cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nikita Hruščov
Biografija
Godine 1956. na XX. kongresu stranke Hruščov je poduzeo neočekivani korak i označio je Staljina odgovornim za masovna ubistva i deportacije, njemačku invaziju u 2. svjetskom ratu i sovjetski raskid s Jugoslavijom. U skladu s tom politikom predvodio je sovjetsku delegaciju na pregovorima u Beogradu, kojom prilikom je javno priznao pogrešnost Staljinovog napada na KPJ (Komunističku partiju Jugoslavije) i Jugoslaviju. Hruščovljevi motivi za destaljinizaciju bili su kompleksni. On je želio ponovo uspostaviti vladavinu zakona, ali je također želio eliminirati protivništvo stranačkih i državnih službenika. Pored toga Hruščov je bio umiješan u mnoge Staljinove čistke i terorističke akte te je tako mogao ukazati na Staljinove ljude od povjerenja koji su bili još odgovorniji za zločine od njega samoga. Međutim Hruščovljevi napori na destaljinizaciji ostali su samo na razotkrivanju namještenih sudskih procesa i iznuđenih priznanja članova komunističke stranke. Nikada nije povukao pitanje odgovornosti za pogubljenja i utamničenja miliona običnih ljudi. Hruščovljev najveći izazov na unutarnjopolitičkom planu bila je poljoprivreda. Dotadašnja vladina politika prema poljoprivredi nije bila naročito realistička jer je od nerazvijene poljoprivrede željela izvući vrhunske rezultate, a to nije išlo. Stoga je Hruščov dopustio da velike površine u Sibiru, Uralu i Kazahstanu budu predane na upotrebu poljoprivrednicima. Međutim proizvodnja se suočila s problemom klime, izborom usjeva te nedostatkom opreme i radnika. Također je nastojao poboljšati i životni standard uspostavljajući minimalnu plaću 1956. godine i izgrađujući velika kompleksna naselja.
mini|200p|Hruščov sa predsjednom SAD-a [[John F. Kennedyem 1961.]]
U vanjskoj politici se zalagao za miroljubivu koegzistenciju sa Zapadom nastavljajući s politkom čvrste ruke u zemljama Istočne Evrope. Iako su građanski nemiri u Poljskoj 1956. završili bez vojnog uplitanja, sovjetske su trupe izvršile invaziju Mađarske iste godine kako bi skršile ustanak i ponovo postavile na vlast komunističku, prosovjetsku vladu. Odnosi sa Sjedinjenim Državama također su bili napeti jer je Hruščov više preferirao nuklearno oružje umjesto konvencionalnog naoružanja. Ove su tenzije kulminirale u vrijeme tzv. Kubanske krize 1962. godine kada su Sjedinjene Države tražile da SSSR ukloni nuklearne projektile koje je smjestio na Kubi. Nakon nekoliko veoma napetih dana SSSR se složio povući nuklearno naoružanje s Kube. Nakon povlačenja u Kubanskoj krizi i time popuštanja Amerikancima Hruščov je izgubio podršku KGB-a i konzervativnih članova komunističke stranke. Listopada 1964. u zavjeri organiziranoj od Suslova smijenjen je s dužnosti predsjednika vlade i stranačkog vođe. Potom je optužen za političke greške, uključujući tu i tzv. Kubansku krizu, uspostavu kulta ličnosti i dezorganizaciju ekonomije. Do kraja godine nije bio član nijednog vladinog tijela. Godine 1966. izbačen je iz partijskog Centralnog komiteta. Četiri godine kasnije (1970.) u Engleskoj je objavljena knjiga Sjećanja koju je on navodno napisao, ali je Hruščov javno porekao da je knjiga autentična.
Grb Egipta
mini|desno|200px|Grb Egipta Grb Egipta sastoji se od zlatnog orla koji gleda lijevo. Ovaj simbol datira iz vremena Saladina. Na prijestolju na kojem Saladinov orao stoji, arapskim pismom napisano je nacionalno ime "Jumhuriyat Misr al-Arabiya" (Arapska Republika Egipat). Orao na grudima nosi štit sa bojama zastave, ali ne vodoravno, već okomito. Nakon kraja Ujedinjene Arapske Republike godine 1961, orao je nosio dvije zvijezde do 1971. Između 1972. i 1984, orla je zamijenio zlatni sokol.
Grb Ekvatorske Gvineje
mini|desno|200px|Grb Ekvatorijalne Gvineje Grb Ekvatorske Gvineje je na snazi od 21. augusta 1979. U sredini grba se nalazi drvo svilenog pamuka, odnosno Božije drvo. Iznad štita se nalazi šest žutih zvijezda, a ispod štita se nalazi moto Ekvatorijalne Gvineje "Unidad Paz Justicia".
Brijeg (Goražde)
Brijeg je naseljeno mjesto u gradu Goraždu, Bosna i Hercegovina.
Pearl S. Buck
Pearl Sydenstricker Buck (26. juni 1892, Hillsboro, Zapadna Virginia - 6. mart 1973, Danby, Vermont), pravog imena Pearl Comfort Sydenstricker, poznata i po kineskom imenu Sai Zhenzhu, bila je američka književnica. Kao kćerka misionara, veći dio svog života do 1934. godine provela je Kini. Za roman Dobra zemlja, koji je bio najprodavanija knjiga u SAD-u 1931. i 1932. godine, dobila je Pulitzerovu nagradu 1932. godine. Dobitnica je Nobelove nagrade za književnost 1938. godine za bogati i epski opis seljačkog života u Kini i za svoje biografsko djelo.
Rani period
left|thumb|upright|Stulting House u Hillsborou, Zapadna Virginia, rodna kuća Pearl Pearl Sydenstricker, porodičnog imena Comfort, je rođena 26. juna 1892. godine u Hillsboro-u, u Zapadnoj Virginiji, od majke Caroline Stulting (1857–1921) i oca Absaloma Sydenstrickera. Njeni roditelji, misionari prezbiterijanske crke su otputovali u Kinu nedugo nakon vjenčanja ali su se vratili u SAD zbog rođenja Pearl. U dobi od 5 mjeseci života, Perl sa roditeljima seli u Kinu, prvo u Huai'an a 1896. godine u Zhenjiang, u blizini Nankinga.
O tom dijelu svog života u memoarima je rekla da je živjela u nekoliko svjetova, jednom "malom, bijelom, čistom prezbiterijanskom svijetu svojih roditelja", a drugom velikom, radosnom, ne previše čistom kineskom svijetu, bez komunikacije između njih. Godine 1911., Pearl napušta Kinu i upisuje se na College Randolph-Macon Woman u Lynchburg, na kojem diplomira 1914. godine. Iako nije namjeravala da se vrati u Kinu, a pogotovo da postane misionar, ubrzo postaje član prezbiterijanskog odbora kada joj otac piše da joj je majka teško bolesna. Od 1914. do 1932. godine djeluje kao prezbiterijanski misionar.
Period u Kini
Po povratku u Kinu udaje se za Johna Lossing Bucka, 13. maja 1917. nako čega se preseljavaju u gradić Suzhou, u Provinciju Anhui. Ovu regiju Buck opisuje u svojim knjigama Dobra zemlja i Sinovi.
Od 1920. do 1933. godine predavala je englesku književnost na privatnom univerzitetuu Nankingu. U tom razdoblju nekoliko puta odlazi u SAD. Tokom jednog odlaska u SAD 1929. godine izdavač Richard J. Walsh iz njujorške izdavačke kuće prihvata njen roman Istočni vjetar, zapadni vjetar. Sa Richardom započinje vezu koja će poslije rezultirati brakom. Po povratku u Nanking povlači se u osamu i u toku perioda od godine dana završava rukopis za roman Dobra zemlja.
Na prezbiterijanskom skupu u New Yorku govori o tome da Kinezi ne trebaju institucionalnu crkvu kojom dominiraju misionari, koji često nepoznaju dovoljno Kinu i njen narod pa su čak i arogantni u svojim pokušajima da ga kontrolišu. Kada je govor objavljen u časopisu, dobiva negativne kritike u američkoj javnosti usljed čega je prisiljena da napusti prezbiterijanski odbor. 1934. godine napušta Kinu, vjerujući da će se vratiti, dok John Lossing Buck ostaje u Kini.
Linija (čvor)
Riječ linija dolazi od Latinske riječi lingui koja znači lan (biljka lan)  od koje se proizvodi platno, a nekada je zategnuti platneni konac bio vjerodostojan način da se odredi prava linija.
Riječ linija ima više značenja i može upućivati na:
Grb Čehoslovačke
Nekoliko grbova je korišteno za vrijeme Čehoslovačke:
Deksketoprofen
Deksketoprofen je lijek iz grupe nesteroidnih antiupalnih lijekova. Proizvodi ga farmaceutska kompanija Menarini, pod trgovačkim imenom Keral. U Ujedinjenom Kraljevstvu je dostupan po imenom dexketoprofen trometamol, ali nije dostupan bez liječničkog recepta. Kompanija BERLIN-CHEMIE distribuira lijek pod registriranim imenom Dexomen i dostupan je u Bosni i Hercegovini bez ljekarskog recepta. Dexomen (deksketoprofen trometamol), je lijek brzog i snažnog dijelovanja i sadrži istu aktivnu supstancu kao i ketoprofen s tim da se u ovom lijeku nalazi samo desni izomer ketoprofena te je to razlog za prefiks dex. Desni izomer jedini ima željena analgetska i antiupalna svojstva dok je lijevi samo odgovoran za komplikacije od strane želudačne sluznice. Upotrebom samo desnog izomera se doza ketoprofena može prepoloviti (25 mg umjesto 50 mg).
Indikacije
Koristi se kao sredstvo za kratkoročni tretman slabijih i umjerenih bolova, uključujući dismenoreju.
Doziranje
Odrasle osobe: 12,5 mg dnevno svakih 4-6 sati, ili 25 mg svakih 8 sati; maksimalno 75 mg dnevno. Starije osobe: na početku tretmana maksimalno 50 mg dnevno. Ne preporučuje se upotreba pri liječenju djece. Za postizanje brzog i optimalnog učinka, naročito kod akutne boli, lijek je najbolje uzeti na prazan želudac.
Karlična kost
220px|mini|desno|Desna karlična kost Karlična kost, bočna kost ili pelvična kost je velika glatka kost, koja je stješnjena u centru karlice i proširirena iznad i ispod. Kod nekih kičmenjaka (uključujući i ljude prije puberteta), sastoji se od tri kosti, a to su:
Dvije karlične kosti se spajaju na stidnoj simfizi i zajedno sa krstačnom kosti i trticom grade kosturnu komponentu karlice, koja okružuje karličnu šupljinu. Povezane su sa krstačnom kosti, koja je dio osovinskog skeleta, u sarkoilijačnom zglobu. Svaka karlična kost je povezana sa odgovarajućim femurom (bedrenom kosti), formirajući primarnuj vezu između kostiju donjih ekstremiteta i aksijalnog skeleta, preko velikog kuglastog zgloba u kuku.
Struktura
Karlična kost odraslih se formira od tri kosti: karlične, sjedne i stidne kosti. Na rođenju, ove tri komponente kosti su odvojene hijalinskom hrskavicom. One se međusobno vežu hrskavicom u obliku slova Y, u acetabulumu. Do kraja puberteta tri kosti se spajaju, a osifikacija traje do životne dobi od 25 godina.
Hipertenzija
Hipertenzija ili visoki pritisak je bolest u kojoj je trajno povišen pritisak krvi u arterijama.
Karlična kost
Struktura
Dvije karlične kosti se međusobno zglobljavaju u stidnoj simfizi. Zajedno sa krstačnom kosti i trtičnom kosti, kosti kuka čine karlicu
Hipertenzija
Poznato je kako arterijski pritisak nije stalna nego pulsatilna vrijednost te se neprekidno mijenja tokom 24 sata, i to od najviših vrijednosti tokom sistole (sistolički arterijski tlak) do najnižih vrijednosti za vrijeme dijastole srca (dijastolički arterijski tlak). Ako su te vrijednosti povišene u odnosu na prihvaćene granice, takvo stanje nazivamo hipertenzijom. Vrijednosti normalnog arterijskog pritiska su arbitrarno određene te variraju između pojedinih država i zdravstvenih sistema, ali su ipak najšire prihvaćeni kriteriji Svjetske zdravstvene organizacije (SZO) prema kojima se vrijednosti sistoličkog arterijskog pritiska više ili jednake 140 mmHg i/ili dijastoličkog arterijskog pritiska više ili jednake 90 mmHg, dobivene u tri uzastopna, adekvatna mjerenja tokom 1-3 sedmice smatraju hipertenzijom.
Iako je do danas opisano pedesetak različitih razloga povišenog arterijskog pritiska, ti sekundarni oblici mogu objasniti samo oko 5% slučajeva bolesti. Dijagnosticiranje hipertenzije dodatno je komplicirano određivanjem tačnih vrijednosti arterijskog tlaka, kako zbog promjenjivog, pulsativnog karaktera arterijskog pritiska, tako i zbog dnevnih oscilacija koje uvelike ovise o okolnostima u kojima se jedinka nalazi.
Karlična kost
Funkcija
thumb|right|Muška [[karlica, formirana od lijeve i desne karlične kosti krstačne i trtične kosti.]] thumb|right|Ženska karlica je šira od muške, što olakšava porođaj.
Sabra
Sabra je opsežno nadograđen M60 Patton tenk kojeg je razvila kompanija Israel Military Industries (heb. תע"ש; bos. Izraelska vojna industrija). Taj model nadograđenog M60 Patton tenka, koristi turska vojska kao glavni borbeni tenk, u programu modernizacije vojske.
= Historija = Sabra je originalno razvijena kao nastavak na Magach 7C (verzija M60 tenka). Tenk koristi poboljšani oklop te MG 253 120 mm top kompanije IMI. Nadograđeni tenk je isporučen Turskoj koja je započela s modernizacijom vojske. Kasnije je tenk ponuđen i drugim zemljama. Turska vlada naručila je dodatno modificiranu verziju Sabra tenka (Sabra Mk. II), te je potpisan ugovor o vrijednosti 688 mil. USD, 29. marta 2002. Prvi Sabra Mk. II tenk isporučen je Turskoj 2005., te je do maja 2006. taj tenk bio podložen opsežnim istraživanjima. Nakon pozitivnih rezultata, ugovor je označen kao pravovaljan te je započela isporuka 170 Sabra tenkova u periodu od 2007. do aprila 2009.
= Verzije =
Sabra Mk. I
'''Sabra Mk. I' bio je unaprijeđen Magach 7C'' tenk (jedna od verzija M60 Patton tenka). U njega je ugrađen poboljšani 120 mm top firme IMI, bolji oklop i protivpožarni ssistem kompanije Elbit Systems. Sa Magach tenka preuzeto je podvozje koje vozilu daje veću mobilnost na lošem terenu. Umjesto hibridno-električnog i hidrauličkog sistema kakav je na Magachu, Sabra Mk. I koristi električni sustav.
Sabra Mk. II
Za razliku od Sabre Mk. I koja je koristila nisku komandnu kupolu, '''Sabra Mk. II''' zadržala je veću kupolu sa M60 Pattona. Također, tenk kao sekundarno oružje koristi 12,7 mm teški mitraljez koji je preuzet sa M85 tenka. U tu verziju tenka ugrađena je termovizija koju koristi komandir tenka. Kao pogon, Mk. II verzija koristi snažniji MTU Friedrichshafen motor koji je licencno proizveden u Turskoj (MTU Turk A.S.). Renk prijenos omogućuje kretanje naprijed u četiri brzine i unazad u dvije brzine. Kao zaštita, Mk. II opremljen je ekslozivnim reaktivnim oklopom. Na osnovu transfera tehnologija, svi sistemi na tenku (osim oklopa) izrađeni su u Turskoj. Međutim, projekat je kasnio kada je otkriveno da je uzrok vibracija na motoru kvar na protivpožarnom sistemu. Sa šest mjeseci kašnjenja problem je ispravljen, te su radovi završeni do kraja 2009.
Pacifička divizija (NBA)
Pacifička grupa je grupa zapadne konferencije, NBA lige, i sastoji se od 5 klubova. Ovaj oblik grupa je dobila proširenjem lige na 30 klubova (Charlotte Bobcats) i reorganizacijom takmičenja pred početak sezone 04-05.
Svjetsko prvenstvo u nogometu 1990 - grupa F
Grupa F svjetskog prvenstva 1990. je igrana u Cagliariju na stadionu Sant'Elia i u Palermu na stadionu La Favorita između 11. i 21. juna 1990. godine. Engleska i Irska su se kvalificirali u osminu finala. Holandija se također kvalificirala u osminu finala kao trećeplasirana ekipa. Egipat je svoje takmičenje na SP 1990 okončao u grupnoj fazi.
Sve utakmice su bile igrane po Srednjoevropskom ljetnom vremenu (CET +2)
Dvorana Mejdan
Sportsko-kulturno-privredni centar Mejdan (SKPC Mejdan) je multifunkcionalna sportska dvorana sa pratećim poslovnim centrom u Tuzli. SKPC Mejdan je otvoren 2. oktobra 1984. godine. Nalazi se u zapadnom djelu Tuzle između brda Ilinčice i južne gradske saobraćajnice. Centar je dobio naziv Mejdan po istoimenom naselju u kojem je smješten. Mejdan je trenutno dom OKK Sloboda i RK sloboda, ali se koristi i za odigravanje međunarodnih utakmica i mečeva u različitim sportovima, kao i za organizaciju različitih sportskih takmičenja. Centar se koristi i kao koncertna ili pozorišna dvorana, te za organizaciju privrednih sajmova i konferencijskih skupova.
Organizacija
SKPC Mejdan se prostire na 16.500m2 pokrivenog i 5.000m2 otkrivenog prostora. Unutrašnjost je podjeljena na veliku i malu dvoranu, kuglanu, trening salu, poslovno-trgovinski centar, sale za sastanke i ostale prateće sadržaje. Kuglana sadrži šest automatizovanih staza i ima kapacitet od 200 posjetilaca.
Velika dvorana
Velika dvorana raspolaže sa terenom dimenzija 45x30 metara i sa dvije tribine, te četiri pokretne teleskopske tribine. U zavisnosti od manifestacije kapacitet velike dvorane je od 3.000 do 8.000 sjedećih mjesta. Dvorana je opremljena rasvjetnim tijelima jačine 2.100 luksa, univerzalnim semaforom, press kabinama i centrom, svlačionicama, garderoberom i sportskom ambulantom.
Mala dvorana
Mala dvorana SKPC Mejdan ima borilište veličine 44x24 metara, a gledalište ima kapacitet od 700 do 2.200 gledalaca u zavisnosti od manifestacije. Uz malu dvoranu se nalaze teretana, trening sala, svlačionice i sportska ambulanta. Trening sala se uglavnom koristi za borilačke sportove, te je dimenzija 19x9 metara.
Poslovni centar
Poslovno-trgovinski centar SKPC Mejdan se proteže na 2.000 m2 i nudi poslovne prostore različitih namjena poput butika, frizerskih salona, ugostiteljskih objekata, prodavnica sportske opreme i slično. U sklopu poslovnog centra SKPC Mejdan nalaze se sala za sastanke i svečani salon kapaciteta 80 i 60 mjesta.
Hewlett-Packard
Hewlett-Packard Company (poznatija kao HP ili NYSE: HPQ) jedna je od najvećih tehnoloških kompanija svijeta. Sjedište tvrtke je u gradu Palo Alto, Kalifornija, a ima i kancelarije prethodne kompanije Compaq u (Houstonu, Texas). Premda je Hewlett-Packard jedna od najvećih tehnoloških kompanija na svijetu i u pogledu svojih podružnica širom svijeta, razvija i proizvodi računare, radne memorije, mrežnu opremu, štampače, programsku podršku, te pruža usluge za te proizvode.
IC 12
IC 12 (također poznat kao IRAS 00177-0255, MCG -1-2-3 i PGC 1299) je spiralna galaksija koja je udaljena oko 278 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Ribe. Najveći prečnik je 0,80 (65 hiljada sg) a najmanji 0,3 uglovnih minuta (24 hiljade sg). Prvo otkriće je napravio Stephane Javelle 7. novembra 1891. godine.
Hewlett-Packard
Kompanija Agilent Technologies proizvodi drugu vrstu proizvoda, među kojima su: elektronski sistemi i oprema za testiranje, medicinsku opremu (elektroničku) te opremu za hemijske analize. Ova kompanija je nastala 1999. godine, kada se HP podijelio na dvije kompanije. HP svoje proizvode prodaje direktno potrošačima, malim, srednjim i velikim kompanijama preko interneta ili preko svoje prodajne mreže sačinjenje od brojnih kompanija partnera Hewltt-Packarda.
IC 12
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Germana od Foixa
Germana od Foixa (1488 - 18. oktobar 1538) je bila aragonska kraljica kao druga supruga Ferdinanda II Katoličkog. Rodbina Ana od Foixa, kraljica Ugarske.
Porijeklo
Rođena je 1488. godine u grofoviji Foix (fonol. Fo). Bila je kćerka Ivana, mlađeg sina Gastona IV, grofa Foixa, i navarske kraljice Eleonore, starije polusestre Ferdinanda II koja je kasnije naslijedila navarsku krunu. Njena majka bila je Marija Orleanska, sestrična francuskog kralja Luja XII.
Prvi brak
Godine 1505. udala se za 53-godišnjeg polubrata svoje nane, koji je 1504. ostao udovac nakon smrti svoje prve supruge i savladarice, kastiljske kraljice Izabele I. Sporazum između Ferdinanda Katoličkog i Luja XII predviđao je da francuski kralj ustupi dinastička prava na krunu Napulja svojoj sestrični, a Ferdinandu je dodijelio titulu kralja Jerusalema koja bi se vratila Francuskoj u slučaju da brak bude bez potomstva. Brak je proizveo negodovanja plemstva u Kastilji, jer su ga vidjeli kao Ferdinandov pokušaj da spriječi svoju najstariju i mentalno oboljelu kćerku iz prvog braka, Ivanu, i njenog muža Filipa Burgundskog da naslijede Aragoniju i stvore personalnu uniju sa Kastiljom.
Dana 3. maja 1509. godine rodio se njihov sin, Ivan, što je značilo odvajanje Krune Aragonije od Krune Kastilje, budući da je on kao muško dijete imao prednost nad svojom starijom sestrom (ali nije imao pravo na kastiljsku krunu jer nije bio sin Izabele I). Ivan je, međutim, umro ubrzo po rođenju.
Udovištvo i afera sa muževim unukom
Nakon muževe smrti 1516. godine, Germana se seli u Kastilju. Ferdinand je testamentom ostavio Germani godišnju rentu od 50.000 florina koja bi bila ukinuta u slučaju da se Germana preuda, i u svom posljednjem pismu svom unuku, novom kralju, Karlu I, moli ga da se vodi računa o njegovoj udovici.
Karlo ju je upoznao sa 17 godina, 1517. godine, kada je prvi put stupio na špansko tlo. Germana se pokazala kao diskretna i prijatna. Pri prvom susretu sa djedovom udovicom u Valladolidu Karlo je bio veoma ljubazan s njom i počeo je da organizuje turnire i bankete u njenu čast. Ubrzo će između njih buknuti strasna ljubav, čiji će rezultat biti rođenje kćerke Izabele. Iako je Karlo nikad nije zvanično priznao, Germana je u svom testamentu naziva "infantom Izabelom" - titula koju Izabela nije mogla imati - a njenog oca naziva "carem". Izabela je odrasla i obrazovala se na dvoru u Kastilji.
Posljednji brakovi
Godine 1519. Germana je pratila Karla i njegovu sestru Eleonoru u Zaragozi i Barcelonu gde je Karlo položio kraljevsku zakletvu. Tamo je Karlo odlučio da uda Germanu za markgrofa Ivana od Brandenburga, ne bi li očistio obraz budućeg cara pred javnošću. Također ju je proglasio vicekraljicom i de facto vladarem Valencije, a markiza od Brandemburga kapetanom kraljevstva.
Međutim, Germana je ubrzo opet ostala udovica, a Karlo je dogovorio brak sa Ferdinandom, sinom napuljskog kralja Fridrika IV. Proglasio ih je vicekraljevima Valencije, gdje su zaveli autoritarni režim. Morali su se boriti protiv razbojništva, unutrašnjih sukoba, gusara iz Sjeverne Afrike, plemićkih dugova i pobune moriskosa.
Germana je umrla u Liriji, u 49. godini života. Sahranjena je u manastiru San Miguel de los Reyes u Valenciji.
Hewlett-Packard
2006. godine, Hewlett-Packard je prijavio prihod od $91,7 milijardi, a IBM samo $91,4 milijarde, što je svrstalo među najveće svjetske tehnološke kompanije po prodaji. Prihod im je bio $104 milijarde u 2007. godini, te je to po prvi put da je neka kompanija imala prihod veći od 100 milijardi američkih dolara.
HP je kupio EDS kompaniju 2008. godine, te im je zajednički prihod bio $118,4 milijarde, a na listi Bogatih 500 (engl. Fortune 500) zauzimala je 9. mjesto u 2009. godini kao najveća tehnološka kompanija na svijetu.
NGC 4937
NGC 4937 (također poznat kao ESO 269-?40) je grupa zvijezda i nalazi se u sazviježđu Kentaur. Prvo otkriće je napravio John Frederick William Herschel 3. marta 1837. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Merkava
Merkava (hebrejski: מרכבה, borbena kola) je glavni borbeni tenk izraelske vojske. Razvoj tenka je započet 1970. godine, a 1979. godine je uveden u operativnu upotrebu. Tenk je defanzivnog karaktera, ali se pokazali da se može koristiti i u ofenzivnim ulogama. Prvi put je u borbi upotrijebljen tokom Libanonskog rata 1982. godine.
Razvoj
Tokom kasnih 1960-ih godina Izraelci su počeli sarađivati sa Britancima na njihovom tenku Chieftain koji se već nalazio u operativnoj upotrebi oružanih snga UK-a s ciljem kupnje i lokalne proizvodnje tenka od strane Izraela. Dva prototipa isporučena su u sklopu četverogodišnjeg ispitivanja. Međutm, kasnije je odlučeno da se tenk ne prodaje Izraecima (u vremenskom periodu kraja 1960-ih Velika Britanija je bila više prijateljski orijetnisana prema arapskim zemljama i Jordanu nego prema Izraelu), što je Izraelce potaknulo da krenu u vlastiti projekat tenka.
Israel Tal koji je nakon sueske krize bio komadant brigade, pom+novno je pokrenuo planove da Izrael proizvodi tenkove, oslanjajući se na iskustva iz jomkipurskog rata 1973. godine u kojem su izraelske snage nanijele velike gubitke arpaskim vojskama.
Vatrena snaga
Merkava Mark I i Mark II su naoružane topom M64 kalibra 105 mm, licenciranoj verziji topa M68. Novije verzije Mark III i IV kao glavno naoružanje koriste top kalibra 120 mm koji ima mogućnost ispaljivanja svih vrsta streljiva zapadnog prijekla.
Svaki model Merkave je opremljen sa po dva mitraljeza kalibra 7.62 mm koji se nalaze na krovu kupole kojim se služe komandir i punioc topa i jednim mitraljezom postavljenim koaksijalno pored topa. Minobacač kalibra 60 mm može ispaljivati dimne granate i služi u svrhu suzbijanja ukopanih neprijateljskih protivoklonih timova.
Mobilnost
Tenk pokreće turbopunjivi dizelski motor snage 1500 KS kojeg je projektovala njemačka kompanija MTU, a pod licencom ga proizvodi L-3 Communication Combat Propulsion Systems. Tenk može dostići cestovnu brzinu do 64 km/h.
Merkava Mark I
Merkava I je prvi serijski izraelski tenk. Imao je težinu od 63 tone (to je bila velika težina za to vrijeme) i dizelski motor snage 900 KS sa omjerom snage i težine od 14 KS/t. Glavno oružje bio je top sa 105 mm M64 L71A (licencirana kopija britanskog L7). Imao je još i dva mitraljeza 7.62 mm za protivpješadijsku odbranu i 60 mm minobacač postavljenim s vanjske strane tenka. Merkava je prvi put korišten 1982. u Libanonskom ratu u kojem je sudjelovalo 180 Merkava. Nakon rata napravljene su mnoge promjene i otklonjeni neki nedostaci. U tom ratu Merkava 1 je bez problema uništavao sirijske T-62 i T-72 tenkove.
Merkava Mark II
Merkava Mark II je prvi put uvedena u operativnu upotrebu aprila 1983. godine. Iako se u osnovine razlikuje puno Merkave I, došloje do brojnih malih izmjena kao rezultat iskustava iz Libanona 1982. godine. Tenk je bio optimiziran za borbu u urbanim zonama i sukobe nižeg inteziteta, masa i motor nisu povećani u odnosu na Mark I verziju.
Merkava 2 koristi isti 105 mm top i 7,62 mm mitraljeze, a 60 milimetarski minobacač je sada smješten unutar kupole i pokreče se automatski. Napravljena su i manja poboljšanja na SUP-u.
Merkava Mark III
mini|lijevo|200px|Merkava 3 mini|lijevo|200px|Merkava 3 BAZ
Merkava 3 je uvedena u službu u decembru 1989. godine i bila je u proizvodnji do 2003. godine. Od 2016. godine Merkava III je najbrojniji tenk u upotrebi IDF-a Promijenjeni su motor, glavni top, i sigurnosni sistem Kao glavno naoružanje uzet je Rheinmetall L44 top 120 mm dužine cijevi 44 kalibra koji je razvijen u Njemačkoj. Ugrađen je snažniji dizelski motor koji razvija 1200 KS. Zbog novog topa i motora težina se povećala na 65 tona. Maksimalna brzina s novim motorom je 60 km/h. . Ostala napravljena poboljšanja su:
Vremci
Vremci su naseljeno mjesto u gradu Goraždu, Bosna i Hercegovina.
Merkava
Merkava 3 BAZ
Merkava 3 BAZ imao je mnoga poboljšanja, uključujući:
Dor-Dalet
Posljednja generacija tenka Merkava 3 nazvana je Dor-Dalet (hebrejski: četvrta generacija) koji je ustvari bio prototip za izgradnju Merkave 4.
Merkava 4
mini|desno|200px|Merkava 4 za vrijeme vojne vježbe mini|desno|200px|Merkava 4 mini|desno|200px|Merkava Howitzer Sholef Merkava 4 je najnovija generacija tenka Merkava i njegov razvoj je počeo 1999. godine. Serijska proizvodnja počela je 2003. godine.
Novi model ima bolji sistem paljbe (SUP) i prilagođen je urbanoj borbi. S novim sistemom moguće je gađati helikoptere naročito ruski helikopter Mi-24 kojeg koriste Izraelski susjedi. Dodan je i digitalni prikaz ratišta sličan onom na Leclercu. Prikazuje položaj otkrivenih protivničkih ciljeva i susjednih tenkova što smanjuje rizik od otvaranje vatre na prijateljski tenk. Streljivo je pohranjeno u posebne protivpožarne posude koje su zaštita od eksplozije streljiva.
Merkava LIC
To su Merkave tenkovi koji su prekombinovani za urbano ratovanje. LIC znači niski intenzitet sukoba. Ti tenkovi su sposobni boriti se protiv gerilaca, i ostalih uličnih ratova.
Acer Inc.
Acer Inc. (izgovara se /ˈeɪsər/, fon. ejser; na tradicionalnom kineskom: 宏碁股份有限公司; transkripcija: Hóngqi Gǔfèn Yǒuxiàn Gōngsī) (LSE: ACID, TWSE: 2353) je multinacionalna informatička tehnološka korporacija sa sjedištem u Xizhiju, New Taipei City, Tajvan. Acerovi proizvodi uključuju desktop računare i laptope, lične digitalne asistente (PDA), servere, uređaje za spremanje, monitore, smart telefone i ostale periferne jedinice. Također pruža servise e-poslova za kompanije, vlade i obične korisnike.
Merkava
Merkava Tenkbulenc
To je izvedba teškog ambulantnog vozila koji nije naoružan.Osnovna zadaća mu je prijevoz i pružanje pomoć ranjenicima. Može djelovati na prvim linijama odbrane. Ima stražnja vrata što pojednostavljuje ulazak u vozilo.
Merkava IFV Namer
Namer je teški oklopni transporter napravljen na temelju tijela tenka Merkava IV. Naoružan je 12,7 mm Katlanit RCWS, 7,62 mm mitraljezom i bacačima dimne zavjese. Umijesto 12,7 mm mitraljeza može se ugradit Mk 19 automatski bacač granata.
Acer Inc.
Proizvodi
mini|Acer Aspire 8920G Notebook mini|Acer Aspire 3610 Notebook mini|Acer Aspire 5520 Notebook mini|Acer Aspire 4520 Notebook mini|Acer Aspire One
Merkava
Merkava Howitzer Sholef
Merkava Howitzer Sholef je samohodni top 155 mm koji je postavljen na tijelo Merkave. Domet mu je veći od 45 km. Može gađati i iz pokreta. Napravljena su dva prototipa. Dosad nije ušao u serijsku proizvodnju.
Acer Inc.
Proizvodi
11. aprila 2011. godine Google je najavio da će Acer pružati Chromebook laptope počevši od 15. juna. Acerovi Chromebook računari sa Wi-FI vezom će koštati $349 (€241). Uređaji će biti dostupni u Sjedinjenim Državama u Amazon i Best Buy trgovinama.
NGC 214
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Orhan
Orhan (osmanlijski turski: اورحان غازی‎; 5. juli 1281. - 17. mart 1362.) bio je sultan Osmanlijskog Carstva (tada poznatog kao Osmanlijski bejluk ili emirat) od 1326. do 1362. Na početku svoje vladavine, Orhan se fokusirao na osvajanje sjeverozapadne Anadolije. Većina tog područja bila je pod bizantijskom vlašću ali je on pobijedio bizantijskog cara Andronika III u bici kod Pelekanona.
Orhan je iskoristio seriju građanskih ratova koji su izbili tokom vladavine bizantijskog cara Ivana V Paleologa. U Bizantijskom građanskom ratu (1341–1347) Ivan VI Kantakouzen je dao svoju kćerku Teodoru Orhanu za ženu i Trakiju u zamjenu za osmanlijske vojnike koji su ratovali protiv cara. U Bizantijskom građanskom ratu (1352–1357) Kantakouzen je koristio osmanlijske vojnike protiv Ivana V Paleologa u zamjenu za dvorac Çimpe. Kada je veliki zemljotres pogodio Galipolje dvije godine kasnije, Orhanov sin Sulejman paša je zauzeo Galipolje čime su Osmanlije dobili snažan mostobran prema kontinentalnoj Evropi.
Vladavina
Orhan je postao sultan 1326. godine nakon smrti oca Osmana I. Vladavinu otpočinje s najboljim mogućim znakom, osvajanjem grada Burse kojeg je njegov otac, osnivač Osmanlijskog Carstva čekao desetak godina. Odmah po osvajanju grada Orhan ga je odredio za prijestolnicu iz koje će se vladati Carstvom do osvajanja Konstantinopolja.
Poslije tog velikog uspjeha pojavio se kratkotrajni problem promjenom vlasti u Bizantijskom carstvu kada novi vladar postaje sposobni Andronik III. U vrijeme tamošnje promjene vlasti svi Bizantski gradovi u Maloj Aziji su se nalazili pod opsadom kad su počeli i pljačkaški pohodi na Balkan. Azijska ofanziva Andronika III je bila potučena, ali su sličnu sudbinu doživjeli i pohodi Orhanove vojske na Balkan. Smrću tamošnjeg cara u Bizantu dolazi do građanskog rata, što Orhan iskorištava u svojim osvajanjima.
= Reference =
Hadži Mehmed-beg Rizvanbegović
Hadži Mehmed-beg Rizvanbegović (Stolac,druga polovina 18.vijeka - Stolac, 27.februar 1832), poznatiji kao Hadži-beg ili Hadžun, prvi i posljednji kapetan Hutovske kapetanije. Neki historičari ga smatraju "pravim i posljednjim vitezom (Raubritter) naših krajeva".
Porijeklo i život
Hadži Mehmed-beg Rizvanbegović je sin Zulfikar-kapetana Rizvanbegovića, prvog kapetana Vidoške (Stolačke) kapetanije iz begovske porodice Rizvanbegović, i polubrat Ali-paše Rizvanbegovića. Hadži Mehmed-beg je bio Zulfikar-kapetanov sin iz njegovog prvog braka a Ali-paša iz drugog. Njihove majke su bile sestre jer se Zulfikar-kapetan oba puta ženio iz poznate sarajevske porodice Babića. Hadži Mehmed-beg je kao mladić došao u sukob sa ocem a zatim se otisnuo u svijet. Proveo je više godina u sviti Džezzar-Ahmed-paše u Siriji, odakle je obavio i hadždž i od tada se po tome nazivao Hadži-beg ili Hadžun. Nakon toga je otišao u Carigrad gdje ostaje tri godine a zatim se vraća u Stolac. Pokušavajući da izbjegne svađu među sinovima (Mustafa-beg i Hadži Mehmed-beg iz prvog braka i Omer-beg, Derviš-beg, Ali-aga i Halil iz drugog), Zulfikar-kapetan Rizvanbegović odluči da se 1802. godine povuče sa mjesta Stolačkog kapetana i da uz dozvolu bosanskog vezira podijeli kapetaniju između svoja dva sina iz prvog braka, tako da je Mustafa-beg dobio Vidošku (Stolačku) kapetaniju sa većim dijelom stolačkog kadiluka a Hadži Mehmed-beg preostali dio sa kulom na Hutovu i okolnim selima. Ovakvom diobom su bili najnezadovoljniji sam Hadži-beg i Ali-aga (budući Ali-paša Rizvanbegović).
Kao Hutovski kapetan
Za vrijeme kapetanovanja Hadži Mehmed-bega utvrđeno je Hutovo, koje je do tada bilo samo kula. Između 1796-1806 su oko kule podignuti bedemi i ona je pretvorena u malu tvrđavu i upravno središte novouspostavljene Hutovske kapetanije. U dvorištu tvrđave je izgrađeno više kuća. Kapetanija je u početku imala 170 vojnika i zapovjednika razdjeljenih u 3 džemata konjanika i 2 džemata martoloza i pripadajući broj tobdžija i džebedžija. Godine 1814. dodana su još dva džemata martoloza. Pošto su u to vrijeme Francuzi zavladali Dalmacijom i Dubrovnikom, Hadži Mehmed-beg je sa njima održavao prijateljske veze i uzajamno se pomagao. On je stekao njihove naročite simpatije te su ga smatrali velikim francuskim prijateljem i dijelom pro-francuske stranke u Hercegovini u koju se mogu pouzdati. Hadži Mehmed-beg je na čelu odreda od oko 800 vojnika u sklopu ostale hercegovačke vojske zajedno sa Francuzima, 1807. godine učestvovao u uspješnoj odbrani Klobuka od Rusa i Crnogoraca. U tom njegovom odredu je bilo naročito mnogo katolika iz Hrasna. Godine 1813. sa dijelom svojih vojnika učestvovao je i u pohodu na Srbiju. Hadži Mehmed-beg je bio u svađi sa počiteljskim kapetanom Smail-begom Gavrankapetanovićem (poznatijim kao Gavran-kapetan) koji je dva puta napadao na Hutovo. Razlog sukoba je bila Gavran-kapetanova namjera da počiteljskom kadiluku pripoji Kiševo i Kobilicu sa još 42 sela stolačkog kadiluka.
Borbe između Rizvanbegovića
Poslije sklapanja Tilzitskog mira 1807. godine dolazi do prestanka borbi u Boki i Hercegovini i nestaje neposredne vanjske opasnosti. To dovodi do porasta napetosti među Rizvanbegovićima i do njihovih međusobnih borbi. Ovi sukobi počinju najranije oko 1808. godine a njihov glavni uzrok je nezadovoljstvo Zulfikar-kapetanovih sinova iz drugog braka (Omer-beg, Ali-aga, Halil,(Derviš-beg je poginuo od udara groma)) podjelom očeve imovine. U ove sukobe se uključuju i Francuzi koji staju na stranu svog prvog susjeda na granici, Hadži Mehmed-bega i njegovog starijeg brata Mustafe-kapetana. Tri mlađa sina Zulfikar-kapetana, predvođena ambicioznim i energičnim Omer-begom uspijevaju da zadobiju povjerenje muslimanskog javnog mijenja u Hercegovini koje je bilo anti-francuski nastrojeno, bojeći se francuskog upada u Hercegovinu. Za vrijeme Hadži Mehmed-begovog odsustva iz Hutova, njegova mlađa braća su napala njegovu oblast i zauzela je. Po svom povratku Hadži Mehmed-beg uspijeva da ih potuče. Poslije nekoliko ovakvih bitki sa različitim ishodima Hadži Mehmed-beg je na kraju morao da se povuče u Hutovsku tvrđavu koju su zatim opsjela njegova mlađa braća. Ova opsada je trajala skoro šest mjeseci i Hadži Mehmed-beg, kojem je već ponestajalo hrane i municije, obrati se sa pomoć francuskom generalu Marmontu u Dubrovnik. Marmont se smatrao obaveznim da pomogne Hadži Mehmed-bega te mu u pomoć šalje generala Launaya sa dva bataljona 79.puka. Ova francuska ekspedicija ne nailazi na otpor te uspješno izvršava svoj zadatak i snabdjeva Hadži-bega u Hutovskoj tvrđavi. Međutim ubrzo nakon toga mlađa braća Rizvanbegovići opet opsješe Hutovsku tvrđavu te general Marmont šalje drugu ekspediciju u kojoj je ovaj put, kao pojačanje za Hutovo, bilo i 150 arnauta koje su sabrali Hadžibegovi prijatelji i saveznici. Ovu drugu francusku ekspediciju od 800 vojnika je predvodio general de Viaux. Ovaj put je došlo i do manje bitke jer Omer-beg Rizvanbegović, koji je zapovijedao opsadnim snagama, nije dozvoljavao snabdjevanje opsjednutog Hadži Mehmed-bega municijom i hranom. Došlo je do sukoba, u kojem je, prema francuskim izvorima, poginuo 1 a ranjeno 15 francuskih vojnika i poginulo 30 ljudi iz vojske mlađe braće Rizvanbegovića i u kojem su francuske snage odnijele pobjedu i uspješno snabdjele opsjednutog Hadži Mehmed-bega kojem je ostalo samo 49 ljudi i dovoljno hrane za tri dana. Francuske snage su nakon ovoga i treći put, pod komandom generala Clauzela, pružale pomoć Hadži Mehmed-begu. Hutovska tvrđava je bila napadana i još u mjesecu junu 1809. godine. Hadži Mehmed-beg je i u nekoliko navrata sa nešto vojske priskakao u pomoć svom bratu Mustafa-begu, Stolačkom kapetanu.
Ovi česti francuski upadi u Hercegovinu su izazivali nezadovoljstvo muslimanskog stanovništva u cijeloj oblasti a bila je i prisutna vrlo aktivna anti-francuska agitacija koju su sprovodili pravoslavni kaluđeri i katolički fratri. Na pro-francuskoj strani su ostali samo kapetani Hutova, Stoca i Klobuka. Pod stalnim pritiskom mlađe braće i Hadži Mehmed-beg i Mustafa-kapetan su morali 1810. godine da se povuku i da se sklone u Trebinje. Prilikom povlačenja iz Hutova Hadži Mehmed-beg je bio postavio opasnu, i za ono vrijeme neobičnu zamku svojim protivnicima. Pod svoju kulu je postavio lagume i za njih zavezao dvije napunjene kubure. Međutim poznajući ga, njegovi protivnici su odlučili da ne ulaze u tvrđavu nego su poslali četiri dječaka kao izvidnicu. Čim su ušli jedan od dječaka je povukao kuburu koja je opalila i aktivirala lagum. Eksplozija je bila tako jaka da je kula potpuno uništena a sva četvorica dječaka su stradala. Inače po predanjima, Hadži Mehmed-beg je i svome polubratu Ali-agi, kada je ovaj konačno postao stolački kapetan, slao na poklon slične "darove", ustvari neke vrste paklenih mašina.
Nakon povlačenja Hadži Mehmed-bega i Mustafe-kapetana u Trebinje, Omer-beg Rizvanbegović je 1810. godine postao stolački kapetan a dvojica starije braće se poslije izvjesnog vremena vratiše u Hutovo gdje je Mustafa-kapetan, vjerovatno još iste godine umro od tuberkoloze. Prema drugim izvorima Omer-beg Rizvanbegović nije postao kapetan nego stolački a kasnije i mostarski muselim i paša a Mustafa-kapetan je ostao stolački kapetan i nije umro 1810. godine nego se zadnji put spominje 1815 godine prilikom izdavanja nekih tapija. Hadži Mehmed-beg je nakon toga nastavio da vlada u Hutovu i više, možda i pod uticajem Porte, nije bio napadan od strane Omer-bega Rizvanbegovića i ostale mlađe polubraće. Ipak ostao je kivan na njih.
Pokret za autonomiju i smrt
U metežu ove noćne bitke je poginuo i Hadži Mehmed-beg. Postoje dvije verzije o njegovoj smrti. Prva glasi da se Hadži Mehmed-beg našao opkoljen u kući Mahmutćehajića u Stolačkoj mahali Uzunovići od strane Ali-pašinih snaga i da se junački branio sve dok nije izdahnuo od mnogobrojnih puščanih rana. Druga verzija kaže da je Ali-paša ranije potkupio jednog od Hadži Mehmed-begovih sluga i naredio mu da ga ubije. U trenutku noćne bitke, kada se već izranjavani Hadži-beg krenuo sakriti da ne bude živ uhvaćen, ovaj ga njegov sluga ubije. Međutim, prema ovoj verziji, sluga nije imao koristi od ove izdaje jer ga je svojom rukom ubio Ali-paša kada je spazio da je sluga prisvojio Hadži-begov fes i da ga javno nosi. Hadži Mehmed-beg Rizvanbegović je sahranjen u tzv. velikom haremu u Stocu.
Reference
Kasim Gujić, Ali paša Rizvanbegović, najveći hercegovački državnik 19.vijeka; Prigodom 100 godišnjice nastupa Vezirske časti (1833-1933)
William Wordsworth
Njegovim glavnim djelom smatra se Preludij, poluautobiografska poema o njegovim ranim godinama, koju je više puta revidirao i proširivao. Objavljena je i nazvana navedenim imenom nakon njegove smrti, a dotad je bila poznata kao "pjesma Coleridgeu". Wordsworth je bio britanski pjesnik laureat od 1843. do smrti od upale plućne maramice 23. aprila 1850.
Rane godine
Drugo od petero djece Johna Wordswortha i Ann Cookson, William Wordsworth rođen je 7. aprila 1770. u Cockermouthu u Cumberlandu, dijelu pitoreskne regije u sjeverozapadnoj Engleskoj poznatom kao Lake District. Williamova sestra, pjesnikinja i autorica dnevnika Dorothy Wordsworth, s kojom je bio blizak cijelog života, rođena je sljedeće godine i njih dvoje kršteni su zajedno. Imali su još tri brata: Richarda, najstarijeg, koji je postao advokat, Johna, rođenog nakon Dorothy, koji se otisnuo na more i smrtno stradao 1805. kad je brod kojem je bio kapetan, Earl of Abergavenny, doživio brodolom kod južne obale Engleske, i Christophera, najmlađeg, koji je ušao u crkvenu službu i napredovao do funkcije upravnika Trinity Collegea u Cambridgeu.
Prvi balkanski rat
Prvi balkanski rat (bugarski: Балканска война, grčki: Α΄ Βαλκανικός πόλεμος, srpski: Први балкански рат, turski: Birinci Balkan Savaşı; oktobar 1912. - maj 1913.) je rat koji je vođen između Balkanskog saveza (Bugarska, Srbija, Grčka i Crna Gora) i Osmanlijskog Carstva. Kombinovana vojska balkanskih država savladala je brojčano inferiornu i strateški ugroženu osmanlijsku vojsku i postigla brzi uspjeh.
Kao rezultat rata, saveznici su osvojili i podijelili gotovo sve evropske teritorije Osmanlijskog Carstva. Ovi događaji su također doveli do stvaranja nezavisne Albanije. Uprkos uspjehu, Bugarska je bila nezadovoljna podjelom plijena u Makedoniji, što je izazvalo početak Drugog balkanskog rata.
= Uzroci i savezi =
Balkanske nacionalne države, pošto su se oslobodile turske okupacije, raskinule su i s ostacima feudalnog uređenja i počele se razvijati. Taj razvoj je bio obilježen prodiranjem novih, kapitalističkih društvenih odnosa, jačanjem nacionalnog osjećaja i težnji za oslobođenjem krajeva koji su se još uvijek nalazili pod turskom vlašću. Mladoturska revolucija 1908. je stvorila nesnošljive uvjete za neturske narode u okviru turske države, što su velike sile željele iskoristiti za svoje lične ciljeve i pokrenuti pitanje podjele Turske. Pri tome se posebno isticala Austro-Ugarska, podržana od Njemačke, koja je nastojala da iz okupirane Bosne i Hercegovine preko Sandžaka, Kosova i Metohije prodre k Solunu, cilj poznat kao "Drang nach Osten". Takav razvoj situacije je uzrokovao zbližavanje balkanskih država i stvaranje njihovih saveza. Za stvaranje tih saveza bila je posebno zainteresovana Rusija, kao članica Trojnog sporazuma (Antanta), koja je smatrala da će se time spriječiti austro-njemačko prodiranje na Balkansko poluostrvo.
Srpsko-bugarski savez
Rad na stvaranju Balkanskog saveza je otpočeo u jesen 1911. i odvijao se putom dvostranih pregovora balkanskih država. Pri tim pregovorima, najveće su se poteškoće nametale u pregovorima između Srbije i Bugarske. Naime, obje zemlje su tražile iste teritorije. Pritiskom Rusije postignuta je saglasnost, pa je 13. marta 1912. godine potpisan ugovor o saradnji i prijateljstvu. Ugovor su potpisali general Putnik i general Fičev. Javni dio ugovora je imao odbrambeni karakter, dok je drugi dio, tajni, predviđao ofanzivni rat protiv Turske i podjelu Makedonije. Na osnovi ugovora i tajnog dodatka 2. jula je zaključena Vojna konvencija, kojom su predviđene vojne obaveze obaju strana kako u slučaju odbrambenog tako i u slučaju ofanzivnog rata. Prema toj konvenciji, Bugarska nije smjela imati manje od 200 hiljada, a Srbija ne manje od 150 hiljada vojnika. Osim ovoga, konvencija je sadržavala i neke posebne uslove, kao npr. u slučaju da Austro-Ugarska napadne ili bilo kakvim činom izazove Srbiju, Bugarska se bila obavezala da će poslati određeni broj vojnika kao pomoć Srbiji, i obratno, ukoliko Rumunija napadne Bugarsku, Srbija je bila obavezna da pomogne Bugarskoj s određenim brojem vojnika itd. Po ovom sporazumu je također bio i predviđen raspored snaga po kojem se smatralo da će glavne turske snage biti na vardarskom frontu. U tom bi slučaju na tom frontu djelovala cjelokupna srpska vojska, kao i samo jedna bugarska armija s tri divizije, uslijed mogućnosti razvijanja maričkog fronta ili tračkog fronta.
Bugarsko-grčki savez
Rad na sklapanju ugovora o savezu između Bugarske i Grčke započet je također 1911., ali su pregovori ubrzo prekinuti zbog nesuglasica oko podjele Makedonije. Na inicijativu grčke vlade pregovori su obnovljeni u martu 1912. godine, a ugovor o odbrambenom savezu je zaključen 29. maja 1912. godine. Obje strane su se obavezale na cjelokupnu vojnu saradnju, uzajamno pomaganje i zajedničko istupanje u pregovorima s Turskom i vojnim silama. Pitanje vojne saradnje bilo je regulisano Vojnom konvencijom od 5. oktobra 1912. godine. Po toj konvenciji, grčka flota je imala zadatak, u slučaju rata, da spriječi turski pomorski saobraćaj između Male Azije i evropskog dijela Turske. Sporazum nije predviđao podjelu turskog teritorija između Bugarske i Grčke.
Savez između Bugarske i Crne Gore je potpisan u julu, a između Srbije i Crne Gore 27. septembra 1912. Savez između Crne Gore i Srbije je predviđao pravce djelovanja srpske i crnogorske vojske, način saradnje i zapovijedanja u slučaju zajedničkih operacija na istom teritoriju. Što se tiče osvojenih teritorija, svaka strana bi zadržala ono što osvoji, uz mogućnost kasnijih ispravaka.
Crna Gora je 8. oktobra prva objavila rat Turskoj. Da bi spriječile sukob, Rusija i Austro-Ugarska su 10. oktobra uputile oštri prosvjed saveznicima, naglašavajući da je Turska poduzela mjere izvršenja reformi po članku 23. ugovora postignutog na Berlinskom kongresu i da one neće dopustiti nikakve teritorijalne promjene na prostoru Evropske Turske ukoliko bude došlo do rata. Srbija i Bugarska su objavile rat Turskoj 17. oktobra, a Grčka 19. oktobra.
= Ratni planovi i početne operacije =
Saveznici nisu imali zajednički plan za rat protiv Turske, već su djelovali po svojim zasebnim planovima, na zasebnim frontovima, bez čvrste operativne veze, što je u znatnoj mjeri olakšalo situaciju Turskoj.
Srbija
Ratni plan za rat sa Turskom započet je 1878., kada je Srbija dobila novu granicu na jugu, ali je osnovna ideja o načinu djelovanja i rasporedu snaga konačno ustaljena tek 1898. godine. Tada se došlo do zaključka da Srbija treba, za ostvarenje nacionalnih ideala, računati s ofanzivnim ratom protiv Turske, koji je moguć samo u zajednici s balkanskim kraljevinama Bugarskom, Grčkom i Crnom Gorom; da srpska ofanziva treba biti usmjerena na Komanovsko-skopsku crtu, gdje bi se najvjerovatnije i okupila glavnina turske vojske. Ovaj zaključak je poslužio kao osnova za razradu planova mobilizacije, koncentracije snaga i strateškog razvoja, koji su završeni u februaru 1903. godine. Po njima je srpska vojska i stupila u rat protiv Turske, s nekoliko izmjena koje je uzrokovala vojna konvencija s Bugarskom. Osnovna ideja je bila: koncentričnim kretanjem glavnih snaga (tri armije) kosovskim, južnomoravskim i krivorečnim pravcem okružiti i tući turske glavne snage, za koje se pretpostavljalo da će biti na Ovčem Polju. Pomoćne snage su trebale osigurati desnu stranu glavnih snaga.
Crna Gora
Konačna odluka o osnovnoj ideji crnogorskog ratnog plana donesena je na sjednici Ratnog saveta 3. oktobra 1912. godine. Odlučeno je da glavne snage (Zetski i Primorski odred) djeluju zapadno i istočno od Skadarskog jezera i da brzim naletom zauzmu Skadar, te da pomoćne snage osiguravaju operacije glavnih snaga napredujući iz pravca Sandžaka i Metohije.