cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Molekularna genetika
Umnožavanje
Kloniranje je proces stvaranja mnogih identičnih kopija sekvence DNK. Ciljna sekvenca DNK se ubaci u klonirajući vektor. Budući da vektor potiče iz samorazmnožavajućeg  virusa, plazmida  ili ćelije  viših  organizama kada se odgovarajuće veličina sekvence  DNK ubaci ciljnu DNK  i  fragment vektorske  DNK se „ligira“  (ugradi), svojevrsnim lijepljenjem njegovih krajeva, kada se stvara molekula rekombinantne RNK. Molekule rekombinantne DNK se zatim  ugrađuju i  ćelije bakterijskog  (obično  E. coli)  koje proizvode mnoštvo identičnih kopija, putem transformacije. Transformacija je mehanizam unošenja DNK kojeg posjeduju  bakterije. Međutim, unutar jedne bakterije ćelije može biti klonirani samo jedna molekula rekombinantne DNK, tako da  je svaki klon samo jedan umetak DNK.
Separacija i detekcija
Prilikom separacije i detekcije DNK i iRNK se izoliraju iz ćelija, a zatim identificiraju jednostavnom izolacijom. Da bi se obezbijedilo stalno snabdijevanje ćelijama za izolaciju, održavaju se odgovarajuće kulture ćelija.
Kultura ćelija za molekulsko genetičke postupke,  uzgaja se  u veštačkim uslovima. Neke vrste ćelija rastu dobro u kulturama, kao što su ćelije  kože, ali druge  nisu toliko produktivne u kulturama. Postoje različite tehnike za svaki tip ćelija, od kojih su neke tek nedavno  proglašene podobnim  za podsticanje rasta matičnih i nervnih ćelija. Kulture za molekulsku genetiku su zamrznute u cilju očuvanja svih  uzorka kopija  gena i odmrzavaju se samo kada je to potrebno. Ovo omogućava stabilno snabdevanje ćelijama. Izolacije i ekstrakcija DNK se obavlja iz čistih ćelijskih formi. DNK se prvo odvoji od ostalih ćelijskih sastojaka, kao što su proteini, RNK i lipidi. To se radi postavljanjem odabrane ćelije u tubi sa rastvorom koji, mehanički i hemijski,  otvara ćelije. Ovaj rastvor sadrži enzime, hemikalije i soli, koje razgrađuju sve sastojke ćelije, osim DNK. Sadrži enzime za rastvaranje proteina, hemikalije da uništi sve prisutne molekule RNK, a soli da pomognu ekstrakciju  DNK iz rastvora. Zatim se DNK izdvaja iz rastvora, pomoću obrtanja u centrifugi,  što omogućava da se  DNK prikupi  u dnu tube. Nakon ovog ciklusa u centrifugi, rastvor se odlije i DNK resuspendira u drugom rastvoru,  koji čini DNK lahko obradivom  u budućim postupcima. To rezultira dobijanjem koncentriranog uzorka DNK, koji sadrži na hiljade  kopija svakog gena. Za projekte velikih razmjera, kao što je sekvenciranje ljudskog  genoma, sav ovaj posao obavljaju roboti.
DNK koja kodira sintezu proteina je konačni cilj za naučnike i DNK  koja ima sposobnost ekspresije  dobija se  izolacijom  iRNK (informacijska RNK). Prvo, laboratorije koristite normalne ćelijske modifikacija iRNK,  kojoj se  dodaje do 200 adeninskih  nukleotida na kraju molekule (poli (A) rep). Kada je to dodano, ćelija puca  i njen sadržaj je  izloženi sintetskim  kapljicama  koje su obložene timinskim  nizom  nukleotida. Budući da su adenin i timin komplementarni  par u lancu  DNK, poli (A) rep i sintetske kapljice međusobno se  privlače i kada je vežu u ovom procesu komponente ćelije mogu se isprati bez skidanja iRNK. Kada se iRNK izoloirana, reverzna transkriptaza je  je pretvara  u jednolančanu DNK, od koje se proizvodi  stabilna dvostruka (puna)  molekula  DNK,  pomoću DNK polimeraze. Komplementarna DNK (cDNK) je mnogo stabilnija nego iRNK, pa  se  tako dobije potpuni lanac  DNK, čije se  sekvence fenotipski  ispoljavaju, što je glavni ccilj cjelokupnog postupka.
Genetički snimci
Ova tehnika se koristi za identifikaciju koji su geni ili genetička mutacije proizvela određeni fenotip. Za ubrzavanja tog procesa, obično se koristi neki od mutagenih agenasa. Kada su mutanti su izolirani, u mutirani geni mogu biti i molekulski  identificirani.
Zasićena genetika unaprijed je metoda za tretiranje organizama mutagenim agenssom, a zatim se  snimaju odnosi u potomstvu organizma za određene fenotipove. Ovaj tip genetičkog skrininga  se koristi za pronalaženje i identifikaciju svih gena koji su  uključeni u  kontrolu određenog svojstva.
Genska terapija
Mutacija u genu može uzrokovati poremećaje kodiranih  proteina i ćelija koje se na njih  oslanjaju. Promjene koje se odnose na genske mutacije nazivaju se genetski poremećaji. Međutim, mijenjanje gena pacijenta ponekad može se dobro iskoristiti za liječenje ili izliječenje bolesti. Genska terapija može se koristiti za zamjenu mutiranih gena njegovim ispravnim kopijama, da deaktivira ili nokautiranje  ispoljavanja  neispravnog  gena ili  se unosi strani gen u tijelo  da pomogne u borbi  protiv bolesti. Glavne bolesti koje se mogu tretirati sa genskom  terapijom  uključuju virusne  infekcija, rak  i nasljedna  oboljenja, uključujući i  poremećaja imunskog sistema. Genska terapija unosi nedostajuću kopiju, mutirane ili željeni gene  preko modificiranih virusa ili vektora do ciljne ćelije pacijenta, tako da je moguća proizvodnja  djelotvorne forma proteina i ugrađeni u tijelo. Ovi vektori su često siRNK. Liječenje može biti in vivo ili  ex vivo. Terapija mora da se ponovi nekoliko puta da bi pogođeni pacijent stalno biti  stabilan, jer  ponovna  podjela ćelija i  smrt ćelija  polahko nasumično odabiru  odnosi  funkcionalnih i mutant nih gena. Genska terapija je privlačan alternativni pristupa nekim lijekovima, jer  popravlja osnovni genetički defekt koristeći vlastite ćelije pacijenata sa  minimalnim nuspojavama. Genska terapija je  još u razvoju i uglavnom se koristi u  istraživačkim tretmanima. Svi eksperimenti i proizvodi su pod kontrolom odgovarajućih državnih organa. U Bosni i Hercegovini nije aktualna, a nema takvih podataka o  eventualnom tretmanu bh. građana u inozemstvu. Klasična genska terapije obično zahtijeva efikasan transfer kloniranih gena u  bolesne ćelije,  tako da se uvedeni  geni  izražavaju  na dovoljno visokom nivou  da mogu promijeniti fiziologiju pacijenta. Postoji nekoliko različitih fizičkih i bioloških metode koje se mogu koristiti za prijenos gena u ljudske ćelije. Veličina fragmenta DNK koji se može prenijeti je vrlo ograničena,a preneseni  gen često nije konvencionalni  gen. Horizontalni prijenos gena  je transfer genetičg materijala iz jedne ćelije u drugu koja  nije njen  potomak. Vještački horizontalni prijenos gena je oblik  genetičkog inženjerstva.
Projekt ljudskog genoma
Projekt ljudskog genoma (Human  Genome Project)  je molekulskogenetički  projekt koji je počeo 1990-ih, a  i predviđeno  je da se  završi  za petnaest godinai. Međutim, zahvaljujući napretku  tehnoloških dostignuća, projekat  je  neplanirano uznapredovao  i  završen je  u 2003. godini, u  samo trinaest godina. Pokrenule su ga  Sjedinjene Američke Države,  Ministarstvo energetike i Nacionalni  instituta za zdravlje,  u nastojanju da dostigne šest postavljenih ciljeva. Ovi ciljevi su: Projekat se ostvarivao u osamnaest različitih zemalja, a glavninu posla su obavile : SAD, Japan, Francuska, Njemačka i Velika Britanija. Zajednički napor rezultirao je otkrićem mnogih prednosti molekularne genetike. Otkrićau oblasti molekulske  medicine, novih  izvora  energije i aplikacija  na  okoliš, DNK forenzike  i uzgoja  stoke, samo su neke od prednosti koje  može pružiti molekulska genetika.
Vanjski linkovi
NCBI: http://www.ncbi.nlm.nih.gov/About/primer/genetics_molecular.html
Tutnjevac (Ugljevik)
Tutnjevac je naseljeno mjesto u općini Ugljevik, Bosna i Hercegovina.
NGC 3861
NGC 3861 se može odnositi na jedan od sljedećih NGC/IC objekata:
Salmedin Mesihović
Salmedin Mesihović, historičar i arheolog (1975).
Studij historije završio na Odsjeku za istoriju Filozofskog fakulteta u Sarajevu 1999. Postdiplomski studij iz arheologije završio na Filozofskom fakultetu Sveučilišta u Zagrebu odbranivši magistarski rad pod nazivom: Problem kulturne i etničke zajednice Autarijata (2004). Na istom Sveučilištu odbranio je doktorsku disertaciju pod nazivom: Dezitijati - kulturna i narodnosno-politička zajednica u Iliriku i osvajanja Oktavijanova doba (2007). Na Odsjeku za historiju Filozofskog fakulteta u Sarajevu radi od 2000. U zvanje docenta biran je 2009, a u zvanje vanrednog profesora za oblast Stari vijek 2013.
Učestvovao na više naučnih skupova i konferencija i autor je većeg broja radova objavljenih u naučnim i stručnim časopisima (Godišnjak Centra za balkanološka ispitivanja, Prilozi Instituta za istoriju, Historijska traganja, Znakovi vremena, Bosna Franciscana). Koautor je više udžbenika i čitanki za osnovnu školu. Bio je šef Katedre za arheologiju (2009-2012).
NGC 4015
NGC 4015 se može odnositi na jedan od sljedećih NGC/IC objekata:
Landol (Postojna)
mini|280px|Landol, rimokatolička crkva "Sv. Miklavž" Landol je naseljeno mjesto u sastavu općine Postojna, regija Primorsko-notranjska, Slovenija.
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Sloveniji nalazio se u sastavu stare općine Postojna.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2011. godine, Landol je imao 156 stanovnika.
IC 3746
IC 3746 (također poznat kao PGC 43000) je kompaktna galaksija koja je udaljena oko 737 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Lovački psi. Najveći prečnik je 0,20 (43 hiljade sg) a najmanji 0,2 uglovnih minuta (43 hiljade sg). Prvo otkriće je napravio Charles Joseph Etienne Wolf 21. marta 1903. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Covenanter
Covenanter (službeno eng. Cruiser Tank Mark V Covenanter) je bio britanski brzi tenk projektiran za vrijeme Drugog svjetskog rata. U osnovi je bio prerada svog prethodnika Cruiser Mk IV s većim korištenjem zakošenog oklopa i povećanjem njegove debljine. Pogonio ga je i novo razvijenim motor.
Covenanter je dizajniran na osnovi Cruiser Mk II s kojeg je preuzeo veliku većinu komponenti i dijelova u cilju jeftinije i jednostavnije proizvodnje. U Covenanter je ugrađen jak Meadows Flat-12 benzinski motor i "Christie" suspenzija. Velika greška u dizajnu je bila postavljanje motora straga dok je radijator za grijanje postavljen sprijeda uz vozača. Zbog ovakvog rasporeda vozilo je često bilo pregrijano što je uzrokovalo stalne mehaničke kvarove. Sveukupno ih je proizvedeno 1771 primjerak, od kojih je većina preinačeno ili korišteno za trening tenkovskih posada u Ujedinjenom Kraljevstvu i na Bliskom istoku. Neki su preinačeni u nosače mostova.
U službi je bio od 1940. do 1943. godine. Kasnije verzije su imale bolje riješen način hlađenja motora i još nekoliko manjih izmjena. Problem u dizajnu nikada nije u potpunosti riješen i patio je od pregrijavanja motora. Covenanter zbog nepouzdanosti nije bio na bojištu ali je poslužio u svrhu treninga i projektiranja inačica raznih namjena.
Strepsirrhini
Imenovanje
Ime ovog podreda je prvi puta koristio francuski prirodnjak Étienne Geoffroy Saint-Hilaire, 1812. kao subordinirajuću kategoriju u poređenju sa grupama Platyrrhini (majmuni Novog svijeta) i Catarrhini (majmuni Starog svijeta).
Kada je britanski zoolog Reginald Innes Pocock oživio naziv Strepsirrhini i protumačio ga kao Haplorhini, 1918. godine, on je izostavio drugo "'r"' iz oba ("Strepsi r hini" i "Haplo r hini" umjesto "Strepsi rr hini" i "Haplo rr hini"). Iako nije uklonilo drugo "r" iz Platyrrhini ili Catarrhini, oba su također ostala pod nazivom koji je ustanovi E. Geoffroy 1812. Nakon Pococka, mnogi istraživači su nastavili da pišu Strepsirrhini sa jednim "r", sve do primatologa Paulina Jenkinsa i Prua Napiera, koji su ukazali na grešku, 1987.
Osobine i taksonomska pripadnost
Dvije vodeće taksonomske podjele za ovaj podred dijele današnje strepsirine u dvije superfamilije: Lemuroidea i Lorisoidea, unutar dva pripadajuća infrareda (Lemuriformes i Lorisiformes). Podred obuhvata srodnu grupu, a zamijenio je širokoj upotrebljavani, a sada zastarjeli, naziv podreda Prosimii ("polumajmuni"), koji je uključivao mokronosce i avetnjake (tarzijuse). Grupisanje se zasniva uglavnom na zajedničkim anatomskim osobinama. Danas su iz mokronosaca isključeni avetnjaci, koji su sada podijeljeni u drugi veliki podred primata: Haplorrhini, zajedno s repatim majmunima i antropoidima. Strepsirini se često neprimjereno nazivaju "živi fosili". Umjesto toga, potrebno je shvatiti da su oni nezavisno evoluirali milionima godina pod uticajem prirodnog odabiranja i da su se udaljili popunjavanjem mnogih ekoloških niša. Neke od njihovih osobina mogu se izvesti iz simpleziomorfnih predačkih primata, dok su ostale jedinstvene za mokronosce. Strepsirine su definirane mokrim nosem (rhinarium). Oni također imaju manji mozak od simija uporedive veličine, velike olfaktorne (mirisne) režnjeve, a posebni vomerskononi organ (u korijenu nosne pregrade) za utvrđivanje feromona, dvorge maternice sa epitelohorionskom placentom.
Oči ove grupe primata sadrže reflekcijski sloj koji poboljšava noćno gledanje, a anatomija njihovih očnih duplji uključuje okoloočnu prstenastu kost, ali im nedostaje zid tankih kostiju iza toga. Ovi primati proizvode vlastiti vitamin C, dok ga haplorini primati moraju pribaviti iz hrane. Lemuriformne primate odlikuje "zubni češalj", posebna grupa prednjih zuba, a donji dio usta se uglavnom koristi za češljanje krzna kod ličnog dotjerivanja. Gusti češalj se često pogrešno koristi za karakterizaciju svih mokronosaca. Umjesto toga, lemuriformni primati su jedinstveni i ne mogu se uvrštavati među adapiformne. Lemuriformi se kao i bonoboi uređuju i ustima, a također imaju i kandže za dotjerivanje na drugom prstu svakog stopala, za grebanje u oblastima koje su nedostupne ustima i jeziku. Nejasno je da li su ovakve kandže imali i adapiformni primati.
Taksonomija mokronosaca je kontroverzna i ima komplikovanu historiju. Konfuznu taksonomsku terminologiju i pojednostavljenje anatomskih usporedbi stvorili su zablude o filogenetici primata i strepsirrhina. To ilustrira i medijska pažnje koja okružuje jednostavni "Ida" fosil 2009. godine. Mokronosci su se izdvojili od suhonosnih primata u blizini početka adaptacijske radijacije primata, između prije oko 55 i 90 miliona godina. Određivanje starosti udaljavanja na starije periode su zasnovana na genetskoj analizi tzv. molekularnog sata, dok su mlađi datumi zasnovani na oskudnim fosilnim tragovima. Lemuriformni primati su možda evoluirali od oblika potporodice Cercamoniinae ili porodice Sivaladapidae, od kojih su obje bile adapiformne grupe, koji možda potiču iz Azije. Nekada se mislilo da su evoluirali iz porodice Adapidae, specijaliziranijeg i mlađeg ogranka adapiformnih primata, prvenstveno iz Evrope.
Lemuri su na Madagaskar "dosplavarili" prije između 47 i 54 miliona godina, dok su se lori oblici od afričkog galagoa odvojili prije oko 40 miliona godina, a kasnije su kolonizirani u Aziju. Svi živi i izumrli mokronosci su etološki raznoliki, iako su svi prvenstveno drvo-stambeni ("arborealni"). Većina dnevnih lemuriformnih primata su noćne životinje, dok su većina izumrlih adapiformnih životinja bile dnevne. I današnje i izumrle grupe prvenstveno su se hranile voćem, lišćem i insektima. Mnogi od današnjih su ugrožene vrste, zbog uništavanja staništa lova na divljać, u potrazi za "mesom iz žbunja" i hvatanja živih primjeraka za trgovinu egzotičnim kućnim ljubimcima.
Evolucijska historija
Strepsirrhini i Haplorrhini su se razišli ubrzo nakon pojave prvih pravih primata (Euprimates). Odnos između euprimata, vjeveričaraca, koluga i Plesiadapiformes je manje siguran. Ponekad su plesiadapiformni primati grupisani sa euprimatima pod kako. Primati i kolugo su grupisani s primatima pod Primatomorpha, a sva četiri se nalaze pod oznakom Euarchonta.
Evolucija adapiformnih primata
thumb|upright|right|Notharctus, [[Amerika|sjevernoamerički adapiformni predstavnik podsjeća na lemure, iako oni ne potiču od adapida.]] Izumrli adapiformi i strepsirrhini dijeli mnoge anatomske sličnosti sa lemuriformnim praprimatima. Oni se ponekad i nazivaju primatoliki lemuri, iako raznolikost i lemura i adapiformi ne podržava ovu analogiju. Kao i današnji strepsirrhini, i adapiformni oblici su bili izuzetno raznoliki, sa najmanje 30 rodova i 80 vrsta poznatih iz fosilnih zapisa od ranih 2000-ih. Širili su su preko Laurazije (tj. hipotetičnog kopnaBeringija), tokom eocena, neki čak i u Sjevernu Ameriku preko tog kopnenog mosta. Bili su među najčešćim sisarima, sudeći prema nalazištima fosila iz tog vrenmena. Nekoliko rijetkih vrsta također su pronađene u sjevernoj Africi. Najviše osnovnih svojstava adapiformnih oblika uključuju rodovi Cantius iz Sjeverne Amerike i Evrope i Donrussellia iz Evrope. Potonji je imao najviše predačkih osobina, tako da se često smatra da je pripadao sestrinskoj grupi ili matičnoj grupi drugih adapiformnih organizama
Adapiformni fosili se često dijele u tri glavne grupe: Mogući srodnički odnosi između adapiformnih i lemuriformnih primata nisu jasni, tako da je položaj adapiformnih kao parafiletskih matičnih grupa pod znakom pitanja. Oba podatka – molekularni sat i novi fosilni nalazi – ukazuju na to da je izdvajanje lemuriformnih primata od ostalih, a kasnije i podjela lemuri – lorisoidi potječu iz vremena pojave adapiformnih grupa u ranom eocenu. Ipak, usaglašavanje rezultata može pomiriti razlike između molekularnog sata i fosilnih nalaza, daje prednost određivanja vremenskog perioda širenja ovih vrsta na noviju epohu. Fosilni nalaz ukazuje na to da su se strepsirrhinski adapiformi i haplorinski omomiformi morali razvijati samostalno još prije početka eocena, iako njihovi glavni članovi dijele dovoljno stomatoloških sličnosti koje ukazuju na to da su se oni razišli u paleocenu (prije 66-55 miliona godina).
Evolucija lemuriformnih primata
Porijeklo lemuriformnih primata je nejasno i diskutabilno. Američki paleontolog Philip D. Gingerich predložio je tezu po kojoj su lemuriformne grupe evoluirale od primata iz nekoliko rodova evropskih adapidida, a na osnovu sličnosti između prednjih donjih zuba od adapida i postojećih lemuriformnih (polu)majmuna. Međutim, ovo gledište nije snažno podržavano zbog nedostatka jasnih prelaznih fosila. Umjesto toga, lemuriformne skupine mogu biti potomci nekoliko rodova vrlo rane grane azijskih cerkamonina (Cercamoniinae) ili su se sivaladapidi (Sivadapidae) doselili u Sjevernu Afriku.
Procjene na osnovi molekularnog sata ukazuju na to da su se lemuri i lorisoidi razišli u Africi za vrijeme paleocena, prije oko 62 miliona godina. U razdoblju između prije 47 i 54 miliona godina, lemuri na Madagaskaru su se "splavarenjem" sa afričkog kontinenta našli u izolaciji. Tu su ostvarili široku raznovrsnost i popunili ekološke niše, koje obično zauzimaju repati i bezrepi ("viši") majmuni, kao i ostali sisari.
Podjela
thumb|left|upright|Podred Strepsirrhini je opisao [[Étienne Geoffroy Saint-Hilaire|É. Geoffroy 1812.]] Primati Strepsirrhini su prvi put grupirani u rod Lemur, što je uradio švedski taksonom Carolus Linnaeus u 10. Izdanju Systema Naturae, objavljenom 1758. godine. U njegovo vrijeme samo tri vrste su bile priznate, od kojih se jedna (kolugo) više ne priznaje kao primat. Godine 1785. holandski prirodnjak Pieter Boddaert podijelio je rod Lemur u dva roda: Prosimia (lemuri, kolugo i tarzijusi (avetnjaci) i Tardigradus za lorise). Deset godina kasnije, Étienne Geoffroy Saint-Hilaire i Georges Cuvier grupisali su tarzijuse i galagoe zbog njihovih morfoloških sličnosti, što je podržao i njemački zoolog Johann Karl Wilhelm Illiger, koji ih stavlja u porodicu Macrotarsi, dok lemure i tarzijuse svrstava u skupinu prosimija (Prosimii) 1811. godine. Uvažavanje tarzijusi-galago svrstavanja nastavljeno je dugi niz godina, sve do 1898., kada je nizozemski zoolog Ambrosius Hubrecht kod ove dvije grupe uočio dva različita oblika nastanka posteljice, na osnovu čega izdvaja dvije grupe..
Engleski komparativni anatom William Henry Flower je kreirao podred Lemuroidea, 1883., razlikujući ove primate od simija (majmuna), koje je engleski biolog St. George Jackson Mivart uvrstio u podred Anthropoidea (= Simiiformes). Prema Floweru, podred Lemuroidea sadrži porodice Lemuridae (lemuri, lori i galago), Chiromyidae (aj-aj majmun), i Tarsiidae (avetnjaci). Naziv Lemuroidea je kasnije zamijenio Illigeru podred Prosimii. Mnogo godina ranije, 1812., E. Geoffroy je prvi nazvao podred Strepsirrhini, u koji je uključivao i tarzijuse. Ova taksonomija je ostala nezapažena sve do 1918. godine, kada je prema strukturi nosa, Pocock vratio u upotrebu naziv podreda Strepsirrhini, a tarzijuse i simijske majmune uključuje u novi Haplorhini. To nije bilo primjenjivano sve do 1953. godine kada je britanski anatom William Hill Charles Osman napisao cjelokupni volumen o anatomiji strepsirrhina, pa je Pocockova taksonomska sugestija bila zapažena i ušla je u široku upotrebu. Od tada, taksonomija primata je prešla odnose između Strepsirrhini-Haplorhini i Prosimii-Anthropoidea više puta. Glavnina akademske literature daje osnovni okvir za taksonomiju primata, obično uključujući i nekoliko mogućih taksonomskih okvira. Iako se većina stručnjaka slaže sa modelima filogenije, mnogi se ne slažu oko gotovo svakog nivoa klasifikacije, što preveliki broj revizija samo još usložnjava odavno prisutnu zabunu u ovoj oblasti.
Subordinacijske kontroverze
Rasprave o filogenetskim vezana i odnosima najčešće se ponavljaju u primatologiji 1970-ih, 1980-ih i početkom 2000-ih. Neslaganja su posebno uočljiva po pitanju filogenetskog položaja tarzijusa (avetnjaka) u odnosu na simije (majmune) i druge prosimije (polumajmune). Oni su najčešće smješteni u podred Haplorhini sa simijama ili u podred Prosimii sa strepsirrhinima. Prosimii je jedna od dvije tradicionalne podgrupe, a i ne temelje se primarno na evolucijskoj razdiobi. To je grupa koju više vežu anatomske osobine nego filogenetske grane, dok je Strepsirrhini-Haplorrhini taksonomija zasnovana na evolucijskim odnosima. Ipak, oba sistema i dalje postoje jer Prosimii-Anthropoidea taksonomija je odavno poznata i često viđena u istraživačkoj literaturi i udžbenicima.
Strepsirrhine su uobičajeno okarakterizirane po nekoliko predačkih osobina koje ne dijele sa simijama, a posebno rhinarium. S obzirom da se smatra da su bliski srodnici avetnjacima, omomiiformni primati su uvršteni kao haplorini. Međutim, razmak od korijena gornjih sjekutića ukazuje na to da su možda imali rhinarium kao i streptirrhini. Ostali mokronosničari imaju duge njuške, zamršeni maksilopokretački kompleks, relativno veliki mirisni organ, a manji mozak. Gusti češalj za češanje i uređivanje je također zajednički, što se susreće i među lemuriformnim primatima, iako se često i pogrešno koristi prilikom objašnjavanja grane Strepsirrhina. Često se spominje i "strepsirrhinsko češljanje" ili se uz izvještavanja o Strepsirrhinima uzimaju "češljasti zubi primata", što se također može naći u literaturi. Međutim, jednoj grupi (Adapiformes) ovih primata nedostaje "pribor" za češljanje. Gusti češalj je stoga glavni zaštitni znak lemuriformnih primata, iako ga je najmanje jedna porodica zadržala, ali u izmijenjenom obliku. Strepsirrhinski primati su također ujedinjeni u posjedovanju jednostavne placente, epiteliohorionske posteljice. Za razliku od avetnjaka i saimija, sposobni su za biosintezu vitamina C i ne moraju ga uzimati u ishrani. Dalji genetski dokazi putem zajedničkog posjedovanja tri SINE markera u analizi odnosa između tarzijusa i simija, potvrđuju ih kao granu suhonosaca. Zbog historijskog miješanja grupa koje su uključivale avetnjake i bliske srodnike primata, kao i podredovi Prosimii, i Strepsirrhini su prozvani "nižim primatima". Bez obzira na to grane Strepsirrhini i Haplorrhini se uglavnom više prihvaćene i posmatrene kao taksonomska podjela. Tarzijusi liče na strepsirrhine i aimije na različite načine i od početka postoji podjela između strepsirrhina, tarzijusa i simija. Ta podjela je drevna i teško će se riješiti. Treći taksonomski aranžman sa tri podvrste se ponekad također koristi: Prosimii, Tarsiiformes. Pojam prosimije (polumajmuni) se više ne koristi u službenim taksonomijama, ali se još uvijek koristi za ilustraciju ponašanja u ekologiji tarzijusa u odnosu na druge primate.
Razvrstavanje infrareda i kladogramska terminologija
U okviru grupe ‘’Strepsirrhini’’, dvije zajedničke podjele uključuju ili dva (‘’Adapiformes’’ i ‘’Lemuriformes)’’ ili tri (‘’Adapiformes’’, ‘’Lemuriformes’’, ‘’Lorisiformes’’) infrareda. U nekim taksonomijama se i ‘’Daubentoniidae’’ (aj-aj majmuni) stavljaju u svoj infrared, ‘’Chiromyiformes’’, dok se u nekim slučajevima, ‘’Plesiadapiforms’’ uključeni u red primata. Tada se ‘’Euprimates’’ ponekad tretiraju kao podred sa ‘’Strepsirrhini’’ i postaju infrared, a ‘’Lemuriformes i drugi postaju parvredovi. Bez obzira na infraorodovsku taksonomiju, Strepsirrhini se sastoji od tri rangirane superporodice i 14 porodica, od kojih je sedam izumrlih. Tri od njih su uključeni u nedavno izumrle (subfosile) gigantskih lemura sa Madagaskara, od kojih su mnogi izumrli u zadnjih 1.000 godina, nakon što su ljudi nastanili ovo ostrvo.
mini|upright|lijevo|Medijska pažnja posvećena Darwinovskim [["Ida"|"Idama" imala je zbunjujuću ulogu u terminologiji i zabludama o strepsirrhinima.]] Kada se Strepsirrhini podijele u dva infrareda, grana sadrži sve “češljozube” primate pa se može nazvati i "Lemuriformi". Podjela u u tri infrareda, naziv "lemuriformi" se odnosi samo na madagaskarske lemure, a češljozubi primate se nazivaju ili "krunasti mokronosci’’ (strepsirrhini) ili "postojeći strepsirrhini". Zabuna ove posebne terminologije s općim pojmom "strepsirrhine’’, uz pojednostavljivanje anatomskih usporedbi i nejasnih zaključaka, može dovesti do zablude o filogenezi primata i nesporazuma oko primata iz eocena. To je moguće zato što skeleti adapiformnih primata dijele jake sličnosti sa lemurima i lorisidima, pa su ih istraživači često označavali kao "primitivni" strepsirrhini, preci lemura ili sestrinska grupa današnjih strepsirrhina. Oni su uključeni u ‘’Strepsirrhini’’, a i smatraju se glavnim članovima ove grane. Iako njihov status kao pravih primata nije upitan, nejasan je odnos između adapiformnih i drugih živih i fosilnih primata, što dovodi do višestruke podjele unutar grupe ‘’Strepsirrhini’’. Često se i adapiformne grupe stavljaju u svoj infrared, a na osnovu anatomskih razlika unutar lemuriformnih primata i njihovih nejasnih odnosa. Kada se naglašavaju osobine kod lemuriforma (koje mogu ili ne mogu biti synapomorphic), oni su ponekad smanjeni na porodici u infrared Lemuriforma (ili natporodici Lemuroidea). Ako se posmatraju zajedničke osobine lemuriformnih primata, one ponekad ograničavaju familije u infrared ‘’Lemuriformama’’ (ili superfamiliji ‘’Lemuroidea’’)
Prvi fosil adapiformnih primata (‘’Adapis parisiensis’’) uvrstio je francuski prirodnjak Georges Cuvier 1821., koji je srodan sa oblikom ‘’Hyrax’’ ("’le Daman "), a smatra se članom grupe pod sada zastarjelim nazivom ‘’Pachydermata’’ (debelokošci). Isprva, ovaj fosil nije prepoznat kao primat, što je je ponovo procijenjeno tokom ranih 1870-ih. Izvorno, svi adapiformni su uključeni u porodicu ‘’Adapidae’’, koja je podijeljena u dvije ili tri podporodice: ‘’Adapinae’’, ‘’Notharctinae’’, a ponekad i ‘’Sivaladapinae’’. Svi sjevernomerički adapiformni nalazi se stavljaju pod ‘’Notharctinae’’, dok se oblici Starog svijeta obično ubrajaju u ‘’Adapinae’’. Oko 1990-ih, počele su se prikazivati dvije različite grupe evropskih "adapida", na osnovu razlike u postkanijskom kosturu i zubima. Jedan od ova dva evropska oblika je identificiran kao ‘’Cercamonii’’, koje su u vezi sa notarktoidima (uglavnom u Sjevernoj Americi, dok se druga grupa obično svrstava među adapide. Tri glavne adapiformne grupe se sada obično smatraju kao tri porodice unutar ‘’Adapiformes’’ (‘’Notharctidae’’, ‘’Adapidae’’ i ‘’Sivaladapidae’’), ali su u upotrebi i druge podjele u rasponu od jedne do pet porodica.
La Liga 2006/2007.
La Liga 2006/2007. je bila 76. sezona nogometnog nacionalnog prvenstva Španije. Sezona je počela 27. augusta 2006. a završila 17. juna 2007. U sezoni je učestvovalo 20 ekipa. Nakon završenog prvenstva Real Madrid je 30. put u svojoj historiji osvojio prvenstvo. Celta de Vigo, Real Sociedad i Gimnàstic de Tarragona su na kraju sezone ispali iz lige. U cjelokupnoj sezoni je ukupno odigrano 380 utakmica te postignuto 942 gola što je iznosilo 2.48 datih golova po utakmici. Najefikasnija ekipa lige je bila Barcelona. Ruud van Nistelrooy, nogometaš Real Madrida je bio najbolji strijelac lige sa 25 postignutih golova.
Strepsirrhini
Anatomija i fiziologija
thumb|right|’’Strepsirrhini’’ imaju sloj za odbijanje svjetlosti u očima (‘tapetum lucidum’’) koji im pomaže pri noćnom gledanju. Svi lemuriformi posjeduju specijaliziranu zubnu strukturu zvanu črešalj. Izuzetak su aj-aj majmuni, kod kojih su izmijenjena dva kontinuirano rastuća sjekutića(ili očnjaka), slično onima kod glodara, a iza njih su premolari u obliku očnjaka. Upotrebljavaju se tokom oralnog uređivanja krzna. Zubni češalj se sastoji od dva ili četiri niza donjih sjekutića i očnjaka u ležećem položaju iza kojih slijede pretkutnjaci u obliku očnjaka. Dlake koje se nakupljaju između zuba se pročešljavanjem uklanjaju pomoću poleđine jezika ili "podjezika". Lemuriformi također imaju istu strukturu na drugom prstu svakog stopala, dok ‘’Adapiformi’’ nisu imali češalj. Umjesto toga, njihovi donji sjekutići variraju u orijentaciji -od donekle ležećeg položaja da nešto vertikalnog -a donji očnjaci su usmjereni prema gore i često su bili istaknuti. Možda su imali i kandže za češljanje.
La Liga 2006/2007.
Lista strijelaca
thumb|desno|300px| [[Ruud van Nistelrooy, najbolji strijelac lige sa 25 postignutih golova. ]]
Strepsirrhini
Anatomija i fiziologija
Kao i kod svih primata, orbite očnh duplji kod strepsirrhina imaju zaštitni koštani prsten preko kojeg se ostvaruje vezu između prednjih i jagodičnih kostiju. U obje skupine, kod današnjih i izumrlih strepsirrhina, nedostaje tanak koštani sloj iza oka, zvani postorbitni zastor, što ima samo još kod haplorinih primata. Oči strepsirrhina su usmjerene prema naprijed, pa imaju stereoskopski vid. Među živim mokronosničarima, većina ili sve vrste posjeduju reflektivni sloj iza očne mrežnjače, pod nazivom ‘’tapetum lucidum’’, što poboljšava vid i pri slabom svjetlu, ali im nedostaje ‘’ovea centralis’’, što poboljšava vid danju. Ovo ih razlikuje od tarzija, kojima nedostaje ‘’tapetum lucidum’’, ali imaju foveu. thumb|left| Strepsirrhine odlikuju obično duža njuška i vlažne nosnice u odnosu na haplorine (suhonosce).
Strepsirrhinski primati imaju relativno znatno veći mozak u poređenju sa većinom sisara. U odnosu na majmune oni imaju mali mozak, s obzirom na veličinu tijela. Također se ističu po nepovezanim donjeviličnim mandibulskim simfizama, dok je njihova povezanost bila uobičajena kod adapiformnih primata. Nekoliko izumrlih gigantskih lemura također su imali fuzionirane simfize. Mnoge noćne vrste imaju velike, međusobno neovisno pokretne oči.
Struktura srednjeg i unutrašnjeg uha strepsirrhina se razlikuje od one kod lemura i lorisoida. Kod lemura, dna bubnih duplji, koje okružuje srednje uho, su proširene. To stvara izvanbubni prsten, koji podržava bubne opne i slobodnu auditivnu bullu. Ovo svojstvo je također viđeno i kod adapiformnih grupa. Lorisoidi imaju manje okolobubnične duplje i okolni prsten postaje priključen na rubu slušnog kanala. Bubne šupljine lorisoida također imaju dva dodatna zračna prostora, kojih nema kod lemura. Kod orisoidia i lemura porodice ‘’Cheirogaleidae’’ Unutrašnja arterija glave (unutrašnja karotidna arterija) je zamijenjena proširenom širećom arterijom ždrijela. Mokronosničari također posjeduju prepoznatljive odlike u kostima stopala i gležnja, po kojima se razlikuju od haplorina, kao što je spušteni spoj talus-fibula i razlika u položaju ‘’flexor hallucis’ dugog mišića (fleksora fibule) tetive na talusu. Ove razlike daju strepsirrhinima sposobnost složenije rotacije skočnog zgloba i stopala pa se ono može stalno obrtati, ili da bude okrenuto prema osi simetrije (unutra), što je prilagodba za vertikalnu potporu.
Seksualni dihromatizam (različiti obrasci obojenosti mužjaka i ženki) zapaža se kod većine vrsta smeđih lemura, ali lemuri ispoljavaju male ili nikakve međuspolne razlike u veličini tijela ili masi. Ovo odsustvo spolnog dimorfizma nije osobina svih strepsirrhina. Neki adapiformni predstavnici su bili seksualno dimorfni, s mužjacima koji imaju veći leđni greben na vrhu lobanje za koji se vežu vilični mišići i očnjaci. Lorisoidi također ispoljavaju izvjesne seksualne dimorfizme, ali su mužjaci obično ne više od 20 % veći u odnosu na ženke.
Rinarij i čulo mirisa
Rinarij je vlažna, gola površina oko nozdrva kod većine sisara. U naučnoj upotrebi obično se naziva "mokra njuška" ili "mokri nos", zbog vlažnog i sjajnog izgleda. Utor u njegovom centru, koji ide do usta zove se filtrum (philtrum).
Mokronosničari imaju dugu njušku koja se završava u vlažnom i na dodir osjetljivom rinariju, sličnom onom kod pasa i mnogih drugih sisara. Rinarij je okružen zaliscima, koji su također osjetljivi na dodir. Zamršeni pokretači gornje vilice na unutrašnjoj strani nosa, griju i vlaže ulazni zrak, dok je mirisni receptor glavni mirisni organ koji oblaže nosnu šupljinu i u zraku otkriva mirise. Po svojoj veličini, mirisni bulbusi lemura se mogu porediti s onima kod drugih sisara koji žive na drveću.
Na površini rinarija nema mirisnih receptora, tako da ne služi za mirisanje isparljivih supstanci. Umjesto toga, ona ima receptore koji su osjetljivi na dodir (Merkelove ćelije). U rinariju je gornja usna usko povezana sa desnima (gingivama). Nabor sluznice koji se naziva filter (filtrum), proteže se od vrha nosa do usta (gornje usne). Tom vezom, gornja usna je ograničena i ima manje živaca za kontrolu pokreta, što ostavlja manje mogućnosti za pokretljivost gornje usne nego kod majmuna (simija).
Monsunska klima
Monsunska ili tropska monsunska klima je prijelazni tip između prašumske i savanske klime. Karakteriše je izrazito jaka sezonska raspodjela kiše što uzrokuju sezonski vjetrovi – monsuni. Po monsunima je ova klima i dobila ime.
Strepsirrhini
Rinarij i čulo mirisa
Rinarij strepsirrhina može prikupljati relativno slabo isparljive, fluidne hemijske nadražaje na bazi feromona i prenijeti ih u vomeronosni organ (VNO), koji se nalazi ispod i ispred nosne šupljine, iznad usta. VNO je povezan sa ustima kroz nepčanu hrskavičnu strukturu koja komunicira sa otvorom sjekutića. Na kraju prolazi kroz tvrdo nepce ispred usta i izoliran je od zraka koji prolazi kroz nosne šupljine. Tečnost prolazi iz rinarija do usta, a zatim se penje u nasopalatinski kanal do VNO, a podaci se prenose na dodatni mirisni sistem, koji je kod streptirrhina relativno velik. Od dodatnog mirisnog režnja, primljene informacije se proslijeđuju na moždano amigdaloidno jezgro, koje obrađuje emocije, a zatim u hipotalamus, gdje se koordiniraju osnovne tjelesne uloge i metabolički procesi. Ovaj put se razlikuje od onog neuronskog toka koji koristi glavni mirisni sistem.
Monsunska klima
Dijelovi Zemlje s takvom klimom su:
NGC 4054
NGC 4054 se može odnositi na jedan od sljedećih NGC/IC objekata:
Monsunska klima
U Aziji – Malabarska obala Indije, delta Gangesa i Brahmaputre, obala Vijetnama, sjeverni Filipini i dio Tajvana.
Strepsirrhini
Rinarij i čulo mirisa
Svi lemuriformi imaju VNO, kao tarzijusi i neki majmuni Novog svijeta. Adapiformi imaju prazninu (razmak) između gornjih sjekutića, što ukazuje na moguće prisustvo VNO. Međutim, postoje neka neslaganja oko toga da li su ili nisu posjedovali rinarij.
Monsunska klima
U Latinskoj Americi – sjeveroistok Južne Amerike i dio karipske obale Srednje Amerike.
Strepsirrhini
Fiziologija reprodukcije
Današnji strepsirrhini imaju epiteliohorionske posteljice, gdje krv majki ne dolazi u direktan kontakt sa fetusom, kao kod hemohorionske posteljice haplorinea. Strepsirrhinska maternica ima dvije komore, tj. dvoroga je. Uprkos tome što je trudnoća slična haplorinima uporedive veličine, kod strepsirrhina brzina rasta fetusa je obično manja, što dovodi do pojave da su potomci nešto manji od jedne trećine veličine novorođenčadi haplorina. Današnji strepsirrhini također imaju niži osnovni metabolizam, koji raste kod ženki tokom trudnoće, što dodatno opterećuje majku.
Većina primata imaju dvije mliječne žlijezde, ali, unutar strepsirrhina, njihov broj i položaj je promjenljiv. Osman Lorisidi ih imaju dva para, dok drugi, kao što je prstenorepi lemur, imaju jedan par na grudima (grudne). Aj-aj majmuni također ima dvije mliječne žlijezde, ali se nalaze u blizini prepona (preponske). Klitoris je ponekad uvećan i viseći, (pseudo-penis), nalik na muški spolni organ, što identifikaciju rodova za posmatrača može učiniti teškom. Klitoris može imati i unutrašnju koščatu strukturu, sličnu penisnoj kosti (baculum) mužjaka. Većina muških primata imaju bakulum, ali je obično veća kd strepsirrhina i obično se na vrhu račva.
Etologija
Približno 75% današnjih strepsirrhina su noćne životinje, a spavaju u gnijezdima od lišča i grančica drveća, koje prikupe tokom dana. Svi lorisidi kontinentalne Afrike i Azije su noćne životinje u okolnostima približnim antropoidima svog područja koji su aktivni i danju.
Uprkos relativno manjem mozgu u poređenju sa drugim primatima, lemuri su pokazali takvu razinu operativne inteligencije u rješavanju problema, koja se može porediti sa onom kod antropoida. Međutim, njihova socijalna inteligencija se razlikuje, čeesto i naglašavajuće i unutar grupe, uključujući i inteligenciju međusbne saradnje. To može biti posljedica prilagodbe na nepredvidivu okolinu. Iako kod lemura nisu uočene pojave korištenja objekta kao alata u divljini, ali oni u zatočeništvu mogu biti osposobljeni i za takve aktivnosti, pokazujući osnovno razumijevanje o djelotvornim svojstvima objekata koje koriste.
Društveni sistemi i komunikacija
Noćni strepsirrhini se tradicionalno opisuju kao "usamljenici", iako ovaj pojam više ne prihvataju istraživači koji ih proučavaju. Mnogi smatraju da su "usamljeni za stočnu hranu", ali mnogi iskazuju složene i raznovrsne modele društvene organizacije, često se preklapaju zavičaji i domovi, pokretanje socijalnog kontakta noću i dijeljenje mjesta spavanja u toku dana. Čak su i sistemi parenja promjenljivi, što se vidi kod runastih lemura, koji žive u monogamnim zajednicama. Zbog ove društvene različitosti među njima (usamljeni ili društveni), razina uzajamnog djelovanja uporediva je sa onom kod dnevnih simija. Dodatna naučna svrstavanja predlažu da se naglasi njihova društvenost, raštrkanost ili samotnjačka priroda.
Među današnjim strepsirrhinima, samo dnevni i kathemeralni (dnevno-noćni) lemuri su evoluirali ka životu u grupama sa više mužjaka i više ženki, što se najviše može uporediti sa dnevnim simijama. Ova društvena osobina je uočena i kod dva današnja lemura iz porodica Indriidae i Lemuridae. Na osnovu toga, smatra se da su evoluirale samostalno. Grupe društvenih lemura su manje nego kod simija i bez obzira na sličnosti, strukture zajednice se razlikuju. Nadmoćnost ženki (matrijarhat) je rijetkost kod simija, a prilično je česta kod lemura. Mokronosci provode znatnu količinu vremena u međusobnom češkanju i češljanju, kao modelu društvenog obreda. Kada se lemuriformni primati uparuju i udvaraju, oni međusobno ližu krzno, a zatim se raščešljavaju svojim češljevima i kandžama. Također koriste svoje češljeve na kandžama za mjesta na tijelu do kojih ne mogu doći svojim ustima.
Kao i majmuni Starog svijeta, strepsirrhini se oslanjaju na obilježavanje mirisom, za mnoge od svojih komunikacija. To uključuje razmazivanje sekreta iz epidermnih mirisnih žlijezda na granama drveća, zajedno sa urinom i izmetom. Ispoljavaju se i različiti položaji tijela i geste, a iako je njuška duga i usne nepokretne, to može slabiti izražajnost lica. Zvukovni pozivi su kratkog dometa, ali ima i dalekometnih poziva, kao i hitnih (alarmnih) poziva. Noćne vrste su više ograničene nedostatkom svjetla, pa se njihov komunikacijski sistemi razlikuju od onih kod dnevnih; često se koriste dozivi dugog dometa u potrazi za svojom teritorijom (vidi: teritorijalnost).
Lokomocija
Dnevni strepsirrhini pretežno žive na drveću, a samo prstenorepi lemur provodi dosta vremena na tlu. Većina vrsta su četveronošci u krošnjama drveća, uključujući i pet rodova manjih, noćnih lemura. Galago, indriidi, vižljasti lemuri i bambusni lemuri skaču sa vertikalnih površina, a indriidi su veoma izvježbani za vertikalno veranje i skakanje. Lorisidi se kreću sporo i slabi su penjači. Proučavanja izumrlih postkranijskog kostura adapiformnih primata ukazuju na razne oblike lokomotornog ponašanja. Evropski  Adapis , Palaeolemur i Leptadapis imali su prilagodbe za sporo penjanje poput lorisida, iako su možda bili četveronožni trkači kao i mali majmuni Novog svijeta. Notharctus i Smilodectes iz Sjeverne Amerike i Europolemur iz Evrope ispoljavaju poredivost sa lemurima koji se drže, veru i skaču. Međutim, nisu bili tako specijalizirani za vertikalno veranje kao indriidi, što ukazuje na to da su se kretali duž grana i nisu toliko skakali. Čini se da su Notharctids,  Cantius i Pronycticebus bili agilni četvoronošci na drveću, uz prilagodbe koje su uporedive sa smeđim lemurima.
Ishrana
Primati se pretežno hrane voćem (uključujući i sjemenke), lišćem (uključujući i cvijeće) i životinjskim plijenom (zglavkari, sitni kičmenjaci i jaja). Ishrana se značajno razlikuju između vrsta strepsirrhina. Kao i drugi listojedni (folivori), neki mokronosci mogu probaviti i celulozu i hemicelulozu. Neki strepsirrhini, kao što je galago, vitki lori i angwantibo su, prije svega, bubojedi. Druge vrste, kao što su viljuškasti i lemuri sa iglastim kandžama, specijalizirani su za žvakanje drveta, dok su indridi, vitki i bambusni lemuri folivori. Pema tome, mnogi strepsirini su frugivori (jedu voće), a drugi, kao što su prstenorepi lemur i mišji lemuri su omnivori (jedu mješavinu voća, lišća i hranu životinjskog porijekla).
Među adapiformima, čini se da je bilo najviše poklonika voćne ishrane (frugivori), posebno onih srednje veličine do velikih vrsta, kao što su: Cantius , Pelycodus i Cercamonius. Listojednih (folivori) je bilo između srednje velikih i onih veličine adapiformnih, uključujući i Smilodectes, Notharctus, Adapis i Leptadapis. Oštri vrhovi na zubima nekih manjih adapiformnih praprimata, kao što su Anchomomys i Donrussellia, ukazuju na to da su oni vjerovatno bili – ili djelomično ili prvenstveno – bubojedi (insektivori),
Kernavė
Kernavė je bila srednjovjekovna prijestolnica Velike Kneževine Litvanije, a danas je turistička atrakcija i arheološko nalazište. Nalazi se u općini Širvintos koja se nalazi na jugoistoku Litvanije. Litvanski državni kulturni rezervat osnovan je u Kernavė 1989. godine. 2004. godine arheološko nalazište Kernavė uvršteno je na UNESCO-ov popis svjetske baštine.
Geografske informacije
mini|Crkva Kernavė, sagrađena 1920. Kernavė je gradić na jugoistoku Litvanije, u općini Širvintos, smješten na desnoj obali rijeke Neris, na gornjoj obali Nerisa. To je 21 km udaljenost od Širvintoss i 35 km iz Vilniuss. U blizini je Vilnius - Kaunas (18 km) i Vilnius - Panevėžys (17 km) autoputevi. U Kernavė je moguće putovati iz Viljnusa rijekom Neris.
Alternativna imena
Alternativna imena grada su Kernavos, Kernovo, Kiernowo, Kiernów (poljski) i Kernuvke (jidiš).
Historija
Područje Kernavė bilo je slabo naseljeno krajem paleolitske ere, s tim da se broj naselja značajno povećao u doba mezolita i neolita.
Grad se prvi put spominje 1279. godine, kada su ga, kao glavni grad velikog vojvode Traidenisa, opkolili Tevtonski vitezovi. 1390. godine, tokom Litvanskog građanskog rata (1389–1392), vitezovi su spalili grad i njegove zgrade u dolini Pajauta, uključujući dvorac. Nakon ovog prepada, grad nije obnovljen, a preostali stanovnici preselili su se na vrh brda umjesto da ostanu u dolini.
Grad je 1613. godine označen na poznatoj mapi Velike Kneževine Litvanija - Magni Ducatus Lithuaniae, et Regionum Adiacentium exacta Descriptio, štampan u Amsterdamu, a finansirao ga je litvanski magnat Mikalojus Kristupas Radvila Našlaitėlis.
Nalazište je ponovo postalo predmet šireg interesa sredinom 19. vijeka, kada je romantičnarski pisac Feliks Bernatovič to područje prikazao u svom romanu "Pojata, córka Lizdejki" ("Pajauta, kći Lizdeika", Varšava, 1826). Gradine su ubrzo iskopali braća Tiszkievič, a zatim Vładisłav Sirokomla (1859). Nakon Drugog svjetskog rata, radovi iskopavanja 1979. godine ponovno su započeli Univerzitet u Vilniusu, a zatim Litvanski institut za istoriju između 1980–1983. Državni kulturni rezervat Kernavė stvoren je 2003. godine.
Crkva
Uz današnju crkvu nalazi se dvorište starih crkava. Istraženi su temelji crkve sagrađene 1739. godine. Ova crkva brvnara preseljena je 1935. godine u Krivonys. Betonski spomenik s krstom podignut 1930. godine za proslavu 500. godišnjice Vitautasove smrti služi kao podsjetnik na Vitautasovu crkvu sagrađenu 1420. godine.lijevo|mini|290x290piksel|Fragment karte [[Velika Kneževina Litvanija|Velike kneževine Litvanije (1613) i Kernavė (Kiernow) "Prva prijestolnica Velikog Litvanije ", prikazane sjeverno od glavnog grada Vilnjusa (Vilna).]]Na teritoriji drevnih crkava, od 15. do 19. vijeka, sahranjivani su ljudi Kernavė. U blizini su dvije kapele. Drvena kapela je primjer narodne arhitekture. Smatra se da je sagrađena krajem 13. stoljeća na imanju Kernavelė i premještena u crkvu Kernavė. Krajem 19. stoljeća crkva ga je koristila kao spremište. 1920. godine sagrađena je nova crkva, a kapela je propadala, jer više nije bila dio crkve. 1959. popravljen je, a 1993–94. je restaurirana. Zgrada pripada župi Kernavė. Koristi se za izlaganje eksponata drvene crkvene skulpture. desno|mini|Temelji stare crkve U kapeli od opeke iz 19. stoljeća nalazi se mauzolej porodice Romer. Sagradio ga je 1851–1856. Zemljoposjednik Stanisław Romer. Kapela je građena od opeke i gipsa i primjer je kasnog klasicizma. Mala je i ima osmerokutni plan, što je neobično za klasicizam. Unutra je otvor na podu koji vodi do kripte. Kovčezi su zazidani u njegove niše. Unutar kapele sačuvana je oltarska menza, izgrađena od kamena. Uz bočne zidove nalaze se crne klupe. Na zidovima su pričvršćene spomen-ploče s grbom i imenima članova porodice Riomeriai. Nakon Prvog svjetskog rata kapela je bila zapuštena. Popravljen je 1959. i 1987. Trenutno kapela pripada župi Kernavė.
Obje kapele nalaze se u arheološkom i povijesnom rezervatu Kernavė. Današnja crkva sagrađena je između 1910. i 1920. godine. U arhitekturi dominiraju neogotski elementi.
Tokom 1980-ih, na inicijativu monsinjora Česlovasa Krivaitisa, popravljeno je dvorište crkve, sagrađena nova vrata i obnovljeni oltar i unutrašnjost. Crkveno dvorište ukrašava križni put koji je uredila umjetnica Jadvyga Grisiūtė. U porti postoje dva spomenika izgrađena u spomen na 600. godišnjicu kristijanizacije i 700. godišnjice prvog pominjanja u pisanim izvorima naziva Kernavė. Prvi spomenik prikazuje ognjište i mač, prijelaz iz poganstva u kršćanstvo ; drugi, vitez s mačem koji stoji između gradskih vrata, glavnog dijela gradskog grba. Mlinski kamenci su ugrađeni u strukture oba spomenika. Grob svećenika, pisca i promotora istorije Kernavė, Nikodemas Švogžlys-Milžinas, nalazi se u blizini spomenika u čast 700. godišnjice Kernavė.