Historija_mode
Devedesete
Tokom posljednje decenije 20. stoljeća tijelo poprima novo značenje i shvatanje kao pozornice pojavnosti. Crveni, kožni „korzet“ Alexandra McQueena rađenog za Givenchy u kolekciji jesen/zima 1999. godine najbolji je primjer konvertiranja materijala u realističnu drugu kožu. Dizajnerska težnja bila je usmjerena ka problemu uobličenja tijela u idealni oblik. Uz to, period devedesetih indikativno ukazuje na znakove postmoderne na polju mode i odijevanja. Koriste se različiti i ponekad oprečni stilovi ili historijsko-etnička obilježja, formirajući novu hibridnu cjelinu. Primjer kombinacije historijskih i etničkih znakova sa potrebom naglašavanja tjelesnosti, najbolje je vidljiv na ženskom kompletu dizajnera Galliana 1996. godine. Dakako, i Jean-Paul Gaultier forsira tijelesnost ironično propitivajući značenje odjeće na kraju stoljeća. Druga koža iz kolekcije jesen/zima 1996. godine potpuno je prilagođena tijelu brišući svoje prisustvo osim do vizualnih detalja u vidu pruga. Ovaj pristup promovirao je Issey Miyake svojim „Tatoo Body“ gdje tekstura izgleda gotovo kao prava tetovaža na tijelu. Kombinacija elastičnosti sintetičkog tekstila i dekorativna funkcija tetovaže koja posjeduje i značenja iz antičkih vremena, formirala je nešto kao novu kožu. Japanac Miyake služio se japanskom tradicijom estetike i kulture. Novi oblici i forme podjećali su na pozornice tradicionalnog japanskog teatra No. Miyake importuje znakove iz historije umjetnosti poredstvom drugih dizajnera, aplicirajući otkačene foto-kolaže na ženske haljine. I Gaultierov stil naglašava znakovlje iz svijeta muzike i umjetnosti. Inspiriše se umjetnikom Richardom Lindnerom. Naime Lindner je u svom umjetničkom izražaju koristio korzet kako bi naglasio pomućena ženska osjećanja agresivnosti i ograničenosti. Sličnim pristupom sa istim elementima, naime, korzetima i donjim rubljem i Vivienne Westwood pokušava da naglasi novi stil ženskosti. Westwood svoju tradiciju povlači iz punk ere u kojoj se proslavila tokom sedamdesetih godina. Dok je tokom osamdesetih godina donje rublje postalo vanjska i regularna odjeća, tokom devedesetih više ništa nije bilo nemoguće. Odjeća postaje prozirna i stvari koje se inače nisu vidjele sada postaju vidljive. S obzirom da su se žene u većem broju počele zapošljavati i odjeća se prilagodila novim fukcijama. Idealan primjer ženskih poslovnih odijela iz tog perioda su rješenja Clauda Montane na kojima se poslovna elegancija i suzdržanost provokativno ali interesantno kombinira sa patent zatvaračima (rajsferšlus). Tu se iznova, pored funkcije, kod patent zatvarača ponavlja njegova estetska i simbolička funkcija. Na taj način ženska poslovna odjeća u potpunosti otkriva novi stav moderne žene: pokretna, brza, sposobna, odlučna i funkcionalna. I dizajner Romeo Gigli je eliminiranjem debelih postava ramena iz tog vremena dobio siluetu mekših i oblijih ramena. Radikalizacija odjevne kulture vidljiva je i u „Obući za jelo“ japanskog modnog dizajnera Tokioa Kumugaija. U početku je koristio umjetniče aplikacije Dalija i Pollocka da bi došao do rješenja koja do tada nisu viđena. U „Obući za jelo“ on koristi japansku metodu plastifikacije hrane doseđući hiperrealistične predstave mesa, grožđica i riže. Nekada je Elsa Schiaparelli oblikovala šešir kao cipelicu a sada Kumagai dekorira cipele sa hranom i time šokira modnu scenu. Modna scena se zasitila sa funkcionalnim aspektima odijevanja žudeći sve više ka skandalu, šoku i iznenađenju. Pretjerana tjelesnost odjeće i njena prilagođenost tijelu ukazivali su podređeni položaj spram tijela. Rei Kawakubo u kolekciji proljeće/ljeto 1997. pokušava afirmirati nezavisni oblik odjeće od tijela. Umetanjem neprirodnih oblika između odjeće i tijela stvarala se čudesna forma suprostavljena samom obliku tijela. Moda dvadesetog vijeka dakako je otkrila tijelo, no odjeća se morala prilagođavati obliku tijela. Kawakubo je pokušao osloboditi odjeću od njene porobljene uloge i time otkriti novu siluetu. Može se ipak reći da je od uobičajne potrebe da se-nosi-odjeća došlo do novog redefiniranog poimanja da se-nosi-tijelo. Pravi primjer za tu konstataciju je ponovo japanski dizajneri, naime Shinichiro Arakawa i Jun Takahashi. U prilog tome idu i činjenice naglašenog ukrašavanja tijel u vidu šminke, pirsinga, tetovaža (body modifikation). Granica odjeće i tijela sve se više gubi – odjeća je postala koža! Ignoracija tijela nastavila se i u primjeru Martina Margiele (proljeće/ljeto 1997.) sa torzo-kostimom.