cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Asim Brkan
Biografija
Početkom rata na prostoru bivše Jugoslavije Brkan napušta Beograd i odlazi sa svojom porodicom u Holandiju, a kasnije i u Njemačku. Teško prihvata nove tendencije na sceni, uključujući turbo-folk i opći haos na estradi, tako da se po povratku u Bosnu ujedno i povlači sa scene 1996. godine.
Godine 2009, tri desetljeća nakon izlaska najveće hit pjesme "Jednom sam i ja volio", Brkan se ipak vraća muzici. Njegova matična izdačka kuća, PGP iz Beograda, objavila je kompilaciju sa pjesmama od 1976. do 1990. godine. U istoj godini je snimio niz sevdalinki za Muzičku produkciju BHRT. Nekoliko sedmica nakon što je objavljen album, u emisiji Radio televizije Srbija, Brkan je nakon skoro 13 godina ponovo i zapjevao uživo.
NGC 3547
NGC 3547 (također poznat kao MCG 2-29-7, PGC 33866 i UGC 6209) je spiralna galaksija koja je udaljena oko 73 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Lav. Najveći prečnik je 2,00 (42 hiljade sg) a najmanji 0,9 uglovnih minuta (19 hiljada sg). Prvo otkriće je napravio John Frederick William Herschel 11. marta 1784. godine.
Azra Akin
Azra Akın je tursko-holandski model, koja je bila krunisana za Miss Svijeta 2002. godine na godišnjem izboru održanom 7. decembra 2002. godine u Alexandra palači u Londonu, Englska, gdje je Azra predstavljala Tursku. Rodila se 8. decembra 1981. godine u holadskom gradu Almelo. Njeni roditelji su se iz Turske preselili u Holadniju, gdje je Azra i odrasla.
Grb Jemena
desno|200px Grb Jemena je nacionalni simbol ove zemlje na kojem je predstavljen zlatni Salahudinov orao sa svitkom među kandžama i štitom na grudima. Na natpisu se nalazi ime zemlje napisano na arapskom jeziku arapskim natpisom (الجمهورية اليمنية, Al-Jumhuriyyah Al-Yamaniyah, Republika Jemen). Na štitu su prikazani drvo kahve i brana kod grada Marib u središnjem dijelu Jemena, sa sedam plavih valovitih pruga ispod. Sa lijeve i desne strane orla viore se dvije zastave Jemena.
500 milja Indianapolisa
"Indianapolis 500-Mile Race" (poznatija kao Indianapolis 500), jeste bila automobilska utrka, koja se jednom godišnje održavala na stazi "Indianapolis Motor Speedway (IMS)", u mjestu Speedway, Indiana, SAD.
Višestruki pobjednici (vozači)
Podebljani vozač je i dalje aktivan u takmičenju Formule 1
Grb Izraela
mini|desno|200px|Grb Izraela
Grb Izraela sastoji se od menoraha (sedmokrakog svećnjaka) okruženog maslinovom granom sa obje strane, i sa natpisom "ישראל" (Izrael) u dnu grba. Dok je pozadina grba uvek plava, menorah i maslinova grana mogu biti bijeli ili zlatni. Bijelo plava kombinacija koristi se na predsjedničkoj zastavi dok se zlatno plava kombinacija najčešće koristi kada se grb prikazuje samostalno. Država Izrael izabrala je ovaj grb kao najbolje rješenje na konkursu koji je održan 1948. Dizajn se zasniva na pobjedničkom rješenju čiji autori su Gabrijel i Maksim Šamir, a neki elementi su preuzeti iz rješenja drugih učesnika na konkursu. Idejno rješenje grba je najverovatnije bilo inspirisano poglavljem IV Zaharijeve knjige koje glasi; "Pogledah i tamo bijaše zlatni menorah sa činijom iznad njega i sa sedam svijeća na njemu... i tamo bijahu dva maslinova drveta pored njega, jedno sa lijeve i jedno sa desne strane činije." Međutim nije jasno da li je ova sličnost namjerna ili slučajna. Braća Šamir nikada nisu javno iznijela da li ih je opis iz Zaharijeve knjige insiprisao iako su detaljno opisali svoj rad na temu grba u intervjuu datom za novine Mariv, 16. februara 1949.
Savršeni krug
Radnja
Nakon što mu žena i dijete odu iz ratnog Sarajeva, pjesnik Hamza u svom stanu pronalazi dvojicu dječaka koji su ušli u njegov stan kako bi se sklonili od granata. Jedan od njih je nijem i zove se Kerim, a drugi, mlađi, je Adis. Dječaci su ostali bez roditelja, te u nemogućnosti da pronađe njihovu rodbinu, Hamza ih zadržava kod sebe. A pošto vidi mnoga stradanja odlučuje ih izvesti iz opkoljenog Sarajeva.
Toro Rosso STR2
Toro Rosso STR2 jest bolid Formule 1 koji je ekipa Toro Rosso koristila u sezoni 2007. Vozili su ga Vitantonio Liuzzi, Scott Speed i Sebastian Vettel. STR2 u modificiranom obliku (STR2B) također je korišten u prve četiri utrke u sezoni 2008, a vozili su ga Sébastien Bourdais i Sebastian Vettel.
Potpuni spisak rezultata u Formuli 1
(Legenda) (Utrke u boldu označavaju najbolju startnu poziciju, dok utrke u italicu označavaju najbrži krug utrke) * Dva boda osvojena u bolidu STR2B.
Grb Jordana
mini|desno|200px|Grb Jordana
Grb Jordana se sastoji od krune na vrhu i ogrtača sa strana koji simboliziraju kralja. Unutar grba se nalaze dvije zastave Jordana, orao koji stoji na globusu, štit, oružje, pšenica, palma i trake sa natpisom na arapskom "Abdullah Bin Al Hussein, kralj hasemitske kraljevine Jordan, koji se nada uspjehu i pomoći od Boga".
Grb Japana
mini|desno|200px|Grb Japana
Grb Japana ili carski grb Japana, jedan je od nacionalnih grbova ove zemlje. Predstavljen je u obliku žute ili narančaste hrizanteme sa crnim ili crvenim obodom ili pozadinom. Cvijet hrizanteme je simbol japanskog kraljevskog visočanstva, cara i njegove porodice. Središnji disk okružen je sa 16 latica sa šesnaest vrhova drugog reda latica koji se vide iza prvog reda. Ovaj grb smije koristiti samo car Japana, dok ostali članovi careve porodice koriste verziju sa 14 latica. Carski grb također se koristi na zastavama carske porodice.
Sam Brown (pjevačica)
Sam Brown (rođena 12. oktobra 1964. godine u Londonu) je britanska pjevačica i tekstopisac, najpoznatija po svom radu u kasnim 1980-tim godinama, iako je od tada nastavila objavljivati svoj materijal. Ona je kćerka Rock'n'Roll zvijezde Joea Browna i pjevačice Vicki Brown. Njena najpoznatija pjesma je Stop!, koja je "izašla" 1988. godine. Iste godine izdala je i istoimeni album.
Kao i u solo karijeri, uspjeha je imala i u saradnji sa drugim umjetnicima. Radila je sa Davidom Gilmourom, kao i sa Pink Floydom, Deep Purpleom, Fishom, Georgeom Harrisonom te mnogim drugim, a često se pojavljivala i kao članica benda Jools Holland.
Ivan I de la Roche
Ivan I de la Roche (francuski Jean Ier de la Roche; grčki Ιωάννης ντε Λα Ρος) (? – 1280.) bio je grčki plemić francuskog porijekla te vojvoda Atine.
NGC 352
NGC 352 (također poznat kao IRAS 00596-0430, MCG -1-3-71 i PGC 3701) je prečkasta spiralna galaksija koja je udaljena oko 243 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Kit. Najveći prečnik je 2,40 (169 hiljada sg) a najmanji 0,8 uglovnih minuta (56 hiljada sg). Prvo otkriće je napravio John Frederick William Herschel 20. septembra 1784. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Ivan I de la Roche
Ivan je znao govoriti grčki te je čitao Herodota.
1280. Ivan je umro te ga je naslijedio njegov brat Vilim.
Grb Južne Koreje
mini|desno|200px|Grb Južne Koreje
Grb Južne Koreje se sastoji od simbola "taegeuk", koji se također nalazi i na zastavi Južne Koreje, okružen sa pet stiliziranih latica i trakom sa natpisom "Daehan Minguk" (Republika Koreja).
Hrvatinići
mini|Grb loze Hrvatinića koji je formirao Hrvoje Vukčić. mini|Područje koje su posjedovali Hrvatinići početkom 15. vijeka Hrvatinići (Horvatići, Stipančić Hrvatinić, Stipanići, Stjepanići), vlastelinski rod u srednjovjekovnoj Bosni od 13. do 15. vijeka.
Hrvatinići su naročito snažno uticali na razvoj političkih prilika u bosanskoj državi i susjednim hrvatskim krajevima u 14. i na početku 15. vijeka. Uz njih je u drugoj polovini 20-tih godina 14. vijeka vezan i prvi spomen institucionalno izgrađene Crkve bosanske, uz koju su pristajali neki članovi roda, dok su drugi ostali odani Katoličkoj crkvi.
Prvi Hrvatinići držali su posjede u Donjim krajima, oko rijeka Sane, Vrbanje i Vrbasa, u župama Banica (Jajce), Vrbanja (župa) (Kotor), Sana (Ključ), Zemljanik (tvrđava Greben). Držali su i grad Glamoč. Jačanjem Hrvatinića povećavali su se i njihovi posjedi, najprije u bližoj okolini, na koju se širio i naziv Donji kraji, a poslije i u drugim dijelovima Bosne, u početku najčešće priznavanjem nasljednih prava i darovnicama, a poslije osvajanjima i vladarskim darovnicama. Tako su potkraj 14. i na početku 15. vijeka oni postali najmoćnije velmože u bosanskoj državi te su mogli smjenjivati s prijestolja i same vladare.
Utemeljitelj roda – prema dostupnim podacima – bio je knez Stjepan (umro prije 2. februara 1301. godine) koji je posljednje godine života proveo povučeno. Za njega Lajos Thallóczy nesigurno pretpostavlja da je bio u rodbinskim vezama s banom Prijezdom I, što izvorna svjedočanstva ne potvrđuju. Pouzdano se zna da je Stjepan imao više sinova koji su naslijedili očeve posjede. Ne zna se koliko ih je bilo, a nisu poznata ni njihova imena, osim najstarijemu knezu Hrvatinu, po kojem je i cijeli rod dobio ime. On se u izvorima i literaturi obično po ocu naziva Stjepanić. Na Stjepanove sinove se odnosi sadržaj povelja iz 1299, 1301, 1304. i 1305, ali se u njima spominje samo Hrvatin, koji nastupa kao predstavnik svoje neimenovane braće i sinova te vodi obiteljske poslove. Pouzdano se zna da su braća učestvovala u borbama za ugarsku krunu potkraj 13. vijeka kao pristalice napuljskih Anžuvinaca, pretendenata Karla Martela i Karla I Roberta. Zbog zasluga u tim borbama napuljski kralj Karlo II. potvrdio im je poveljom od 14. juna 1299. Donje kraje bosanske zemlje (Partes provinciarum inferiores terre Boczinensis), koje su oni već držali i posjedovali. Nakon toga, odigrali su važnu ulogu na početku 14. vijeka u vezi sa širenjem u Bosni vlasti Bribirskih, s kojima su više puta sređivali svoje vazalne odnose.
Ban Pavao I. Bribirski s braćom izdao im je više povelja (1301, 1304. i 1305) kojim je potvrđivao sve njihove posjede, jamčio njihovu cjelovitost i obećavao zaštitu ako ih iko napadne. Unatoč njihovim rodbinskim vezama i takvim garancijama, odnosi Hrvatinića s knezovima Bribirskim zapali su u krizu za banovanja nad dijelom Bosne Pavlova brata Mladina I (1302-1304). Sinovi kneza Stjepana bili su, čini se, nezadovoljni Mladinovom upravom te su stali podupirati protivnike bribirske vlasti u Bosni. Zbog toga im je Mladin I oko 1303. počeo otimati posjede i gradove u Donjim krajima.
Nakon tih vijesti Stjepanići se dalje vrijeme ne spominju. Tek u vrijeme velikog političkog raslojavanja među hrvatskim i bosanskim velikašima uoči pada bana Mladina II Bribirskog 1322. ponovo su aktivni na strani Mladinovih protivnika. Osim kneza Hrvatina Stjepanića, u izvornoj građi nakon 1320. po imenu zabilježen je knez Grgur Stjepanić, koji se u literaturi također dovodi u vezu sa Stjepanom, začetnikom roda Hrvatinića. Prevladava mišljenje da je Grgur bio mlađi brat Hrvatinov, a tek je Thallóczy ustvrdio da je Grgur bio sin Hrvatinova brata Stjepana. On se prvi put poimenice samostalno spominje u nedatiranoj povelji Stjepana II Kotromanića kojom mu je, za vjernu službu, ban darovao sela Čečavu, Hrastuš, Jakeš u Nenavišću, Volović i Modriču, jer je najvjerovatnije 1329-1330. na čelu banova izaslanstva išao u Bugarsku da mu dovede zaručnicu. Ban tom prigodom Grgura naziva velikim knezom.
Poslije se Grgur spominje tek 1357. u vezi s ustupanjem svojih posjeda u Donjim krajima ugarskom kralju Ludoviku I, ali historičari nisu sigurni da li se tu radi o istoj ili pak o dvjema različitim osobama. U prilog drugoj pretpostavci govorila bi hronologija, naime činjenica da je Grgurov brat Hrvatin umro prije 1315, a sin mu Vukoslav Hrvatinić prije 16. aprila 1343.
Najistaknutiji predstavnici ove porodice u kasnijem periodu su bili knez Vukoslav Hrvatinić te njegovi sinovi knez Vlatko i Vuk u 14. vijeku; krajem i početkom 15. vijeka najpoznatiji član ove obitelji bio vojvoda, a kasnije i herceg, Hrvoje Vukčić Hrvatinić i njegov brat, hrvatski ban, Vuk Vukčić, dok je u 15. vijeku najpoznatiji bio vojvoda Juraj Vojsalić.
Posljednji poznati Hrvatinić bio je Matija Vojsalić, praunuk Vojislava Hrvatinića (brata Hrvoja Vukčić Hrvatinića), koji je od 1472. do 1476. bio osmanski kralj Bosne.
Loza Hrvatinića
Stjepan │   ├── Grgur Stjepanić │  │    │   └── Vlatko Hrvatinić │   └── Hrvatin Stjepanić │       ├── Vukoslav Hrvatinić │  │         │   ├──Vlatko Vukoslavić │  │  │        │   │  ├──Vukoslav Vlatković │  │  ├──Grgur Vlatković │  │  └──Nikola Vlatković │  │        │   ├──Vuk Vukoslavić │  └──Pavle Vukoslavić │     	├── Pavao Hrvatinić └── Vukac Hrvatinić │           ├── Hrvoje Vukčić Hrvatinić ├── Vuk Vukčić ├── Vojislav Vukčić │  │            │   └── Juraj Vojsalić │      │            │       ├── Juraj Vojsalić │      └── Petar Vojsalić │          │             │           └── Matija Vojsalić │            └── Dragiša Vukčić │               └── Ivaniša Dragišić │                   ├── Pavao Dragišić ├── Marko Dragišić └── Juraj Dragišić
Korov
desno|mini|Koštan (Echinochloa crus-galli) desno|mini|Pirika (Agropyron repens) desno|mini|Slak (Convolvulus arvensis) desno|mini|Štir (Amaranthus retroflexus)
Korov (mađ. kóró) su sve biljne vrste koje nisu cilj uzgoja na nekoj uzgojnoj površini. mini|lijevo|Kukolj (Agrostemma githago), korov koji se spominje u Bibliji.
Uticaj
Natječu se za prostor, minerale, vodu i svjetlost s poljoprivrednim i drugim (željenim) biljnim vrstama i smanjuju im prirod. Otežavaju obradbu tla, njegu usjeva, žetvu, domaćini su biljnim bolestima i štetnicima, izazivaju alergije, dermatitis i trovanja kod ljudi, pojedine vrste parazitiraju na nekim kulturnim biljnim vrstama npr. viline kosice (Cuscutaceae). Borba protiv korova provodi se administrativno (sprječavanje unošenja i širenja novih korovnih vrsta), agrotehnički (sjetva čistoga sjemena, plodored i sl.), mehanički (okopavanje, drljanje, plijevljenje, ogrtanje i sl.), hemijski (primjenom selektivnih herbicida), biološki (primjenom živih mikro i makroorganizama koji parazitiraju na korovima, ili se njima hrane).
Korov može biti svaka biljna vrsta, a svjetskoj poljoprivredi ekonomsku štetu nanosi samo oko 250 različitih vrsta.
Vrste
Česti su najčešći višegodišnji korovi: pirika (Agropyron repens), slak (Convolvulus arvensis), divlji sirak (Sorghum halepense), maslačak (Taraxacum officinale), troskot (Cynodon dactylon), a jednogodišnji: štir (Amaranthus retroflexus), loboda (Chenopodium album), dvornik (Polygonum persicaria), ambrozija (Ambrosia artemisiifolia), muhar zeleni i sinji (Setaria viridis i Setaria glauca), koštan (Echinochloa crus-galli), svračica (Digitaria sanguinalis), slakoperka (Apera spica-venti). .
NGC 6490
NGC 6490 (također poznat kao MCG 3-45-38, PGC 61079 i UGC 11033) je eliptična galaksija koja je udaljena oko 149 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Herkul. Najveći prečnik je 1,00 (43 hiljade sg) a najmanji 0,8 uglovnih minuta (35 hiljada sg). Prvo otkriće je napravio Albert Marth 11. maja 1864. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Mustafa IV
Mustafa IV (osmanlijski turski: مصطفى رابع Muṣṭafā-yi rābi; 8. septembar 1779. - 16. novembar 1808. Istanbul) je bio sultan Osmanlijskog Carstva od 1807. do 1808. godine.
Biografija
Međutim, kada se digla janjičarska buna protiv sultana Salim III, Mustafa je prevario sultana i podržao janjičare, koji su ga postavili za novog vladara. Međutim, simpatije prema sultanu Selimu su još bile prisutne, te je 1808. godine armija pod vodstvom Mustafe Bayrakdara krenula prema Istanbulu, kako bi na prijestolje vratila sultana Selima II. Kao odgovor na to, Mustafa je naredio da se Selim likvidira, kao i njegov drugi brat, Mahmud. Tako bi Mustafa bio jedini preostali muški član sultanske linije, te se nadao, da će ugušiti pobunu eliminirajući druga dva legitimna kandidata za prijestolje. Selim je ubijen, a njegovo tijelo je bačeno pred pobunjenike uz podrugivanje. Mustafa ne na kraju ipak bio zbačen sa vlasti. Njegov zamjenik na vlasti bio je Mahmud, jer je izbjegao pogubljenje skrivajući se. Mustafa je osuđen na smrt nešto kasnije, te iste godine.
= Reference =
Károlos Papúlias
mini|desno|250px|Dr. Károlos Papoúlias, predsjednik Helenske Republike Dr. Károlos Papúlias (grčki Κάρολος Παπούλιας; 4. juni 1929 – 26. decembar 2021) bio je predsjednik Grčke. Prethodno je bio ministar u vladi i parlamentarni zastupnik.
Jürgen Klinsmann
Jürgen Klinsmann nekadašnji je njemački nogometaš, a sada nogometni trener.
Nakon što je kao selektor vodio njemačku reprezentaciju na SP-u 2006. dao je otkaz. Kao igrač, osvojio je SP 1990. i EP 1996. u Engleskoj.
Károlos Papúlias
Papúlias je rođen u gradu Ioannini, u sjeverozapadnoj Grčkoj. Studirao je pravo na Sveučilištu u Atini i Münchenu. Doktorsku titulu iz područja međunarodnog privatnog prava stekao je na Univerzitetu u Kölnu. Papoúlias je saradnik Instituta za jugoistočnu Evropu u Münchenu. Osim maternjeg grčkog, govori i njemački, italijanski i francuski.
DisplayPort
desno|mini|300x300piksel| DisplayPort konektor mini|300x300piksel| Mini DisplayPort utor (u sredini) DisplayPort (DP) jest digitalni interfejs za prikaz kojeg je razvila skupina proizvođača među kojima su najviše doprinijeli Maxell, Lattice, Philips i Sony a standardizira ga Video Electronics Standards Association (VESA). Interfejs se prvenstveno koristi za povezivanje video izvora na grafičke izlazne uređaje poput računarskog monitora, a može biti korišten i za prenos zvuka, ali i podataka.
Opis
DisplayPort je prvi interfejs za prikaz koji se oslanja na paketni prenos podataka, oblik digitalne komunikacije koji se nalazi u tehnologijama kao što su Ethernet, USB i PCI Express. Za razliku od starijih standarda DisplayPort protokol zasnovan je na malim podatkovnim paketima poznatim kao mikro paketi. To omogućava veću rezoluciju korištenjem manje pinova. Upotreba tih paketa također čini DisplayPort proširivim, što znači da se dodatne mogućnosti mogu dodavati vremenom bez značajnijih promjena na fizičkom konektoru.
Svi DisplayPort kablovi su kompatibilni sa svim DisplayPort uređajima, bez obzira na verziju svakog uređaja ili nivo certifikacije kabla. Sve funkcije DisplayPorta će raditi na bilo kojem DisplayPort kablu. DisplayPort nema više dizajna kablova; svi DP kablovi imaju isti osnovni raspored i ožičenje i podržat će sve mogućnosti, uključujući audio, lančano vezanje, G-Sync/FreeSync, HDR i DSC. DisplayPort kablovi razlikuju se po podršci brzine prijenosa.
Dužina kabla
Standard DisplayPorta ne određuje maksimalnu dužinu kablova, mada standard DisplayPort 1.2 postavlja minimalni zahtjev da svi kablovi dužine do 2 metra moraju podržavati brzine HBR2 (21,6 Gbit/s i svi kablovi bilo koje druge dužine moraju podržavati brzine RBR (6.48 Gbit/s).
Konektori
mini|DisplayPort utori na [[Grafička kartica|grafičkoj kartici, prva dva sa desne strane, i prvi sa lijeve. Između njih je HDMI utor. ]] DisplayPort kablovi i utori mogu biti u punoj veličini ili u mini formatu. Razlikuju se samo u obliku, a mogućnosti i performanse su uvijek iste.
Puni DisplayPort konektor
Standardni DisplayPort konektor ima 20 nožica i ima dimenzije od 16,10mm (širina) x 4,76mm (visina) x 8,88mm (dubina). Raspored DisplayPort nožica je sljedeći:
Mini DisplayPort konektor
Mini DisplayPort konektor je razvio Apple za svoje računare. Prvi put se pojavio 2008 u tadašnjim MacBook Pro, MacBook Air, i Cinema Display. VESA je 2009 usvojila taj konektor kao oficijelni standard, i 2010 ga objedinila sa glavnim DisplayPort standardom sa izlaskom verzije 1.2.
Jürgen Klinsmann
Profesionalnu karijeru počeo je u Stuttgarter Kickersima. Završio je karijeru nakon poraza od Hrvatske na SP-u 1998. u Francuskoj.
U Bundesligi je odigrao 221 utakmicu i postigao 110 golova. Za reprezentaciju Zapadne Njemačke, odnosno Njemačke nastupio je u 108 utakmica i dao 47 golova.
Károlos Papúlias
Bio je osnivač Panhelenskog Socijalističkog Pokreta (PASOK) i blizak Andreasu Papandreu. Izabran je za zastupnika u grčkom parlamentu na izborima 1977, 1981, 1985, 1989, 1990, 1993, 1996. i 2000. Bio je član središnjeg odbora PASOK-a i izvršnog biroa političkog sekretarijata stranke.
Obavljao je nekoliko visokih državnih dužosti:
Kao bivši prvak u atletici i odbojci, Papoúlias obavlja i dužnost predsjednika Nacionalne sportske organizacije od 1985. godine. Oženjen je Marijom Panou s kojom ima tri kćerke.
U decembru 2004. premijer Kostas Karamanlis, predsjednik vladajuće Nove Demokracije, i Jorgos Papandreu, vođa opozicije PASOK-a, predložili su Papoúliasa za mjesto predsjednika države. Velikom većinom glasova zastupnika (predsjednika Helenske Republike bira Parlament) izabran je za predsjednika 8. februara 2005. na vrijeme od pet godina. Položio je zakletvu 12. marta 2005, zamijenivši Kostisa Stefanopulosa na toj dužnosti.
NGC 5059
NGC 5059 (također poznat kao PGC 46244 i UGC 8344) je spiralna galaksija koja je udaljena oko 674 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Djevica. Najveći prečnik je 0,90 (176 hiljada sg) a najmanji 0,2 uglovnih minuta (39 hiljada sg). Prvo otkriće je napravio Albert Marth 25. marta 1865. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
IC 1962
IC 1962 (također poznat kao ESO 548-50, MCG -4-9-31 i PGC 13283) je prečkasta spiralna galaksija koja je udaljena oko 83 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Eridan. Najveći prečnik je 2,70 (65 hiljada sg) a najmanji 0,5 uglovnih minuta (12 hiljade sg). Prvo otkriće je napravio DeLisle Stewart 1899. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Ninočka
Ninočka je američka komedija snimljena 1939. u produkciji MGM-a. Film je režirao Ernst Lubitsch. Glavne uloge tumačili su Greta Garbo (Ninočka) i Melvyn Douglas (Leon). Za ulogu Ninočke Garbo je nominirana za Oscara za najbolju glumicu. Film je snimljen u crno-bijeloj tehnici. Svjetska premijera filma bila je 6. oktobra 1939.
Film je 1990. uvršten u Nacionalni filmski registar pri Kongresnoj biblioteci SAD-a.
Radnja
Uoči sovjetskih ekonomskih problema, trio ruskih delegata poslan je u Pariz da prodaju carske dragulje za gotovinu. Ali kad je grofica Swana (Ina Claire), koja je prethodno posjedovala dragulje, poslala svog ljubavnika, grofa Leona, da vrati dragulje, on uspijeva preobratiti ruske delegate u kapitaliste. Moskva zatim šalje drugaricu Ninočku da izbavi dragulje i delegate nazad u Moskvu. Međutim, ona ulazi u zavodljivi svijet dekadentnog Pariza tog doba.
Saqqara
Dok je Memfis bio glavni grad Drevnog Egipta, Saqqara je služila kao njegova nekropola. Iako su je zasjenili kraljevski grobovi u Gizi a kasnije i Dolina kraljeva u Tebi, ostao je važan kompleks za manje pogrebe i ceremonije raznih kultova preko 3.000 godina, sve do ptolomejskih i rimskih vremena.
Stepenastu piramidu u Saqqari je sagradio Imhotep za kralja Djosera (cca. 2667-2648. p. n. e.). To je najstarija potpuno očuvana kamena zgrada u historiji.
Na toj je lokaciji i nedavno (godine 2006.) otvoren Imhotepov muzej.
Rani dinastički period
Iako se najstariji grobovi plemića u Saqqari mogu datirati sve do Prve dinastije, tek su se za Druge dinastije počeli pokapati prvi kraljevi, uključujući Hotepsekhemwyja i Nynetjera.
Staro kraljevstvo
Najvažniji objekt nekropole datira iz Treće dinastije. I danas se može vidjeti Stepenasta piramida faraona Djosera.
Piramida Unasa, faraona iz Pete dinastije, locirana je južno od stepenaste piramide te na vrhu Hotepsekhemwjevog groba. U njoj se nalaze najraniji poznati primjeri piramidskih tekstova – natpisa koji daju uputstva za zagrobni život kojima se ukrašavala unutrašnjost grobova, preteča Knjige mrtvih u Novom kraljevstvu.
U Saqqari se također nalazi prilično impresivan broj mastaba grobova. S obzirom da je veći dio nekropole prekrio pijesak u posljednja dva milenija – čak ni veliki grobni kompleks oko Djoserove piramide nije bio otkriven do 1924. – mnogi od tih objekata su dobro očuvani, uključujući raskošnu unutrašnju dekoraciju isto kao i vanjsku strukturu.
Najvažnije građevine Starog kraljevstva
Postoji nekoliko piramida koji datiraju iz Prvog prijelaznog perioda, od njih je najpoznatija Khendjerova piramida u Južnoj Saqqari.
Nekropola Novog kraljevstva
Dok većina mastaba datira iz Starog kraljevstva, u Saqqari je također predstavljena jedna važna ličnost Novog kraljevstva: Horemheb, posljednji faraon 18. dinastije, koji je sebi sagradio grob prije nego što će preuzeti prijestolje, dok je služio kao jedan od Tutankhamunovih generala. Međutim, treba napomenuti da faraon Horemheb nije ovdje sahranjen. Nakon smrti je pokopan, kao i mnogi drugi kraljevi 18. dinastije, u Dolini kraljeva u drevnoj Tebi.
Kasniji pogrebi i spomenici
Još jedan značajan spomenik Saqqare je Serapeum: galerija grobova, izdubljenih u stijeni, koji su služili kao počivalipšte mumificiranih tijela Apisovih bikova, koje se štovalo u memfisu kao utjelovljenje boga Ptah. Otkrio ga je Auguste Mariette godine 1851, ali su grobovi ranije bili otvoreni i opljačkani – jedini izuzetak je bio grob koji je ostao netaknut 3.700 godina. Mumificirani bik iz njega se danas može vidjeti u Kairskom poljoprivrednom muzeju.
Na prilazu Serapeumu stoji pomalo nezgrapna grupa kipova zvana Krug filozofa: ptolemejsko proznanje najvećim pjesnicima i misliocima među njihovim grčkim precima. Ona je prvobitno bila smještena u obližnjem hramu. Tu su predstavljeni Hesiod, Homer, Pindar, Platon i drugi.
Svemirska opservatorija
mini|desno|350px|Svemirske opservatorije i njihove radne talasne dužine mini|desno|250px|Spitzer, Hubble i XMM-Newton: prikaz njihovih najvažnijih dijelova. Svemirska opservatorija je instrument u svemiru, koji služi za posmatranje udaljenih planeta, galaksija i drugih svemirskih objekata.
Ova kategorija se razlikuje od drugih opservatorija lociranih u svemiru koje su usmjerene prema Zemljii, u svrhu izviđanja i drugih tipova prikupljanja informacija.
Uvod
Veliki broj teleskopa je lansiran u orbitu. Mnogi od njih su uveliko povećali naše znanje o Svemiru. Izučavanje astronomije sa zemljine površine je ograničeno zbog smetnji uzrokovanih elektromagnetnom radijacijom zemljine atmosfere. Ova činjenica čini postavljanje asktronomskih sprava u svemir više poželjnom.
Godine 1946. američki astrofizičar Lyman Spitzer je prvi dao ideju o postavljanju teleskopa u Zemljinu orbitu ili na neku drugu lokaciju u Svemiru. To je bilo deceniju prije lansiranja prvog satelita po imenu Sputnik (ruskog) u orbitu. Spitzer je predložio veliki satelit koji bi kružio oko naše planete i obavljao posmatranja svemira i njegovih objekata. Nakon lobiranja za ovaj projekt tokom 1960-ih i 1970-ih godina, isti je realizovan lansiranjem prvog Svemirskog teleskopa Hubble (optičkog tipa) 20. aprila 1990. godine. Hubble je lansiran pomoću šatla Discovery.
Eolsko narječje
mini|Eolsko narječje Eolsko grčko narječje jest skupina dijalekata starogrčkoga jezika kojima se govorilo od 8. do 4. stoljeća p. n. e. u Beotiji, Tesaliji, otoku Lezbosu, te u grčkim kolonijama u Eoliji u Maloj Aziji. Eolsko narječje zadržalo je puno arhaizama u usporedbi s ostalim starogrčkim narječjima, te razvilo velik broj inovacija.
Lirska pjesnikinja Sapfa i pjesnik Alkej s Lezbosa (oko 600. p. n. e.) najpoznatiji su eolski književnici, te se njihov jezik smatra standardnim oblikom toga narječja. Koriste nekoliko svojstvenih metričkih oblika koji se skupno nazivaju eolski stih, a koriste ga i kasniji antički i savremeni pjesnici. Pastoralne Idile 28-30 aleksandrijskoga pjesnika Teokrita napisana su eolskim narječjem i stihom u čast Sapfi i Alkeju.
Imunologija
Imunologija (lat. imunitas = otpornost + grč. λoγοs (logos) = nauka, znanje, znanost, učenje) je nauka o imunitetu i njegovim pratećim reakcijama, procesima i pojavama, odnosno o prirodi i faktorima razvoja, održavanja i destrukcije imuniteta.
Sva ova područja imunologije istražuju i objašnjavaju sisteme i mehanizme samoodbrane organizma od raznih mikrostruktura i mikroorganizama koji mogu imati neželjen efekat po održavanje homeostaze (blagostanje, uravnoteženost, nepromijenjeno stanje) organizma.
Ove nauke uključuju proučavanje anatomskih struktura i kompleksija, histološke osobenosti i citologiju specifičnih odbrambenih ćelija; mehanizme i procese koji se dešavaju prilikom tzv imunog odgovora, tj. pokretanja i toka imunog sistema organizma na novonastalu situaciju. Također proučavaju nivo kompatibilnosti i toleranciju organizma na histološki specifične jedinke koje se unose ili transplantiraju u organizam, kao npr. krv, bubrezi, jetra, slezena i mnoge alergijske i druge reakcije na mikrostrukture i mikroorganizme koji su strani pogođenom organizamu, odnosno potencijlno patogeni.
Imunologija uključuje niz pripadajućih oblasti u koje su uključeni različiti sistemi krvnih grupa, imunohematologija imunogenetika, imunofiziologija i druge. – Prirodni imunitet je genetički definiran i visokospecifičan za određenu biološku vrstu (imunitet vrste). Suglasno tome, čovjek je otporan na mnoge animalne bolesti pomenute etiologije, a životinje su rijetko pogođene oboljenjima čovjeka. Stečeni imunitet se uspostavlja spontano ili vakcinacijom (cijepljenjem), u kontaktu sa određenim antigenima (dugotrajni – aktivni imunitet) ili može biti induciran artificijelno (kratkotrajni – pasivni imunitet) – seroterapijom. Nakon prodiranja stranog tijela (virus, bakterija, ćelije i njihove strukture, organske supstance itd.) uključuje se odbrambeni sistem, te obrazuje specijalne zaštitne proteine koje eliminiraju štetne efekte antigena. Ovaj sistem ima i niz drugih veoma značajnih odbrambenih funkcija. Osigurava opstojnost, integritet i homeostazu jedinke i vrste kojoj ona pripada. Tako je, npr., gametska izolacija posljedica biološke nepodudarnosti spolnih ćelija, koja onemogućava formiranje inkompatibilnih zigota. To je izvorni oblik zaštite genetičkog sistema vrste. Imuni sistem eliminira i sve sopstvene ćelije organizma u kojima se pojave nespecifični (nepoznati) molekuli.
Bez obzira na prirodu i porijeklo, imunitet može biti humoralni i ćelijski (tkivni).
Humoralni imunitet
Nakon prodora pomenutih agensa u organizam, poslije perioda latencije, pokreće se imuni proces – stvaraju se specifična antitijela kompetentna za svaku reakciju antigen – antitijelo (stečeni imunitet). Makrofagi zahvataju i liziraju prispjeli antigen. Ove ćelije upućuju signal određenom tipu limfocita (B–limfocitima). Pod uticajem antigenske senzibilizacije, B limfociti se, preko prijelaznih formi, preobražavaju u plazmocite – ćelije koje produciraju antitijela i ubacuju ih u cirkulaciju. Neki od njih se ne razvijaju do plazmocita, već se njihova diferencijacija zaustavlja na odgovarajućem stupnju tog procesa. Ove ćelije stiču sposobnost memoriranja unesenog antigena, tj sposobnost imunološke memorije za odgovarajući antigen.
Ćelijski imunitet
Ćelijski imunitet ili tkivni imunitet ne počiva na sintezi antitijela, nego se uspostavlja zahvaljujući aktivnosti specijaliziranih leukocita, tzv. T–limfocita, granulocita i monocita (tkivni makrofagi). Može se pasivno prenijeti i neimuniziranim primateljima isključivo putem limfocita imuniziranog davatelja, a ne i serumom. Ovaj imunitet se, dakle, ne uspostavlja djelovanjem cirkulirajućih antitijela, koja (uostalom) i ne sadrži. Razvija se obrazovanjem senzibiliziranih limfocita. Nakon stimulacije antigenim podražajima, počinje diferencijacija limfocita koji potiču iz timusa (zbog čega su i dobili oznaku T limfociti). Mnoge komponente ovog imuniteta, nažalost, još uvijek nisu dovoljno poznate (kao kod alergijskih reakcija i sl.).
Uz limfocite T, u mehanizmima ćelijske imunosti sudjeluju i makrofagi, NK ćelije, kao i ostale ćelije čija citotoksičnost ovisi o antitijelima. U specifičnoj imunoreakciji na antigen nastaju efektorski T  limfociti. Limfociti prepoznaju strani antigen u sklopu svojih molekula MHC, prenoseći aktivacijski signal, koji inducira proliferaciju i diferencijaciju u efektorske ćelije. Citotoksični ćelije (limfociti – TC) prepoznaju peptide iz citosola u sklopu molekula MCH, a pomagačke (helper) ćelije (T ćelije–pomoćnice – TH) su potrebne za nastanak efektorskih ćelija. Poslije prepoznavanja antigena one izravno stimuliraju proliferaciju citotoksičnih limfocita izlučivajuči citokine i aktiviraju fagocitne i citotoksične mehanizme makrofaga. To su veoma bitne ćelije imunosistema, jer usmjeravaju imuni odgovor prema humoralnom i ćelijskom tipu. Pomažu B limfocitima u proizvodnji antitijela i, kako je već naglašeno, pomažu u sazrijevanju citotoksičnih limfocita. Antitijelo ćelijsko–zavisne citotoksičnosti (ADCC) posreduju  efektorske ćelije koje su, bez prethodne senzibilaizacije na antigen, u stanju razoriti ciljane ćelije, obložene antitijelima. U navedenom procesu ćelijske citotosičnosti djeluju ćelije koje imaju Fc antitijela, kao što su NK ćelije, makrofagi, eozinofili i neutofili. NK ćelije koje sudjeluju u ćelijskoj citotoksičnosti zavisnoj od antitijela nazivaju se ubilačkim (killer) ćelijama i imaju sposobnost da direktnim dodirom ubijaju ciljane ćelije. One mogu biti (npr.) zaražene virusom, tumorske ćelije itd.
Ukratko, antigen–prezentirajuće ćelije (APC) – dendritične ćelije i makrofazi, dolaze u direktan kontakt sa antigenima, fagocitiraju ih, razgrađuju i prezentiraju dijelove antigena na odgovarajućim MHC receptorima na površini ćelije. Tokom ovoga procesa navedene ćelije se aktiviraju i počinju sintetizirati receptore i faktore koji će omogućiti aktivaciju T ćelija. Kada T ćelije koje posjeduju receptor specifican za prezentirani antigen dođu u kontakt sa APC, kao posljedica ovoga kontakta i prisustva izlučenih faktora, dolazi do aktivacije T ćelija. Aktivirane T ćelije–pomoćnice su tada u stanju da aktiviraju B–ćelije.
Imunski sistem
mini|desno|Grafički prikaz prolaska neutrofila kroz krvni sud i vršenja fagocitoze, kao vrsta imunog odgovora na infekciju Imunski sistem je sistem organa koji štiti organizam od napada stranih mikroorganizama (virusa, bakterija, gljivica i parazita), njihovih hemijskih supstanci (toksina), kao i vlastitih izmjenjenih (npr. tumorske) i istrošenih ćelija.
Imunski sistem se sastoji od organa razmještenih po čitavom tijelu i ćelija koje sudjeluju u imunskim reakcijama, koje mogu migrirati po čitavom tijelu.
Priroda imunosti
Postoje dvije vrste imunosti:
Djelovanje
Prirođena imunost čini prvu liniju obrane organizma, postoji prije kontakta sa uzročnicima bolesti i reagira na isti način prema svakom štetnom agensu. Stečena imunost se razvija u kontaktu sa uzročnicima bolesti, ne postoji prije prvog kontakta i potrebni su dani, tjedni ili mjeseci da bi se razvila. Ove dvije vrste imunosti ne djeluju odvojeno jedna od druge, već se međusobno nadopunjavaju. Nespecifična imunost određuje vrstu specifičnog imunskog odgovora, dok specifična imunost dalje usmjerava i pojačava nespecifičnu. Zahvaljujući ovom uzajamnom djelovanju imunski sistem karakteriziraju:
Fanny Lewald
Neka od njenih najpoznatijih djela su:
Njena izabrana djela su objavljena pod imenom Gesammelte Schriften u 12 nastavaka (1870.-1874.). Cf. K Frenzel, Erinnerungen und Stromungen (1890).
Velika nagrada Švicarske
Višestruki pobjednici (vozači)
Podebljani vozač je i dalje aktivan u takmičenju Formule 1
Višestruki pobjednici (konstruktori)
Podebljani konstruktori su i dalje aktivini u takmičenju Formule 1
Lamija (grad)
Lamija (grčki Λαμία, Lamía; [laˈmia]) je grad u centralnoj Grčkoj. Danas je glavni grad prefekture Ftiotide.
Ime
Grad Lamija je navodno nazvan po mitskoj Lamiji, koja je bila kćerka boga voda Posejdona te ljubavnica svog strica Zeusa, a ime joj je možda izvedeno od riječi λαιμός, laimos.
Druga mogućnost jeste da je grad možda nazvan po Malijancima, koji su živjeli u tom kraju.
Tokom vladavine Francuza (Frankokratia, Φραγκοκρατία), Lamija je zvana Girton, a pod vladavinom Katalonaca, poznata je bila kao El Cito.
Lamija je bila također poznata i kao Zeitoun.
Historija
Arheološka iskapanja otkrila su da je na mjesto na kojem je grad Lamija bilo nastanjeno još u bronzanom dobu.
Grad je bio vrlo važan u antici zbog svog strateškog položaja te je bio utvrđen u 5. vijeku prije nove ere.
Makedonski general Antipater sklonio se u Lamiju.
1018. Lamiju je posjetio bizantijski car Bazilije II tokom svog trijumfalnog putovanja po Grčkoj.
1165. jevrejski putnik Benjamin od Tudele je zabilježio 50 jevrejskih porodica u gradu.
Lamija je bila dio miraza grčke plemkinje iz Tesalije, vojvotkinje Atine, Helene Anđeo Komnene, kćeri Ivana I Duke.
Od 1318. do 1391. Katalonci su upravljali Lamijom; 1391. grad su preuzele vojvode Atine.
Grad je poslije bio pod vlašću Turaka.
Varaždin
280px|mini|Varaždinska katedrala Varaždin je grad u Hrvatskoj i sjedište Varaždinske županije.
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Hrvatskoj nalazio se u sastavu stare općine Varaždin.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2011. godine, grad Varaždin je imao 46.946 stanovnika, od čega u samom Varaždinu 38.839.
Grad Varaždin
Napomena: ''Nastao iz stare općine Varaždin. U 1910. i 1921. sadrži dio podataka za općinu Gornji Kneginec.''
Popis 1991.
Na popisu stanovništva 1991. godine, naseljeno mjesto Varaždin je imalo 41.846 stanovnika, sljedećeg nacionalnog sastava:
Toro Rosso STR3
Toro Rosso STR3 jest bolid Formule 1 koji je koristila ekipa Toro Rosso u sezoni 2008. Vozili su ga Sébastien Bourdais i Sebastian Vettel. U ovom bolidu Toro Rosso je ostvario prvu pobjedu zahvaljujući Vettelu, koji je slavio na VN Italije. Bolid je gotovo identičan bolidu Red Bull RB4 – razlika je samo u motorima.
Potpuni spisak rezultata u Formuli 1
(Legenda) (Utrke u boldu označavaju najbolju startnu poziciju, dok utrke u italicu označavaju najbrži krug utrke) * 37 bodova osvojenih u STR-u 3.
Latinska Amerika i Karibi
mini|380x380piksel| Karta Latinske Amerike i Kariba Termin Latinska Amerika i Karibi ( LAC ) je akronim na engleskom jeziku koji se odnosi na region Kariba i Latinske Amerike. Izraz LAC pokriva široku regiju, koja se proteže od Bahama i Meksika do Argentine i Čilea. Region ima preko 670.230.000 ljudi, prema podacima iz 2016, i prostiralo se na 21,951,000 kilometara kvadratnih.
Spisak zemalja i teritorija po podregiji
Razne zemlje u Latinskoj Americi ne koriste španski, francuski ili portugalski kao službene jezike, već engleski i holandski.
Solun
Solun ili Tesaloniki (grčki: Θεσσαλονίκη, latinično: Thessaloníki) je drugi po veličini grad u Grčkoj. Ovo je glavno mjesto grčke regije Makedonije i smatra se drugim grčkim glavnim gradom zbog svoje velike historijske i strateške važnosti. Grad se rasprostire na 17 km, duž Solunskog zaliva i sastoji se od 13 općina.
U Grčkoj je grad drugo po veličini privredno, industrijsko, trgovačko i kulturno središte, kao i važno prometno mjesto u jugoistočnoj Evropi. Trgovačka luka grada je vrlo važna za Grčku i za druge zemlje na jugoistoku Evrope. Grad je poznat po mnogobrojnim spomenicima i zgradama iz bizantskog i osmanlijskog perioda.
Helenističko doba
Grad je oko 315. godine p. n. e. osnovao Kasander, kralj Makedonije (Μακεδών) na ili blizu mjesta starog grada Terme i na 26 drugih okolnih sela. Nazvao je grad po svojoj ženi Tesaloniki, sestri Aleksandra Velikog, njoj je ime dao njen otac Filip II Makedonski, koji je na dan njenog rođenja ostvario pobjedu (grčki, latinično: nike) protiv Tesalijaca.
Solun se počeo naglo razvijati, i u 2. vijeku p. n. e. je dobio zidove. Grad je bio autonomni dio Kraljevine Makedonije, sa vlastitim parlamentom u kojem je kralj imao svog predstavnika.
Rimsko doba
Poslije pada Kraljevine Makedonije, 168. p. n. e., Solun je postao grad u Rimskoj Republici. Postao je važno trgovačko središte na Via Egnatiji, rimskoj cesti koja je spajala Bizantion (latinski: Byzantium, kasnije Konstantinopol) sa Dyrrachiumom (danas Drač, albanski: Durrës) u Albaniji. Ta cesta je omogućavala trgovinu između Evrope i Azije. Grad je postao glavno mjesto jednog od četiri rimska okruga u Makedoniji. Zadržao je svoje povlastice, ali je njime vladao pretor (latinski: praetor) i imao je rimski vojni garnizon. U jednom kratkom periodu u 1. vijeku p. n. e., sve grčke provincije su bile pod Solunom. Zbog velike trgovačke važnosti, Rimljani su gradu izgradili prostranu luku (Σκαπτός Λιμήν), koja je opsluživala grad sve do 18. vijeka.
mini|200p|[[Galerijev slavoluk u Solunu]]
Solunska akropola koja se nalazi na sjevernim brdima je izgrađena 55 godine p. n. e., nakon napada Tračana.
U gradu je tokom 1. vijeka osnovana jevrejska kolonija, a i bio je jedan od ranih centara kršćanstva. Na svom drugom misionarskom putovanju Pavao iz Tarza je propovijedao u gradskoj sinagogi i postavio temelje nove crkve. Pobunjeni Jevreji su ga izbacili iz grada i on je pobjegao u Veroiju. Pavlova poslanica Solunjanima je poslana kršćanskoj zajednici u Solunu.
Zaštitnika, Svetog Dimitrija, grad je dobio 306. godine. Njemu se pripisuje veliki broj čuda koja su spasila grad. On je bio rimski prokonzul (latinski: Proconsul) Grčke, za vrijeme protivkršćanskog cara Maksimijana i bio je mučen u rimskom zatvoru, na čijem mjestu je danas crkva Svetog Dimetrija. Crkvu je sagradio rimski podprefekt Ilirika, 463. godine.
Bizantsko doba
mini|desno|200p|Rotunda - najstarija zgrada u središtu grada
Nako podjele Rimskog carstva na istočni i zapadni dio kojima se vladalo iz Konstantinopola i Rima, Solun je potpao pod Istočno Rimsko Carstvo (Bizant). Solun je bio drugi po važnosti grad poslije Konstantinopola. 390. godine, grad je postao mjesto revolta protiv cara Teodozija Prvog i njegovih gotskih plaćenika. Rimski general i nekoliko drugih visokih funkcionera su ubijeni u pobuni, što je rezultiralo masakrom od 7.000 do 15.000 stanovnika na gradskom hipodromu.
Nakon ovoga slijedi zlatno doba grada, sve do pada Rimskog carstva i najezda barbara. 620. godine veliki potres je pogodio grad u kojem je srušen veliki broj zgrada, uključujući i rimski forum.
U 9. vijeku, Bizantinci su odlučili preseliti tržnicu za bugarska dobra iz Carigrada u Solun. Bugarski car Simeon I je napao Tračku, pobijedio bizantsku vojsku i prisilio Carstvo da vrati tržnicu u Carigrad. 904. godine Saraceni sa Krete su napali grad i nakon deset dana pljačkanja, otišli sa bogatim plijenom i 22.000 robova, većinom mlađeg stanovništva.
Usprkos ovom, grad se brzo oporavio i zajedno sa Bizantom doživio procvat u 10, 11. i 12. vijeku. Broj stanovnika grada se naglo povećavao, zajedno sa velikom jevrejskom zajednicom. Svakog oktobra, izvan gradskih zidina se održavao sajam sv. Dimitrija, koji je trajao šest dana. U to vrijeme ovo je bio jedan od najvećih sajmova u tom dijelu svijeta.
Ekonomski razvoj grada je nastavljen i u 12. vijeku za vrijeme dinastije Komneni, koja je proširila bizantsku vladu na sjever u Srbiju i Mađarsku. U gradu se tad nalazila kovnica novca, što je u to vrijeme bio veliki znak bogatstva.
Poslije smrti cara Manuela I, 1180. godine, Bizantsko carstvo je započelo svoj pad. 1185. godine normanski vladari Sicilije su napali i okupirali grad, što je rezultiralo njegovim popriličnim uništenjem. Njihova vladavina je trajala manje od godinu dana, jer ih je Bizant pobijedio u dvije bitke i prisilio na evakuaciju.
Solun je nestao sa karte Bizanta 1204. godine, kada su Carigrad osvojili križari u Četvrtom križarskom ratu. Solun i okolna teritorija su postali dio Solunskog Kraljevstva u Latinskom carstvu. Grad je vraćen u Bizantsko carstvo 1246. godine.
Iako je ovo vrijeme raznih invazija, Solun je imao veliki broj stanovnika i razvijenu trgovinu. Ovo je rezultiralo intelektualnim i umjetničkim procvatom, čiji tragovi se i danas mogu naći u mnogim crkvama i njihovim freskama.
U 14. vijeku grad je zahvatio zelotski pokret, koji je započeo kao religijski sukob između konzervativnog biskupa Gregoriosa Palamasa (Γρηγόριος Παλαμάς) i redovnika Barlaama. Brzo se ovo pretvorilo u politički sukob u kojem su zeloti nakratko osvojili vlast nad gradom.
Osmanlijsko doba
mini|200p|desno|Bijeli Toranj, osmanlijska utvrda Bizantsko carstvo, koje nije uspijevalo zaštititi grad od najezda Osmanlija, je prodala Solun Mletačkoj Republici, koja je kontrolirala grad do osmanlijskog napada 29. marta 1430. godine, pod vodstvom Murata Drugog, koji je nakon trodnevne opsade zauzeo grad.
Tokom osmanlijske vlasti, grad je postao multikulturalan, a stanovništvo su činili Jevreji (najveća zajednica), Turci, Slaveni, Albanci i Grci koji su činili četvrtinu stanovništva. Od oko 130.000 stanovnika koji su živjeli u gradu početkom vijeka, 60.000 su bili Sefardski Jevreji, čiji su preci prognani iz Španije i Portugala poslije 1492.
Grad je ostao u rukama Osmanlija idućih pet vijekova i postao je jedan od najvažnijih gradova u Carstvu i jedno od najvažnijih trgovačkih središta Balkana. Željeznička pruga je stigla u grad 1888. godine, a u periodu od 1896. do 1904. je izgrađena nova luka. Osnivač moderne Turske, Kemal Atatürk je rođen u gradu 1881. godine, a ovdje se i nalazilo sjedište pokreta Mladih Turaka, početkom 20. vijeka. Solun je prvo bio središte sandžaka u vilajetu Rumeli između 1393. i 1402. i opet, između 1430. i 1864. godine, nakon čega je postao pokrajina. Solunska pokrajina se sastojala od sandžaka Selânik (Solun), Drama i Serres (Siroz ili Serez).
Građevine iz osmanlijskog perioda se mogu najviše naći u dijelu grada 'Ano Poli' (Gornji grad), u kojem se nalaze jedine tradicionalne drvene kuće i fontane koje su preživjele veliki požar. U središtu grada je opstalo i nekoliko džamija, kao "Hamza-Bej džamija", Alatza Imaret džamija", "Bezesteni" i "Jahudi Hamam". Skoro svi od više od 40 minareta su izgorjeli u požaru ili su maknuti poslije 1912. Samo je jedan preživio u Rotundi. Također je preživjelo i nekoliko turskih kupališta. mini|centar|600p|Solunski 'Ano Poli' (Stari grad)
Moderno doba
mini|desno|Marš grčkih vojnika u Solunu, 1916. godine Solun je bio meta Prvog balkanskog rata, 1912. godine, tokom kojeg je Grčka ujedinjena, 26. oktobra 1912. godine, što je u Grčkoj praznik. Kralj Đuro Prvi je ubijen u atentatu tokom svog posjeta Solunu, 18. marta 1913.
Veći dio grada je uništen u požaru 18. augusta 1917. godine, kojeg su slučajno uzrokovali francuski vojnici. Požar je u beskućnike pretvorio 72.000 ljudi, od ukupno 271.157 ljudi koji su živjeli tad u gradu. Obnova središta grada je bila zabranjena, sve dok se nije donio moderni razvojni plan grada. Taj plan je napravio francuski arhitekt Ernest Hebrard. Njegov plan je uklonio istočnjački izgled grada i pretvorio ga u moderni evropski grad.
Jedna od glavnih posljedica požara je bilo i uništenje polovine domova Jevreja, što je dovelo do njihovog masovnog iseljenja. Veliki broj njih se preselio u Palestinu, a manji u Francusku i SAD. Njih su zamijenili grčke izbjeglice, koje su bježale iz Smirne u Turskoj, 1922. pred Grčko-turskim ratom. Kao rezultat ove humanitarne krize, gradsko stanovništvo se naglo povećalo.
Solun je zauzela Nacistička Njemačka, 9. aprila 1941. godine i držala ga pod okupacijom sve do 30. oktobra 1944. Grad je teško oštećen u Savezničkom bombardiranju, a jevrejsko stanovništvo su gotovo u potpunosti istrijebili nacisti. Jedva je hiljadu Jevreja preživjelo. Poslije rata je Solun brzo obnovljen i broj stanovništva se naglo povećao. Grad se najviše razvijao od 1950-ih do 1980-tih, ali bez urbanističkog plana, što je dovelo do velikih prometnih gužvi, koje su ostale do danas.