Josip_Broz_Tito
Pripreme za ustanak
180px|mini|desno|Izvještaj po organizacionim pitanjima što ga je na Petoj zemaljskoj konferenciji KPJ podnio Josip Broz Tito Za razliku od Titove reakcije na njemačko pripojenje Austrije i aneksiju Sudeta u Sudetskoj krizi, Tito kao i većina svjetskih komunista, proživljava političku dvoličnost. Do augusta 1939. godine zagovaran je antifašizam, a nakon što je Staljin u augustu 1939. sklopio pakt o nenapadanju sa Hitlerom, te zauzeo istočni dio Poljske, komunisti su morali prihvatiti suradnju Staljina sa nacistima, pri čemu su koristili Staljinovu formulaciju da se radi "o pregrupiranju snaga, ne po liniji antifašizma i demokracije, već po liniji produbljivanja kapitalističke eksploatacije i ugnjetavanja, po liniji jačanja borbe radnih masa protiv buržoazije." U komunističkoj štampi naglo je prestala kritika fašizma, a zamijenili su je napadi na britanski i francuski imperijalizam. Tito je nakon potpisivanja sporazuma Ribbentrop-Molotov izjavio "...da Hitler paktom želi neutralizirati SSSR za vrijeme predstojećih osvajanja u Evropi, da se SSSR nada da će za duži period osigurati sebi mir". Kasnije je podržao i neke odredbe sporazuma, podržavajući ulazak sovjetskih trupa u zapadnu Bjelorusiju i zapadnu Ukrajinu, koji su do tada bili poljski teritorij, tvrdio da su ratni požar zapalili engleski i francuski imperijalisti, pa je u proglasu povodom 1. maja 1940. Britance, Francuze i Nijemce nazvao imperijalistima. No, s vremenom Titu dolaze upozorenja iz Kominterne, kako treba držati ekvidistancu prema zaraćenim stranama, na koja se iz ličnog ubjeđenja, sve manje držao. U novinskim člancima, slabi kritika britanskog i francuskog nastupanja u ratu, a jača kritika na račun njemačke i italijanske poltike, koje naziva totalitarnima, a sve više podržava francuski otpor njemačkom napadu, mada spominje samo francusku radničku klasu i komuniste. Istodobno, uviđa da i Jugoslaviji prijeti opasnost od agresije, te upozorava na petu kolonu (Pavelić, Frankovci, Ljotićevci). Tito tih godina živi u Zagrebu, povremeno, radi sastanaka sa partijskim organizacijama, odlazi u Beograd, Podgoricu, Split i Sloveniju. Naposljetku u oktobru 1940. godine organizuje Petu zemaljsku konferenciju KPJ u Zagrebu, sa 110 delegata iz čitave Jugoslavije. U diskusiji oko pakta Staljina sa Hitlerom, došlo se do zaključka, da je odbrana zemlje najpreči zadatak komunista, te se primjećuje lagani odmak od pravca Kominterne, toliko da se ne dođe u sukob sa njom. Tu je Tito izabran za generalnog sekretara Partije, te je to bilo prvi put da generalnog sekretara bira partijsko članstvo, a ne Kominterna. Tito je Konferenciju završio riječima; "Drugovi, pred nama su odlučujući dani. Naprijed sada, u konačnu borbu. Iduću konferenciju moramo održati u oslobođenoj zemlji i od tuđina i od kapitalista." Nakon Konferencije, KPJ otvorenije podupire Saveznike, a Tito zbog pristupanja Mađarske i Bugarske Trojnom paktu, te ulaska Wehrmachta u Rumuniju, pokušava naći saveznike u borbi protiv fašističkog okruženja, pišući proglas u martu "Protiv kapitulacije - za pakt o uzajamnoj pomoći sa SSSR-om". Proglas pomoći upućen ne samo radnicima nego i svim "poštenim i rodoljubivim elementima" s pozivom da se "sjedine u borbi protiv ove protunarodne vlade i njene izdajničke politike." U februaru 1941. Tito piše studiju "Strategija i taktika oružanog ustanka", gdje navodi da je uspjeh ustanka moguć, samo ako se proleterijat osloni na prirodne saveznike - radno seljaštvo i nacionalnooslobodilačke pokrete.