cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Proteom
Veličina i sadržaj
Genomi virusa i prokariota kodiraju relativno dobro definiran proteom jer se svaki protein može predvidjeti s velikom pouzdanošću, na osnovu njegovih otvorenih okvira čitanja (kod virusa u rasponu od ~3 do ~1000, kod bakterija u rasponu od oko 500 do oko 10.000 proteina). Međutim, većina algoritama predviđanja proteina koristi određene granične vrijednosti, kao što je 50 ili 100 aminokiselina, tako da se mali proteini često propuštaju takvim predviđanjima. Kod eukariota ovo postaje mnogo komplikovanije jer se iz većine gena može proizvesti više od jednog proteina, zbog alternativne prerade (npr. ljudski proteom kodira oko 20.000 proteina, ali neke procjene predviđaju 92.179 proteina, od kojih su 71.173 varijante transkripta.
Proteoforme: Postoje različiti faktori koji mogu dodati varijabilnost proteinima. SNP (jednoaminokiselinski polimorfizmi) i nesinonimni jednonukleotidni polimorfizmi (nsSNP) mogu dovesti do različitih "proteoformi" ili "proteooblika". Nedavne procjene su otkrile ~135.000 validiranih nesinonimnih cSNP-ova koji se nalaze u SwissProtu. U dbSNP-u postoji 4,7 miliona kandidata cSNP-a, ali je samo ~670.000 cSNP-ova potvrđeno u 1.000 genoma postavljenih kao nesinonimni cSNP-ovi, koji mijenjaju identitet aminokiseline u proteinu.
Ljudski proteom: Do danas, nekoliko projekata ima za cilj mapiranje ljudskog proteoma, uključujući Mapu ljudskog proteoma, ProteomicsDB i [https:/ /www.hupo.org/human-proteome-project Projekat Human Proteome (HPP)]. Slično projekt ljudskog genoma, ovi projekti nastoje pronaći i prikupiti dokaze za sve predviđene gene koji kodiraju proteine u ljudskom genomu. Human Proteome Map (u oktobru 2020.) tvrdi prisustvo 17.294 proteina i ProteomicsDB 15.479, koristeći različite kriterije. 16. oktobra 2020. HE je objavila nacrt visoke strogosti pokrivaju više od 90% predviđenih gena koji kodiraju proteine. Proteini se identifikuju iz širokog spektra fetusnih i odraslih tkiva i tipova ćelija, uključujući hematopoetske ćelije.
Metodi proučavanja proteoma
Pokazalo se da je analiza proteina teža od analize sekvenci nukleinskih kiselina. Iako postoje samo četiri nukleotida koji čine DNK, postoji najmanje 20 različitih aminokiselina koje mogu sačinjavati protein. Pored toga, ne postoji poznata tehnologija visoka propusnost za pravljenje kopija jednog proteina. Dostupne su brojni metodi za proučavanje proteina, skupova proteina ili cijelog proteoma. U stvari, proteini se često proučavaju indirektno, npr. korištenjem računarskih metoda i analiza genoma. U nastavku je dato samo nekoliko primjera.
Tehnike separacije i elektroforeza
Proteomika, proučavanje proteoma, uglavnom se prakticira kroz odvajanje proteina dvodimenzijskom gel elektroforezom. U prvoj dimenziji, proteini su razdvojeni pomoću izoelektričnog fokusiranja, koje razlaže proteine na osnovu naboja. U drugoj dimenziji, proteini su razdvojeni po molekulskoj težini pomoću SDS-PAGE. Gel je obojen sa koomasijslkim briljantnim plavim ili srebrenom bojom za vizualizaciju proteina. Obojenja na gelu su proteini koji su migrirali na određene lokacije.
Masena spektrometrija
thumb| Orbitnožljebni [[masena spektrometrija|maseni spektrometar koji se obično koristi u proteomici]]
Masena spektrometrija je jedna od ključnih metoda za proučavanje proteoma. Neki važni metodi masene spektrometrije uključuju masenu spektrometriju Orbitrap, MALDI (Matriksno potpomognuta laserska desorpcija/Ionizacija) i ESI (Elektrosprrjna lonizacija). Peptidni maseni fingerprinting identifikuje protein pomoću otiska prsta pomoću peptide, cijepajući ga na kratke peptide, a zatim zaključuje identitet proteina uparujući uočene mase peptida sa bazom podataka sekvenci. Tandemska masena spektrometrija, s druge strane, može dobiti informacije o sekvenci od pojedinačnih peptida tako što će ih izolirati, sudarati ih s nereaktivnim plinom, a zatim katalogizirati fragment lona koji je proizveden.
Hromatografija
Tečna hromatografija je važan alat u proučavanju proteoma. Omogućava vrlo osjetljivo odvajanje različitih tipova protein, na osnovu njihovog afiniteta za matriks. Neki noviji metodi za odvajanje i identifikaciju proteina uključuju upotrebu monolitnih kapilarnih kolona, visokotemperaturnu hromatografiju i kapilarnu elektrohromatografiju.
Blotiranje
Western blotiranje se može koristiti za kvantificiranje obilja određenih proteina. Korištenjem antitijela specifičnih za protein od interesa, moguće je ispitati prisustvo specifičnih proteina iz njihove mješavine.
Testovi komplementacije proteina i skrining interakcije
Analiza komplementacije protein-fragment koristi se često za otkrivanje interakcija protein-proteini. test dvohibridnosti je najpopularniji od njih, ali postoje brojne varijacije, koje se koriste in vitro i in vivo. Pull-down testovi su metodi za određivanje s kojim tipovima proteina je dati protein u interakciji.
Baze podataka o proteinima
Atlas ljudskih proteina sadrži informacije o ljudskim proteinima u ćelijama, tkivima i organima. Svi podaci u izvoru znanja su otvorenog pristupa, kako bi se omogućilo akademskoj zajednici i industriji da slobodno pristupe podacima za istraživanje ljudskog proteoma. Organizacija ELIXIR je odabrala atlas proteina kao ključni resurs zbog njegove fundamentalne važnosti za širu zajednicu nauke o životu.
Baza podataka Plasma Proteome sadrži informacije o 10.500 proteina krvne plazme. Budući da je raspon sadržaja proteina u plazmi vrlo velik, teško je otkriti proteine koji su obično oskudni u poređenju sa proteinima u izobilju. Postoji analitička granica koja bi mogla biti prepreka za detekciju proteina sa ultraniskim koncentracijama.
Baze podataka kao šo su neXtprot i UniProt su centralni resursi za ljudske proteomske podatke.
Glukuronska kiselina
Glukuronska kiselina (od grčkog γλυκερός - "slatko") je karboksilna kiselina sa hemijskom formulom C6H10O7. Njena struktura je slična glukozi. Međutim, na šestom atomu ugljika glukoronske kiseline se nalazi funkcionalna grupa COOH koja joj daje osobine karboksilne kiseline.
Soli glukuronske kiseline se nazivaju glukuronati, a anion C6H9O7− je glukuronatni ion.
Glukuronsku kiselinu treba razlikovati od glukonske kiseline jer je glukonska kiselina linearna a nastala je oksidacijom na različitom atomu ugljika glukoze. Neka istraživanja su pokazala da glukuronska kiselina pokazuje blago alkoholne efekte pri često i obilatom pijenju čaja. Može se naći u fermentiranom piću poznatom pod imenom kombuča (kombucha)
Funkcije
Glukuronska kiselina je veoma rastvorljiva u vodi. U organizmima ljudi i životinja obično je povezana sa ksenobiotičkim metabolizmom supstanci poput lijekova, zagađivača, bilirubina, androgena, estrogena, mineralni kortikoida, glukokortikoida, derivata masnih kiselina, retinoida i žučnih kiselina. Ove veze uključuju O-glikozidne veze a ovaj proces je poznat kao glukuronizacija. Ona se obično odvija u jetri, iako neki enzimi koji su odgovorni za njenu katalizaciju, poput UDP-glukuroniltransferaze, su pronađeni u svim značajnijim organima: srcu, bubrezima i gušterači. UDP-glukuronska kiselina (glukuronska kiselina vezana preko glikozinih veza na uridin difosfat) je intermedijarni proizvod ovog procesa a formira se u jetri.
Supstance koje nastaju putem glukuronacije nazivaju se glukuronidi (ili glukuronozidi). Ljudski organizam putem ovog procesa sačinjava različite supstance koje su više rastvorljive u vodi, te na taj način olakšava njihovu eliminaciju putem urina.
Vazopresin
Vazopresin − također zvani i antidiuretski hormon (ADH), argininski vazopresin (AVP) ili argipresin je hormon sintetiziran kao peptidni prohormon u neuronima hipotalamusa i pretvara se u AVP. Zatim putuje niz akson te ćelije, koja završava u zadnjem režnju hipofize, a oslobađa se iz vezikule u cirkulaciju, kao odgovor na hipertoničnost vanćelijske tečnosti (hiperosmolalnost). AVP ima dvije primarne funkcije. Prvo, povećava količinu vode bez rastvorene supstance koja se ponovo apsorbuje u cirkulaciju iz filtrata u bubrežnim cjevčicama nefrona. Drugo, AVP sužava arteriole, što povećava periferni vaskularni otpor i podiže arterijski krvni pritisak.
Moguća je i treća funkcija. Neki AVP mogu se osloboditi direktno iz hipotalamusa u mozak i mogu imati važnu ulogu u društvenom ponašanju, seksualnoj motivaciji i veza para, te majčine reakcije na stres.
Vazopresin inducira diferencijaciju matičnih ćelija u kardiomiocite i pospješuje homeostazu srčanog mišića.
Ima vrlo kratak poluživot, između 16–24 minuta.
Vazopresin je jedan od hormona koji u zadnjem režnju hipofize (neurohipofozi) luče završna nervna vlakna koja potiču iz nervnih puteva supraoptičkih i parakomorskihh jezgara hipotalamusa. Drugi je oksitocin. Vazopresin se primarno stvara u supraoptičkom jezgru, iako se može stvarati i u parakomornom, ali u šest puta manjoj količini. Obrnuto važi za oksitocin. Posle sinteteze u jzgrima hipotalamusa, vazopresin i oksitocin se, zajedno sa proteinskim nosačima vanim neurofizini, prenose do nervnih završetaka u neurohipofizi. Nervni impulsi iz hipotalamusa stimuliraju njihovu egzocitozu, a potom ih apsorbiraju obližnji kapilari. I vazopresin i oksitocin su polipeptidi sastavljeni od po devet aminokiselina i skoro su identične hemijske strukture, s tim što se u molekuli vazopresina nalaze fenilalanin i arginin na mjestu gdje se u molekuli oksitocina nalaze izoleucin i leucin.
Fiziološke funkcije
Izuzetno mala količina ADH, čak samo 2 ng, može izazvati smanjeno izlučivanje vode putem bubrega (antidiurezu). Kada nema ADH, sabirni kanalići i cijevi u bubrezima skoro su nepropusni za vodu, čime se sprečava njena značajnija reapsorpcija, čime omogućava veliki gubitak vode preko mokraće i njeno znatno razrjeđenje. Međutim, ADH značajno povećava propustljivost sabirnih kanalića i cijevi za vodu, čime se omogućuje reapsorpcija velike količine vode, dok prolazi tim dijelovima nefrona. Tako se čuva voda u telu i stvara vrlo koncentrovana mokraća.
Regulacija izlučivanja
Ako se koncentrirani vazopresin u rastvoru elektrolita ubrizga u arteriju koja ishranjuje hipotalamus, neuroni supraortičkog i paraventrikulskog jezgra šalju akcijski potencijal u neurohipofizu, stimulirajući je da luči i do 20 puta veću količinu ADH u krv od uobičajene. Suprotno tome, ako se u istu arteriju ubrizga razrijeđeni rastvor, prestaje odašiljanje akcijskih potencijala i skoro sasvim prestaje lučenje ADH. Dakle, koncentracija ADH u tjelesnim tečnostima može oscilirati od velikih do vrlo malih vrijednosti za svega nekoliko minuta. Tačan mehanizam kojim osmotska koncentracija kontrolira lučenje ADH nije sasvim poznat. Ipak, zna se da su u hipotalamusu ili negdje u njegovoj neposrednoj blizini, nalaze modificirani neuronski receptori, zvani osmoreceptori. Kada se poveća koncentracija vanćelijske tečnosti, tečnost osmozom izlazi iz osmoreceptorskih ćelija, zbog čega se one smanjuju, pa u hipotalamusu nastaju nervni signali koji izazivaju dodatno izlučivanje ADH. Obrnuto, ako vanćelijska tečnost postane suviše razrijeđena, voda osmozom ulazi u ćelije, a to smanjuje podsticaje za lučenje ADH. Mnogi fiziolozi spore se oko mjesta gdje se nalaze osmoreceptori, pri čemu jedni vjeruju da su u hipotalamusu, čak i u samom supraortičkom jezgru, dok drugi smatraju da se nalaze u vaskuloznom organu. Bez obzira na mehanizam, činjenica je da koncentrirane tjelesne tečnosti stimuliraju supraortičko jezgro, dok ga razrijeđene inhibiraju.
Diabetes insipidus
Diabetes insipidus posljedica je neodgovarajućeg lučenja ADH, bilo prekomjernog ili nedovoljnog, ili pak nesposobnosti bubrega da na njega adekvatno odgovore. Nemogućnost proizvodnje ADH ili njegovog oslobađanja iz neurohipofize može biti uzrokovano povredom glave, infekcijom, a može biti i urođeno. Ovo stanje naziva se centralni dijabetes insipidus i dovodi do stvaranja velike zapremine razblažene mokraće, koja može preći i 15 l/dan. Jedan od mehanizama za žeđ aktivira se prekomjernim gubitkom vode iz tijela, pa sve dok osoba pije dovoljno vode ne dolazi do pada tjelesne tekućine. Međutim, ako se unos vode, iz nekog razloga, ograniči, brzo dolazi do teške dehidratacije. Centralni diabetes insipidus liječi se sistematskim analogom ADH, dezmopresinom, koji se može dati injekcijom, oralno ili putem kapi za nos, a povećava propustljivost za vodu u distalnim i sabirnim tubulama, normalizujući tako izlučivanje mokraće. Međutim, postoji i stanje kada je količina cirkulirsjućeg ADH normalna ili čak i povišena, ali distalna izuvijana cijev nije u stanju na njega odgovarajuće reagirati. To stanje se zove nefrogeni diabetes insipidus, zato što je poremećaj na razini bubrega. Kod njega dolazi do stvaranja velike zapremine razrijeđene mokraće koja teži da izazove dehidrataciju, ukoliko se unos tečnosti ne poveća za istu količinu za koju je povećana zapremina mokraće. Mnoge bubrežne bolesti mogu poremetiti mehanizam bakansiranja koncentracije tečnosti, naročito oni koji oštećuju bubrežnu srž. Također, i lijekovi kao što su litij (koristi se za liječenje manično-depresivnih poremećaja) i tetraciklini mogu oštetiti sposobnost distalnog segmenta nefrona da odgovori na ADH. Kod ovog oblika dijabetesa treba najprije liječiti bolest koja ga izaziva.
Požeško-slavonska županija
Požeško-slavonska županija je županija u Hrvatskoj.
Županijska uprava
Nakon izvanrednih lokalnih izbora 2006. godine, na vlast u županiju dolazi SDP, na čelu s premijerom Zdravkom Ronkom. Premijer je ujedno i predsjednik 13-ero člane kantonalne vlade.
Županijska skupština je predstavničko tijelo građana i tijela područne (regionalne) samouprave Požeško-slavonske županije koje donosi akte u okviru djelokruga Kantona kao jedinice područne (regionalne) samouprave te obavlja druge poslove u skladu sa zakonom i Statutom. Predsjednik županijske skupštine je mr. sc. Rastislav Navratil.
Administrativna podjela
Županija je podijeljena na 5 gradova i 5 općina.
Stanovništvo
thumb|300px|Starosna piramida Požeško-slavonske županije prema popisu stanovništva iz 2011. g.
Geografija
Požeška kotlina okružena je Psunjem, Papukom, Krndijom, Diljem i Požeškom gorom. Posebno je zanimljiv sjeverni planinski masiv Papuk, koji svojim grebenima i vrhovima od istočne Tromeđe (713 m) iznad Kutjeva preko glavnog vrha Papuka (953 m) sve do zapadnog Petrovog vrha (615 m) kraj Daruvara štiti kotlinu od sjevernih vjetrova, te čini na južnim padinama klimu blažom nego u samoj Požeškoj kotlini.
Slavonsko gorje nastalo je tektonskim poremećajima, nabiranjem tla i formiranjem gorskih sklopova sastavljenih od granita, gnajsa, kristaličnih škriljevaca i eruptivnog kamenja. U podnožju tih masiva došlo je do pojave termalnih voda. Posebno su zanimljiva izvorišta tople vode u predjelu Velike. Kasnije erozije tla oborinskim i tekućim vodama formirale su u tom masivu brojne usjeke i vododerine, što je pridonijelo bogatstvu reljefa kao i raznolikosti samog terena. Reljefno gledano brdoviti predio Slavonije unatoč svojoj kompaktnosti omogućio je izgradnju dobrih komunikacija sjeverne Podravske nizine s Požeškom dolinom kao i južnom Panonijom.
Privreda
Županija se trenutno nalazi u finansijskim problemima. Nakon promijene vlasti u županiji 2006. novi premijer Ronko je proglasio bankrot za koji krivi bivšu vlast i premijera Antu Bagarića (HDZ).
Sport
NK "Kamen" Vetovo, nogometni klub iz sela Vetova, takmiči se u 1. ŽNL.
Deutsche Welle
Deutsche Welle (skraćeno "DW") (njem. Deutsche Welle u prijevodu znači Njemački talas) je njemačka medijska kuća koja je osnovana 1953. godine sa sjedištem u Kölnu, a od 2003. sjedište je u Bonn i Berlinu. DW svoj program emitira na 30 jezika, te u ponudi ima televiziju DW-TV, radio i internet sajtove i centar za razvoj medija i novinarstva DW Akademie.
Historija
Deutsche Welle svoj radijski program na kratkoj frekvenciji je emitirao 3. maja 1953. godine. 3. juna iste godine, potpisan je ugovor između članova ARD o emitiranju zajedničkog radijskog kratkovalnog programa "Deutsche Welle". U početku odgovornost za DW je pripala tadašnjem Nordwestdeutscher Rundfunk (NWDR), koji je 1955. podijeljen na Norddeutscher Rundfunk (NDR) i Westdeutscher Rundfunk (WDR) koji je nastavio voditi odgovornost za DW. 1960. godine DW je postao samostalno javno tijelo, nakon odluke suda da je emitiranje iz Njemačke spada u funkciju vanjskih poslova njemačke savezne vlade. 7. juna 1962. godine DW je postao članom ARD-a.
Jezici emitovanja
thumb|250px|Sjedište DW-a u [[Bonnu.]]
Ujedinjenje Njemačke
Nakon ujedinjenja Njemačke 1990. godine, Radio Berlin International (RBI) iz DDR-a je prestao postojati. Neki od djelatnika IRB-a prešli su u DW, koji je naslijedio dio opreme, uklučujući objekte za emitiranje u Nauenu, te frekvenciju IRB-a.
DW-TV je počela s radom kao RIAS-TV sa televizijsko stanicom u Zapadnom Berlinu servisa RIAS (eng. Radio in American Sector, bos. Radio u američkom sektoru) u augustu 1988. Nakon pada Berlinskog zida uslijedilo je ujedinjenje Njemačke u 1990. št je značilo prestanak rada RIAS-a. 1. aprila 1992. godine DW je preuzeo RIAS-ove emiterske objekte, koristeći ih za početak emitiranja programa na engleskom i njemačkom jeziku putem satelita. 1995. DW TV je počeo emitirati 24-satni televizijski program (10 sati na njemačkom, 10 sati na engleskom, 2 sata na španskom jeziku). Tada je DW TV uveo novi studio za vijesti i logo.
Internet prezentacija
U septembru 1994. Deutsche Welle je postao prvi javni emiterski servis u Njemačkoj sa svojom prezentacijom na internetu, u početku kao www-dw.gmd.de koju je vodio GMD Information Technology Research Center. 1998. stranica je izrasla u portal koji je bio poznat pod URL-om dwelle.de; 2001. URL je bio promijenjen u www.dw-world.de i prebačen u www.dw.de u 2012. godini.
DW Akademie
Deutsche Welle posjeduje svoju DW Akademiju koja danas predstavlja internacionalni centar za razvoj medija i novinarstva. Usluge DW Akademije nude svojim partnerima širom svijeta, posebno univerzitetima i zemljama u razvoju i tranziciji u cilju građenja slobodnih i nezavisnih medija. Program za mlade novinare traje 18 mjeseci, kako za osobe sa njemačkog govornog područja, tako i sa drugih regija u kojima se govore drugi jezici, u kojima Deutsche Welle reaulizuje svoje novinarske djelatnosti.
Teobromin
Teobromin (negdje i teobromid ), također poznat i kao ksanteoza, je gorki alkaloid iz drveta kakaovca (Theobroma cacao). Ima hemijsku formulu C7H8N4O2. Nalazi se u čokoladi kao i brojim drugim prehrambenim artiklima, uključujući listove čaja i kola-orah. Pripada klasi metilksantina, u koju također spadaju slični spojevi poput teofilina i kofeina. Jedina razlika između kofeina i teobromina je u metiliranom N1 atomu purinskog prstena kod kofeina, dok je za ovaj atom u teobrominu vezan vodik. Iako u svom nazivu sadrži -bromin, ne sadrži element brom. Naziv teobromin je izveden iz latinskog imena roda biljke kakaovca (Theobroma), a koji je dobio ime od grčkog korijena theo (Bog) i broma (hrana), u prenesenom značenju Božija hrana. uz sufiks -in koji imaju svi alkaloidi i drugi bazični hemijski spojevi koji sadrže dušik.
Teobromin je malo rastvorljiv u vodi (oko 330 mg/l). To je kristalni, gorki prah bez mirisa, a boja mu se može opisati kao bijela ili bezbojna. Na nervni sistem kod čovjeka teobromin ima slične efekte kao i kofein međutim nešto slabije, tako da manjim dijelom pripada u homologni niz sa kofeinom. Teobromin je izomer sa teofilinom kao i sa paraksantinom. Svrstava se u dimetilksantine.
Teobromine je prvi put otkrio ruski hemičar Aleksander Abramovič Voskresenski 1841. godine u zrnima kakaa. Spoj je prvi put sintetizirao Hermann Emil Fischer iz ksantina.
Rasprostranjenost
thumb|lijevo|Komad čokolade i istopljena čokolada. [[Čokolada se pravi iz zrna kakaa, koji je prirodni izvor teobromina]] Teobromin je primarni alkaloid pronađen u zrnima i drvetu kakaovca te u čokoladi. Količina teobromina u kakao prahu može varirati od 2% do 10%. Veće koncentracije teobromina su uglavnom registrirane u tamnoj čokoladi u odnosu na mliječnu. Također se može u manjim količinama naći i u kola-orasima (od 1-2,5%), bobicama guarane, božikovine (Ilex aquifolium) i drugih vrsta iz roda Ilex (Ilex guayusa i Ilex paraguariensis) te u listovima čaja (Camellia sinensis)
U 100g mliječne čokolade ima oko 205 mg teobromina dok u 100g tamne čokolade ima oko 802 mg teobromina. U prirodi, prosječna količina teobromina u zrnima kakaa iznosi između 1% i 3,35%.
Biljke s najvećim količinama teobromina su:
Prosječne koncentracije teobromina u kakau, rogaču i njihovim proizvodima:
Terapeutska upotreba
U modernoj medicini, teobromin se koristi kao vazodilator (širi krvne sudove), diuretik (pomaže pri izlučivanju urina) i stimulator rada srca On povećava proizvodnju urina. Zbog ovog diuretičnog efekta i mogućnosti da proširi krvne sudove, teobromin se koristi za snižavanje visokog krvnog pritiska. Prema navodima Američkog časopisa za kliničku ishranu tradicionalna upotreba teobromina kao tretmana za druge probleme u krvotoku uključujući aterosklerozu, određene vaskularne bolesti, anginu pectoris i visoki krvni pritisak (hipertenziju) bi se trebala razmotriti u novijim naučnim studijama.
Nakon što je otkriven u drugoj polovini 19. vijeka, teobromin se počeo upotrebljavati od 1916., kada je preporučen kao tretman za edem (nateknuće dijelova tijela zbog zadržavanja vode), sifilične napade angine pectoris i degenerativnu anginu. U ljudskom tijelu, nivo teobromina se smanjuje za polovinu za 6 do deset sati nakon uzimanja.
Teobromin se koristio i u eksperimentima u vezi deformacija kod novorođenčadi koji su vršeni na miševima i zečevima. Uočeno je smanjenje težine fetusa kod zečeva nakon što su nasilno hranjeni, ali ne i nakon naknadne primjene teobromina. Deformacije mladunčadi kod pacova nisu uočene. Patentirane su moguće buduće primjene teobromina u području prevencije raka.
Međunarodna asocijacija za taksonomiju biljaka
Međunarodna asocijacija za taksonomiju biljaka (IAPT) promovira razumijevanje bilje bioraznolikosti, olakšava međunarodnu komunikaciju istraživanja između botaničara, i nadgleda pitanja uniformnosti i stabilnosti u nazivima biljaka. IAPT je osnovan 18. jula 1950. na Sedmom Međunarodnom kongresu botaničara, u Stockholmu, Švedska.
IAPT objavljuje i taksonomski časopis Taxon i seriju Regnum Vegetabile. Posljednja serija uključuje Međunarodni kodeks nomenklature algi, gljiva i biljaka, Index Nominum Genericorum  i Index Herbariorum
Svrha
Primarna svrha IAPT-a je promocija i razumijevanje biološke raznolikosti – otkrivanje, imenovanje, klasifikacija i biosistematika biljaka – kako za današnje,  tako i za fosilne biljke. Pored toga, promovira proučavanje i očuvanje biološke raznolikosti biljaka i djeluje na podizanju svijesti šire javnosti o ovom pitanju. Organizacija također olakšava međunarodnu suradnju botaničara koji rade na poljima biljne sistematike, taksonomije i nomenklature biljaka. To se dijelom postiže sponzoriranjem, sa sastanaka i objavljivanjem resursa, poput referentnih publikacija i časopisa.
IAPT također nastoji postići ujednačenost i stabilnost u imenima biljaka. To postiže uvažavanjem Međunarodnog kodeksa nomenklature algi, gljiva i biljaka, ranije poznatog kao Međunarodni kodeks botaničke nomenklature, i nadzorom Međunarodnog biroa za biljnu taksonomiju i nomenklaturu.
Publikacije i mrežni resursi
Službeni časopis udruženje je Taxon, jedini medij za objavu (oba) prijedloga za očuvanje ili odbijanje imena. i prijedloge za izmjene i dopune Međunarodnog kodeksa nomenklature algi, gljiva i biljaka.
Regnum Vegetabile
Regnum Vegetabile je serija knjiga na teme koje zanimaju biljne taksonome. Mnoge od svezaka donose istraživanja iz literature ili monografije iz područja biljne sistematike. Postoji nekoliko svezaka opće upotrebe: Serija uključuje brojne dodatne količine volumena stručnjacima za određene poddiscipline botanike, pored gore navedenih.
Baze podataka
U elektronkim verzijama svojih štampanih publikacija, IAPT održava „Imena u trenutnoj upotrebi“, bazu podataka naučnih imena postojećih botaničkih rodova.
Nagrade
IAPT je 1986. osnovao dvije Englerove medalje u čast Adolfu Engleru]: Englerova zlatna medalja dodjeljuje se svakih šest godina za izvanredni životni doprinos biljnoj taksonomiji i dodjeljuje se od 1987. na svakom Međunarodnom botaničkom kongresu (IBC), te Englerova srebrena medalja (medalja sensu lato) koja je dodijeljena od 1987. do 2001. za monografiju ili drugi rad u sistematskoj botanici i uručena od 1990. do 2002. na raznim sastancima, kongresima, simpozijima itd. Posljednja medalja podijeljena je za tri izvanredne publikacije iz ovih oblasti: Englerova srebrena medalja (medalja sensu stricto) dodeljena za monografsku ili florističku sistematiku biljaka; medalja Stafleu koja se dodjeljuje za historijske, bibliografske i / ili nomenklaturne aspekte sistematike biljaka. Stebbinsova medalja dodijeljuje se za filogenetičku sistematiku biljaka i / ili evoluciju biljaka. Medalje su dodijeljivali [[Adolf Engler (24. 3. 1844 – 10. 19. 1930), Frans Antonie Stafleu (8. 8.  1921 – 16. 12. 1997.), I George Ledyard Stebbins, Jr. (6. 1. 1906. – januara 1919. i  2000).
Veliki Dol (Sežana)
Veliki Dol je naseljeno mjesto u sastavu općine Sežana, regija Obalno-kraška, Slovenija.
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Sloveniji nalazio se u sastavu stare općine Sežana.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2011. godine, Veliki Dol je imao 123 stanovnika.
Prestupna godina
Prestupna godina je godina koja ima 366 dana, za razliku od ostalih godina koje imaju 365 dana. Razlog tome je usklađivanje kalendarske godine s astronomskom godinom, da ne bi s vremenom Nova Godina pala u ljeto, a grožđe dozrijevalo u decembru ili januaru. Tako mjesec februar, koji ionako ima 28 dana, u prestupnoj godini ima 29 dana.
Prestupne godine su sve djeljive s 4, ako nisu djeljive sa 100, kojima se dodaju one koju su djeljive sa 400.
2016. je prestupna godina.
NGC 3385
NGC 3385 (također poznat kao MCG 1-28-9, PGC 32285 i UGC 5908) je spiralna galaksija koja je udaljena oko 359 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Sekstant. Najveći prečnik je 1,50 (157 hiljada sg) a najmanji 0,9 uglovnih minuta (94 hiljade sg). Prvo otkriće je napravio John Frederick William Herschel 15. marta 1830. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Londonska općina Hillingdon
Londonska općina Hillingdon (en. London Borough of Hillingdon) je najzapadnija općina u Velikom Londonu u Engleskoj. Općina je imala 243,006 stanovnika prema popisu stanovništva Ujedinjenog Kraljevstva iz 2001.
Općina uključuje bivše distrikte Ruislip-Northwood, Uxbridge, Hayes and Harlington i Yiewsley and West Drayton u historijskom okrugu Middlesexu. Danas, Hillingdon je dom aerodromu Heathrow i Univerzitetu Brunel, i druga je najveća londonska općina.
Hillingdonsko vijeće upravlja općinom, sa sjedištem u gradskom centru u Uxbridgeu. Zbog administrativnih razloga, općina je podijeljena na Sjeverni i Južni Hillingdon (en. North Hillingdon i South Hillingdon), gdje je južni dio više industrijski, dok je sjeverni dio rezidencijski. Veliki dio rezidencijskih površina je proširen uporedo sa proširenjem Metropolitanske željeznice od Harrow on the Hilla do Uxbridgea početkom 20. vijeka, i postepenim postavljanjem stanica duž pruge, što je ostalo zapamćeno pod imenom "Metro-land".
Medicinske usluge širom općine pruža Hillingdon Primary Care Trust.
Historija
Općina je formirana 1965. iz Samoupravne općine Uxbridge, Urbanog distrikta Hayes and Harlington, Urbanog distrikta Ruislip-Northwood i Urbanog distrikta Yiewsley and West Drayton u Middlesexu. Na početku, vijeća se nisu mogla dogovoriti o imenu, i u oktobru 1963. Keith Joseph je predložio da se općina zove "Uxbridge", što je kasnije promijenjeno u Hillingdon.
Distrikti
Općina uključuje područja:
Općina također uključuje RAF Northolt and RAF Uxbridge.
Parkovi i rekreacija
mini|lijevo|Atletska staza u Hillingdonu Općina održava preko 200 zelenih površina, ukupno oko 730 ha. Zbog činjenice da je veći dio ovog područja unutar metropolitanskog zelenog pojasa, kao i te da je Hillingdon jedna od najrjeđe naseljenih londonskih općina, u ovoj općini se nalazi velik broj tzv. otvorenih prostora, od velikih kao što je dolina rijeke Colne do malih vrtova i igrališta.
Grand Union kanal prolazi kroz neke dijelove općine, uključujući Uxbridge, Yiewsley i West Drayton. Ruislipsko kupalište je prvobitno izgrađeno kao dovodni rezervoar za kanal, ali je eventualno rezervoar pretvoren u kupalište.
U općini djeluje nekoliko dječijih centara, i rekreacijskih područja za djecu mlađu od pet godina i njihove porodice. Centri su Barra Hall, Belmore, Cherry Lane, Colham Manor, Cornerstone, Cowley St. Laurence, Harefield, Hillside, McMillan Early Childhood Centre, Nestles Avenue, Oak Farm, Uxbridge College (Hayes Campus).
U vlasništvu općine su i tri pozorišta: Compass Theatre u Ickenhamu, Dvorana Winstona Churchilla (dio Manor Farma) i Beck Theatre u Hayesu, kojim upravlja HQ Theatres Limited.
Samooprašivanje
Neke biljke imaju mehanizme koji osiguravaju autogamiju, poput cvjetova koji se ne otvaraju (kleistogamija), ili imaju takve prašnike koji se savijaju kako bi došli u kontakt sa stigmom. Izraz selfing koji se često koristi kao sinonim, nije ograničen samo na oprašivanje, već se odnosi i na sve druge obrasce samooplodnje.
Pojava
Malo se biljaka samoprašuje bez pomoći prenosnika polena, pomoću vjetra ili insekata. Taj mehanizam ae najčešće uočava kod nekih Fabaceae (mahunarki) kao što su kikirikiji. U drugoj mahunarki, soji, cvjetovi se otvaraju i ostaju osjetljivi na unakrsno oprašivanje insekata tokom dana. Ako se to ne postigne, cvjetovi se samooprašuju dok se zatvaraju. Među drugim biljkama koje se mogu samooprašiti mnoge su vrste orhideja, graškovi, suncokreti i njima srodne biljke. Većina samooprašnih biljaka ima male, relativno neprimjetne cvjetove, koji raspršuju polen direktno na stigme, ponekad i prije nego što se cvjetni pupoljak otvori. Samooprašene biljke troše manje energije u proizvodnji dodataka za oprašivanje, pa mogu rasti i u područjima gdje je malo ili nema vrsta insekata ili drugih životinja koje bi ih mogle posjetiti, kao na  Arktiku ili na velikim visinama.
Vrste samooprašujućih cvjetnica
I hermafroditne i monoecijske (jednodome) vrste imaju potencijal samooprašivanja što dovodi do samoplodnje, osim ako ne postoji mehanizam da se to izbjegne. Oko 80% svih cvjetnica je hermafroditno, što znači da sadrže organe oba spola u istom cvijetu, dok je 5% biljnih vrsta jednodomno. Preostalih 15% bilo bi stoga dvodomno (svaka biljka je jednoznačna). Biljke koje se samoprašuju, između ostalih, uključuju i nekoliko vrsta orhideja i suncokreta. Maslačak je također sposoban za samopražnjenje, kao i za unakrsnu oplodnju.
Prednosti samoprašivanja
Postoji nekoliko prednosti za samooprašujuće cvjetnice. Prvo, ako je određeni genotip dobro prilagođen datim uslovims okoliša, samooprašivanje pomaže u održavanju ove osobine stabilnom u vrsti. To što nisu zavisne od pomoćnih posrednika za oprašivanje, omogućava samooprašivanje i tamo gdje nigde nema pčela i vjetra. Samopražnjenje može biti prednost i kada je broj cvjetova mali ili su na velikoj udaljenosti. Tokom samopražnjenja, zrnca polena ne prenose se sa jednog na drugi cvet. Kao rezultat toga, manja je potrošenja polena. To također ne ovisi o bilo kojem vanjskom posredniku u prenošenju polena. Biljka koja se razvija na takav način oprašivanja ne može pretrpjeti veče promjene u svojim karakterima, ps se tako mogu zadržati pozitivne karakteristike vrste. Na taj način, vrsta može održavati unutrašnju genetičku homogenost populacije. Samooprašivanje, kao i svaki obrazac samooplodnje, pomaže i u očuvanju roditeljskih oznaka jer se gameti razvijaju iz istog cvijeta. Nije potrebno da cvjetovi proizvode nektar ili formiraju privlačne šarene strukture koje bi privukle oprašivače.
Nedostaci samoprašivanja
Nedostaci samooprašivanja dolaze od nedostatka varijacije koja ne dopušta prilagođavanje promjenjivom okruženju ili potencijalnom napadu patogena. Samopražnjenje može dovesti do depresije inbridinga, uzrokovane ispoljavanjem štetnih recesivnih mutacija ili zbog smanjenog zdravlja vrsta, zbog uzgoja srodnih primjeraka. To je razlog zašto mnogi cvjetovi koji se mogu potencijalno samoprašiti imaju ugrađen mehanizam da ga izbjegnu ili u najboljem slučaju učine drugim izborom. Genetička oštećenja u samooprašujućim biljkama ne mogu se eliminirati genetičkom rekombinacijom, a potomstvo može izbjeći nasljeđivanje štetnih atributa samo slučajnom generativnom mutacijom koja nastane u gametima.
Mješovito oprašivanje
Oko 42% cvjetnih biljaka ima mješoviti sistem parenja u prirodi. U sistemu sa najčešćim vrstama, pojedinačne biljke proizvode jednu vrstu cvjetova, a plodovi mogu sadržavati samooprašno, unakrsno ili mješovito potomstva. Drugi sistem mješovitog parenja naziva se dimorfna kleistogamija. U ovom sistemu jedna biljka proizvodi i otvorene, potencijalno zatvorene cvjetove, obavezno samooprašujući se u cistogmnim cvjetovima. Takvo potomstvo i sjemenke imaju prednost u kontrastnim svjetlosnim okruženjima u kleistogamnoj biljci.
Paphiopedilum parishii
Samopražnjenje u papučastoj orhideji Paphiopedilum parishii nastaje kada se prašnice promijene iz čvrstog u tekuće stanje i neposredno stupe u kontakt s površinom stigme, bez pomoći bilo kojeg sredstva za oprašivanje.
Holcoglossum amesianum
Orhideja koja živi na drveću Holcoglossum amesianum ima vrstu mehanizma samopražnjenja u kojem biseksualni cvijet okreće pravac protiv gravitacije za  360°, kako bi u nju unio polen u samu šupljinu stigme, bez pomoći bilo kojeg posrednika  za polinaciju. Čini se da je ova vrsta samoprašivanja prilagođavanje uvjetima bez vjetra, bez suše koji su prisutni u vrijeme cvjetanja, kada su insekti malobrojni. Bez oprašivača za čini se da je neophodno osigurati reproduktivni uspjeh i nadmašiti potencijalne štetne učinke ukrštanja. Takva prilagodba može biti široko rasprostranjena u populacijama biljaka u sličnim okruženjima.
Arabidopsis thaliana
Arabidopsis thaliana  je pretežno samooprašujuća biljka sa stopom oprašivanja u divljini koja je procijenjena na manje od 0,3%. Studija sugerira da se samooprašivanje razvijalo prije otprilike milion godina ili više.
Bulbophyllum bicoloratum
Samooprašivanje u madagaskarskoj orhideji Bulbophyllum bikoloratum nastaje zahvaljujući rosteli koja se možda vratilafunkciju stigme, kao dio distalnog medijalnog žigovog režnja.
Moguće dugoročne prednosti mejoze
Mejoza praćena samooprašivanjem daje malo ukupne genetičke varijacije. Postavlja se pitanje kako se ona u samooprašujućim biljkama prilagođava kroz duža razdoblja, odnosno. za otprilike milion godina ili više, kao što je u slučaju "A. thaliana", na manje kompliciran i „jeftiniji“ aseksualni amejotski postupak za proizvodnju potomstva. Prilagodljiva korist mejoze koja može objasniti njeno dugotrajno održavanje u samooprašujućim biljkama je efikasna rekombinacijska oštećenja DNK.
Vrste riječi
Na osnovu utvrđenih kriterija riječi jednog jezika dijele se na vrste. Kriteriji te podjele u bosanskom jeziku su: značenje riječi, njen oblik i funkcija u rečenici. Kombiniranjem ta tri kriterija, semantičkog, morfološkog i sintaksičkog, sve riječi u bosanskom jeziku dijele se na deset vrsta:
1. Imenice (Imenice su promjenjiva vrsta riječi kojom se imenuju bića, predmeti i pojave.) Npr.: avion, hljeb, muzika, vika, Evropa, Edin, zvijer, ulica, trnje, ćebad, ulje, mlijeko...
2. Pridjevi (Pridjevi su nesamostalne riječi koje stoje uz imenice i imenički upotrebljene riječi. Označavaju osobine pojmova, svojstva predmeta i pojava, odnos među njima, njihovu pripadnost ili porijeklo, te upućuju na materiju od koje je nešto građeno.) Npr.: zreo, lanjski, svilena, plastična, gradski, seoski...
3. Zamjenice (Zamjenice su riječi kojima se upućuje na lica, predmete i njihove osobine.) Npr.: ja, mi, moj, naš, ovaj, ovakav, ko, koji, neko, nekakav, niko, ničiji, svako, svačiji...
5. Glagoli (Glagoli su riječi kojima se imenuje radnja, stanje i zbivanje.) Npr.: vući, trčati, grmjeti, razdaniti se, čuti, sjediti...
6. Prilozi (Prilozi su nesamostalne riječi koje se prilažu uz druge vrste riječi da ih pobliže odrede. Prilozi su polupromjenjiva vrsta riječi.) Npr.: lijevo, podalje, jesenas, naobdan, potrbuške, brzo, mnogo, jako, hotimice...
7. Prijedlozi (Prijedlozi su nesamostalne i nepromjenjive riječi. Tako se zovu zato što se predlažu ispred padežnih oblika uglavnom imenskih riječi i služe za označavanje njihovih različitih odnosa prema drugim riječima u rečenici.) Npr.: od, do, k, uz...
8. Veznici (Veznici su nepromjenjive riječi koje povezuju riječi i rečenice.) Npr.: i, ili, jer, a, ali, ili - ili, te ...
9. Uzvici (Uzvici su riječi, skupovi glasova ili pojedinačni glasovi, kojima najbrže izražavamo svoja osjećanja i raspoloženja.) Npr.: uh, jaoj, fiju, kvrc, pis, curik, pi - pi, oj, hej, hajde, dede, de ...
10. Riječce (Riječce su nepromjenjive riječi koje iskazuju lični stav govornika prema onome o čemu govori.) Npr.: da, jok, zar, kao, gle, pak, baš, valjda, zaista...
Broj riječi u pojedinim vrstama je nejednak. Najbrojnije su imenice. Računa se da je njih polovina od cjelokupnog broja riječi jednog jezika. U nekim vrstama može se tačno utvrditi broj riječi, npr. broj zamjenica, prijedloga, veznika.
NGC 174
NGC 174 (također poznat kao ESO 411-1, IRAS 00345-2945, MCG -5-2-28 i PGC 2206) je prečkasta spiralna galaksija koja je udaljena oko 164 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Kipar. Najveći prečnik je 1,40 (67 hiljada sg) a najmanji 0,6 uglovnih minuta (29 hiljada sg). Prvo otkriće je napravio John Frederick William Herschel 27. septembra 1834. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Šabići (Trnovo, FBiH)
Šabići su naseljeno mjesto u općini Trnovo, Bosna i Hercegovina. Nalazi se na jugoistočnim padinama planine Bjelašnice, na nadmorskoj visini oko 1160 m, na raskrsnici puteva za naselja Rakitnicu i Tušila. Smješteno je u dolini amfiteatralnog oblika koja se spušta od sjevera ka jugu, prema lijevoj obali. Šabići se, zajedno sa Umoljanima, Kramarima, Lukavcem, Brdima i Malešićima nalaze u gornjem toku rijeke Rakitnice, na desnoj obali.
U sredini naselja, na lokalitetu Han, je nekropola stećaka, nacionalni spomenik Bosne i Hercegovine. . Tokom rata 1993-1995. godine na ovoj lokaciji bio je pozicioniran dio francuskog bataljona UNPROFOR-a, čiji su pripadnici pomjerili dvije skupine stećaka sa druge strane puta i iza zgrade. Tom prilikom je odsječeno oko 1/3 blage uzvisine na kojoj su stajali stećci. Iza rata 1999. godine od preostalih stećaka in situ, većina ih je teškom mehanizacijom sklonjena uz istočnu ivicu puta, manji dio je strovaljen u jarak između nekropole i mezarja, poneki je zatrpan zemljom pri ravnanju terena, a jedan je prevaljen preko živice u mezarje. Tada su mnogi od spomenika znatno oštećeni ili prepukli.
Na ovom području su zastupljena rodovska groblja kao i manje nekropole pojedinih porodica. Šabići su bili rodovsko selo unutar većeg teritorija seoske općine. Argumenati za ovakvu pretpostavku su ime sela i postojanje rodovske nekropole sa stećcima, datirane u period od kraja 14. do početka 16. vijeka.
Centar ovog područja bio je grad Črešnjevo, koji je dostigao najveći stepen razvoja u 15. vijeku. Imao je podgrađe (na teritoriji današnjeg Konjica) i carinu, jer je pored grada prolazio frekventni put iz doline Neretve. Cijeli kraj, a sa njim i područje župe Češnjevo pripadalo je feudalnom posjedu bosanskih kraljeva, tj. bio je kraljevska domena. Osmani su zauzeli područje do desne obale Neretve 1463. godine. U popisu od 1468./9. godine javlja se nahija Češnjevo. U narednom popisu iz 1477. godine ova nahija se više ne spominje.
Dujmovići
Stanovništvo
lijevo|mini|336x336piksel|Džamija Dujmovići sagrađena 1968., a obnovljena 2000. godine centar|mini|315x315piksel|Spomen česma šehidima ARBIH iz sela Dujmovići
Vremenska linija evolucije biljaka
Evolucija biljaka je jedna od značajnih oblasti  biološke evolucije koji pretežno uključuje evoluciju biljaka pogodnih za život na kopnu, vodi i u zraku, ozelenjavanjem različitih kopnenih masa popunjavanjem njihovih ekoloških niša kopnenim biljkama i diversifikacijom njihovih grupa.
Najranije biljke
Hloroplasti u biljkama evoluirali su iz endosimbiotskog odnosa između cijanobakterija, fotosintetskih prokariota i nefotoksintetskih eukariotskih organizama, stvarajući lozu fotosintskih eukariotskih organizama u morskom i slatkovodnom okruženju. Ovi najraniji fotosintski jednoćelijski autotrofi evoluirali su u višećelijske organizme poput Charophyta, skupine slatkovodnih zelenih algi. Fosilni dokazi biljaka počinju prije oko 3.000 miliona godina, uz posredne dokaze fotosinteze kisika u geološkom zapisu, u obliku hemijskih i izotopskih otisaka u stijenama i fosilnih dokaza o kolonijama cijanobakterija, fotosintetskih prokariotskih organizama. Cijanobakterije koriste vodu kao redukcijsko sredstvo, stvarajući atmosferski kisik kao nusprodukt, i na taj način su duboko promijenili ranu redukciju atmosfere u onu u kojoj su se vremenom razvili moderni aerobni organizmi. Taj kisik oslobođen cijanobakterijama zatim se oksidirao i rastvarao željezo u oceanima, koje se taložilo iz morske vode i dospijevalo na dno oceana da bi formiralo taložne slojeve oksidiranog željeza zvane vezana tvorba željeza (BIF). Ti BIF-ovi su dio geološkog zapisanih dokaza o evolucijskoj historiji biljaka, na temelju identifikacije evolucijskog početka fotosinteze. Ovo također pruža duboka vremenska ograničenja kada je u atmosferi moglo biti dostupno dovoljno kisika za stvaranje ultraljubičastog zračenja koje blokira sloj ozona u stratosferi. Koncentracija kisika u drevnoj atmosferi je naposljetku porasla, djelujući kao otrov za anaerobne organizme, rezultirajući visoko oksidirajućom atmosferom i otvarajući niše na kopnu za okupaciju aerobnim organizmima. Fosilni dokazi za cijanobakterije također dolaze od prisustva stromatolita u fosilnom zapisu duboko u prekambriju. Stromatoliti su slojevite strukture nastale obuhvatanjem, vezanjem i cementiranjem sedimentnih zrna mikroba biofilma, poput onih koje proizvode cijanobakterije. Neposredni dokazi za cijanobakterije manje su sigurni od dokaza o njihovoj prisutnosti kao primarnih proizvođača atmosferskog kisika. Moderni stromatoliti koji sadrže cijanobakterije mogu se naći i kao moderna pojava na zapadnoj obali Australije i drugim područjima u slanim lagunama i slatkoj vodi.
Kambrijska flora
Rane biljke bile su male, jednoćelijske ili vlaknaste, sa jednostavnim grananjem. Identifikacija biljnih fosila u kambrijskim slojevima neizvjesno je područje u evolucijskoj povijesti biljaka zbog male i mekane prirode ovih biljaka. U fosilima ovog doba također je teško razlikovati različite slične pojavne skupine s jednostavnim obrascima razgranavanja, a i nisu sve te skupine biljke. Izuzetak od neizvjesnosti fosila ovog doba je skupina karbonskih zelenih algi, reda Dasycladales, koja se nalazi u fosilnom zapisu još od srednjeg kambrijskog doba. Ove alge ne pripadaju lozi koja je prapredak kopnenim biljkama. Druge glavne grupe zelenih algi su do tada nastale, ali do sredine silura nisu ni postojale kopnene biljke sa vaskularnim tkivima.
Ordovicijska flora
Dokazi o evoluciji biljaka drastično se mijenjaju u ordoviciju, s prvom opsežnom pojavom spora u fosilnim zapisima (pronađene su i kambrijske spore). Prve kopnene biljke vjerovatno su bili u obliku sićušnih organizama koji su podsjećale na jetrenjače, kada se oko srednjeg ordovicija pronađu dokazi o pojavi kopnenih biljaka u obliku tetradnih spora, otpornih polimera u vanjskim zidovima. Ove rane biljke nisu imale provodna tkiva, što je znatno ograničilo njihovu veličinu. One su, ustvari, bile vezane za vlažna kopnena okruženja zbog svoje nesposobnosti da žive bez vode, poput postojećih jetrenjača, paprati i mahovina, iako su se razmnožavale sporama, važnim jedinicama za rasiprostiranje, koje imaju tvrde zaštitne vanjske prevlake (čime se omogućuje njihovo očuvanje u fosilnim ostacima), uz zaštitu budućeg potomstva od isušujućeg okruženja života na kopnu. Sa sporama, biljke na kopnu mogle su poslati veliki broj spora koje bi mogle izrasti u odraslu biljku kada je prisutna dovoljna količina vlage u životnom okruženju.
Devonska flora
Do devonskog razdoblja kolonizacija zemlje biljkama je već uveliko u zamahu. Zajednicama bakterija i algi, u ranom periodu, pridružile su se primitivne biljke koje su stvorile prvo prepoznatljivo tlo i udomile neke artropode poput grinja, škorpija i mirijapoda. Rane devonske biljke nisu imale korijenje ili lišće kao i biljke koje su danas najčešće, te mnoge uopće nisu imale vaskularno tkivo. Vjerojatno su se oslanjale na arbuskulski mikorizu u simbioze s gljivama, kako bi im osigurale vodu i mineralne hranjive sastojke, poput fosfora. One se vjerovatno šire kombinacijom vegetativne reprodukcije, kojom se formiraju klonske kolonije, kao i spolnim razmnožavanjem putem spora, a nisu narastale mnogo više od nekoliko centimetara. Do kasnog devona, postojale su šume velikih, primitivnih biljaka: likofite, sfenofite, paprati i progimnosperme koje su bile evoluirale. Većina ovih biljaka ima pravo korijenje i listove, a mnoge su bile prilično visoke. Drvo nalik drveću roda Archaeopteris, koje je bilo stablašica gimnospermi i divovske vrste kladusa Cladoxylopsida imale su istinsko drvo. Ovo su najstarija poznata stabla prvih šuma na svijetu. Prototaxites je bilo plodno tijelo ogromne gljive koja je bila viša od 8 metara. Krajem devona, pojavile su se prve biljke koje formiraju sjeme (sjemenjače). Ovo brzo pojavljivanje tolikog broja biljnih grupa i oblika rasta nazvano je "devonskom eksplozijom". Primitivni člankonožaci koevoluirali su u ovoj raznolikoj kopnenoj vegetacijskoj strukturi. Evolucijska međuzavisnost insekata i sjemenjača, koja karakterizira prepoznatljivo moderni svijet, nastala je u kasnom devоnu. Razvoj tla i biljnih korijenskih sistema vjerojatno su doveli do promjena u brzini i obrascima erozije i stvaranju taloga.
U "ozelenjivanju da je " kontinenata djelovalo je kao ugljik-dioksid sudoper, a atmosfera djelovala na njegovo koncentriranje, poput stvaranje stakleničkih plinova. Ovo je možda zahladilo klimu i dovelo do masovnog izumiranja (vidi: Kasno devonsko izumiranje).
U devonskom periodu, na kopnu su također čvrsto uspostavljeni i kičmenjaci i člankonošci.
Karbonska flora
U ranom karbonu, kopnene biljke bile su vrlo slične onima iz prethodnog donjeg devona, ali su se i tada pojavile nove grupe.