Psihijatrijska_bolnica_Rab
Historija
Šuma pinija, izvanredne klimatske osobitosti blage mediteranske klime, stabilni, čvrsti kameni objekti godinama su stajali neiskorišteni. Inicijativom i saradnjom tadašnjeg predsjednika Općinske skupštine Raba, Zvonka Guščića i prof. dr. Desider Juliusa, direktora Duševne bolnice Vrapče, stvoren je plan o adaptaciji zgrada za duševnu bolnicu što je u početku izazvalo podijeljene stavove i razmišljanja, ali i otpore otočana. Posebno se ukazivalo na nedostatak vodovoda, otpore prema duševnim bolesnicima uopće i slično. Prvi bolesnici su u pratnji bolničara došli još 1. juna 1955. godine parobrodom iz Rijeke. Bilo je to 18 bolesnika iz Popovače te 21 bolesnik iz Vrapča. Slijedio je dugi put tada neasfaltiranom cestom do Kampora kamionom koji je bio jedino prevozno sredstvo. U prvo vrijeme su u Bolnici za bolesnike brinuli glavni bolničar te tri bolničara za radnu terapiju. Hrana i ostale potrepštine dopremane su zapregom, a voda u velikim spremnicima sa obližnjeg izvora Valange Rješenje Izvršnog vijeća sabora NR Hrvatske od 1. septembra 1955. označilo je i formalni početak rada bolnice. Kao osnovni zadaci djelatnosti bolnice naznačeni su: liječenje i njega duševnih bolesnika po principima savremene medicinske nauke, profilaktičko-zdravstveni, prosvjetni i psihoterapijski rad u smislu duševne higijene, savjetovanja i nadzor otpuštenih bolesnika, kao i vođenje zdravstvene statistike duševnih bolesti. Kao sporedne djelatnosti navedeno je vođenje ekonomije te zanatskih radionica. Prva namjenski adaptirana zgrada predana je na korištenje 1. septembra 1955. godine i bila je namijenjena muškim bolesnicima. Paviljon je sadržavao 90 kreveta. Šest mjeseci kasnije, radi priliva sve većeg broja bolesnika, adaptiran je i drugi paviljon, namijenjen bolesnicama, prijemnim kancelarijama, prijemnoj ambulanti, laboratoriju i apoteci bolnice. U septembru 1956. dr. Petar Draganov preuzima dužnost direktora bolnice te nastavlja započetu izgradnju sve do oktobra 1962. kada preuzima mjesto direktora Duševne bolnice u Popovači. Drugi direktor dr. Erich Weiss na svoju dužnost stupa 1. juna 1963. te u skladu s entuzijazmom prethodnika nastavlja započet rad. Broj zaposlenih u Bolnici raste, radnici se upućuju na doškolovanje, međutim postoji deficit visokoobrazovanog kadra, u prvom redu liječnika psihijatara. Drugi direktor dr. Erich Weiss na svoju dužnost stupa 1. juna 1963. te u skladu s entuzijazmom prethodnika nastavlja započet rad. Broj zaposlenih u Bolnici raste, radnici se upućuju na doškolovanje, međutim postoji deficit visokoobrazovanog kadra, u prvom redu liječnika psihijatara. Nakon iznenadne smrti dr. Weissa u decembru 1965. Savjet bolnice stupa u kontakt s Općom bolnicom Braće dr. Sobol u Rijeci i traži pomoć u liječničkom kadru. U bolnicu pristižu dr. Juraj Sepčić i doc. dr. Ipoly Haazskoji ujedno i vrši dužnost v. d. direktora. U tom periodu značajno je unaprijeđen stručni rad, u toku je adaptacija svih paviljona, a kapacitet bolnice od 60 porastao je na 340 kreveta (196 za muške i 144 za ženske bolesnike). Na inicijativu prof. psihologije Vere Bahun utemeljen je kvalitetan i organiziran rad s ovisnicima o alkoholu, a 1967. godine formira se i odjel za liječenje bolesti ovisnosti s kapacitetom od 70 kreveta. U to vrijeme utemeljeni su i počeci forenzičke psihijatrije, a u proces liječenja uvodi se terapijska zajednica kao obligatan način liječenja ovisnika, ali i ostalih duševnih bolesnika. Kapacitet bolnice povećava se na 500 kreveta. Od 1977. do 1979. godine dužnost direktora Bolnice obavlja dr. Željko Marinić. Izrađen je moderan srednjoročni plan razvoja bolnice koji je dostavljen svim društvenim subjektima. Međutim, dr. Marinić Željko iz Bolnice Rab ubrzo odlazi na mjesto direktora Psihijatrijske bolnice Jankomir, a na direktorsko mjesto dolazi dr. Miljenko Jurić. Zbog permanentno prisutnog problema nedostatka liječničkog kadra i stalno prisutne fluktuacije, primaju se novi liječnici kojima se omogućuju specijalizacije i poslijediplomski studiji. Od 1988. do 1991. funkciju direktora Bolnice obavlja dr. Slobodan Elezović, a nakon njega dr. Slavko Dujmić. Godine Domovinskog rata bile su vrlo teške i za Psihijatrijsku bolnicu Rab. Dolazak 90 teških duševnih bolesnika iz razrušenog Zemunika, 50-tak nepokretnih starih i nemoćnih iz Doma umirovljenika Gospić, smještaj četrdesetak najtežih i socijalno ugroženih bolesnika iz Lopače, pomorska blokada, mobilizacija dijela radnika na ratište i kontinuirano skromne materijalne mogućnosti Bolnice značajno su otežavale rad u prepunoj Bolnici. Deficit srednjeg medicinskog kadra rezultirao je polovičnim rješenjima te zapošljavanjem i edukacijom pomoćnog osoblja što je dovelo u pitanje kvalitetu usluge. Smještajni kapaciteti bili su slabo održavani, a investicijskih ulaganja gotovo da nije bilo. Ukupnim brojem hospitaliziranih dominirao je sve veći broj teških bolesnika s vrlo složenom socijalnom situacijom. Mnogi su, na žalost zbog nebrige ili pak gubitka najbližih, zauvijek pokopani na skromnom bolničkom groblju. U teškim godinama radnicima Bolnice i bolesnicima veliku podršku pružili su brojni gosti otoka Raba, prijatelji i donatori iz Republike San Marino, Königsbrunna i drugih gradova Njemačke i Austrije te razna udruženja i fondacije. Od 1997. godine Bolnica je uknjižena u vlasništvo PGŽ, čime županija postaje formalno-pravni osnivač i vlasnik. Osiguravaju se minimalna sredstva za najhitnije sanacije i nabave koje nisu bile dostatne za zaštitu objekata i opreme od daljnjeg propadanja. Strateški planovi razvoja bili su u sjeni ogromne većine dugoležećih hroničnih bolesnika s lošom socijalnom situacijom i nemogućnošću povratka u matičnu sredinu. Bolnica je zaostajala za većinom istovrsnih ustanova u zemlji u broju stručnog kadra, opremi, uslovima smještaja i boravka, broju primljenih bolesnika te vrsti i kvaliteti terapijske ponude. Bila je to bolnica čiji je opstanak s postojećom kadrovskom strukturom, ali i pratećom infrastrukturom, bio upitan. Nespremnost, nemogućnost ili pak neučinkovitost promjena osiguravali su prostor za različite interese i rješenja izvan same ustanove. Derutnost i neodržavanost kapaciteta iz tog vremena bili su zastrašujući. Godine 2001. bolnicu je posjetio premijer županije primorsko-goranske gosp. Zlatko Komadina, a zatim i dopremijer g. Luka Denona i g. Zoran Dragičević. Od 2001. godine direktor je prim. mr. sc Vesna Šendula-Jengić. Dogovoren je strateški program obnavljanja objekata i opreme, kao i program reorganizacije i restrukturiranja ustanove u cjelini. Unatoč velikim dodatnim naporima većine zaposlenih, promjene su dočekane sa zadovoljstvom. Bilo je i otpora pojedinaca kojima je ranija organizacija iz osobnih razloga više odgovarala. Razvoj ustanove pratila je permanentno restriktivna politika zapošljavanja i financiranja u zdravstvu.