principatu de Munegu, fr.: Principauté de Monaco) je grad-država i mikrodržava na Azurnoj obali u zapadnoj Evropi, na obali Sredozemnog mora. Po unutrašnjem uređenju kneževina, Graniči s Francuskom na sjeveru, istoku i zapadu. Kneževina ima 38.682 stanovnika. Monako je najgušće naseljena država na svijetu i druga najmanja država na svijetu. Ona je poznata kao jedna od najkupljih i najbogatijih mjesta na svijetu. Službeni jezik Monaka je francuski. Osim toga, mnogi stanovnici govore i razumiju monegaski dijalekt, talijanski i engleski jezik.
S površinom od 2,1 km2, druga je najmanja država na svijetu, nakon Vatikana. Monako je najgušće naseljena država na svijetu. Monako ima kopnenu granicu od 5,47 km i najkraću obalu na svijetu od približno 3,83 km.
Historija
Ime Monako dolazi od riječi Monoikos (Μόνοικος), imenu koje je označavalo navodno ligursko pleme koje je na tome području živjelo u 6 stoljeću pr.n.e. Krajem 12. stoljeća pr.n.e., Rimljani su okupirali regiju. Nakon pada Rimskog Carstva (5. stoljeće nove ere), regiju su redovito pljačkal barbari. Tek krajem 10. stoljeća, nakon protjerivanja Sarasina od strane grofa Provanse, obala se polako ponovno naseljava.
Obalska regija Monako, prvobitno pod kontrolom Republike Genove, je 1297. osvojena od strane Grimaldijevih, a potom je niz godina vlast prelazila iz jedne ruke u drugu. Tako je 1301. godine ponovo pod rukovođstvom Genove. Godine 1331. je uz podršku francuskog kralja došla u vlast Grimaldijevih, da bi je 1357. iznova osvojila Genova. Godine 1419. konačno je došla pod vlast Grimaldijevih. Godine 1489. francuski kralj i herceg iz Savoye su priznali njenu nezavisnost.
U 19. stoljeću, kada je Sardinija postala dio Italije, regija je došla pod francuski utjecaj, ali joj je Francuska dopustila da ostane nezavisna. Poput Francuske, Monako je u toku Drugog svjetskog rata bio u sastavu Sila Osovine, Italije, a zatim Trećeg rajha, prije nego što je konačno oslobođen. Iako je okupacija kratko trajala, rezultirala je deportacijom židovskog stanovništva i pogubljenjem nekoliko pripadnika otpora iz Monaka. Od tada je Monako nezavisan.
Politika
Od ustava donesenog 1911. godine, Monako je parlamentarna monarhija s knezom na čelu države. Izvršna vlast sastoji se od ministra države (Ministre d'État) koji presjeda vladom sastavljenom od šest članova. Ministar države je francuski građanin kojeg odabire knez između kandidata koje predloži francuska vlada. Od 1962. godine, uz kneza državom vlada i parlament koji se sastoji od 24 zastupnika. Zastupnici se biraju na mandat od pet godina. Za lokalna pitanja se brine Conseil communal koji se sastoji od 15 članova.
Naselja
Monako je podjeljen na 6 naselja:
Geografija
Nalazi se na obali Sredozemnog mora, 18 km udaljena od Nice i 12 km od talijanske granice, u potpunosti je okružena Francuskom. Zauzima brdovito područje obalno područje dužine 3 km, a široko nekoliko stotina metara i dva zaljeva. Najviša uzvisina Mont Angel bilježi 140 metara visine.
Klima je blaga sredozemna s vlažnim zimama te toplim i suhim ljetima. Temperatura varira od prosječnih 8 °C u januaru i februaru do prosječnih 26 °C u julu i augustu.
Privreda
Službeni ekonomski podaci nisu dostupni, ali procjenjuje se da Monako spada među najbogatije države na svijetu. Godine 2009. Monako je ostvario BDP od 6,1 milijardu USD te najviši BDP po stanovniku na svijetu od 172.676 USD. Glavni izvor prihoda Monaka je turizam, svake godine veliki broj turista privlači kasino i ugodna klima. Godišnje ga posjeti oko 250.000 gostiju, uz još 2 milijuna jednodnevnih posjetitelja.
Građanima kneževine država ne ubire porez, zbog čega u državi živi veliki broj ljudi koji nastoje izbjeći oporezivanje. Monako je porezni raj i za tvrtke koje imaju niske porezne stope, zbog čega mnogi bogataši ne samo da se doseljavaju u Monako, već otvaraju i poslovnice svojih firmi u njemu. Država nema vlastitih energetskih izvora pa u potpunosti ovisi o uvozu. Uprkos otvorenosti tržišta, zadržala je monopol u nekim vitalno važnim sektorima poput telefonije, pošte i duhanske industrije. Monako nije član Evropske unije, ali je vrlo povezan s EU carinskom unijom s Francuskom. Kneževina je izborila pravo izdavanja svojih vlastitih kovanica eura.
Stanovništvo
Manji postotak stanovništva je izvorno monegaški, a više od polovine čine Francuzi.
Till the World Ends
"Till the World Ends" je singl američke pop pjevačice Britney Spears izdat 2011. godine sa sedmog albuma, Femme Fatale.
IC 1503
IC 1503 (također poznat kao IRAS 23359+0431, MCG 1-60-16, PGC 71982 i UGC 12715) je spiralna galaksija koja je udaljena oko 282 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Ribe. Najveći prečnik je 0,90 (74 hiljade sg) a najmanji 0,4 uglovnih minuta (33 hiljade sg). Prvo otkriće je napravio Stephane Javelle 9. oktobra 1891. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Zgrada
mini|desno|250px|[[São Paulo, Brazil.]] Zgrada je građevina koja se sastoji od vanjskih zidova i krovne konstrukcije, s jednom ili više zatvorenih prostorija kojima je omogućen pristup. Može služiti za zaštitu ljudi, životinja ili imovine.
Zgrade mogu biti različitih vrsta i namjena - od složenih kompleksa kao što su bolnice, dvorane, kuće ili stambene zgrade. U zgradi se može regulisati temperatura, svjetlo, dotok vazduha ili putevi kretanja ljudi.
Stomatologija
Stomatologija (grč. στομα, "usta"), u zapadnom svijetu poznata i kao dentalna medicina jeste grana medicine fokusirana na zube, desni i usta. Sastoji se od proučavanja, dijagnostike, prevencije, upravljanja i liječenja bolesti, poremećaja i stanja usne šupljine, najčešće usmjerenih na denticiju (razvoj i raspored zuba) kao i na oralnu sluznicu. Stomatologija može obuhvatiti i druge aspekte kraniofacijalnog kompleksa uključujući temporomandibularni zglob.
Zgrada
Oblikovanje zgrada je staro skoro kao samo čovječanstvo.
Stomatologija
Historija stomatologije je skoro isto toliko stara koliko i historija čovječanstva i civilizacije, a najraniji dokazi datiraju od 7000 p.n.e. do 5500 p.n.e.. Smatra se da je stomatologija bila prva specijalizacija u medicini koja je razvila vlastitu akreditovanu diplomu sa vlastitim specijalizacijama. Stomatologija se također često podrazumijeva kao sada već uveliko ugašena medicinska specijalnost stomatologije (proučavanje usta i njihovih poremećaja i bolesti) zbog čega se ova dva termina koriste naizmjenično u određenim regijama. Međutim, neke specijalnosti kao što su oralna i maksilofacijalna hirurgija (rekonstrukcija lica) mogu zahtijevati i medicinske i stomatološke diplome. U evropskoj historiji smatra se da je stomatologija nastala iz zanata berberskih hirurga.
Stomatološke tretmane izvodi stomatološki tim, koji se često sastoji od stomatologa i stomatoloških pomoćnih radnika (dentalnih asistenata, dentalnih higijeničara, dentalnih tehničara, kao i dentalnih terapeuta). Većina stomatologa radi u privatnim ordinacijama (primarna zaštita), stomatološkim bolnicama ili (sekundarna zaštita) ustanovama (zatvori, baze oružanih snaga, itd.).
Moderni pokret stomatologije zasnovane na dokazima poziva na korištenje visokokvalitetnih naučnih istraživanja i dokaza za usmjeravanje donošenja odluka kao što su ručna konzervacija zuba, upotreba vode za tretman fluorom i paste za zube sa fluorom, bavljenje oralnim bolestima kao što su karijes i parodontitis, kao i sistemske bolesti poput osteoporoze, dijabetesa, celijakije, karcinoma, HIV/AIDS-a koje mogu zahvatiti i usnu šupljinu. Ostale prakse relevantne za stomatologiju zasnovanu na dokazima uključuju radiologiju usne šupljine radi pregleda deformiteta zuba ili oralne slabosti, hematologiju (proučavanje krvi) kako bi se izbjegle komplikacije krvarenja tijekom stomatološke operacije, kardiologiju (zbog različitih teških komplikacija koje proizlaze iz stomatološke operacije kod pacijenata sa srčanim oboljenjima) itd..
Stomatologija je priznata internacionalna disciplina u specijaliziranoj medicini, koja zahtijeva minimalno obrazovanje od 5 godina, s mogućnošću daljnje specijalizacije. Postoji više grana stomatologije, a sve se bave izučavanjem bolesti usta, ali i tehnologijom izrade raznih naprava i postavljanja vještačkih materijala kojima se nadoknađuju i/ili nadograđuju izgubljeni zubi i okolne strukture. Podijeljena je upravo po tom kriteriju: većina ustaljenih bolesti usta i neke rjeđe imaju svoj specijalizacijski proces i kao takve su i priznate. Pogrešno ustaljeni naziv za stomatologa je zubar. Zubari su medicinski radnici koji su završili višu zubarsku školu (jedna takva postojala je, npr, u Ljubljani).
Stomatološki tretman
Stomatologija obično obuhvata tretmane vezane za usnu šupljinu. Prema Svjetskoj zdravstvenoj organizaciji, oralne bolesti su veliki javnozdravstveni problemi zbog svoje visoke incidencije i prevalencije širom svijeta, pri čemu su osobe u nepovoljnom položaju pogođene više od drugih socio-ekonomskih grupa.
Većina stomatoloških tretmana provodi se radi prevencije ili liječenja dvije najčešće oralne bolesti, a to su karijes i parodontalna bolest (bolest desni ili pioreja). Uobičajeni tretmani uključuju restauraciju zuba, vađenje ili hirurško uklanjanje zuba, skaliranje i blanjanje korijena, endodontsko liječenje korijenskog kanala i estetsku stomatologiju. mini|lijevo|230px|Na stomatološkoj stolici
Nepovratni defekti cakline uzrokovani neliječenom celijakijom mogu biti jedini trag za njegovu dijagnozu, čak i u odsustvu gastrointestinalnih simptoma, ali se često miješaju s fluorozom, promjenom boje tetraciklina, refluksom kiseline ili drugim uzrocima. Nacionalni instituti za zdravlje uključuju stomatološki pregled u dijagnostički protokol celijakije.
Luk (arhitektura)
Luk je konstruktivni i dekorativni element u arhitekturi. On predstavlja gornji završetak otvora u zidu ili među stubovima, obično izveden tehnikom svođenja.
Mali Guber
Mali Guber je naseljeno mjesto u gradu Livnu, Bosna i Hercegovina. Naselje Mali Guber je smješteno u gornjem, središnjem dijelu Livanjskog polja, u plodnoj ravnici između rijeka Žabljak i Sturba, kao i uz magistralni put Livno - Split.
Luk (arhitektura)
Luk se prvi put razvio u Mezopotamiji, Asiriji, starom Egiptu te Etruriji. Kasnije su ga usavršili Rimljani. U srednjem vijeku luk je postao važna tehnika gradnje katedrala. Prihvativši rimski luk, oslonjen na grčke stubove, i posebno bizantijski stil, islamski graditelji su doprinjeli raznovrnosti, oblikujući tipičan potkovičast luk (zaobljen luk sa izbočenim osloncima).
Evropska zajednica za atomsku energiju
Evropska zajednica za atomsku energiju ili skraćeno Euroatom (engleski European Atomic Energy Community) je međunarodna organizacija sastavljena od država članica Evropske unije. mini|desno|200px|Članice Euratom-a Osnovana je drugim Rimskim ugovorom, potpisanim 25. marta 1957. godine. Danas Euroatom, zajedno sa Evropskom zajednicom čini tzv. prvi stub Evropske unije. Euroatom je sve do 1967. imala vlastita tijela, kada su Ugovorom o spajanju tijela Euroatoma, Evropske ekonomske zajednice i danas više nepostojeće Evropske zajednice za ugalj i čelik, spojena.
Svrha Euroatoma bila je stvoriti posebno tržište za atomsku energiju, distribuirati je kroz države članice, razvijati je i prodavati višak državama nečlanicama.
Balkan
Balkan (ili Balkansko poluostrvo) je historijska i geografska regija jugoistočne Evrope te poluostrvo jugoistočne Evrope. Granice poluostrva su neodređene. Balkansko poluostrvo se nalazi između Jadranskog i Crnog mora, a jedna od granica je prostor južno od linije Bugarski zaljev - ušće Drima. Iako se danas pojam "Balkan" kao jedna od geografskih regija Evrope polahko napušta (regija je Jugoistočna Evropa), i dalje ga neku autori uzimaju kao regiju te postoji više definicija za ograničavanje, ali obično se smatra da Balkan sadrži barem dijelove Grčke, Albanije, Bugarske, Turske i nekih država bivše Jugoslavije, s ukupnom površinom od 550.000 km2 i 53 miliona stanovnika. 150px|mini|Politička karta Balkana Regija je dobila ime po planini Balkan (Bugari i Srbi je zovu Stara Planina), koja ide kroz centralnu Bugarsku i prelazi u istočnu Srbiju, dok samo ime "Balkan" dolazi od turske riječi za planinu. Nekad se ta planina zvala Haemus Mons, što vjerovatno dolazi od tračke riječi Saimon, koja znači "lanac".
Definicije i granice
Geografska definicija Balkana zasniva se na planinskim lancima, u koje spadaju Dinaridi, planina Balkan, Rodopi, Šar planina i Pindus. Njome su isključeni cijela Slovenija i Rumunija kao i veći dio Hrvatske, Vojvodine i ostrva Grčke.
Čitava kopnena masa ponekad se naziva Balkansko poluostrvo, jer je na jugu, jugozapadu i jugoistoku okružuje Jadransko, Jonsko, Egejsko, Mramorno i Crno more. Iako nije riječ o pravom poluostrvu, to se ime često koristi za širu regiju.
Sjeverna geografska granica Balkana ide kroz Dunavsku i Panonsku nizinu, ove nizine ne smatraju se dijelom Balkana. Sjeverna granica Balkana ide rijekama Kupom, Savom i Dunavom do Crnog mora, po geografskom položaju - (sjeveroistočna Slovenija), (sjeverna, centralna i istočna Hrvatska), (sjeverna Srbija (Vojvodina)) i veći dio Rumunije (Transilvanija) - nije dio Balkana.
Zapravo, Balkan nije toliko cjelina zbog planinskih lanaca koliko zbog zajedničke i često nasilne historije. Tu historiju prvenstveno obilježavaju vijekovi potčinjenosti ili borbe s Osmanlijskim carstvom, kao i međusobni sukobi u 20. vijeku.
Pojam Balkan obojen je negativnim značenjima: nasilje, vjerska i etnička nesnošljivost, sveopća nazadnost i podjeljenost. U engleskom jeziku riječ balkanisation (balkanizacija) označava neizlječivu rascjepkanost i netrpeljivost između frakcija unutar neke grupe. Zato se ta riječ na rubnim područjima izbjegava i ponekad smatra pogrdnom. U nekim zemljama bivše Jugoslavije koristi se i pojam balkanska krčma, koji se proslavio zbog Krležine rečenice: "Kad se u balkanskoj krčmi pogase svjetla, onda sijevaju noževi."
Zemlje koje se nalaze na Balkanskom poluostrvu cijelim teritorijem ili većinom teritorije:
Zemlje koje se manjim dijelom nalaze na Balkanskom poluostrvu:
Mnoge regije u državama navedenim kao dio Balkana znatno se razlikuju od ostatka regije, pa zato rubne države ne vole da ih zovu balkanskim zemljama. To prvenstveno vrijedi za Rumuniju, Hrvatsku i Sloveniju, ali i za Grčku.
Druge zemlje koje ne spadaju u Balkan ali su blizu i/ili su igrale važnu ulogu u geopolitici, kulturi i historiju Balkana:
Priroda i resursi
Većinu regije pokrivaju planinski lanci. Glavni su lanci Dinaridi u Hrvatskoj i Bosni, koji se nastavljaju na masiv Šar-Pindus u Albaniji, Makedoniji i Grčkoj. Bugarska ima planinu Balkan i Rodope na granici s Grčkom. Najviši vrh je Musala u Bugarskoj (2925 m).
Klima je sredozemna na Jadranskog mora i Egejskog mora, okeanska i humidna suptropska na obali Crnog mora, dok je u unutrašnjosti umjereno kontinentalna. Sjever poluostrva i planine imaju snježne i mrazne zime, te vruća i suha ljeta. Na jugu su zime blaže.
Na jugu i na obali raste crnogorica. U unutrašnjosti su tipične srednjoevropske šume (hrast i bukva, u planinama bor i jela). Visinska granica šume je 1800-2000 m.
Tlo je općenito loše, osim u ravnicama, gdje su prirodna trava, plodna zemlja i topla ljeta pogodni za oranice. U velikom dijelu regije zemljoradnja loše stoji zbog planina, vrućih ljeta i loše zemlje, što pogoduje samo nekim poljoprivrednim kulturama (naprimjer, maslinama i vinovoj lozi).
Energetski izvori su rijetki. Ima uglja, pogotovo u Bugarskoj, Srbiji i Bosni. Raširenija su ležišta lignita. Nafta je rijetka, iako postoje mala ležišta u Srbiji, Albaniji i Hrvatskoj. Postoje brojne hidrocentrale.
Među sirovinama je najviše metalne rude. Željezo je rijetko, ali neke zemlje, npr. Bosna i Hercegovina, imaju znatne količine bakra, cinka, kalaja, hroma, mangana, magnezita i boksita. Neki metali se izvoze.
Prošlost i sadašnjost
Balkan je izravan kopneni put između Zapadne Evrope i jugozapadne Azije (Mala Azija i Bliski istok). Zato oduvijek ima vrlo veliku stratešku važnost.
Iako je pod Bizantskim carstvom spadao u najnaprednije dijelove Evrope, zadnjih 550 godina Balkan je bio najmanje razvijen dio kontinenta, jer se evropska politika i trgovina okrenula Atlantskom okeanu, a Osmanlijsko carstvo je bilo relativno izolirano od glavnih ekonomskih tokova.
Balkanske su zemlje počele sticati nezavisnost u 19. vijeku, pa je Balkanski savez 1912-13. u Balkanskim ratovima odbacio Tursku do njenih današnjih granica.
Prvi svjetski rat je izbio 1914. zbog atentata na nadvojvodu Franza Ferdinanda u Sarajevu. Nakon Drugog svjetskog rata, Sovjetski Savez i komunizam jako su uticali na Balkan.
Tokom hladnog rata, većina zemalja Balkana bila je pod komunistima. Ipak, Jugoslavija (1948.) i Albanija (1961.) raskinuli su sa Sovjetskim Savezom. Jugoslavija se više približila Zapadu i osnovala pokret nesvrstanih. Albanija se u početku okrenula Kini, a kasnije se posve izolirala. Jedine nekomunističke zemlje su bile Grčka i Turska, koje su tada (kao i danas) bile članice saveza NATO.
Regija je početkom 1990-ih godina bila teško pogođena ratovima na prostoru bivše Jugoslavije, zbog čega je NATO intervenisao u Bosni i Hercegovini, na Kosovu i u Makedoniji. Danas (2007.) su sve balkanske zemlje u dobrim odnosima s EU i SAD. Pitanje Kosova i Albanaca općenito je još otvoreno.
Članstvo u Evropskoj Uniji
Grčka je članica Evropske Unije još od 1981. godine, Slovenija, Mađarska i Kipar su to postali 2004. godine, te Bugarska i Rumunija od 1. januara 2007. godine. Hrvatska je ušla u Evropsku uniju 2013. godine. Sjeverna Makedonija (2005. godine), Albanija (2006. godine) i Crna Gora (2007. godine), su potpisale preliminarne sporazume s Evropskom komisijom, ali nisu na spisaku službenih kandidata i ne zna se kada će biti primljene.
I ostale zemlje su izrazile želju da uđu u EU, među njima i Bosna i Hercegovina koja zbog usporenih reformi, zaostaje u regiji. Pregovori EU sa Srbijom započeli, nakon što je sklopila historijski sporazum sa Kosovom. Turska je također zatražila članstvo još 1963., ali ni danas nije članica, iako su sklopljeni određeni carinski sporazumi.
Stanovništvo
Glavni narodi regije:
Glavne religije su kršćanstvo (pravoslavlje, katoličanstvo) i islam.
Pravoslavlje prevladava u ovim državama:
Katoličanstvo prevladava u ovim državama:
Islam prevladava u ovim državama:
Frakcija Crvene armije
mini|Simbol RAF-a Frakcija Crvene Armije (njemački: Rote Armee Fraktion; RAF), također poznata i kao Baader-Meinhof grupa odnosno banda, je bila ljevičarska, militantno-teroristička organizacija u Njemačkoj. Organizaciju su 1970. godine osnovali Andreas Baader, Gudrun Ensslin, Horst Mahler, Ulrike Meinhof, Irmgard Möller i drugi. Djelovali su kao "komunistička urbana gerila" aktivno od 1970. do 1993. RAF je zvanično prestala da postoji 1998. godine samostalnim rasformiranje grupe.
Azijsko prvenstvo u rukometu
Azijsko prvenstvo u rukometu za muškarce je službeno prvenstvo za muške seniorske rukometne reprezentacije azijskih država. Prvenstvo se održava svake dvije godine počevši od 1977. Ovo prvenstvo također služi kao kvalifikacioni turnir za Svjetsko prvenstvo u rukometu.