cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Eritreja
Geografija
Vegetacijske zone ovise o razini mora. Obalne regije, uključujući čitavu istočnu polovinu države (istočno od Adikejeha i Senafa), čine pustinjske regije gotovo bez ikakvog vegetacijskog pokrova, a pustinjski krajolik je i na sjeveroistočnoj granici sa Sudanom. Prema unutrašnjosti, pustinja se pretvara u travnatu savanu, koja zauzima većinu područja zapadnog dijela zemlje. Na višim uzvisinama planina središnjeg dijela zemlje i na jugoistoku (južno od rijeke Gas) krajolik ima uglavnom grmovit pokrov,  sa rijetkim stablašicama. Šume nalaze se samo u najvlažnijim regijama (u 2000. zauzimale su 13,5%  površine), u planinama sjeverno od Asmeroa i na jugozapadu eritrejjso-etiopske granice uz rijeku Takeze Wenz.
thumb|left|upright=1.3|Eritrejske regije: 1. – Sjeverna crvenomorska, 2. – Anseba, 3. – Gash-Barka, 4. – Centralna, 5. – Južna, 6. – Južna crvenomorska Regije Eritreje su primarne geografskeadministrativne jedinice kroz koje se država upravlja. Sada ih ima ukupno šest (vidi kartu). U vrijeme nezavisnosti 1993. godine, Eritreja je bila uređena u deset provincija. Te provincije bile su ličile na devet provincija koje su djelovale tokom kolonijalnog perioda. U 1996., one su objedinjene u šest regija (zobasa). Granice ovih novih regija temelje se na hidrografskim bazenima/slivovima.
Stari, srednji vijek i rano novo doba
thumb|left| 250 px |Ruševine grada Cohaito sjeverno od Adi Keyih U petom stoljeću prije nove ere na većem dijelu Eritreje stvoreno je kraljevstvo sa središtem u Aksumu (danas na sjeveru Etiopije), kojeg su osnovali doseljenici s Arabijskog poluotoka u 1. stoljeću nove ere, a u 2. stoljeću pokorila je područja na Arapskom poluotoku i regije sjeverne Etiopije. U drugoj polovini 4. stoljeća, prihvaćeno je kršćanstvo, kao državna religija. U 7. stoljeću kraljevstvo je počelo propadati zbog snage muslimanskog kalifata (ekonomska izolacija) i potisnuto je natrag u unutrašnjost. Aksumovi kraljevi oslobodili su svoje potomke od Davida, Salomona i Kraljice od Sabe. . Research also shows that many of the ethnic groups of Eritrea were the first to inhabited these areas. Posljednje razdoblje carstva malo je poznato, ali otprilike u 10. stoljeću definitivno su poraženi vladari dinastije Zague iz etiopskog gorja. Od tog vremena, zapadni dio Eritreje, do 19. Stoljeća, bio je više ili manje slobodan dio etiopskih carstava, čiji su vladari preuzeli ideju o kraljevima Aksumita. Godine 1520. Portugalci su osvojili zapadnu eritrejsku obalu, a sredinom stoljeća također su se nakratko izmjenjivali Turci. Istočni dio Eritreje bio je pod utjecajem različitih muslimanskih država, od kojih je najznačajniji bio Adalski Sultanat (1520 – 1660).
19. stoljeće
Turska sila vratila se ponovo na početku 19. stoljeća, kada su zapadna i centralna Eritreja priznje egipatskog vladara Muhammada Alija (turska dominacija priznata je samo formalno). Od sredine stoljeća, prisustvo Evropljana u regionu počelo je jačati, posebno Britanaca i Ialijana. Italijanska vlast počela je onda kada je katolički svećenik Giuseppe Sapetto 1882. godine od stranog sultana kupio luku u Asebuu za italijansku trgovačku kompaniju. U 1885., Egipćani i Britanci predali su Masavu Italijanima. Oni su ujedinili dva grada pod jednom upravom, nastavivši pustoš u Etiopiji, koja je preuzela obalnu regiju, i od oba su grada do 1890. vladali teritorijom današnje Eritreje, gdje su osnovali koloniju, zvanu Italijanska Eritreja. Oni su teritorije Eritreja nazvali po grčkom imenu Crveno more (erythros = crveno).
ATR 42
ATR 42 rezultat je francusko-italijanske kooperativne saradnje za pokrivanje potreba za regionalnim avionima manjeg doleta državnih kompanija. Korporacija u kojoj po 50% učestvuju Aérospatiale i Alenia na tržište 1984. postavlja jedan avion s visoko postavljenim krilima i repom u T-obliku. Turbopropelerski pogon uzima se kao osnova te se forma naslanja na Fokker. Iako prilično mali, avion dobija pažnju na međunarodnom planu, što se ispoljava u izvoznim narudžbama. Osim ovog tipa, kao varijante dolaze ATR 42C i ATR 72, koji se razlikuju po broju sjedišta i snazi motora.
Eritreja
Početak 20. stoljeća
Skoro do početka Prvog svjetskog rata, Italija je bila zadovoljna posrednom upravom putem lokalnih administratora. Fašistička italijanska vlada (od 1920.) počela se pripremati za kolonijalizaciju, pa je i u kolonijama je također jako porastao broj doseljenih Italijana. Godine 1935., Italija je koristila Eritreju za napad i zauzela Etiopiju, s kojom je bila zajedno sa susjednom Somalijom ujedinjena u „državu“  Italijanska istočna Afrika. Ulazak Italije u Drugi svjetski rat, doveo je do okupacije ovih kolonija od strane britanskih trupa, u periodu 1941. – 1942., a Eritreja je postala britanski protektorat.
Nakon rata, Britanci su razmišljali o podjeli Eritreje između Sudana (zapad i sjever) i Etiopije (ostatak). Ujedinjene nacije osnovale su istražnu komisiju koja je trebala utvrditi želju naroda Eritreje za razvoj u budućnosti, ali čiji se članovi nisu mogli dogovoriti o rezultatiranom gledištu. Zapadne zemlje, a posebno Sjedinjene Države, na kraju su sklopile strateško savezništvo (preko Sueckog kanala) s Etiopijom, koja je tada bila njihov saveznik. Eritreja je formalno postala autonomna država sa vlastitim parlamentom, ujedinjena s Etiopijom u federaciju.
Rat i neovisnost
Etiopski car Haile Selassie, u početku rata prekinuo je savezne sporazume. Eritreji je uskraćen neovisni prihod u pogledu poreza i carina, eritrejske novine su cenzurirane, tigrinja i arapski zabranjeni su u školi i zamijenjeni arapskim, a čak su i eritrejske političke stranke bile zabranjene. . Konačno, tokom uzaludnog očekivanja od zapadnih država, prestrašeni prisustvom etiopskih vojnika u zgradi svog parlamenta, eritrejski poslanici izglasali su 14. novembra 1962. ukidanje federacije i potpunu uniju s Etiopijom, zbog čega je Eritreja postala njena provincija.
Eritrejci koji su tražili potpunu neovisnost na kraju Drugog svjetskog rata, odgovorili su jačanjem oružane borbe protiv etiopske vlade. Oružani otpor počeo je pojedinačnim akcijama već krajem septembta prošle (1961.)  godine. U narednim godinama stvorile su se dvije organizacije otpora – muslimanska i konzervativna. Eritrejski oslobodilački front (ELF) i Kršćanska i marksistička eritrejska narodna oslobodilačka fronta (EPF). Svjetske sile ignorirale su eritrejski pokret otpora zbog svojih političkih interesa nakon stabilizacije etiopskog režima. Rat i neovisnost su se pojačali nakon 1974., kada je etiopskog cara Selassieja svrgla marksistička hunta Derg. Brutalnost novog vladara Mengistu Haile Mariama nad pobunjenicima dovela je do refleksije gotovo svih Eritrejaca koji su se okrenuli za potpunu neovisnost. Derg je od Sovjetskog Saveza zahtijevao vojnu pomoć protiv pobunjenika u obliku naoružanja, ali uprkos svojim bolje naoružanim odredima, EPF (koji su obje organizacije uspjele potisnuti drugu u pozadinu) uspio je poraziti vladine trupe. Godine 1990. zauzeo je 90% teritorije Eritreje. Odlučujuću ulogu u okončanju rata imala je nova politika Sovjetskog Saveza, koja je krajem osamdesetih odbila nastaviti vojnu pomoć etiopskoj vladi, a naročito pad samouprave Mengistu Haile Mariama u maju 1991. Etiopski Narodni revolucionarni demokratski front preuzeo je vlast, pristajući da EPF postane privremena eritrejska vlada.
Nezavisnost i rat protiv Etiopije
Referendum je održan 23. aprila i 25. aprila 1993., na kojem su eritrejski glasači, većinom od 99,8% izjasnili se za neovisnost Eritreje od Etiopije. Referendum je održan sa službenim budžetom, a posmatrače je činila misija UN-a. Neovisnost je proglašena 27. aprila 1993. Zatim je, 28. maja iste godine Eritreja primljena u članstvo Ujedinjenih nacija. Na sljedećim izborima u junu, tadašnji čelnik EPF-a Afewerki Isaias izabran je za prvog predsjednika države. EPF je promijenio ime u Narodni front za demokratiju i pravdu (PFDR) i postao jedina legitimna politička stranka.
Budućnost nove države bila je komplicirana nerazjašnjenim, neoznačenim južnim granicama s Etiopijom. Stoga je 1993. godine bila uspostavljena granična komisija koja bi rješavala razgraničenje spornih teritorija. Ali Etiopija je omela taj rad i 1997. godine i tajno je proglasila svoj zahtjev (izdavanjem karata stranim ambasadama) za teritoriju izvan granice koju su sa Sjedinjenim Državama označene po italijansko-etiopijskim ugovorima, početkom 20. stoljeća. Oružane borbe izbile su početkom maja 1998. godine, kada su eritrejske oružane snage zauzele sporne teritorije, posebno na jugozapadu. Etiopija je odgovorila tenkovskim kontranapadima i zračnim napadima na Asmaru, nakon čega je eritrejska flota bombardirala sjeverne etiopske gradove Adigrat i Mekele. Rat se odvijao na tri fronte, oštetivši obje zaraćene države.
Oko 77.000 ljudi eritrejskog porijekla protjerano je iz Etiopije, a Eritreja je izgubila 19.000 vojnika. Obje zemlje potrošile su stotine miliona dolara na novu vojnu opremu uprkos ekonomskim teškoćama. Eritrejska vlada počela je podržavati front za oslobađanje Oromija tražeći neovisnost regija Oromija u srednjoj i južnoj Etiopiji, a etiopska vlada je kasnije indirektno podržala eritrejski islamski spas, oružanu skupinu koja je kriminalizirala napade na eritrejsko-sudanskoj granici. Uprkos međunarodnim pozivima za prekid borbe, Etiopija je pokrenula masovnu ofanzivu u maju 2000. godine, probijajući eritrejske linije i, prodirući duboko iza granice, osvojila oko četvrtine teritorije Eritreje, nakon čega je objavila rat. Eritreja je bila u vrlo teškoj situaciji i morala je pristati na primirje i mirne pregovore. Između zaraćenih strana postavljena je zona demilitarizacije širine 25 km koju su čuvali vojnici OUN-a, a u aprilu 2002. osnovana je pogranična arbitražna komisija. Etiopija je u početku odbacila svoje odluke, ali u novembru 2004. prihvatila ih je "u načelu", ali je zatražila daljnje postupanje. Eritreja je to odbila, nakon čega je Etiopija premjestila svoje oružane snage bliže međusobnim granicama. Eritreja i Etiopija se u međuvremenu nisu vratile u mirno stanje i prijeti im ponovni rat.
Vlada
Narodni front za demokratiju i pravdu (PFDJ) jedina je legalna stranka u Eritreji. Druge političke grupe ne smiju se organizirati, mada neprimjereni Ustav iz 1997. predviđa postojanje višestranačke politike. Narodna skupština ima 150 mesta. Nacionalni izbori su povremeno zakazani i otkazani; u zemlji se nikada nije održao. Predsjednik Isaias Afwerki na vlasti je od nezavisnosti 1993. Godine 1993. u Narodnu skupštinu izabrano je sedamdeset i pet zastupnika; ostali su imenovani. Kao što je u izvještaju Vijeća za ljudska prava UN-a obrazloženo: "Od tog vremena nisu održani nacionalni izbori i nikada nisu održani predsjednički izbori. Lokalni ili regionalni izbori nisu održani od 2003. do 2004." Predsjednik Isaias Afwerki redovno je izražavao prezir prema onome što naziva "demokratijom zapadnog stila". U intervjuu za Al Jazeeru iz 2008. godine, predsednik je izjavio da će "Eritreja čekati tri ili četiri decenije, možda i više, pre nego što održi izbore.
Politički aranžman
thumb|300px| Zgrada vlade u glavnom gradu Asmeri Narodni front za demokratiju i pravdu (PFDJ) jedina je legalna stranka u Eritreji.
Do sada nije na snazi nijedan ustav (usvojen 27. maja 1997.), pa su državni uredi formalno privremeni. Parlament ima jednopartijski parlament, Nacionalnu skupštinu sa 150 poslanika, čiji je predsjednik ujedno i predsjednik države. Njihovi članovi su isključivo iz redova Eritrejskog narodnooslobodilačkog fronta (EPF). Na čelu države je predsjednik izabran u parlamentu, koji je ujedno i predsjednik vlade, koja trenutno ima 16 ministara. Vlada, zajedno sa regionalnim guvernerima, čini Državno vijeće, čiji je predsjednik pomenuti predsjednik države. Nadležnost je četverostepena: na vrhu je Vrhovni sud, pod kojim su pokrajinski sudovi, ispod njih su okružni sudovi (ima ih 29), a na dnu su sudovi u lokalnoj zajednici. Muslimansko stanovništvo također je podložno šerijatskom sudu koji presuđuje porodično pravo. Postoje i vojni sudovi. Svaki stanovnik stariji od 18 godina ima pravo glasa.
Zakonodavna vlast se u velikoj mjeri temelji na etiopskom zakonodavstvu iz 1957., s kasnijim izmjenama, ali ne postoji kompaktnije trgovačko, civilno i kazneno zakonodavstvo. Djelomično se primjenjuje i običajno i muslimansko pravo šerijat.
Politička situacija u Eritreji je nezadovoljavajuća, slična je većini afričkih zemalja; postala je praktično jednopartijska autoritarna država. Narodni front za demokratiju i pravo jedina je dozvoljena politička stranka. Slobodni državni parlamentarni izbori već su najavljeni nekoliko puta, ali uvijek su (zadnji puta u decembru 2001.) odloženi zbog neizvjesnosti. U međuvremenu, predsjednički izbori zakazani za decembar 2001. nisu se održali. U zemlji su suzbijeni neovisni mediji, a jedan stalni strani novinar, reporter BBC-a, bio je prisiljen napustiti zemlju 2004. U 2001. Vlada je prekinula sve privatne štampane medije, koje su kritičari otkrili prema stranim posmatračima, vlada ih drži u pritvoru, ponekad u tajnosti. Eritreja je zauzela 163. mjesto (od 197) po novinarskoj slobodi. Vlada ograničava putovanja stranih diplomata izvan Asmera, u pokušaju da spriječi odnose građana sa strancima. Obvezna i produžena služba u vojsci koristi se i protiv kritičara i disidenata. Vlada je proglasila nultu toleranciju prema korupciji, ali to je još veliki problem (prema indeksu percepcije korumpiranosti na 107. mjestu u svijetu 2005., prema  Transparency International). Eritreja nije slobodna čak ni u vjerskom pogledu – država je u maju 2002. priznala samo muslimanske i kršćanske denominacije, pravoslavna i protestantska luteranska denominacije, ostale religije i vjerska usmjerenja nisu registrirani i nisu slobodni u obavljanju vjerskih obreda, a prisiljeni su dati državi oznake svojih članova koji su često zatvarani.
Spoljna politika uglavnom se ostvaruje sa državama AKP, skupom od sadašnjih 77 zemalja u Africi, na Karibima i pacifičkim regijama koje imaju trgovinske odnose sa Evropskom unijom.
Administrativna podjela
Od stvaranja italijanske kolonije, do 1996. godine Eritreja je podijeljena u 10 pokrajina, a u aprilu 1996. zamijenile su ih šest novih pokrajina (zona): Gash- Barka] (administrativna regija Agordat), Debubawi Kayih Bahri (Južno Crveno more, administrativna regija Assab), Maakel (centralna, administrativna regija Asmero), Semenani Kayih Bahri (Sjeverno Crveno more, administrativna regija Masavoa), Ansebo (administrativna regija Kereno) i Debub (južno, administrativno područje Adi Ugri).
Ekonomija
Eritreja je među najsiromašnijim zemljama na svijetu. Ekonomija je, iako nikad nije cvjetala, ozbiljno narušena dugotrajnim ratom za neovisnost i pograničnim ratom protiv Etiopije. Ekonomija je također u velikoj mjeri ovisila o trgovini sa Etiopijom. Oko 80% radno sposobnog stanovništva zaposleno je u poljoprivredi, što stvara 12,4% udjela u bruto domaćem dohotku (BDP). Obradivo zemljište pokriva oko 12% površine zemlje, oko 48% površine si pašnjaci i travnjaci, 250 km2 (procjena za 2004. godinu) je nizija. Uzgajaju se Sorp, kukuruz, pšenica, kahva, [pamuk], citrusi, banana i duhan. Od domaćih životinja najviše imaju goveda, ovaca, deva. U primorskim područjima razvijeno je ribarstvo, a u okolini arhipelaga Dahlaka, u manjoj mjeri dobijaju se biseri. Snabdevanje mineralnim materijalimauključuje zlato, bakar, cink, kamene soli, verovatno sirovu naftu i prirodni plin; mineralne žile samo se istražuju i nisu predmet obimnijeg rudarstva. U BDP-u, industrija sudjeluje s 25,9%, uglavnom od prerade poljoprivrednih proizvoda, proizvodnje tekstila i građevinskog materijala, a dijelom također i od  hemijskih proizvoda. Treći sektor (usluge) ima udio od 61,7% u bruto domaćem proizvodu. Turizam ima veliku ulogu na Crvenom moru, posebno na otocima Dahlak, koji su popularno odredište za posjetioce iz Saudijske Arabije i ostalih zemalja Arabijskog poluostrva zemalja, kao i popravljanje brodova. Bruto domaći proizvod po glavi stanovnika u 2004. iznosio je 900 USD, ukupni bruto domaći proizvod u istoj godini bio je 4,154,000 USD, godišnja stopa rasta bila je 2,5%. Prosječna mjera inflacije u 2004. bila je 10% (procjene su svih pokazatelja). Izvoze se većinom stoka, sirevi i ostali prehrambeni proizvodi, tekstil i mali industrijski artikli. Izvoz je uglavnom u Maleziju (55,7%), Etiopiju, Sudan, Saudijsku Arabiju i Italiju. Uvoze se uglavnom mašine, transportna oprema, proizvodi od sirove nafte, hrana i robu široke potrošnje; uvoz je uglavnom iz Sjedinjenih Država (32,3%), Italije (15,5%), Turske, Velike Britanije i Rusije. Procjenjuje se da oko 50% stanovništva živi ispod granice siromaštva (procjena za 2004. godinu), a stopa nezaposlenosti nije poznata. Strani dug u 2000. godini iznosio je 311 miliona dolara. Električna energija proizvodi se uglavnom u vodenim i vjetroelektranama, ne uvozi se niti izvozi. Kao gorivo, u domovima većina  koristi drvo i ulje, a samo 20% stanovništva ima pristup električnoj energiji, i to samo u većim gradovima.
Željeznica
eta|300px|thumb| 300px |Željeznica u Eritreji U Eritreji postoji jedna željeznička pruga dužine 338 km (ali sada radi samo dio od 118 km) i to uskog kolosijeka s razmakom od 950 mm. Željeznička pruga vodi od luke Masassa (Massawa) kroz glavni grad Asmero i kroz grad Agordat do grada Bisha u zapadnoj Eritreji. Italijanske kolonijalne službe izgradile su liniju: dio između Massawe i Asmeroa izgrađen je u razdoblju 1887. - 1911., maksimalna dužina koju je dostignuta 1932. godine. Linija savladava veliki uspon i ima 65 mostova i 30 tunela, tako da je putovanje također privlačno turističko iskustvo (sada uglavnom i služi toj svrsi). U 1978., zaustavljen je promet duž pruge; nakon nezavisnosti djelomično je obnovljen, a 2002. obnovljen je prijevoz na relaciji Massawa – Asmero. Međutim, od 2003. nema redovnog prijevoza u čitavom delu, nego samo u dijelovima pruge. U prometu se koriste prastare dizelske lokomotive, pa čak i parna lokomotiva.
Seoski putevi
Seoski putevi izgrađeni su u dužini od 4.010 km, od čega samo 874 km (21,8%) ima konsolidiranu površinu (procjena za 1999. godinu); asfaltirani su uglavnom seoski putevi oko glavnog grada. U zemlji postoji javni autobuski prevoz; autobusi voze prema netačnom rasporedu. Vozi se s desne strane ceste.
Vodeni transport
Vodni prijevoz ograničen je na pomorski. U zemlji postoje dvije glavne luke, Masavo i Asseb. Eritreja je vlasnik šest teretnih brodova (od kojih tri kontejnerska, s unutarnjim skladišnim prostorom, jedan tanker za tečni plin, jedan tanker za naftu i jedan brod za prijevoz teretnih vozila), ukupnog kapaciteta 16 069 tona. Jedan brod je registriran u inozemstvu (status 2005). Postoji rajektna linija  između Massawe i Jeddaha u Saudijskoj Arabiji (sada jednom sedmično). Transport unutarnjim vodama ne postoji (zbog neplovnosti eritrejskih rijeka).
Zračni saobraćaj
Zračni prijevoz omogućava 17 aerodroma, od kojih četiri imaju objedinjenu pistu. Međunarodni letovi održavaju se na aerodromu Asmero. U Massaviju je nedavno izgrađen međunarodni aerodrom. Eritrean Airlines ima međunarodne letove (do Evrope letovi za Rotterdam, Frankfurt naMaini i Rim), a aviokompanije takođe lete unutar zemlje. U međunarodni aviosaobraćaj uključeni su Lufthansa, Saudi Arabian Airlines, Egypt Air, Jemenia i British Airways. Domaće letove servisira Red Sea Air, čiji je manjinski vlasnik i Eritrean Airlines.
Telefonija i televizija
Izgrađena je firma za telefonsku mreži (koristi se oko 38.100 telefonskih linija, podatak iz 2003.), ali je njena distribucija vrlo neredovita, a većina telefona funkcionira u Asmeru ]. Kuće su vrlo malo opremljene telefonima. Međunarodna komunikacija moguća je samo iz glavnog grada. Od aprila 2004. godine dostupna je mreža mobilnih telefona, a broj korisnika naglo raste. U zemlji postoji (državna) TV stanica (Eri TV) i dva strana operatera (koji se također prate,   Dimtsi Hafash  s dva programa i  Radio Zara ). Eritreja je jedina afrička država u kojoj nema privatnih medija. Internet se veoma sporo širi (od marta 2000. godine, kao u posljednjoj zemlji Afrike), 2003. je u toj zemlji bilo 9.500 korisnika. Komunikaciju omogućavaju četiri kompanije, brzina komunikacije je mala (oko 128 Kbps). U velikim gradovima postoje internetski kafići, ali od 2004. su pod državnom kontrolom (u sklopu vladinih nastojanja da ograniči pristup neovisnim izvorima informacija).
Vojni poslovi
Tokom rata za neovisnost, gotovo 110.000 vojnika (3% Eritrejaca) bilo je pod oružjem. Nakon sticanja neovisnosti, iz ekonomskih razloga, počelo je ograničavanje veličine vojsne operative; 1998. U vojsci je bilo oko 47.000 muškaraca. Eritrejska vojska ima pješadijske, morske i vazdušne odrede, ali naoružani su uglavnom starom opremom sovjetskog stila, osvojenom u borbama protiv etiopske vojske. Vojna potrošnja u 2004. bila je 151 milion američkih dolara, ili 13,4% bruto domaćeg proizvoda. Vojna služba u trajanju od 16 mjeseci obavezna je za sve muškarce u dobi između 18 i 49 godina.
Geografija
Eritreja se nalazi u sjeveroistočnom dijelu Afrike. Izlazi na Crveno more. Graniči sa Sudanom, Etiopijom,Džibutijem, Jemenom, Saudijskom Arabijom. Površina je 121 145 km2 a ima oko 4,2 miliona stanovnika. Glavni grad je Asmara a ostali su Akordag, Asab, Masaufh. Najviši vrhovi idu i preko 2500 metara. U južnom dijelu su pobrđa, te nizije, a na sjeveru su veće planine.
Privreda
Nepismeno je oko 75% stanovništva. Velike ožiljke u ekonomiji ostavio je rat. Najveći postotak stanovništva su domaći poljoprivrednici. Poljoprivredne kullture koje se proizvode su: duhan, pamuk, kakao, a također je zastupljeno i stočarstvo ekstenzivnog tipa. Industrija: država poispješuje strane ulagače, mada je industrija slabo razvijena. Tu je jedino prehrambena, kožna i tekstilna industrija. Država pospješuje industriju granita, te mramora za izvoz.
Stanovništvo
thumb|350px | Etno-demografska struktura Eritreje, 2012 Antropološka slika Eritreje obilježena je stanovništvom prijelaznog izgleda,  između bijelog i crnog tipa, što je posljedica miješanja njenih arabijskih osnivača i okolnih afričkih populacija. Podijeljeno je u devet etnografskih grupa, u kojima preovladavaju Tigrinja (55% ) i Tigreja (30% ). ).
Religija
Najraširenija vjerovanja su kršćanstvo i islam, a svakom od njih privrženo je oko 50% stanovništva. Većina stanovništva pripada Eritrejskoj pravoslavnoj crkvi, a postoje i male skupine katolika i protestanata. Muslimani uglavnom pripadaju sunitskom obredu islama. Postoji mali broj pripadnika animističkih religija. U zemlji nema međuvjerskih sporova. Prema Pew Research Center, u 2010, 62,9% eritrejskog stanovništva pridržava se kršćanstva, sa 36,6% slijedi islam, a 0,4% prakse afričke religije. Ostali prakticiraju judaizam, hinduizam, budizam i druge vjere (<0,1% svaku), ili su religiojski povezani (0,1%). Stejt Department SAD smatra (2011.) da se 50% stanovništva Eritreje pridržava kršćanstva, 48% slijedi islam, a 2% poštuje druge religije, uključujući tradicijske vjere i animizam. mini|left| [[Džamija hanefijskog šeika, Massawa, 15. stoljeće.]] thumb |[[Crkva Gospe od krunice u glavnom gradu Asmero.]]
Eritrejska vlada protivi se onome što se čini „reformiranom“ ili „radikalnom“ verzijom već uspostavljenih religija. Stoga, navodni radikalni oblici islama i kršćanstva, Jehovini svjedoci, Baha'ijeva vjera, Adventistička crkva Sedam dana, i drugi neprotestanti evanđeoskih naziva se ne registriraju i ne mogu slobodno moliti. Zna se da su tri takozvana Jehovina svjedoka, apelirali za prigovor savjesti protiv  služenja vojne obaveze,  u zatvoru od 1994. godine, zajedno s 51 ostalim osuđenikom, sa sličnim optužnicama.
Državno ministarstvo Sjedinjenih Država u svom izvještaju o vjerskim slobodama za 2017. godinu uključuje Eritreju na popis zemalja koje su posebno zabrinjavajuće (CPC = zemlja od posebne zabrinutosti'')
Starosna struktura
Starosna struktura odgovara karakteristikama razvijenih zemalja: u zemlji živi 45% stanovnika mlađih od 14 godina, prosječna dužina života muškaraca je  51,1 godina, a žena 53,2. Godišnja stopa prirodnog priraštaja je oko 2,5%, ukupna stopa nataliteta 5,61 djece po ženi, stopa smrtnosti novorođenčadi je oko 75%. (podaci za 2005. ). Izdaci za zdravstvenu zaštitu ostvareni u 2005. godini bili su 5,1% (bruto domaćeg proizvoda) BDP-a. U državi ima 60.000 odraslih osoba sa AIDS-om, što je 2,7% stanovništva (procjena iz 2003.). U primorskim dijelovima, na zapadnim visoravnima i u blizini grada Kerena, širi se malarija. Javna zdravstvena zaštita pruža se posebno u Asmeru, a u ostatku države gotovo je nedostupna.
Jezik
U Eritreji, lingvistički razlikuju se tri grupe – semitski (jezik Tigrinje), kojim govori ukupno 83% stanovništva), na zapadu i centru države, nilotski (5% stanovništva) jugozapad i Kushida (11% stanovništva) na  istoku..
Hapalidiaceae
Hapalidiaceae je porodica crvenih algi iz reda  Corallinales.
Eritreja
Jezik
Na sjevernoj obali i u arhipelagu živi stanovništvo koje govori arapski jezik. Vlada koristi tigrinjski (etiopsko pismo) i arapski, koji su ujedno i dva službena državna jezika. Engleski se govori u međunarodnim poslovima i podučava se u školama nakon osnovne razine. Italijanski i Amhara ponekad se koriste iz historijskih razloga.
U Eritreji govore se različiti jezici:
Hapalidiaceae
Niži taksoni
Potporodica 1: Austrolithoideae
Potporodica 2: Choreonematoideae
Eritreja
Jezik
300px|desno|mini
Hapalidiaceae
Niži taksoni
Potporodica 3: ''Melobesioideae
Eritreja
Kultura
Kultura Eritreje je kolektivno kulturno naslijeđe raznih populacija porijeklom iz Eritreje. Eritreja ima devet priznatih etničkih grupa. Svaka grupa ima svoje jedinstvene tradicije i običaje, ali neke se tradicije dijele i primjenjuju među različitim etničkim grupama. Lokalna kultura sastoji se od različitih, a često i prilično sličnih tradicija koje prakticiraju brojne afričko-azijske etničke grupe koje govore kushitički i etiopski semit, osim onih koje prakticiraju nilotske manjine na tom području. Eritrejska kultura je na neki način slična kulturama drugih zemalja u regionu.
Historija Bošnjaka
Predslavenski korijeni
Predslavenski korijeni Bošnjaka se mogu pratiti unazad do najranijih poznatih stanovnika prostora današnje Bosne i Hercegovine, Ilira - indoevropske etničke skupine koja je naseljavala istočnu obalu Jadranskog mora. Oni su živjeli negdje oko trinaest stoljeća prije nove ere i blizu 650 godina n.e., gotovo 2000 godina. Ilirski narod se razvio iz rodovsko-plemenskih grupa, zamjenjujući različite stare evropske kulture koje su tu ranije živjele (poput Butmirske kulture) u blizni današnjeg Sarajeva. Poznata su imena većina ilirskih plemena na području Bosne i Hercegovine. Srednju Bosnu su naseljavali Desitijati. Sjevernu i sjeveroistočnu Bosnu su naseljavali Breuci, Panoni, Mezeji i Skordisci koji su bili miješano ilirsko-keltsko pleme. Istočnu Bosnu uz rijeku Drinu su naseljavali Dindari, Skiluti i Autarijati. Dalmati, Varcijani, Deriopesi i Deuri su naseljavali dio zapadne Bosne, Autarijati istočnu i jugoistočnu Hercegovinu, a Narensi, Daorsi, Ardijejci, Varedji i Melcumani na južnom dijelu Bosne i Jadrana. Arheološka istraživanja su pokazala da su se Iliri bavili stočarstvom, a posebno uzgojem ovaca, svinja i koza. Uprkos dolasku Kelta u 4. i 3. vijeku p. n. e. Iliri su ostali dominanta grupacija na zapadog Balkanu sve do dolaska Rimljana.
Rimska imperija je okupirala Iliriju nakon niza ratova. Konačni rat je bilo gušenje pobune nekoliko plemena u području koje je danas poznato kao srednja Bosna oko 9. vijeka nove ere. Doseljenici koji su govorili latinski jezik iz svih dijelova Imperije se naseljavaju među Ilire u to vrijeme. Rimska provincija Dalmacija uključivala je Hercegovinu i veći dio Bosne, kao i pojas sjeverne Bosne, a područje južno od rijeke Save je bilo dio Panonije.
Od početka 4. do početka 7. vijeka barbarska plemena redovno prodiru na teritorij Rimskog carstva, pa i Bosne i Hercegovine, gdje vrše pljačkanja, ubijanja i pustošenja ovih krajeva. Ugroženo stanovništvo sjevernih provincija Panonije i Podunavlja se povlačilo prema jugu, od kojih su se neki stalno naselili na području Bosne. Nakon pada Zapanog Rimskog carstva 476. godine, u toku vladavine Istočnih Gota (490-535. godine) nastupa mirnije razdoblje u odnosu na raniji period. Obnavljaju se i popravlju rudnici željeza i komunikacije. Česta prodiranja i pljačkanja osvajačkih hordi je osiromašilo i unazadilo zemlju, što svjedoči i bestonski (bosanski) biskup Andrija na saboru u Splitu 530. godine, koji ističe da je narod sa područja bestoenske biskupije (srednja Bosna) siromašan i da ne može izdržavati biskupiju. Poslije odlaska Gota (535. godine) područje Bosne je ušlo u sastav Istočnog Rimskog carstva. U toku vladavine cara Justinijana (527-565. godine) grade se nove tvrđave, ceste, naselja s težnjom obnavljanjem nekadašnjeg moćnog Carstva i zaštita granica od barbarskih plemena. Dolaskom Avara i Slavena na početku 7. vijeka nestaje antička civilizacija na području Balkana. Avari i Huni su ostavili nekoliko lingvističih tragova, a što god je populacije ostalo iza njih, apsorbovalo se kasnije u slavenskom talasu koji je uslijedio. Slavenska plemena su u Bosni zatekli nešto romaniziranog stanovništvo, uglavnom ilirskog i tračkog porijekla. Ovo stanovništvo se nakon dolaska Slavena povuklo u planine, gdje su se bavili stočarstvom. Slaveni su njih nazivali vlasima, što potiče od starogermanske riječi Wallch, u značenju Roman ili Rimljanin. Vlasi se vremenom asimiliraju i slaviziraju.
Srednjovjekovna Bosna
Glavni članak: Srednjovjekovna Bosna
Dolazak Slavena i rani srednji vijek
Slaveni su naselili Bosnu i okolne zemlje u 6. i 7. vijeku. Slavenska srpska i hrvatska plemena su došla poslije prvog vala slavenskih doseljavanja. Srpska plemena Slavena su se naselila na području južno od rijeke Dunav u Raškoj, a kasnije se širila prema jugoistoku. Hrvatska plemena Slavena su se naselila na Jadranu i gornjem Pounju i kroz srednji vijek su se kretala prema sjeverozapadu. U ranom srednjem vijeku Bosna je nakratko ulazila u sastav drugih južnoslavenskih zemalja i Ugarske i Bizantije, da bi se tek krajem 12. vijeka u vrijeme vladavine Kulina bana politički osamostalila. Prema zapisu bizantijskog pisca Jovana Kinama iz polovine 12. vijeka, Bosna je predstavljala posebnu teritorijalnu-političku cjelinu, koja "nije potčinjena velikom županu Srba, nego narod u njoj ima poseban način vladanja života i upravljanja". Nadalje on navodi da je bosanski ban Borić "egzarh (vladar) dalmatinske zemlje Bosne" i saveznik panonskog (ugarskog) kralja u ratu protiv Bizantija. Ipak, nije poznato od kada traje ovakav politički položaj Bosne. Povremeni izleti susjednih vladara prema Bosni nisu promijenili politički položaj bosanskih zemalja. Bosna svoj samostalni politički razvitak počinje u isto vrijeme kao i Srbija i Hrvatska. Slavenska plemena bošnjačkih predaka su se naselila u dolini rijeke Bosne i gornjeg toka Vrbasa. Geopolitičko središte srednjovjekovne bosanske države je uvijek bilo sarajevsko-zenička kotlina sa okolnim oblastima i župama. Mnogi autori navode Bošnjake kao jedan od slavenskih naroda u dolini Dunava. Viktor Duruy (1811-1894) u knjizi Histoire du Moyen-Age, poglavlje XXXI, navodi spisak naroda u dolini Dunava: ''Peuples de la vallée du Danube : les Hongrois. - Serbes, Bosniaques, Bulgares et Roumains.'' (Narodi doline Dunava: Mađari, Srbi, Bošnjaci, Bugari i Rumuni).
Nedostatak 3-metilkrotonil-CoA karboksilaze
Nedostatak 3-metilkrotonil-CoA karboksilaze također poznat kao 3-metilkrotonilglicinurija ili nedostatak BMCC je nasljedni poremećaj u kojem je organizam nije u stanju da pravilno procesuira određene proteine. Ljudi sa ovim poremećajem imaju neadekvatne nivoe enzima koji pomažu u razgradnji proteina koji sadrže aminokiselinu leucin. Ovo stanje pogađa otprilike 1 od 50.000 osoba širom svijeta.
Historija Bošnjaka
Dolazak Slavena i rani srednji vijek
Doseljeni Slaveni na prostoru Bosne su sebe prozvali Bošnjanima, prema imenu rijeke Bosne. U historijskim izvorima, naziv Bošnjanin se prvi put pojavljuje u carskoj tituli bizantijskog cara Manojla Komnena 1166. godine, a već naredne godine Mihajlo Anhijalski, budući carigradski patrijarh, u svome govoru kaže: "i Hrvat i Bosanac neka budu upisanu u tablice Romeja (Bizantinaca)". Etnonim dobri Bošnjanin se odnosio na stanovnike čitave Bosne bez obzira ne religiju, a ne samo na uže jezgro oko izvora rijeke Bosne što svjedoče razne povelje 14. i 15. vijeka za vrijeme vladavine bana Stjepana II Kotromanića, bana Tvrtka I Kotromanića , kralja Stjepana Ostoje itd. U ovim poveljama bosanski vladari navode dobre Bošnjane kao svjedoke. Oni su bili utjecajna vlastela koji su djelovali kao savjetnici na dvoru bana/kralja. Vlastela je služila kao jamac da će se pravni akt povelje izvršiti, i obično se zaklinju na sadržaj povelje sa banom. Šta god vladar čini, mora dobiti pristanak svoje vlastele. Pored toga i pripadnici Crkve bosanske su sebe nazivali nazivali “dobrim Bošnjanima” ili "krstjanima". Naziv Bošnjanin za stanovnike srednjovjekovne Bosne se javlja mnogo češće od srpskog imena i čak ga potiskuje iz Raške i Huma, odnosno iz oblasti koji su prvobitno bili u sastavu srpske države, a tek u 14. vijeku ušli u sastav Bosne. Tako npr. u povelji bosanskog kralja Stjepana Ostojića u kojoj potvrđuje povelje ranijih vladara Dubrovniku, datiranoj 5. marta 1419. godine, zabilježen je, između ostalih, jedan svjedok dobri Bošnjanin vojvoda Ivko Semković iz Humske zemlje (Hercegovine).
Nedostatak 3-metilkrotonil-CoA karboksilaze
Ispoljavanje
Dojenčad s ovim poremećajem izgleda normalno pri rođenju, ali obično razviju znakove i simptome tokom prve godine života ili u ranom djetinjstvu. Karakteristična obilježja ovog stanja, koja mogu varirati od blagih do opasnih po život, uključuju poteškoće s hranjenjem, ponavljajuće epizode povraćanja i proljev a, pretjerani umor (letargija) i slab mišićni tonus (hipotonija). Ako se ne liječi, ovaj poremećaj može dovesti do odgođenog razvoja, napada i kome. Rano otkrivanje i doživotno liječenje (praćenje dijete s niskim sadržajem proteina i korištenje odgovarajućih suplemenata) mogu spriječiti mnoge od ovih komplikacija. U nekim slučajevima, ljudi sa genskim mutacijama koje uzrokuju nedostatak 3-metilkrotonil-CoA karboksilaze nikada ne iskuse nikakve znakove ili simptome poremećaja.
Temperaturno određivanje spola
Temperaturno-ovisno određivanje spola ili određivanje spola ovisno o temperaturi (TSD) je tip okolinskog određivanja spola u kojem temperature tokom razvoja embriona/larve određuju spol potomstva. Uočeno je samo kod gmizavaca i TeleosteI, pravih košljoriba. Model TSD razlikuje se od hromosomskog sistema određivanja spola uobičajenog među kičmenjacima. To je najviše proučavani tip ekološkog određivanja spola (ESD). Neki drugi uslovi, npr. gustina, pH i boja pozadine okoliša također mijenjaju omjer spolova, koji se može klasificirati ili kao određivanje spola ovisno o temperaturi ili diferencijaciji spola ovisno o temperaturi, ovisno o uključenim mehanizmima. Kao mehanizme za određivanje spola, TSD i genetičko određivanje spola (GSD) treba uzeti u obzir na ekvivalentan način, što može dovesti do preispitivanja statusa vrsta riba za koje se tvrdi da imaju TSD kada su izložene ekstremnim temperaturama umjesto temperature doživljene tokom razvoja u divljini, budući da su promjene u omjeru spolova s varijacijama temperature ekološki i evolucijski relevantne.
Nedostatak 3-metilkrotonil-CoA karboksilaze
Ispoljavanje
Karakteristična obilježja ovog stanja su slične onima kod Reyeovog sindroma, teškog poremećaja koji se razvija kod djece dok se oporavljaju od virusnih infekcija, kao što su vodene boginje ili gripa. Većina slučajeva Reyeovog sindroma povezana je sa upotrebom aspirina tokom ovih virusnih infekcija.
Temperaturno određivanje spola
Dok je TSD uočen kod mnogih vrsta gmizavaca i riba, genetičke razlike između spolova i molekulski mehanizmi TSD-a nisu utvrđeni. Smatra se da su kortizolom posredovani i epigenetički regulatorni putevi potencijalni mehanizmi uključeni u TSD.
Nedostatak 3-metilkrotonil-CoA karboksilaze
Genetika
Geni MCCC1 i MCCC2 kodiraju proteinske podjedinice koje se spajaju i formiraju enzim koji se zove 3-metilkrotonil-CoA karboksilaza. Ovaj enzim ima bitnu ulogu u razgradnji proteina iz prehrane. Konkretno, enzim je odgovoran za četvrti korak u preradi leucina. Ako mutacija gena MCCC1 ili MCCC2 smanjuje ili eliminira aktivnost 3-metilkrotonil-CoA karboksilaze, organizam nije u stanju pravilno obraditi leucin. Kao posljedica toga, toksični nusproizvodi prerade leucina nagomilavaju se do štetnih nivoa, oštećujući mozak i cijeli nervni sistem. Ovo stanje se nasljeđuje autosomno recesivno.
Temperaturno određivanje spola
Na jaja utiče prosjek temperature tokom jedne trećine embrionskog razvoja, na kojoj su inkubirana, Ovo kritično razdoblje inkubacije poznato je kao termosenzitivni period (TSP). Specifično vrijeme privrženosti spolu poznato je zahvaljujući radovima nekoliko autora koji su rješavali histološku hronologiju spolne diferencijacije u gonadama kornjača s TSD-om.
Nedostatak 3-metilkrotonil-CoA karboksilaze
Skrining
Ovo je jedno od 29 stanja koje preporučuje Američki koledž za medicinsku genetiku za skrining novorođenčadi.
Historija Bošnjaka
Dolazak Slavena i rani srednji vijek
Bošnjaci, za razliku od drugih naroda čije su zemlje dobile imena po njima samima, izvode svoje ime iz imena zemlje Bosne (slično kao Italijani i Španci). Najčešće prihvaćena teorija koja se tiče porijekla imena zemlje Bosna kaže da je ime zemlje nastalo iz imena rijeke Bosne koje je imalo različito, ali slično ime od drevnih vremena. U starijoj historiografiji, ime Bosna se povezilo sa tračkim plemenom Besa, po kojem su, rijeka i zemlja Bosne dobila svoje ime. Kasnije je utvrđeno da tračko pleme na području Bosne nije ostavilo nikakvih tragova. Lajos Thalloczy i Karl Patsch ističu da ime Bosna vodi porijeklo od ilirske riječi bos, što na albanskom jeziku znači mjesto gdje ispire so. Ova teorije se ne prihvata iz razloga što na području prvobitno srednjovjekovne Bosne, u sarajevsko-zeničkoj kotlini, nije bilo prisutno nalazište soli. Sjeveroistočna pokrajina Bosne, Usora i Soli, je bila Solna zemlja, koja je tek u vrijeme vladavine Kulina bana ušla u sastav Bosne. Ime rimske provincije Bistue Nova se često dovodilo sa imenom Bosne, koja se nalazilo u okolini Zenice ili Travnika. Po ovoj municipiji se nazivala Bistuenska biskupija koja se spominje 530. godine. Ime Bosne se dovodilo u vezi sa rimskom postajom Basante, koja se nalazila na ušču Bosne u rijeku Savu. Filolog Anton Mayer je smatrao da riječ Bosna vodi porijeklo iz prastare indoevropske osnove bos ili bhog, što znači "vode tekućice". U vezi s tim, rimski izvori navode "Bathinus flumen" ili ilirski "Bassinus", imaju slično znaćenje, "tekuća voda". Prema nekim historičarima, ime Bosna se povezivala sa latinskom riječju bosina, što znači granica (limes ili termines). Ovu riječ su koristili Franci, koji su u 8. vijeku bili graničari na prostoru Bosne prema Bizantijskom carstvu.
Temperaturno određivanje spola
Tipovi
thumb|Obrasci određivanja spola u zavisnosti od temperature (TSD) kod reptila. Obrazac I nalazi se kod kornjačama, npr. crvenouhe kornjače ([[Trachemys scripta), morske kornjače (Lepidochelys olivacea), ili oslikane kornjače (Chrysemys picta) . Obrazac II  nađen je kod američkih aligatora (Alligator mississippiensis i leopard-gekona (Eublepharis macularius),  ]]
Nedostatak 3-metilkrotonil-CoA karboksilaze
Reference
Ovaj članak uključuje tekst iz javnog domena iz Nacionalne medicinske biblioteke SAD-a''
Temperaturno određivanje spola
Tipovi
Zapažene su mješoviti omjeri spolova i (rjeđe) međuspolne jedinke na ili blizu ključne temperature određivanja spola.
Historija Bošnjaka
Dolazak Slavena i rani srednji vijek
Najstariji sigurni spomen imena Bosna potječe iz 950. godine kada bizantski car Konstantin Porgirogenet VII spominje ime Bosna kao naziv za malu zemlju oko gornjeg i srednjeg toka istoimene rijeke, u kojoj se nalaze i dva grada Katera i Desnek. Oba grada su se nalazila otprilike na području Sarajeva i Visokog. U franačkim analima i drugim ranofeudalnim izvorima spominje se Sklavonija (Sclavonia) za koju se smatra da predstavlja Bosnu. Također, spomenuti anali navode 838. godine kneza Ratimira, koji je vladao na području Sklavinije, odnosno Bosne. Također, smatra se da je na saboru na Duvanjskom polju, koji je održan negdje krajem 9. ili početkom 10. vijeka, spominje se "Regnum Sclavorum", koji predstavlja Bosnu, a "preblagi kralj Budimir" bosanskog vladar. Krajem 10. vijeka na tlu Bosne je formirana država koju Pop Dukljanin prikazuje ravnopravno sa Raškom i Hrvatskom.
Temperaturno određivanje spola
Tipovi
Predloženo je da su u suštini svi oblici TSD-a zapravo po obrascu II, a oni koji odstupaju od očekivanog obrasca žensko-muško-žensko su vrste čiji održivi temperaturni raspon ne dozvoljava da prođu ekstremne temperature potrebne druge prelazne zone.
Historija Bošnjaka
12. vijek
mini|269x269piksel|Ploča Kulina bana iz crkve kod Visokog|lijevo Srednjovjekovni Bošnjani su razvila svoja specifična vjerovanja koja su u sebi sadržavala različite uticaje heretičkih i kršćanskih učenja od čega će kasnije izrasti Crkva bosanska, a njeni pripadnici će sebe nazivati "dobrim krstjanima". Za pripadnike Crkve bosanske u srednjem vijeku se pojavljuju različiti nazivi: bogumili, patareni, manihejci, heretici, iako oni nikada sebe nisu nazivali ovim imenima. U historijskoj literaturi ustanovljeno je da su bosanski krstjani jedini, među brojnim sličnim heretičkim pokretima u srednjovjekovnoj Evropi, uspjeli formirati i sačuvati posebnu autohtonu crkvu. Crkva bosanska je u periodu od 12. vijeka pa do osmanskih osvajanja imala značajan uticaj na politički, društveni, vjerski i diplomatski život srednjovjekovne bosanske države koja se suprotstavljala nadiranjima sa svih strana (bilo da je riječ o vojno političkim od strane mađarskih kraljeva ili crkveno-vjerskih od strane katoličke ili pravoslavne crkve.). Pojava Crkve bosanske se veže za period vladavine Kulina bana (1180-1204), jednog od prvih poznatih i najznačajnijih bosanskih banova. Crkva bosanska je već krajem 12. vijeka imala značajan utjecaj i uporište u Bosni budući da ju je bosanski ban, zajedno sa svojom rodbinom i 10,000 kršćana, prihvatio. Ovo je prouzrokovalo negativnu reakciju rimske crkve koja je pokrenula križarski pohod na Bosnu s ciljem iskorijevanjem "hereze". Uvidjevši pod kakvom se opasnošću nalazi Bosna, Kulin ban se dobrovoljno odrekao učenja Crkve bosanske na saboru na Bilinom polju 1203. godine pred papskim izaslanikom Ivanom Kazamarisem. Ovakvim taktičkim potezom, Kulin ban je uspio obezbijediti mir u zemlji, ali na kratko vrijeme jer će Bosna u narednih 250 godina biti na meti čestih križarskih pohoda zbog svoje vjere.
Temperaturno određivanje spola
Tipovi
Razlika između hromosomskih sistema određivanja spola i TSD-a često je zamagljena jer je spol nekih vrsta – kao što je skink sa tri linije Bassiana duperreyi i centralni bradati zmaj Pogona vitticeps– determiniran je spolnim hromosomima, ali to prevazilaze temperature koje su podnošljive, ali ekstremne. Također, eksperimenti sprovedeni na ključnoj temperaturi, gde je temperatura dvosmislena u svom uticaju, pokazali su genetičku predispoziciju da nova jedinka bude jednog ili drugog spola.
Historija Bošnjaka
13. vijek
Crkva bosanska svoj utjecaj u Bosni dodatno učvršćuje premještanjem sjedišta bosanskog biskupa iz Bosne u Đakovo sredinom 13. vijeka. Time je Bosna postala odsječena od Rimokatoličke crkve. Upražnjeno mjesto Bosanskog biskupa popunila je nova organizacija - Crkva bosanska. Crkva bosanska je u prvoj polovini 13. vijeka obilježila jačanjem svoga utjecaja. Godine 1233. upućen je novi papski izaslanik u Bosnu, kardinal Jakob, koji je uspio ubijediti bana Mateja Ninoslava da prihvati katoličanstvo, skupa sa svojim rođakom banom Prijezdom I. U ovo vrijeme u Bosni počinju djelovati dominikanci s ciljem širenja katoličanstva. Godine 1235. hrvatski herceg Koloman je poduzeo križarski pohod na Bosnu koji je trajao, s prekidima, četiri godine. Njegova vojska je uspjela osvojiti sjevernu Bosnu i sjeverozapadni dio Huma, ali otpor nisu slomili. U martu 1240. ban Matej Ninoslav sklapa ugovor sa Dubrovačkom republikom o trgovini i prijateljstvu. U povelji se Ninoslav tituliše kao: "Ja Matej Ninoslav, po milosti božijoj veliki ban bosanski", što potvrđuje njegov samostalan politički položaj u državi. Nakon novog pohoda na Bosnu 1244. godine on pristaje da prizna katoličkoj crkvi prava na ranije date posjede koji su joj te godine potvrđeni poveljom Bele IV. Godine 1253. ugarski kralj Bela IV započinje novi rat na Bosnu i uspijeva da savlada otpor Bošnjana. Bosna je podijeljena u više oblasti i stavljena pod neposrednu vlast ugarskog kralja. Pod njegovom zaštitom, postavljen je na bansku stolicu Prijezda I Kotromanić (1254-1287), osnivač bosanske dinastije Kotromanića. U ovo doba u Bosni je zavladala nesigurnost i bespravno stanje što je usporovalo ekonomski razvitak. Prisutna su i trgovina robljem, pogotovo kada se radilo o hereticima. U ovakvoj nestabilnost društveno-političkoj situaciji, koncem 13. vijeka i početkom 14. vijeka Bosnom vladaju hrvatski Šubići. S obzirom da djelovanje dominikanaca u Bosni nije dalo nikakve rezultate, u ovo razdoblje počinju stizati franjevci u Bosnu. mini|296x296piksel|Banovina Bosna za vrijeme vladavine bana Stjepana II Kotromanića oko 1326. godine
14. vijek
Već 1322. godine bosanski ban Stjepan II Kotromanić uspijeva osloboditi Bosnu od prevlasti Šubića i osigurati vlast nad čitavom zemljom. Poslije toga, do 1326. godine teritorijalnim širenjem pripaja Bosni oblasti Donje Krajeve, oblasti Usora i Soli, župe Duvno, Livno i Glamoč (tzv. Završje ili Tropolje), zatim primorje od Neretve do Cetine, te na kraju Humsku zemlju. Njegova vlast je obuhvata "od Save do mora i od Cetine do Drine". Ban Stjepan II se 1322. tituliše kao "po milosti božjoj gospodin svim zemljama bosanskim i Soli i Usore i Donjim Krajem i Humskoj zemlji". Nakon izlaska na jadransku obalu Bosna postaje važan faktor u političkoj, privrednoj i kulturnoj slici mediteranskog svijeta.
Temperaturno određivanje spola
Primjeri
Određivanje spola ovisno o temperaturi prvi put je opisala Madeleine Charnier u Agama agama, 1966. godine.
Studija iz 2015. otkrila je da su visoke temperature promijenile ekspresiju spolnih hromosoma kod australijskih gušterova zvanih bradati zmajevi. Gušteri su po izgledu bili ženski i bili su sposobni da imaju potomstvo, uprkos tome što su imali ZZ hromosome koji se obično povezuju s muškim gušterima.
Historija Bošnjaka
14. vijek
Ban Stjepan II je održavao prijateljske odnose sa susjednim državama. Godine 1334. sklopio je ugovore sa Dubrovačkom republikom, a naredne godine i sa Mletačkom republikom. Pomagao je Ugarskoj u njihovim vojnim pohodima protiv hrvatskih plemića šaljući bosanske jedinice. Godine 1340. je u nastojanju da popravi odnose sa rimskim papom, dopustio franjevcima da osnuju Bosansku vikariju u Bosni. Nekoliko godina poslije toga sam ban Stjepan II prelazi na katoličanstvo. Većina narednih bosanski vladara su bili katolici. Godine 1385. u Bosni je bilo 4 franjevačka samostana: u Visokom, Lašvi, Sutjesci i Olovu. Do pada Bosne 1463. godine podignut će se još 12 samostana u Bosni. lijevo|mini|253x253piksel|Smrt bana Stjepana II Kotromanića, detalj sa zadarske škrinje Svetog Šimuna Za njegove vladavine Bosna je doživjela, do tada, najveću teritorijalnu ekspanziju. Uspješnom vladavinom i dobrim diplomatskim vezama uspostavio sve uslove da njegov nasljednik Tvrtko I Kotromanić napravi od Bosne najmoćniju samostalnu južnoslavensku državu u historiji. Stjepan II Kotromanić je bio pokopan u franjevačkom samostanu u Milama, kod Visokog, 1353. godine.