cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Muslimansko osvajanje Perzije
Pobuna arapskih vazalnih država
Arapsko pleme Gasanida, koje je u to doba bilo bizantijski vazal, je prihvatilo monofizitski oblik hrišćanstva, koje je od bizantijske pravoslavne crkve smatrano heretičkim. Bizantijci su pokušali suzbiti širenje ove religije što je izazvalo pobunu na njihovoj granici. Lahmidi su se također pobunili protiv perzijskog kralja Kušroa II. Nu'man III, prvi hrišćanski kralj Lahmida je svrgnut i ubijen od strane Kušroa II 602. godine, zbog njegovog pokušaja da se oslobodi perzijskog tutorstva. Nakon atentata na Khušroa, Perzijsko carstvo je slomljeno i Lahmidi su postali polunezavisni. Široko je rasprostranjeno mišljenje da je priključenje Lahmidskog kraljevstva bila jedan od glavnih razloga pada Sasanidske dinastije i muslimanskog osvajanja Perzije, jer su Lahmidi pristali da špijuniraju za muslimane, nakon što su poraženi u bici kod Hire od strane Halida ibn Velida.
Uspon halifata
Nakon smrti Muhammeda s.a.w.s. 632. godine, na mjesto prvog halife izabran je Ebu-Bekr. Neposredno nakon toga, Ebu Bekr je morao povesti ratove protiv nekoliko arapskih plemena koji su se odmetnuli od islama. Tokom tih ratova protiv otpadnika (632-633 godine) uspio je objediniti Arabiju pod centralnu vlast halife čije je sjedište bilo u Medini. Nakon što je u potpunosti porazio pobunjenike, pokrenuo je i vojnu kampanju protiv sasanidskog Perzijskog Carstva (koju su poslije nastavile i halife Omer ibn el-Hattabi Osman ibn Affan) čime je započeo proces tokom kojeg će u samo nekoliko desetljeća doći do formiranja jednog od najvećih carstava u historiji. Kampanja je započela sa Mezopotamijom, bogatom pokrajinom tadašnjeg Perzijskog Carstva pod komandom Halida ibn Velida.
Prva invazija Mezopotamije (633. godine)
mini|desno|300px|Detaljna mapa rute Halida ibn Velida pri osvajanju Mezopotamije Nakon ratova vođenih protiv otpadnika u vjeri (Ridda ratovi), vođa plemena koje je nastanjivalo sjeveroistok Arabije, Muthana ibn Haris, je vršio upade u perzijske gradove u Mezopotamiji. U to doba, Ebu Bekr je raspolagao dovoljno jakom vojskom da napadne Perziju na sjeveroistoku i Bizantiju na sjeverozapadu. Postojala su tri razloga za ova osvajanja:
Zahvaljujući uspješnim upadima na neprijateljsku teritoriju zarobljena je značajna količina plijena. Muthana ibn Haris je otišao u Medinu te obavijestio halifu Ebu Bekra o tom svom uspjehu nakon čega je imenovan za komandanta svog naroda, te su uslijedili upadi dublje u teritorij Mezopotamije. Koristeći mobilnost svoje lahke konjice mogao je lahko upasti u bilo koji grad u blizini pustinje i ponovo jednostavno nestati u pustinji, u čemu sasanidska vojska nije bila u stanju da ga prati. Ovi postupci su Ebu Bekra nagnali na pomisao o proširenju Rašidunskog halifata.
Da bi bio siguran u pobjedu, Ebu Bekr je donio dvije odluke vezane za napad na Perziju. Kao prvo, odlučio je da se invaziona vojska u potpunosti sastoji od dobrovoljaca jer je znao za nemjerljivu hrabrost takvih vojnika a kao drugo odabrao je da glavnokomandujući u invaziji bude jedan od njegovih najboljih generala, Halid ibn Velid. Nakon pobjede nad samoproglašenim poslanikom, u bici na Jemami, Halid se još uvijek nalazio u Jemami kada je Ebu Bekr poslao naredbu o napadu na Perzijsko carstvo. Određujući osvajanje grada Hire kao cilj te invazije, Ebu Bekr je poslao pojačanje i naredio plemenskim vođama na sjeveroistoku Arabije, Misnah ibn Harisu, Mazhur bin Adiju, Harmali i Sulmi da se zajedno sa svojim ljudima potčine Halidovoj komandi. Marta 633. godine (prva sedmica muharrema 12. godine po Hidžri) Halid je krenuo sa svojom vojskom od 10.000 ljudi. Svaki plemenski vođa mu se pridružio sa oko 2.000 ljudi pa je Halid ušao na teritoriju Perzijskog carstva sa oko 18.000 boraca. Nakon ulaska na neprijateljski teritorij, Halid je sa svojom vojskom od 18.000 vojnika ostvario odlučujuće pobjede u 4 uzastopne bitke: bitka lanaca, (april 633. godine), bitka na rijeci (3. sedmica aprila 633. godine), bitka kod Veledže (maj 633. godine) i u bici kod Uleisa (sredinom maja 633. godine). U posljednjoj sedmici maja 633. godine osvojen je i važan grad Hira nakon opsade u bici kod Hire. Nakon što je odmorio svoju vojsku, u junu iste godine, Halid je izvršio opsadu grada Al Anbara, koji se predao u muslimanske ruke u julu 633. godine. Poslije toga, sa vojskom je krenuo prema jugu, i osvojio grad Ajn Temr zadnje sedmice jula. Već u tom trenutku, većina teritorije koja danas čini Irak je bila pod vlašću muslimanske vojske.
Bitka na Kadisiji
thumb|right|290px|Mapa bitke kod Kadisije, koja prikazuje muslimansku (crveno) i sasanidsku vojsku (plavo) Razvojem situacije, Omer je naredio svojoj vojsci da se povuče u pogranična područja Mezopotamije, u blizini arapske pustinje, i počeo okupljanjem dodatne vojske za vojnu kampanju u Mezopotamiji. Arapska vojska se skoncentrisala u blizini Medine, a kao njen komandant izabran je Sad ibn Ebu Vekkas. Sa vojskom je napustio Medinu i stigao u Kadisiju u maju 636. godine. Iako je Heraklo pokrenuo svoju ofanzivu u maju, Jezdegerd nije bio u stanju da blagovremeno skupi svoju vojsku da pruži podršku Bizantijcima. Halifa Omer, svjestan ovog saveza i snage obe vojske, iskoristio je ovaj propust neprijatelja. Ne želeći rizikovati i ući u bitku sa dvije velike vojske istovremeno, naredio je brzi pokret sa ciljem pojačavanje muslimanske vojske na Jermuku i uvođenjem iste u bitku sa namjerom da porazi Perzijance. Bizantijski car Heraklo je svom generalu Vahanu naredio da se ne uključuje u borbu sa muslimanskom vojskom prije no što primi izričitu naredbu za to. Međutim, u strahu od većeg muslimanskog pojačanja, Vahan je napao muslimansku vojsku u bici na Jermuku u avgustu 636. godine, gdje je muslimanska vojska razbila Heraklovu imperijalnu vojsku.
Iako su otkronili bizantijsku prijetnju, muslimanska vojska se suočavala sa prijetnjom velike perzijske vojske koja je skupljena iz svakog kutka carstva i kojom su komandovali najistaknutiji generali. Među vojskom su se nalazili i ratni slonovi koje je perzijski komandant doveo isključivo u svrhu pobjede nad muslimanima. U roku od tri mjeseca, Sad ibn Ebu Vekkas je porazio perzijsku vojsku u bici kod Kadisije čime je završena sasanidska vladavina nad zapadnom Perzijom. Ova pobjeda se uglavnom smatra kao odlučujuća prekretnica u širenju tj. usponu islama. Poslije je osvojen i Babilon, Koosie, Bahrahšer i Madein. Ktesifon, glavni grad Sasanidskog carstva, je osvojen u martu 637. godine nakon opsade od tri mjeseca.
Osvajanje Mezopotamije (636–638)
Nakon osvajanja Ktesifona, nekoliko odreda je odmah poslano ka zapadu da osvoje Karkeesiju i utvrdu Heetna koja se nalazila na granici Bizantije. Nekoliko utvrđenih perzijskih vojski se i dalje nalazilo sjeveroistočno od Ktesifona u Jaluli i sjeverno od rijeke Tigris, u gradovima Tikritu i Mosulu.
Nakon povlačenja iz Ktesifona, perzijske vojske su se okupile kod Jalule, sjeveroistočno od Ktesifona. Jalula je bilo mjesto od strateške važnosti, jer je iz tog mjesta put vodio u Mezopotamiju, Kurasan i Azerbejdžan. Tim perzijskim snagama je komandovao general Mihran a zamjenik mu je bio general Farukzad, brat generala Rustama, koji je komandovao perzijskim snagama u bici kod Kadisije. Po nalogu halife Omera, Saad ga je o svemu izvještavao. Halifin plan je bio da se prvo očistiti put ka sjeveru prije poduzimanja odlučnu akciju protiv perzijskih vojski u Tikritu i Mosulu. Halifa Omer je imenovao Hašima ibn Utbaha za ekspediciju u Jalulu a Abdullaha ibn Muta'ama da osvoji Tikrit i Mosul. U aprilu 637. godine, Hašim predvodi 12.000 vojnika iz Ktesifona sa zadatkom osvajanja Jalula. Opsada je trajala sedam mjeseci. Nakon osvajanja Jalule, Abdullah ibn Muta'am maršira do Tikrita i zauzima ga nakon žestokog otpora. Potom šalje vojsku na grad Mosul koji pristaje na džiziju. Nakon pobjede kod Jalule i zauzimanja regije Tikrit-Mosul, uspostavljena je muslimanska vladavina u Mezopotamiji.
Nakon osvajanja Jalule, muslimanske snage su marširale u potrazi za Perzijancima. Ostaci perzijske vojske koja je pobjegla iz Jalule zauzela je novi položaj oko 25 km od Jalule, pod komandom generala Mihrana. Međutim, i ta vojska je poražena te osvojen grad Kaniqeen. Perzijanci su se i dalje povlačili tako da je muslimanska vojska i grad Hulvan u januaru 638. godine. Komandant muslimanske vojske je tražio dozvolu od halife Omera da dublje prodre u perzijsku teritoriju, odnosno da zauzme glavni grad Perzije, ali halifa Omer nije odobrio prijedlog i piše historijsko pismo Saadu u kojem se kaže:
"Želio bih da između Suwada i perzijskih brda postoje zidovi koji će sačuvati njih od nas i nas od njih'' Plodna Suwad je dovoljna za nas. Više volim sigurnost muslimana od ratnog plijena."
Osvajanje Perzije (642-651)
Nakon godina bez borbe, halifa Omer je usvojio novu ofanzivnu politiku. Invazija Sasanidskog carstva totalnih razmjera mogla je otpočeti. Bitka kod Nahavanda je bila jedna od najvažnijih odlučujućih bitaka u historiji islama. Pokazalo se da je ova bitka bila ključna za osvajanje Perzije. Nakon razornog poraza na Nahavandu, posljednji sasanidski car Yazdegerd III, je pobjegavši pokušao da u različitim dijelovima Perzije podigne novu vojsku. Halifa će pokušati uhvatiti ili ubiti Yazdegerda III.
Strateško planiranje osvajanja Perzije
Halifa Omer je sa svojom vojskom odlučio napasti Perzijance odmah nakon njihovog poraza kod Nahavanda, sada kada je stekao psihološku prednost nad njima. Pri tome je morao odlučiti kojim pravcem to izvesti: preko provincije Fars koja se nalazila na jugu, Azerbejdžana sa sjevera ili preko grada Isfahana, centralnim pravcem. Izabrao je centralni pravac, preko Isfahana, koji je bio srce Perzijskog carstva i ruta za opskrbu kao i komunikacija između perzijskih garnizova širom Perzije. Drugim riječima, osvajanjem Isfahana, Fars i Azerbejdžan bi ostali izolovali od Horasana. Nakon što bi osvojio srce Persije (Fars i Isfahan), u slijedećem koraku bi se pokrenula akcija protiv Azerbejdžana, sjeverozapadne perzijske provincije i istovremeno protiv provincije Sistan, najistočnije provincije. Osvajanjem tih provincija, Horasan, uporište cara Yazdegerda III bi postalo izolovano i ranjivo. U posljednjoj fazi ove kampanje, trebalo je osvojiti i Horasan, čime bi se kompletiralo osvajanje Sasanidske Perzije.
Ovaj plan je formulisan i pripreme su završene do januara 642. godine. Uspjeh plana je zavisio od pouzdanosti halifinog komandovanja iz Medine, koja je bila udaljena oko 1.600 km od ratišta i vještine i sposobnosti njegovihih vojnih komandanata na terenu. Imenovao je svoje najbolje komandante za ove zadatke. Ova kampanja je dovela do drugačije komandne strukture i halifa je umjesto jednog imenovao nekoliko komandanata, svakom dodijelivši različite misije. Kada se misija završi komandant se potčinjava komandi novog komandanta.
638. godine, na vrhuncu njegove vojne karijere, halifa je smijenio Halida ibn Velida. Pa ipak 642. godine, uoči osvajanja Perzije, halifa je želeći dati moralnu podsticaj svojim vojnicima, odlučio da ponovo Halida postavi kao komandanta pri osvajanju Perzije. Reputacija Halida kao vrhunskog komandanta i osvajača istočne rimske provincije je demoralisala perzijske komandante, od kojih je većina njih već bila poražena od Halida tokom njegovog osvajanja Mezopotamije 633. godine. Međutim, prije izdavanja naloga za njegov reizbor, Halid koji je bio nastanjen u Homsu, nije više bio među živima.
Halifa je svojim komandantima naložio da ga konsultuju prije donošenja bilo kakvog odlučujućeg poteza u Perziji. Prije kampanje svima im je naređeno da pošalju detaljan izvještaj o položaju i terenu regiona i podatke o garnizonima, utvrdama, gradovima i trupama u njima. Halifa bi im poslao svoj detaljan plan o tome kako da se data regiji osvoji. Taktička pitanja su prepuštena komandantima na terenu da ih riješe u skladu sa trenutnom situacijom na frontu. Za kampanju je izabrao najbolje dostupne komandante i komandante sa najboljom reputacijom.
Osvajanje centralne Perzije
thumb|left|250px|[[Zigurat Choqa Zanbil u Khuzestanu]] Abdullah ibn Osman je imenovan za komandanta muslimanskih snaga određenih za invaziju Isfahana. Od Nahavanda, koji je već bio u muslimanskim rukama Nu'man je marširao do Hamadana. Kada je osvojio ovaj grad, nastavio je marširati oko 370 km jugoistočno prema Isfahanu pri čemu je porazio sasanidsku vojsku pod komandom Šahrvaraza Jadhujiha i drugih značajnih perzijskih generala. Nakon podizanja opsade grada, muslimanske snage su pojačane trupama iz Basre i Kufe pod komandom Abu Muse Ashaaria i Ahnafa ibn Qaisa. Grad je osvojen nakon nekoliko mjeseci opsade.
651. Nu'aym maršira sjeveroistočno do grada Raja kojeg osvaja nakon žestokog otpora a onda i prema gradu Kom udaljenom oko 320 km od Hamadana, kojeg osvaja bez većeg otpora čime izbija na granice Isfahan provincije. Dalje sjeveroistočno se nalazio Horasan, a jugoistočno Sistan. U međuvremenu podignuta je pobuna u Hamadanu i Raju te se šalje Nu'aym Muqaarin da uguši pobunu i čisti najzapadnije granice Isfahana. Nu'aymm iz Isfahana maršira prema Hamadanu i nakon krvave bitke grad se ponovo osvaja. Nu'aym potom kreće prema Raju i pobjeđuje perzijance van tvrđave i osvaja grad. Dolasko do grada Tabaristana, njegov vladar potpisuje mirovni sporazum sa Hilafetom.
Osvajanje južne Perzije (Farsa)
Sa Isfahanom koji se našao čvrsto u muslimanskim rukama, osvajanje južnog dijela Perzije (Farsa) je započelo otprilike u isto vrijeme kad i osvajanje Tabaristana. Cilj prve armije koja je ušla na teritoriju Farsa bio je grad Sabur. Muslimanska vojska je marširala od grada Bosre, na jugu današnje Sirije, prema Tawwaju gdje su se perzijske snage zaustavile i bile poražene u brzoj bitci koja je uslijedila. Od Tawwaja vojska je nastavila prema Saburu koji je bio utvrđeni grad. Grad je opsjednut i nakon nekoliko sedmice se predao. Nakon osvajanja i ovog grada misija predvodnika muslimanske vojske nije završena. Pojačanje muslimanskoj vojsci je stiglo pod komandom Osmana ibn Ebi el-Aasa, koji je preuzeo komandu nad muslimanskom vojskom. Osmanov cilj je bio drevni perzijski glavni grad Persepolis. Osmanova vojska je marširala od Tawwaja do Širaza, koji su se predao bez borbe.
Istovremeno je pokrenuta vojna kampanja protiv istočnih (Sistan i Baločistān), južnih (Kerman i Makran) i sjeverozapadnih dijelova Perzijskog carstva (Azerbejdžan).
Osvajanje Azerbejdžana
Osvajanje iranskog Azerbejdžana (današnje sjeverozapadno područje Irana) počelo je 651. godine. To je bio dio simultanih napada na sjeverni, južni i istočni dio tadašnje Perzije, nakon što su zauzeti Isfahan i regija Fars. Ovi koordinirani višestruki napadi pod vodstvom halife Omera su paralizirali ono što je ostalo od Perzije. Vojne snage su upućene prema Kermanu i Makranu na jugoistok, ponovo ka Sistanu na sjeveroistoku i ponovo protiv Azerbejdžana na sjeverozapadu. Hudhejfa ibn el-Jaman je imenovan za komandanta koji treba da osvoji Azerbejdžan. Hudhejfine snage su marširale od Reja, u centralnoj Perziji, ka Zandžanu, uporištu Perzijanaca na sjeveru. Zandžan je bio dobro branjeni utvrđeni grad. Perzijanci su izašli iz grada i bitka je otpočela. Hudhejfine snage su porazile Perzijance i zauzele grad. Iz Zandžana, Hudhejfa je nakon toga marširao ka Ardabilu, koji se predao, poslije čega Hudhejfa sa svojom vojskom maršira na sjever, duž zapadne obale Kaspijskog mora. Na tom putu, uz upotrebu sile zauzima grad Bab al-Abwab. U tom periodu, Hudhejfu je pozvao halifa Omera, a zamijenili su ga Bukair ibn Abdullah ibn Utba i Farqad. Oni su poslani da izvrše napad na Azerbejdžan duž dva pravca: Bukair je trebao da maršira sjeverno duž zapadne obale Kaspijskog mora, dok je Uthba dobio zadatak da maršira direktno u samo srce Azerbejdžana. Na putu ka sjeveru, Bukaira su zaustavile jake perzijske snage predvođene Isfandijarom. U bitci koja se dogodila, Perzijanci su poraženi a Isfandijar zarobljen. U zamjenu za sigurnost svog života, on je pristao da se preda svoje posjede i imanja u Azerbejdžanu i da ubijedi druge da se povinuju muslimanskoj vlasti. S druge strane, drugi pravac muslimanske vojske je napredovao pri čemu je Uthba ibn Farqad porazio Bahrama, brat Isfandijara. I on je također tražio primirje. Pakt je napravljen, pri čemu je Azerbejdžan došao pod vlast Halife Omera. Ova vojna kampanja protiv Azerbejdžana je vođena krajem 651. godine.
Antonio Giovinazzi
Antonio Giovinazzi (Martina Franca, 14. decembar 1993) italijanski je automobilski vozač.
Sažetak karijere
† Giovinazzi kao gost vozač, on je bio nepodobnim za bodove.
Potpuni spisak rezultata u Formuli 1
(Legenda)(Utrke u podebljanim slovima označavaju najbolju startnu poziciju) (Utrke u kurzivu označuju najbrži krug utrke) * Sezona u toku
Brgule (Vareš)
Brgule je naseljeno mjesto u sastavu općine Vareš, FBiH, Bosna i Hercegovina.
Načini primjene lijeka
Način primjene ili način uzimanja ili davanja, u farmakologiji i toksikologiji je put kojim se lijek, tečnost, otrov ili druga supstanca unosi u tijelo.
Načini primjene obično se klasificiraju prema mjestu na kojem se supstanca primjenjuje. Uobičajeni primjeri uključuju oralnu i intravensku primjenu. Rute se također mogu klasificirati na osnovu toga gdje je cilj akcije. Djelovanje može biti lokalno, enteralno (sistemski efekat, ali isporučen kroz gastrointestinalni trakt - GI) ili parenteralno (sistemsko djelovanje, ali isporučeno putem koji nije GI trakt). |Način primjene i oblik doziranja aspekti su isporuke lijeka.
Klasifikacija
Načini primjene obično se klasificiraju prema mjestu aplikacije (ili izlaganju). Put ili putevi kojima aktivna supstanca kreće od mjesta primjene do mjesta na kojem ima ciljni učinak obično je u oblasti farmakokinetike (u vezi s procesima unosa, distribucije i eliminacije lijekova). Izuzeci uključuju transkožne ili transmukozne puteve, koji se još uvijek nazivaju putevi davanja .
Lokacije ciljnog učinka aktivnih tvari obično su stvar farmakodinamike (u vezi s npr. fiziološkim učincima lijekova ). Izuzetak je lokalna primjena, što općenito znači da su i mjesto primjene i njihov učinak lokalni.
Lokalna primjena ponekad se definira i kao lokalno mjesto primjene i kao lokalni farmakodinamički efekt, a ponekad i samo kao lokalna pozicvija aplikacije, bez obzira na lokaciju efekata.
Enteralna / gastrointestinalna
Primjena kroz gastrointestinalni trakt ponekad se naziva "enteralnom ili enternom primjenom" (što doslovno znači "kroz crijeva"). Enteralna / enterna primjena obično uključuje oralnu (kroz usta) i   rektumsku  (u rektum) primjenu, u smislu da ih zauzimaju crijeva. Međutim, unos lijekova koji se daju oralno također se može dogoditi već u želucu, i kao takav "gastrointestinalni sistem" (duž gastrointestinalnog trakta) može biti prikladniji izraz za ovaj način primjene. Nadalje, neke lokacije aplikacija često se klasificiraju kao  enteralne, kao što je podjezična (ispod jezika) i sublabijalna ili  bukalna (između obraza i desni / gingiva), uzimaju se u proksimalnom dijelu gastrointestinalnog trakta bez dopiranja do crijeva. Strogo se enteralna primjena (direktno u crijeva) može koristiti za sistemsku primjenu, kao i lokalna (koja se ponekad naziva i aktualna), kao što je kontrastni klistir, pri čemu se unose kontrastni mediji u crijeva radi snimanja. Međutim, u svrhe klasifikacije zasnovane na mjestu učinka, pojam enteralno rezerviran je za supstance sa sistemskim djelovanjem. Mnogi lijekovi kao tablete, kapsule ili kapi uzimaju se oralno. Metode davanja direktno u želudac uključuju one pomoću želučane sonde za hranjenje ili gastrostomi. Supstance se takođe mogu staviti u tanko crevo, kao kod hranjenja dvanaestopalačnog creva i enteralna ishrana. Enterno obložene tablete dizajnirane su da se rastvore u crijevima, a ne u želucu, jer lijek u tableti izaziva iritaciju u želucu. Rektumski put učinkovit je način primjene za mnoge lijekove, posebno one koji se koriste pri kraju života. Zidovi rektuma apsorbiraju mnoge lijekove brzo i efikasno. Lijekovi koji se stavljaju na distalnu trećinu rektuma barem djelomično izbjegavaju "efekt prvog prolaska" kroz jetru, što omogućava veću bioraspoloživost mnogih lijekova nego oralnih. Rektalna sluznica je visoko vaskularizovano tkivo koje omogućava brzu i efikasnu apsorpciju lijekova. Supozitorij je čvrsti oblik doziranja koji odgovara za rektumsku prikmjenu. U hospicijskoj njezi, specijalizovani rektalni kateter, dizajniran da pruži ugodno i diskretno davanje tekućih lijekova, pruža praktičan način za isporuku i zadržavanje tečnih formulacija u distalnom dijelu rektuma, dajući zdravstvenim radnicima način da iskoriste utvrđene blagodati rektalne primjene.
Parenteralno
Parenteralni put je bilo koji put koji nije enteralna (''para-, par-  +  enteralna).
Lokacije primjene parenteralne primjene uključuju:
Lokalno
Definicija lokalnog načina primjene ponekad navodi da su i mjesto primjene i farmakodinamički učinak lokalni.
U drugim slučajevima,  lokalno definira se kao primijena na lokalizirano područje tijela ili na površinu dijela tijela, bez obzira na mjesto učinka. Prema ovoj definiciji, lokalna primjena također uključuje transdermnu primjenu, gdje se supstanca daje na kožu, ali se apsorbuje u tijelo da bi se postigla sistemsku distribuciju.
Ako se strogo definira kao lokalni efekat, lokalni put primjene može također uključivati enteralnu primjenu lijekova koji gastrointestinalni trakt slabo apsorbira. Jedan slabo apsorbirani antibiotik je vankomicin, koji se preporučuje oralno za liječenje teškog Clostridium difficile [[kolitisa kojeg izaziva Clostridium difficile.
Izbor puteva
U akutnim situacijama, kao što ih ima hitna medicina i medicina intenzivne nege, lijekovi se najčešće daju intravenozno. To je najpouzdaniji put, jer kod akutno bolesnih apsorpcija supstanci iz tkiva i probavnog trakta često može biti nepredvidljiva zbog promijenjenog krvotoka ili pokretljivosti crijeva.
Pedofilsko zbližavanje
Pedofilsko zbližavanje ili pedofilno približavanje (eng. child grooming) je pojava pokušaja ili ostvarenja pedofilskog približavanja  i uspostavljanja kontakta s djecom, s krajnjim ciljem ostvarenja seksualnog kontakta,  smanjenjem seksualnih  barijera i inhibicije kod djeteta.
Na mnogim jezicima, kao i u bosanskom ovaj termin se obično poistovjećuje sa "pedofil", iako to nije isto. Čak i seksualno zlostavljanje u porodici može biti proces groominga,  u kojem se počinilac, u  normalnim porodičnim odnosima,  korak po korak,  'preusmjeritava' na seksualni odnos. Međutim, ni svaki pedofil koji ostvaruje kontakt s djecom nema za cilj da ima spolni kontakt s djecom. Postoji, dakle, opravdanje i potreba za razlikovanje između seksualnog približavanja  i drugih prijateljskih kontakata između pedofila i dijeteta. Nije sve pedo što ostvaruje seksualni kontakt, a ni svi pedofili nemaju seksualni kontakt s djecom.
mini|180px|Čuveni detektiv-nspektor Kay Wallace okružen [[kompjuterima mobitelima i digitalnim uređajima za pohranu podataka oduzetim iz domova osumnjičenih pedofila. Online grooming mladih preko chat room konekcije  i web-stranica je pojava na koju nadležni nailaze sve češće.]]
Dakle, pedofilsko zbližavanje se odnosi na pojave sprijateljivanja  i uspostavljanja emocionalne veze s djetetom, a ponekad i unutar porodice,  za smanjivanje inhibicije žrtve u cilju seksualnog zlostavljanja djece. To je uvlači maloljetnika u trgovinu djecom i nelegalne poslove, kao što su dječija prostitucija ili proizvodnja dječije pornografije. To je ponašanje koje je karakteristično za pedofiliju.
Ovaj zločin je na različite načine obuhvaćen Međunarodnom konvencijom o suzbijanju trgovine ženama i djecom, koji je dogovoren 1921. godine, kao multilateralni sporazum Lige naroda koja se bavila problemom međunarodne zlonamjernom trgovine ženama i djecom. U slučaju seksualnog groominga, dječje pornografske slike se često prikazauju djeci, kao dio procesa zbližavanja.
Oni mogu davati poklone ili novac djetetu bez ikakvog razloga, kao i pokazivati video ili foto pornografiju, u nadi da bi će dijete lako prihvati takve postupke i normalizirati ponašanje.
Pritvoreni napasnici mogu jednostavno govoriti o seksualnim temama. Ovo su samo neke od metoda djeteta koje takve osobe mogu koristiti za sticanje povjerenje i naklonosti djeteta, kako bi mu učinili ono što žele. Događaju se i grljenje i ljubljenje ili drugi fizički kontakt, čak i kada dijete to ne želi. To je samo jedan od načina da se približe žrtvi. Mogu razgovarati o problemima koji se normalno diskutuju između odraslih, ili barem ljudi iste dobi. Teme mogu uključivati i bračne probleme i druge sukobe. Oni mogu pokušati steći povjerenje roditelja djeteta do prijateljstava, sa ciljem jednostavnijeg pristupa djetetu. Zlostavljač može tražiti mogućnosti da ima više  vremena da ostane sama sa djetetom. Zabilježeno je da to može učiniti nudeći čuvanje djece. Mogu i pozvati dijete na spavanje, što daje mogućnost da spavaju u istoj sobi, ili čak istom krevetu s djetetom.
Osumnjičeni za takve aktivnosti kao što su online komunikacije su pravdali razvijanjem tzv. "odbrambenih fantazama", tvrdeći da samo izražavaju fantazije i ne planiraju buduće devijantno ponašanje. U SAD-u, sudska praksa pravi razliku između ta dva tipa i nekih drugih slučajeva optuženih za "grooming", koji su se uspješno koristili u odbrani.
Lee Ranaldo
thumb|120px|Ranaldo [[Moonlander, 2007]]
Diskografija
& Lydia Lunch
Kvalifikacije za SP u nogometu 2018 (UEFA) - grupa C
Kvalifikacije za Svjetsko prvenstvo u nogometu 2018 (UEFA) - grupa C bila je jedna od devet grupa u sklopu UEFA kvalifikacija za Svjetsko prvenstvo 2018. U grupi se nalazilo šest reprezentacija i primijenjen je Bergerov sistem takmičenja. Takmičenje u grupi počelo je u septembru 2016. a završilo u oktobru 2017. godine. Njemačka kao prvoplasirana ekipa u grupi obezbjedila je učešće na Svjetskom prvenstvu 2018. dok je drugoplasirana ekipa Sjeverna Irska obezbjedila nastup u baražu.
Utakmice
''Raspored utakmica objavljen je od strane UEFA-e 26. jula 2015. godine, dan nakon izvlačenja kvalifikacijskih grupa koji je održan u Sankt Peterburgu, Rusija. Vremena odigravanja utakmica prikazana su po Srednjoevropskom vremenu kao što je navedeno od strane UEFA-e (lokalna vremena prikazana su u zagradama).
Lista strijelaca
U kvalifikacijama grupe C odigrano je 30 utakmica i postignuto 106 golova što je iznosilo postignuta gola po utakmici.
ACSBG2
CoA ligaza ACSBG2 dugolančane masne kiseline je enzim koji je kod ljudi kodiran genom  ACSBG2.
Kloniranje i ekspresija
Profiliranjem ekspresije za identifikaciju gena različito eksprimiranih između testisa fetusa i odraslog čovjeka, nakon čega slijedi analiza baze podataka, Zheng et al. (2005) identificirali su šest alternativno prerađenih varijanti ACSBG2. Varijante se uglavnom razlikuju u preradi prvih sedam egzona, s tim da su u većini varijanti uključeni egzoni 8 do 16. Protein pune dužine, koji je kodiran u tri prerađene varijante, sadrži 666 aminokiselina. RT-PCR korištenjem prajmera smještenih u zajedničkom području šest varijanti otkrivena je ekspresija ACSBG2 u testisima, gušterači, srcu, plućima, jetri, bubrezima, tankom i debelom crijevu. Koristeći specifične prajmere RT-PCR pokazano je da je jedna varijanta, koja kodira protein od 479 aminokiselina, posebno eksprimirana u testisima, kao i u ljudskim Leydigovim ćelijama. Ekspresija ovog transkripta bila je 50 puta veća u testisima odraslih nego u embriona. Pretragom baza podataka za sekvence slične ACSBG1 (614362), nakon čega slijedi PCR biblioteka cDNK testisa, Pei et al. (2006) klonirali su ACSBG2. Izvedeni protein od 666 aminokiselina ima izračunatu molekulsku masu od 74,4 kD i dijeli 50% identiteta sa ACSBG1. ACSBG2 sadrži domen koja veže AMP, drugu konzerviranu regiju u acetil-CoA sintetazama, dva potencijalna mjesta N-glikozilacije i potencijalni transmembranski domen. AMP-vezujući domen ACSBG2 ima histidin (his511), umjesto visoko konzerviranog arginina koji se nalazi u drugim acetil-CoA sintetazama. Pacovski i mišji ACSBG1, koji sadrže po 667 aminokiselina, takođe imaju arginin na homolognom položaju u domenu koji veže AMP. Tačkasta analiza ljudskih tkiva pokazala je ekspresiju ACSBG1 samo u testisima. Analiza Southern i Western blota miševa otkrila je iRNK i protein ACSBG2 u testisima, meduli i kičmenoj moždini. Hibridizacija in situ mišjeg testisa pokazala je ekspresiju Acsbg2 uglavnom u Sertolijevim ćelijama. Histohemijskim ispitivanjem moždanog stabla i kičmene moždine miša otkrivena je lokalizacija Acsbg2 u velikim motornim neuronima medulske mrežaste formacije i podjezičnog jezgra, u nekim motornim neuronima u prednjem i stražnjem rogu vratne i u nekoliko ćelija grudne kičmene moždine. Western blot analiza frakcionisanog mišjeg testisa otkrila je Acsbg2 uglavnom u mikrosomskoj frakciji, s tim da je neki Acsbg2 bio u citosolu. Ekspresija mišjeg ili humanog ACSBG2 u staničnim linijama rezultirala je pretežno citoplazmatskim proteinom.
Funkcija gena
Koristeći RT-PCR, Zheng et al. (2005) pokazali su da je ekspresija varijante ACSBG2specifične za testis smanjena u testisima neplodnih muškaraca sa sindromom samo Sertolijevih ćelija ili drugim oblicima azoospermije.
Koristeći biohemijsku analizu in vitro, Pei et al. (2006) pokazali su da je ACSBG2 eksprimiran u COS-1 ćelijama koristio oleinsku (C18: 1, omega-9) i linolnu kiselinu (C18: 2, omega-6) kao supstrate za sintezu acil-CoA. Nije otkrivena značajnija aktivnost kod ostalih testiranih podloga. ACSBG2 pokazao je pH optimum od pH 6,5, sa nižim sekundarnim maksimumima pri pH 7,5. Dobivena mutacija his511 na arg je monofazni pH optimum, između pH 7,0 i 7,5, sličan onome koji je pokazao divlji tip miša Acsbg2, bez promjene u preferenciji supstrata. Pei et al. (2006) zaključili su da ljudska specifična supstitucija arg511 sa njegovom utiče na katalitsku efikasnost enzima Zheng et al. (2005) utvrdili su da gen ACSBG2 sadrži 16 egzona i obuhvata 57,4 kb.
IC 3781
IC 3781 je dvostruka zvijezda i nalazi se u sazviježđu Berenikina kosa. Prvo otkriće je napravio Charles Joseph Etienne Wolf 27. januara 1904. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Bratkovec
Bratkovec je naseljeno mjesto u sastavu općine Zagorska Sela, Krapinsko-zagorska županija, Republika Hrvatska.
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Hrvatskoj nalazio se u sastavu stare općine Klanjec.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2011. godine, Bratkovec je imao 48 stanovnika.
Popis 1991.
Na popisu stanovništva 1991. godine, naseljeno mjesto Bratkovec je imalo 85 stanovnika, sljedećeg nacionalnog sastava:
Euroliga za žene
Euroliga za žene (službeno ) je najjače evropsko klupsko košarkaško takmičenje u ženskoj konkurenciji. Za razliku od Eurolige za muškarce, takmičenje u potpunosti organizuje FIBA Evrope.
Historija
Euroliga za žene predstavlja najznačajnije klupsko košarkaško takmičenje u Evropi.
Tokom prvih godina takmičenjem je dominirala latvijska (tada Sovjetski Savez) ekipa Daugava Riga koja je u prvih 19 godina u 16 navrata bila finalist i isti broj puta osvajač titule uz još aktivni rekord u osvajanju 12 uzastopnih prvenstava.
Devedesetih godina 20. vijeka takmičenje je doživjelo dvije ključne promjene. Prva izmjena se odnosila na uvođenje Final Foura 1992. a druga na promjenu naziva takmičenja 1996. godine, kada je evropski kup preimenovan u današnju Euroligu za žene.
Roditelj
Roditelj je staratelj potomstva u njihovoj vlastitoj vrsti. Kod ljudi, roditelj je skrbnik djeteta (gdje se "dijete" odnosi na potomstvo, ne nužno na starost). Biološki roditelj je osoba čiji je gamet rezultirao djetetom, muškarca putem spermatozoida, a žene preko jajne ćelije. Biološki roditelji su srodnici u prvom stepenu i imaju 50% genetičkog srodstva. Žena također može postati roditelj putem surogat-majčinstva. Neki roditelji mogu biti usvojiteljski roditelji, koji njeguju i podižu potomstvo, ali nisu biološki povezani sa djetetom. Siročad bez usvojitelja mogu odgajati njihovi djed i baka ili drugi član porodice.
Roditelj se također može elaborirati kao predak njegove prve generacije. Sa nedavnim medicinskim napretkom, moguće je imati više od dva biološka roditelja. Primjeri trećih bioloških roditelja  obuhvataju slučajeve koji uključuju surogat majčinstva ili treću osobu koja je dala uzorke DNK tokom postupka potpomognute reprodukcije koji je promijenio genetički materijal primatelja.
Najčešći tipovi roditelja su majke, očevi, očuhovi i bake i djedovi. Majka je „žena u odnosu na dijete ili djecu koje je rodila." Stepen do kojeg je društveno prihvatljivo da roditelj bude uključen u život svog potomstva razlikuje se od kulture do kulture, međutim, ponekad se kaže da onaj koji pokazuje premalo uključenosti pokazuje zanemarivanje djece, dok se za onog koji je previše umiješan ponekad kaže da je previše zaštitnički, draži, preradoznao ili nametljiv.
Biološki
mini|Portret porodice [[Barack Obama|Obama, 2011]] Biološki roditelji su osobe od kojih pojedinac nasljeđuje svoje gene. Termin se obično koristi samo ako postoji potreba da se razlikuju nečiji roditelji od njihovih bioloških roditelja, naprimjer, osoba čiji se otac ponovno oženio može zvati očevu novu suprugu svojom maćehom i nastaviti da se odnosi na svoju majku normalno, iako neko ko je imao malo ili nimalo kontakta sa svojom biološkom majkom može oslovljavati svog hranitelja kao svoju majku, a svoju biološku majku kao takvu, ili možda njenim imenom.
Majka
mini|Beba nakon porođaja Majka je žena koja ima majčinsku vezu sa drugom osobom, bilo da je nastala  začećem, tako što da je porodila ili odgaja nekoga u ulozi roditelj. Više od jedne žene može imati takve veze sa jednom osobom. Zbog složenosti i razlika majčinih društvenih, kulturnih i religijskih definicija i uloga, izazovno je definirati majku kako bi odgovarala univerzalno prihvaćenoj definiciji. Korištenje surogat-majke može rezultirati objašnjenjem da postoje dvije biološke majke.
Otac
mini|Timothy L. Pesto i Kaitlyn E. Pesto igraju fudbal dok njihov otac gleda, Tuscaloosa, Alabama. Otac je muški roditelj bilo kojeg tipa potomstva. To može biti osoba koja učestvuje u podizanju djeteta ili koja je obezbijedila biološki materijal, spermu, koji rezultira rođenjem djeteta.
Djed i baka
Baka i djed/dedo i nena/did i eba su roditelji vlastitog roditelja osobe, bilo da je to otac ili majka. Svako seksualno reproduktivno stvorenje koje nije genetička himera ima najviše četiri genetička bake i djeda, osam genetičkih pradjedova, šesnaest genetičkih pra-pra-pra-pradjedova i tako dalje. Rijetko, kao u slučaju brata i sestre ili polubrata i sestara incest, ovi brojevi su manji.
Pitanja očinstva
Test očinstva se radi da bi se dokazalo očinstvo, odnosno da li je muškarac biološki otac druge osobe. Ovo može biti relevantno s obzirom na prava i dužnosti oca. Slično, može se provesti i test materinstva. Ovo je manje uobičajeno, jer barem tokom porođaja i trudnoće, osim u slučaju trudnoće koja uključuje transfer embriona ili doniranje jajnih ćelija, očigledno je ko je majka. Međutim, koristi se u brojnim slučajevima kao što su pravni  slučajevi u kojima je materinstvo osobe osporavano, kada je majka nesigurna jer nije vidjela svoje dijete duži vremenski period ili kada je potrebno identifikovati preminule osobe.
Iako ne predstavljaju potpuno pouzdan dokaz, nekoliko kongenitalnih osobina kao što su pričvršćene ušne resice, hudovicin špic, ili rascjepka brade, može poslužiti kao privremeni pokazatelji (ne-) roditeljstva jer su lahko uočljivi i naslijeđeni putem autosomno-dominantnih gena.
Pouzdaniji način da se utvrdi roditeljstvo je analiza DNK (poznata kao genetički otisak prsta pojedinaca), iako su stariji metodi uključivali ABO tipizaciju krvne grupe, analizu raznih drugih proteina i enzima ili korištenjem ljudskih leukocitnih antigena. Sadašnje tehnike za testiranje očinstva koriste lančanu reakciju polimeraze i polimorfizam dužine restrikcionog fragmenta. Uglavnom, međutim, genetički otisak prstiju je gotovo preuzeo sve druge oblike testiranja.
Starateljstvo
Zakonski staratelj je lice koje ima zakonsko ovlaštenje (i odgovarajuću dužnost) da se brine o ličnim i imovinskim interesima drugog lica, koje se zove štićenik. Staratelji se obično koriste u tri situacije: starateljstvo nad nesposobnim starijim osobama (zbog starosti ili slabosti), starateljstvo nad maloljetnim licem i starateljstvo za odrasle u razvoju odraslih osoba.
Većina zemalja i država ima zakone koji predviđaju da su roditelji maloljetnog djeteta zakonski staratelji tog djeteta i da roditelji mogu odrediti ko će postati zakonski staratelj djeteta u slučaju smrti, uz odobrenje suda. Neke jurisdikcije dozvoljavaju roditelju djeteta da vrši ovlaštenje zakonskog staratelja bez formalnog sudskog imenovanja. U takvim okolnostima roditelj koji djeluje u tom svojstvu naziva se prirodnim starateljem djeteta tog roditelja.
Roditeljstvo
Roditeljstvo ili odgoj djece je proces promoviranja i podržavanja fizičke, emocionalnog, društvenog, finansijskog i intelektualnog razvoja djeteta]   od djetinjstva do odraslih osoba. Roditeljstvo se odnosi na aspekte odgoja djeteta osim na biološki odnos.
Također pogledajte
• Usvajanje
Kolaps rodoslova
U genealogiji, kolaps pedigrea opisuje kako reprodukcija između dvije individue koje dijele pretka uzrokuje da broj različitih predaka u porodičnom stablu njihovog potomstva bude manji nego što bi inače mogao biti. Robert C. Gunderson je skovao termin; sinonimi uključuju impleks i njemački Ahnenschwund (u slobodnom prijevodu: "gubitak loze").
Pregled
Bez kolapsa pedigrea, stablo predaka osobe je binarno stablo, formirano od strane osobe, roditelja (2), bake i djeda (4), prabake i pradjeda (8) i tako dalje. Međutim, broj osoba u takvom stablu eksponencijalno raste i na kraju će postati nemoguće visok. Naprimjer, danas živa osoba bi, sa preko 30 generacija koje sežu do visokog srednjeg vijeka, imala 230 ili otprilike 1.000 miliona predaka, više od ukupne svjetske populacije u to vrijeme. Ovaj paradoks se objašnjava zajedničkim precima, koji se naziva kolaps pedigrea. Umjesto da se sastoji od svih različitih individua, stablo može imati više mjesta koje zauzima jedna jedinka. Ovo se obično dešava kada su roditelji nekog pretka u srodstvu jedni s drugima (ponekad i sami ne znaju). Naprimjer, potomci dva prva rođaka imaju najviše samo šest prabaka i pradjedova umjesto uobičajenih osam. Ovo smanjenje broja predaka je kolaps pedigrea. On sažima stablo predaka u usmjereni aciklički grafikon. U nekim kulturama, rođaci i drugi odnosi su bili dozvoljeni, ohrabrivani ili se zahtevali da se udaju. Ovo je možda bilo da bi se zadržale rodbinske veze, bogatstvo i imovina unutar porodice (endogamija) ili jednostavno zato što je postojao ograničen broj potencijalnih bračnih partnera. Među kraljevskim/carskim članovima, česti zahtjevi da se vjenčaju samo drugi članovi kraljevske porodice rezultirali su smanjenim genofondom u kojem je većina osobaa bila rezultat opsežnog kolapsa pedigrea. Alfonso XII od Španije, naprimjer, imao je samo četiri prabake i pradjeda umjesto uobičajenih osam. Nadalje, dvoje od ovih prabaka i pradjedova, Karlo IV od Španije i Marija Luisa od Parme, koji su i sami bili prvi rođaci, bili su roditelji još jednog prabake i djeda, Marije Izabele od Španije. U suštini, Alfonsovi roditelji su bili dvostruki prvi rođaci, tj. njegova dva djeda su bila braća, a dvije bake su bile sestre, što znači da su postojala samo dva para prabaka i pradjeddovova, a ne četiri. Osim toga, svaki djed je oženio jednu od kćeri svoje sestre, tj. svaki je oženio svoju sororalnu nećakinju (sestrinu kćerku). Općenito, u mnogim kulturama mješoviti brakovi se često mogu dogoditi unutar malog sela, ograničavajući raspoloživi genski fond.
Roditelj
Također pogledajte
• Batemanov princip
• Zlostavljanje djece
• Efekt Pepeljuge
• Jaja i donacija sperme
• Hraniteljstvo
• Mrtvorođenče
• Čedomorstvo
• Narcisoidni roditelj
• Događaj bez očinstva
• Roditeljsko zlostavljanje od strane djece
• Roditeljsko maltretiranje djece
• Roditeljsko ulaganje
• Roditeljsko narcisoidno zlostavljanje
• Roditeljsko maltretiranje nastavnika
• Očinska veza
• Očinstvo (pravo)
• Recipročna socijalizacija
• Maćeha
• Zamjenska majka
Murine
Murine (ital. Morno) su naseljeno mjesto u sastavu grada Umaga, Istarska županija, Republika Hrvatska.
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Hrvatskoj nalazile su se u sastavu stare općine Buje.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2011. godine, Murine su imale 935 stanovnika.
Napomena: ''U 1857., 1869., 1921. i 1931. podaci su sadržani u naselju Umag. Iskazuje se kao naselje od 1953. U 2001. smanjeno izdvajanjem naselja Mareda (grad Novigrad) za koje sadrži dio podataka do 1991.''
Popis 1991.
Na popisu stanovništva 1991. godine, naseljeno mjesto Murine je imalo 544 stanovnika, sljedećeg nacionalnog sastava:
Transkožna primjena
Transkožna primjena, uobičajeno transdermalna primjena, je način primjene lijekova u kojem se aktivni sastojci dostavljaju preko kože za sistemsku distribuciju. Primjeri uključuju transdermalni flaster. Lijek se primjenjuje u obliku flastera ili masti koji ga lijek u cirkulaciju radi sistemskog učinka.
Prepreke
Iako je koža velika i logična meta za isporuku lijekova, njene osnovne funkcije ograničavaju njenu korisnost u tu svrhu. Koža funkcionira uglavnom da štiti tijelo od vanjskog prodiranja (npr. štetnih tvari i mikroorganizama) i da sadrži sve tjelesne tekućine.
Dva su važna sloja na ljudskoj koži: (1) epiderma i (2) derma. Za transdermno uzimannje, lijekovi moraju proći kroz dva podsloja epiderme da bi postigli mikrocirkulaciju dermisa.
Stratum corneum je gornji rožni sloj kože i varira u debljini od približno deset do nekoliko stotina mikrometara, ovisno o području tijela. Sastavljen je od mrtvih, pljosnatih keranocita, okruženih lipidnim matriksom, koji zajedno djeluju kao sistem cigle i maltera u koji je teško prodrijeti.
Rožnati sloj pruža najznačajniju prepreku difuziji. Zapravo, ovaj sloj je prepreka za približno 90% primjene transdermnih lijekova. Međutim, gotovo sve molekule prodiru do minimalnog stupnja. Ispod rožnog sloja nalazi se održiva epiderma. Ovaj sloj je deset puta deblji od rožnog plašta; međutim, difuzija je ovdje mnogo brža zbog većeg stupnja hidratacije u živim ćelijama održivog epiderma. Ispod epiderme je derma, debela otprilike jedan milimetar, sto puta više od debljine rožnog sloja. Derma sadrži male krvne sudove koje distribuiraju lijekove u sistemsku cirkulaciju i za regulaciju temperature, sistem poznat kao mikrocirkulacija kože.
Transkožni putevi
Postoje dva glavna puta putem kojih lijekovi mogu preći kožu i doći do sistemske cirkulacije. Neposredniji put poznat je kao transćelijski put.
Transćelijski put
Ovim putem lijekovi prelaze kožu direktno kroz fosfolipidne membrane i citoplazmu mrtvih keratinocita koji čine rožni sloj.
Iako je ovo put najkraće udaljenosti, lijekovi nailaze na značajan otpor prožimanju. Ova rezistencija je uzrokovana time što lijekovi moraju još jednom prijeći lipofilnu membranu svake ćelije, zatim hidrofilni ćelijski sadržaj koji sadrži keratin, a zatim ćelijski fosfolipidni dvosloj. Ova serija koraka ponavlja se mnogo puta kako bi se prešla puna debljina rožnog sloja.
Međućelijski put
Drugi češći put kroz kožu je međućelijska ruta. Lijekovi koji prelaze kožu ovim putem moraju prolaziti kroz male prostore između ćelija kože, čineći put krivudavijim. Iako je debljina rožnog sloja samo oko 20 µm, stvarni difuzni put većine molekula koje prelaze kožu je reda oko 20 µm, a stvarni put difuzije većine molekula koje prelaze kožu je reda veličine 400 µm. Tako 20-struko povećanje stvarnog puta prožimajućih molekula uveliko smanjuje brzinu prodiranja lijeka.
Bjeloševac
Bjeloševac je naseljeno mjesto u gradu Bijeljini, Bosna i Hercegovina.
Transkožna primjena
Međućelijski put
Nedavna istraživanja ustanovila su da se međućelijski put može dramatično poboljšati slijedom fizičke hemije sistema, rastvarajući aktivni farmaceutski sastojak, čineći dramatično efikasniju isporuku korisnog tereta i omogućavajući isporuku većine spojeva tim putem.
Mikroigle
Treći put do probijanja rožnog sloja je putem sićušnih mikrokanala stvorenih medicinskim mikroiglastim uređajima, od kojih postoji mnogo marki i varijanti. Istraživanja na Univerzitetu u Marburgu u Njemačkoj, koristeći standardnu Franzovu difuzijsku ćeliju, pokazala su da je ovaj pristup učinkovit u povećanju sposobnosti prodiranja kroz kožu za lipofilne i hidrofilne spojeve.
Pristup sa mikroiglama takođe se vidi kao [naču+im primanja vakcina budućnosti. Mikroiglice mogu biti šuplje, čvrste, obložene, otapajuće ili hidrogelirajuće. Some have regulatory approval. Uređaji / flasteri sa mikroiglicama mogu se koristiti za isporuku lijekovi od nanočestica.
Uređaji i formulacije
Uređaji i formulacije za transdermno davane supstance uključuju:
Potraš (Tuzla)
Potraš je naselje u gradu Tuzli, Bosna i Hercegovina.
Metalacija
thumb|400px|right|Metalacijska reakcije sa formiranjem [[litij|organolitija]] Metalacija je hemijska reakcija čiji je rezultat spoj u kojem je atom metala u molekulama kovalentno povezan (obično organski).
Metal litij u kontaktu sa halogenirani derivatima (halogenom ili organskim halogenima) reagira i litijev atom se veže za organske molekule i formira organolitij i odgovarajući litij halogen. Slično metalatiziram, magnezijev organski halogen daje Grignard reagens ( organomagnezijske spojeve).
Protonizirana molekula (vodika (H+) ima malo kiselu reakciju i može se zamijeniti mješavinom metalnih atom koji su a pogodni za reaktivni n-butil litij.
Naprimjer toluen reagira s n-butil-litijem i formira organolitijev spoj pomoću mehanizma metalacije
Reagensi i rastvarači u metalaciji
Onaj metalni atom koji ase veže za organsku molekulu, može se tretirati kao čisti metal, metalni amid ili organometalni spoja s drugim ranije pripravljenim. Kao rastvarač može se koristiti tetrahidrofuran. Ugljično-metalne veze su manje polarne, a spojevi koji nastaju su topivi u nekim organskim rastvaračima, kao što su heksan, eter i benzen.