cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Severin Freund
Karijera
Najbolje rezultate u dosadašnjoj karijeri ostvario je u drugom dijelu sezone 2013/14, nakon ZOI 2014. u Sočiju, kad je nanizao četiri pobjede i četiri druga mjesta, dok je na samim Igrama osvojio zlatnu medalju u ekipnim skokovima. U dodatku na ovo, postao je i svjetski prvak u skijaškim letovima u Harrachovu 2014. Nakon prvog dana takmičenja, odnosno nakon dvije serije bio je u vodstvu. Drugog dana vrijeme se pogoršalo, pa su treća i četvrta serija morale biti otkazane te su medalje dodijeljene prema poretku nakon dvije održane serije.
Dana 21. februara 2015. na Svjetskom prvenstvu u švedskom Falunu došao je i do prve pojedinačne seniorske medalje u karijeri osvojivši srebro na maloj skakaonici. Već sljedećeg dana osvojio je i ekipnu zlatnu medalju u mješovitim skokovima. Četiri dana kasnije osvojio je i treću medalju na ovom prvenstvu, i to zlatnu na velikoj skakaonici, što mu je prva pojedinačna zlatna medalja na velikim takmičenjima.
U istoj sezoni, kao i u prošloj, imao je dug niz pobjeda i plasmana na postolje: nakon završetka Novogodišnje turneje, pa do dramatičnog finala sezone na Planici (gdje je bio četvrti i sedmi) samo dvaput nije bio na postolju (od toga je jednom bio diskvalificiran zbog predugih skija mada je i tad imao uvjerljivo vodstvo nakon prve serije i gotovo osiguranu pobjedu), što ga je dovelo na prvo mjesto i u ukupnom poretku i u poretku letača. Ovaj niz na kraju mu je donio i veliki "Kristalni globus" za pobjednika Svjetskog kupa iako ga je u Planici umalo prestigao Peter Prevc; završili su sezonu s istim brojem bodova, ali je Freund imao devet pobjeda, a Prevc samo tri. Prevc ga je na posljednjem takmičenju sezone ipak uspio prestići u poretku letača za devet bodova i osvojiti mali "Kristalni globus".
Na Svjetskom prvenstvu u letovima 2016. u Tauplitzu nije uspio odbraniti pojedinačnu titulu zauzevši šesto mjesto, ali je u ekipnom takmičenju osvojio srebrnu medalju, kao i 2012. u Vikersundu.
Krajem aprila 2016. podvrgao se operaciji kuka zbog hroničnih smetnji, koje su posljedica njegovog pada tri mjeseca prije na trećoj stanici Turneje 4 skakaonice u Innsbrucku. U sljedeću sezonu ušao je odlično zabilježivši drugo mjesto i pobjedu na otvaranju sezone u Kuusamu, ali forma mu je ubrzo pala; na Novogodišnjoj turneji odustao je od takmičenja nakon njemačkog dijela turneje zbog gripe i infekcije, a zatim se ponovo povrijedio na treningu pred takmičenje u Willingenu, za koje je bio planiran njegov povratak, i zbog toga propustio ostatak sezone, uključujući Svjetsko prvenstvo, podvrgavši se još jednoj operaciji, ovog puta križnih ligamenata. U julu 2017. ponovo je povrijedio ligamente i propustio cijelu sljedeću sezonu, koja je bila i olimpijska. Pokušao se vratiti sljedeće sezone, ali je nakon slabog početka sezonu odlučio okončati već nakon njemačkog dijela Novogodišnje turneje; u februaru 2019. imao je operaciju meniskusa. U sezoni 2019/20. imao je problema s leđima, pa je nastupio tek na šest posljednjih takmičenja, osvojivši bodove samo jednom, u Râșnovu (29. mjesto – dva boda). I u sljedećoj sezoni dosta se mučio s formom i rezultatima, ali je na Svjetskom prvenstvu na domaćem terenu u Oberstdorfu s reprezentacijom osvojio zlatnu medalju na velikoj skakaonici. Na Svjetskom prvenstvu u letovima 2022. u Vikersundu treći put u karijeri osvojio je ekipnu srebrnu medalju da bi na kraju te sezone okončao karijeru.
Postolja
– održana samo 1 serija zbog lošeg vremena
Bitka na Gvozdu
mini|230px|Poginulog kralja Petra Svačića naslikao je 1894. godine slikar [[Oton Iveković]] Bitka na gori Gvozdu je bio oružani konflikt između hrvatske vojske pod komandom kralja Petra Svačića (Snačića) i ugarskih snaga kralja Kolomana na proljeće 1097. godine. Do bitke je došlo zbog zaoštravanja krize započete borbom za ispražnjeno prijestolje u Hrvatskom Kraljevstvu, pri čemu su Ugri polagali pravo na hrvatsku krunu. Sraz dviju vojski dogodio se na planini Gvozd i završio porazom Hrvata te pogibijom kralja Petra, što je kasnije imalo dugotrajne posljedice i značilo prekretnicu u hrvatskoj historiji. Otada hrvatskim zemljama više nikad nisu vladali kraljevi narodne krvi, a srednjovjekovna je hrvatska država, mada je zadržala mnoge atribute državnosti, bila izložena mnogobrojnim stranim uticajima i teritorijalnim aspiracijama, što je kontinuirano bilo prisutno sve do kraja 20. vijeka. Planina Gvozd je kasnije preimenovana u Petrovu goru, čime se sačuvao spomen na nesrećnog kralja.
Izvori podataka
O bitki na Gvozdu ima nekoliko starih izvora. Prvi među njima je tekst neimenovanog notara hrvatsko-ugarskog kralja Bele II. (III.) iz druge polovine 12. vijeka, koji govori o pohodu ugarske vojske na Hrvatsku, te pominje Petrovu goru, zatim djelo poznato pod nazivom Ugarska hronika (u originalu lat. Gesta Hunnorum et Hungarorum), čiji je autor Šimun de Keza, pisano oko 1285. godine, te hronika „Historija solinske crkve“ Tome arhiđakona, nastala u Splitu 1266. godine. U „Ugarskoj hronici“ se, na primjer, navodi da je kralj Koloman dao ubiti kralja Petra koji je, došavši pred Ugre u planinama koje se nazivaju Gozd, u pomenutim planinama pobijeđen i ubijen. U kasnijim tekstovima gdje se pominje bitka, navodi se ponavljaju ili nebitno razlikuju od prvih.
Političko-vojna pozadina
Poslije smrti kralja Zvonimira 1089. godine, koji nije ostavio nasljednika, hrvatsko je prijestolje ostalo nepopunjeno. Zvonimirova udovica Jelena, sestra ugarskog kralja Ladislava, smatrala je da pravo na hrvatsku krunu imaju Arpadovići. Hrvati su ipak najprije za kralja izabrali Stjepana II., posljednjeg, već ostarjelog, izdanka dinastije Trpimirovića, ali je on vladao kratko, pa se dinastijski konflikt produbio. Jednovremeno su prilike u cijeloj jugoistočnoj Evropi i Maloj Aziji postale vrlo komplikovane, uključujući tu i događaje koji su prethodili Prvom križarskom ratu.
Dio hrvatskog plemstva podržao je za kralja Petra Svačića (Snačića), pa je on 1093. godine došao na vlast. Vladao je iz grada Knina, a vlast mu je bila uglavnom ograničena na južni dio Hrvatske, dok su u sjevernim krajevima (Slavoniji) počeli (već od 1091.) državom upravljati članovi ugarske vladarske dinastije Arpadovića, od kralja Ladislava, preko Alma (Almoša) do Kolomana. Bizantsko carstvo je ponovno ojačalo svoju vlast nad dalmatinskim gradovima i obnovljena je bizantska tema Dalmacija. Car Aleksije I. Komnen u to vrijeme je ratovao u drugim dijelovima carstva, pa nije mogao pomoći Hrvatima u obrani od Ugara.
1095. godine ugarski kralj je postao Koloman, koji je odmah odlučio zavladati čitavom Hrvatskom. Ipak, sačekao je da križarska vojska, koja je 1096. godine preko Ugarske i Hrvatske, išla prema Carigradu i Jeruzalemu, prijeđe preko njegove teritorije, a zatim okupio vojsku koja je početkom 1097. godine krenula prema jugu, kako bi pobijedila vojsku kralja Petra.
Hrvatska
Kralj Petar je, saznavši da dolaze Ugri, okupio vojsku u južnoj Hrvatskoj i krenuo na sjever da se odupre napadu. Veličina i opremljenost njegovih snaga nije poznata, kao ni itinerarij kojim su išle, nego se tek zna da su stigle do gore Gvozd. S obzirom na konfiguraciju terena, najvjerovatnije su se hrvatske jedinice kretale dolinom rijeke Une, koja najdirektnije vodi od Knina do Gvozda, to jest današnje Petrove gore.
Bitka
Historijski izvori o toku bitke na Gvozdu su veoma šturi. Prema nekima, bitka je vođena na sjevernom podnožju Gvozda, dok je prema drugima to bilo sa istočne strane. Vremenski okvir bitke ograničen je na kraj mjeseca aprila ili početak maja 1097. Ne znaju se strateški i taktički okviri, odnosno detalji bitke, to jest, je li sudar dviju vojski bio frontalni (borba prsa o prsa), ili je jedna vojska drugoj postavila zasjedu, i slično. Najraniji izvori nakon bitke izvještavaju o tome da su ugarske snage pobijedile, a hrvatski kralj poginuo. Kolomanovoj vojsci otvorio se put prema jugu, te je ona iskoristila priliku i uspostavila vlast u primorskim gradovima i zaobaljem koje je prije toga kontrolisao kralj Petar.
Smještanje same bitke na kraj aprila ili početak maja potvrđuje slijed drugih događanja u ono vrijeme. Tako je tada dogovoreno vjenčanje kralja Kolomana sa južnoitalskom normanskom princezom Felicijom, tradicionalno zvanom Buzila, kćerkom kneza Rogera (Rogerija) I. Sicilskog, koji je bio papin vazal. Felicija je u maju 1097. godine dovezena brodom sa Sicilije u Biograd na Moru, odakle će krenuti u Ugarsku ka svom suprugu Kolomanu. U Biogradu ju je dočekao ugarski velikaš Vinkurije, župan iz erdeljskog Biograda, sa 5000 naoružanih vojnika. Ovo govori u prilog tome da u maju 1097. nije više u Hrvatskoj vladao kralj Petar, jer je teško zamisliti da bi on svomu konkurentu dozvolio, da kroz čitavu njegovu državu, od Drave do Jadranskog mora, vodi toliku vojsku, koliku je vodio Vinkurije; za počasnu stražu i osiguranje princeze Buzile dovoljna bi bila manja četa.
Prema dugoj tradiciji, poginuli Petar Svačić pokopan je odmah nakon bitke na mjestu svoje pogibije. Danas na tom mjestu postoji spomen-ploča. O bitki na Gvozdu govori niz [[toponim]a] porazmještenih na širem području današnje Petrove gore, koji potkrepljuju tvrdnje onih koji smatraju da se ratni sukob dogodio upravo tamo. To su toponimi: Petrova poljana, Mađarev most, Dalmatinska varoš, Kraljev grob, Grobnik, Mađari i drugi.
Posljedice
Bitka na Gvozdu je, kao malo koja druga, imala dalekosežne posljedice za srednjovjekovnu hrvatsku državu, čiji se uticaji osjećaju sve do danas. Ona je bila početak državne zajednice s Kraljevinom Ugarskom, koja je, bilo kroz personalnu uniju u sklopu Hrvatsko-ugarskog kraljevstva, bilo u sastavu Habsburške monarhije, trajala sve do 1918. godine. Petar Svačić ostao je zapamćen u hrvatskoj historiji kao „posljednji hrvatski kralj narodne krvi“, jer su hrvatskim zemljama nakon njega vladali kraljevi inostranih dinastija, počevši od ugarskih Arpadovića, a završivši sa austrijsko-njemačkom kućom Habsburg-Lothringen, odnosno srpskim Karađorđevićima.
O prilikama u kojima se nalazila Hrvatska i njeno okruženje nakon bitke na Gvozdu govori podatak da se Koloman nije odmah krunisao za hrvatskog kralja, nego tek pet godina kasnije (1102.). Uzroke zašto je tome tako treba tražiti u otporima protiv njegove vladavine, kako u Hrvatskoj, tako i u Ugarskoj, te drugim državama u tom dijelu Evrope. Prema dostupnim izvorima, otpori su bili mnogo veći na hrvatskom jugu, nego na sjeveru, gdje je u Slavoniji ugarski kralj imao relativno veliku potporu plemstva. U Ugarskoj se Kolomanu u nekoliko navrata suprotstavio njegov mlađi brat Almo (Almoš), koji je smatrao da bi on trebao da postane hrvatski kralj), ali se sukob između braće uvijek nekako smirio.
Ugarska je država često ratovala sa susjednim državama, pa tako i sa Bizantskim Carstvom. Postoje mišljenja da je upravo car Aleksije I. Komnen, koji nije direktno pomogao Petru Svačiću u borbi protiv Kolomana, potaknuo napad Kumana i Rusa na Ugarsku, pri čemu je u aprilu 1099. godine kod grada Przemyśla u Galiciji Koloman od njih doživio poraz. To je bio jedan od razloga zašto nije odmah preuzeo hrvatsku krunu, nego tek 1102., i to u Biogradu na Moru. Dogodilo se to nakon sporazuma sa hrvatskim plemstvom, predstavnicima dvanaest plemena, koji je u historiji poznat pod nazivom Pacta conventa.
Nekropola Mramorje u Bučju
Nekropola Mramorje u Bučju nalazi se na području općine Srebrenica, Bosna i Hercegovina. Nekropola sa 15 stećaka je nacionalni spomenik Bosne i Hercegovine. Na prostoru opštine Srebrenica nalazi se oko 50 lokaliteta sa ukupno 950-1000 stećaka: Potočari, Pećišta, Gostilj, Bostahovine, Staroglavice, Sućeska, Klisa, Srebrenica, Skenderovići, Kutuzero, Podravanje, Palež, Lubnice, Karačići, Urisići, Ljeskovik, Klotjevac, Đurđevac, Poljak, Trubari, Zgunja i dr. Tri stećka su sa natpisom, od kojih je jedan najpoznatiji i najčitkiji – Zguljanski stećak u obliku stuba.
Lokacija
Naselje Bučje se nalazi udaljeno od općine Srebrenica oko 5 km zračne linije u pravcu jugozapada. Na raskršću puteva, iz pravca Podravanja prema Bučju i Kutuzeru, nalazi se manje uzvišenje na kojem su smješteni stećci. Nadmorska visina lokaliteta je 826 m.
Historija
U srednjem vijeku, zahvaljujući bogatstvu rude iz koje se dobivalo srebro, Srebrenica je bila jedno od najrazvijenijih rudarskih i trgovačkih naselja u srednjovjekovnoj bosanskog državi, zahvaljujući konjukturi potražnje srebra u Evropi. Također, Srebrenica je bila jedan od najvećih rudnika na Balkanu. Kao rudnik prvi put se spominje 1352. pred kraj vladavine bana Stjepana II. Naselje se počelo razvijati u drugoj polovini XIV stoljeća, a svoj najveći uspon dostiglo je u prvoj polovini XV stoljeća kao važan trgovački centar sa intenzivnom trgovinskom razmjenom.
Opis
Stećci pripadaju vrsti položenih kamenih monolita i javljaju se u tri forme; ploča, sanduk i sljemenjak. Njihovo umjetničko oblikovanje očituje se u formi i ukrasu. Na ovoj nekropoli postignut je visoki nivo estetske vrijednosti forme: pojedini stećci imaju relativno velike dimenzije. Od ukupno 15 spomenika (2 ploče, 5 sanduka i 8 sljemenjaka), ukrašen je samo jedan sljemenjak, i to motivom figuralne predstave gdje je isklesana osoba sa prekrštenim rukama na prsima i dvojne spirale, rađene tehnikom reljefnog ispupčenja i udubljenja. Pored ukrasa neophodno je napomenuti da se sanduk br. 10 sa čeone strane završava na svod, a sanduk br. 11 ima jednu naglašeniju gornju površinu. Stećci su fino obrađeni, dijelom prevrnuti i utonuli u zemlju.
Bmi
bmi je britanska aviokompanija sa sjedištem u Londonu. Kompanija je druga najveća u Ujedinjenom Kraljevstvu. Glavno sjedište je u Donington Hall-u blizo Nottingham East Midlands aerodroma.
Gloom
Biološke karakteristike
Gloom zaista ima tužan izgled lica. Gloomu kapa neka vrsta sline iz njegovih usta koja je, uz pelud koji proizlazi iz njegovih dugih latica, odgovorna za njegov smrdljivi miris (doduše, smrdljivi Gloom može postati predivni Vileplume ili Bellossom). Tijelo mu je ljubičaste boje, a latice su mu narandžaste. Latice su me slične Oddishovu lišću, upućujući na to da je lišće odumrlo. Pupoljak na njegovoj glavi podsjeća na neprocvjetani cvijet biljke raflezije (koji kasnije procvjeta nakon što se razvije u Vileplumea).
Bmi
Glavno sjedište operacija je u Londonu. bmi leti za Evropu, Sjedinjene Američke Države, Karibe, Saudijsku Arabiju i Indiju.
Gloom
Biološke karakteristike
Tekućina koja kaplje iz njegovih usta nije slina. To je zapravo slatki nektar koji on koristi da bi privukao plijen. Kada privuče plijen, nektar se prilijepi za njega, zarobljavajući ga. Nektar vjerovatno privlači plijen koji nema razvijeno osjetilo mirisa, iz razloga što nektar ima odvratan miris.
Kao i nektar, tučak u Gloomovu cvijetu nevjerovatno smrdi; može ga se nanjušiti na daljini od jedne milje. Dokazano je da 1 od 1000 osoba uživa u mirisu koji proizlazi iz tučka Gloomova cvijeta. Oni kojima se ne sviđa miris znaju se onesvijestiti nakon što ga pomirišu. Kada je Gloom suočen s opasnošću, smrad se pogoršava. Ako se osjeća smireno i neugroženo, ne otpušta odvratnu aromu iz cvijeta; štaviše, iz njega proizlazi ugodan miris.
Sam Gloom obožava smrad koji proizlazi iz njegovog pupoljka. Stalno miriše štetne plinove i onda slini još više nektara. Stoga je moguće da Glooma privlači smrad drugog Glooma. Doduše, Gloom se katkada i sam ošamuti od svog smrada.
Kao i još neki Travnati Pokémoni, Gloom je prilično zdepast, no ne treba pomicati svoje udove da bi lansirao svoj napad.
U videoigrama
Gloom je široko rasprostranjen u Pokémon Red (i njegovoj remake verziji FireRed), najčešći način kako bi se steklo Glooma jest razvijajući Oddisha, kojega se može pronaći na sjeveru grada Vermiliona, na zapadu grada Saffrona i na Stazi na kojoj igrač izađe iz Podzemnog puta. Gloom je isto dostupan desno od grada Fuscia.
Gloom ima raznolike napade; s tehnikama koje izazivaju status-efekte kao što su Omamljujuća spora (Stun Spore), Otrovni prah (Poisonpowder) i Uspavljujući prah (Sleep Powder). Još je jedna njegova značajka što može evoluirati u jednu od dvije moguće evolucije (od druge generacije prema nadalje) u Vileplumea i Bellosoma, doduše, Glooma se češće može naći evoluiranog u Vileplumea, iz razloga što u Pokémon FireRed i LeafGreen, Bellosom ostaje nepoznat Pokémon sve dok igrač ne pobijedi Pokémon ligu i ne dobije pristup Sevii ostrvima. Gloom se može razviti samo uz pomoć Kamenja – Lisnati kamen pretvorit će ga u Vileplumea, dok će ga Sunčani kamen pretvoriti u Bellosoma.
U animiranoj seriji
Gloom je u animiranoj seriji najpoznatiji po tome što je jedan od Pokémona koji pripadaju Eriki, Vođi Dvorane grada Celadona. Prema priči iz epizode 26, Erika je srela Glooma kada ju je napao Grimer. Gloom je upotrijebio svoj odvratni miris da bi udaljio Grimera od Erike. Sada je Gloom Erikin najjači Pokémon.
Nakon što je Tim Raketa uzrokovao požar u Dvorani grada Celadona kako bi se osvetio Eriki jer im nije otkrila tajnu formulu svojih parfema, Gloom je ostao zarobljen u Dvorani dok su plamenovi proždirali zgradu. Ash je, doduše, utrčao u goruću Dvoranu i spasio Gloomov život. Kao nagradu, Ash je dobio Dugin bedž od Erike.
Línia evolutiva d'Oddish List of Pokémon (1–51) Luettelo Pokémon-lajeista (41–60)
NGC 2341
NGC 2341 (također poznat kao IRAS 07062+2041, MCG 3-19-3, PGC 20259 i UGC 3708) je spiralna galaksija koja je udaljena oko 237 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Blizanci. Najveći prečnik je 0,80 (55 hiljada sg) a najmanji 0,8 uglovnih minuta (55 hiljada sg). Prvo otkriće je napravio Albert Marth 10. novembra 1864. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Vijek
Vijek ili stoljeće je pojam koji označava period vremena od 100 godina zaredom. Deset vijekova čini jedan milenij. Vijek se u bosanskom, engleskom i mnogim drugim jezicima označava rednim brojem (npr. šesnaesti vijek).
Pregled
Pošto slijed prirodnih brojeva počinje sa 1, jedan vijek obuhvata uvijek 100 godina, a koje završavaju odgovarajućim okruglim brojem. Tako naprimjer godine gregorijanskog kalendara koji je danas u upotrebi u cijelom svijetu se broje od 1. godine nove ere. Stoga 1. vijek obuhvata godine od 1. do 100. n.e. Drugi vijek je počeo 101. godine i nastavio se do 200. godine. Ekstrapolacijom se dolazi da je 20. vijek trajao od 1901. do 2000. godine, tako da je 21. vijek počeo 1. januara 2001. i trajat će do 31. decembra 2100. godine.
U historijskim dokumentima iz italijanskog govornog područja iz vremena rane renesanse oko 15. vijeka, često su se vijekovi navodili bez oznake milenija. Tako naprimjer 15. vijek se označavao kao quattrocento, doslovno četiri stotine.
Danas se riječi vijek i stoljeće u medijima ponekad koriste kao pojam nekog posebnog događaja koji statistički značajno odskače od prosjeka. Tako, gotovo svakodnevno, u medijima je moguće pročitati da se očekuje najhladnija zima stoljeća ili poplava vijeka.
Istarska županija
Istarska županija je najzapadnija hrvatska županija koja koja uključuje i najveći dio Istarskog poluostrva (2820 od 3160 kvadratnih kilometara). Administrativno središte je Pazin.
Historija
Pećine u blizini Pule, Šandalja i Roumaldova pećina, mjesta su arheoloških nalaza iz kamenog doba. Na području Istre se također nalaze i mjesta arheoloških nalaza iz mlađeg kamenog doba (6000-2000 prije nove ere). Više od 400 lokaliteta potiče iz bronzanog doba. Mnogi pronalasci poput oružja, alata i nakita potiču iz ranijeg željeznog doba.
Rimljani su Istarsko poluostrvo nazivali Terra magica. Ime "Istra" potiče od ilirskog plemena Histri koji su živjeli na tom području. Rimljani su ih opisali kao gusare koje je bilo teško pokoriti. Konačno, nakon dva vojna pohoda, 177. Rimljani su pokorili Histre. Padom zapadnog Rimskog carstva 476., Istru zauzimaju Langobardi i Goti. Krajem 6. vijeka, dolaze Slaveni i grade svoja prva naselja. 789. Istra pada pod vlast Franaka. 1267. postaje dio Mletačke republike, a 1797. dio Habsburške monarhije (kratkotrajno pod vlašću Napoleona od 1805.-1813.).
Počevši od 1861, Poreč postaje glavni grad i sjedište regionalnog parlamenta u Austro-Ugarskom carstvu. Prema ]Rapalskom ugovoru, od 1920. do 1943. Istra je dio Italije. U ovome razdoblju stanovništvo Istre podvrgnuto je prisilnoj italijanizaciji i mnogi Hrvati završavaju u zatvoru. Nakon Drugog svjetskog rata Istra je priključena Jugoslaviji, te je tako ujedinjena sa Hrvatskom. Velika većina Italijana izbjegla je u matičnu zemlju.
Slavni pojedinci poput Roberta Kocha i pisca Jamesa Joycea živjeli su i radili u Istri. Pjesnik Dante Alighieri posjetio je i pisao o Istri nakon što ga je ona inspirisala.
Županijska uprava
Trentno premijer je Ivan Jakovčić (IDS)
Županijska skupština se sastoji od 41 zastupnika:
Administrativna podjela
Istarska županija je podijeljena na 10 gradova i 31 općinu.
Stanovništvo
thumb|300px|Starosna piramida Istarske županije prema popisu stanovništva iz 2011. g.
Dubrovačko-neretvanska županija
Dubrovačko-neretvanska županija je najjužnija županija Republike Hrvatske. Zbog granice s Bosnom i Hercegovinom kod Neuma podijeljena je u dva dijela: dubrovački s Korčulom i neretvanski.
Historija
Dubrovačko-neretvanski kraj su ljudi davno počeli naseljavati. Prije 3000 do 4000 godina na tom su prostoru živjeli Iliri. U 4. i 5. vijeku prije nove ere Dubrovnik osvajaju stari Grci. U 2. vijeku prije nove ere osvajaju ga Rimljani. Postoje jasni dokazi da je u 15. vijeku postojala i Dubrovačka republika. Svaki mjesec se birao knez. 1667. Dubrovnik je gotovo sravnio sa zemljom strašan potres. Nakon toga Dubrovnik je počeo nazadovati. 1808. službeno je ukinuta Dubrovačka republika. Tada je Dubrovnik ušao u sastav Austro-Ugarske.
Istarska županija
Geografija
Dužina obale iznosi 445 km, a sa ostrvima 539.9 km. Manji dio Istre pripada Primorsko-goranskoj županiji. Najzapadnija tačka je u Savudriji, dok je najjužnija tačka u blizini Premanture (Kamenjak).
Tlo
Tlo je pretežito vapneničko, pretežito sa nedovoljno vode zbog tipičnog krškog reljefa. Sjeverno-istočni dio je produžetak Dinarskih Alpa. Najviša tačka je Vojak na planini Učka 1,401 metara nadmorske visine. Postoje tzv. "bijela", "siva" i "crvena" Istra. Bijela Istra je u okolo planinskih vrhova, siva Istra je plodna zemlja u unutrašnjosti Istre dok je crvena Istra (crljenica) u blizini obale.
Dubrovačko-neretvanska županija
Historija
Nakon Prvog svjetskog rata Dubrovnik je ušao u sastav Države Slovenaca, Hrvata i Srba, pa Kraljevine Srba, Hrvata i Slovenaca,koja je poslije nazvana Kraljevina Jugoslavija. Godine 1939. Dubrovačko-neretvanska županija ulazi u sastav Banovine Hrvatske, a 1941. postaje dio kvislinške tvorevine Nezavisne Države Hrvatske. Nakon raznih promjena imena 1943. Dubrovnik postaje dio Socijalističke Federativne Republike Jugoslavije. 1. oktobra 1991. Jugoslovenska Narodna Armija oružano napada dubrovačko područje. Jugoslavenska Narodna Armija je zauzela Konavle, Šumet, Župu, Primorje i razarala sve do Stona. U Dubrovačko-neretvanskoj županiji spaljeno je i opljačkano 14 194 kuća.
Istarska županija
Reljef
Područja poput Jame Baredine blizu Poreča ili podzemna rijeka Foiba u Pazinu su popularne geološke atrakcije. Kamenolom u blizini Rovinja je posebno prilagođen proučavanju geologije. Najduža rijeka, Mirna, samo je 32 km duga s ušćem blizu Novigrada. Ostale poznate rijeke u Istri su Dragonja i Raša.
Dubrovačko-neretvanska županija
Administrativna podjela
Dubrovačko-neretvanska županija je podijeljena na 5 gradova i 17 općina.
Istarska županija
Reljef
Kontinentalne ravnice i doline su primarno namijenjene poljoprivredi. Bliže moru, zemlja se koristi za uzgoj grožđa, smokvi, te maslina. Glavne značajke poljoprivrede u Istri su proizvodnja ekološki uzgojene hrane i kvalitetnog vina, te maslinarstvo. Obalna područja i ostrva obiluju raznovrsnom Mediteranskom vegetacijom, prvenstveno crnogoričnom šumom - zelenom makijom, (većinom crnika i planika). Drveće, većinom hrastovina i borovina, pokriva trećinu teritorije.
Dubrovačko-neretvanska županija
Stanovništvo
thumb|300px|Starosna piramida Dubrovačko-neretvanske županije prema popisu stanovništva iz 2011. g.
Alta Car and Engineering Company
Alta Car and Engineering Company (Alta) je britanski proizvođač sportskih i trkačkih automobila. Ovaj proizvođač je sa svojim bolidima učestvovao u takmičenjima Formule 1 u sezonama od 1950. do 1952. Najbolji rezultat je 9. mjesto na Velikoj nagradi Belgije.
Dubrovačko-neretvanska županija
Geografija
Područje Kantona ima sve karakteristike sredozemne klime s klimatskim razlikama koje su posljedica postojanja visoke planinske barijere neposredno uz obalu, niza ostrva i povremenih kontinentalnih uticaja.
Vileplume
Biološke karakteristike
Vileplume se može naći u šumama, te voli provoditi vrijeme na tlu. Kada spava, njegove velike latice klonu preko njegove glave pa se lakše stopi s okolinom i biljkama oko njega. U isto vrijeme otpušta gust, toksičan polen u zrak da mu se životinje i drugi Pokémoni ne bi približavali.
Istarska županija
Reljef
Poznati prirodni rezervati, Nacionalni park Brijuni i Park prirode Učka, zakonom su zaštićena područja. Ostala zanimljiva mjesta su Limski kanal, šuma u blizini Motovuna, Zlatni Rt, Šijanska šuma u blizini Pule, zaštićeni krajolik Kamenjak na najjužnijoj tački poluostrva, rezervat Palud (ornitologija) u blizini Rovinja. Brijunski arhipelag je zanimljivo odredište s biljnim staništem od oko 680 biljnih vrsta.
Dubrovačko-neretvanska županija
Privreda
Najvažnija privredna grana Dubrovačko-neretvanske županije je turizam. Prelijepi dubrovački stari grad i čisto more privlače milione turista, pa je Dubrovnik najveća hrvatska turistička atrakcija. U Stonu je najstarija evropska solana iz 14. vijeka. Dubrovačko-neretvanski kanton ima i mnogo brodogradilišta. Aerodrom Dubrovnik nalazi se u Čilipima, a autobuska stanica Dubrovnik na poluostrvu Lapad. Razvijeno je i poljoprivreda i ribarstvo. thumb|300px|Stonska solana najstarija je u Evropi
Istarska županija
Privreda
Vrlo je razvijena prerađivačka industrija, s tradicionalnom poljoprivredom, ribolov, izgradnja i proizvodnja građevnih materijala (kreč, cement, opeka, kamen), trgovina i transport. Najrazvijenije grane industije su brodogradnja (ranih 1970ih brodogradilište Uljanik je gradilo najveće brodove na svijetu) i prerada metala, drva (namještaj), stakla, plastike, tekstila, duhana... Prema ekonomskim pokazateljima, vodeće djelatnosti su prerađivačka industrija, turizam i trgovina. Ulažu se veliki napori u poljoprivredu i proizvodnju ekološki uzgojene hrane, vina i uzgoj maslina.
Dubrovačko-neretvanska županija
Kultura
Prvi koncert Dubrovačke filharmonije održan je u Dubrovniku 13. maja 1925. Odtad ta filharmonija nastupa na Dubrovačkim ljetnim igrama. Pozorište Marina Držića izgrađeno je 1864. godine. Ansambl Linđo osnovan je 1965. Muzeji u Dubrovniku su Pomorski muzej, Prirodoslovni muzej Biološkog instituta, Etnografski muzej itd.
Znamenitosti
Najveća znamenitost Dubrovačko-neretvanske županije je Stari Grad Dubrovnik. Opasan velikim i dugim zidinama i morem privlači turiste. Druga važna znamenitost je Ston.
Vileplume
U videoigrama
Vileplumea se može dobiti samo na jedan način; upotrijebiti Lisnati kamen na Gloomu da bi se razvio. Alternativa je da se na Gloomu upotrijebi Sunčani kamen. Njegova sposobnost, Hlorofil (Chlorophyll) udvostručuje njegov Speed kada je vrijeme sunčano, tj. kada se upotrijebi tehnika Sunčanog dana (Sunny Day), a tada može koristiti tehniku Sunčeve zrake (Solar Beam) svakog kruga bez upijanja energije. Stoga najčešći set tehnika jednog Vileplumea uključuje napade kao što su Sunčani dan i Sunčeva zraka, što dopušta Vileplumeu da napada razarajućom snagom Sunčeve zrake s velikom brzinom.
U animiranoj seriji
Vileplume je imao manje uloge u animiranoj seriji dosad. U epizodama Orange lige, kada Ash i društvo naiđu na Prof. Ivy u njenu laboratoriju, Vileplume je bio jedan od Pokémona u njenu vrtu. Bio je drukčije boje od ostalih Vileplumea iz Kanto regije zbog činjenice što ga je Prof. Ivy drukčije hranila, ali nije bio Shiny Pokémon. Vileplume je isto tako bio odgovoran jer je razbolio Asha, Traceyja i Jessie jer je na njih otpustio Omamljujuće spore (Stun Spore) nakon što su se sudarili s njim u jednoj od epizoda Orange lige. Jezzibel, Jamesova zaručnica, isto ima Vileplumea, i koristi njegove Omamljujuće spore da bi zaustavila Jamesa kada je ovaj pokušao pobjeći.
U Pokémon: The First Movie, Vileplume je bio jedan od Pokémona koji je pripadao jednom od trenera koje je Mewtwo namamio u svoju utvrdu. Mewtwo ga je oteo uz sve ostale Pokémone i stvorio njihove klonove, uključujući i onog od Vileplumea. Nakon što su se klonovi i njihove "originalne" verzije međusobno borili, Mewtwo i Mew povukli su se s klonovima u novo sklonište.
Línia evolutiva d'Oddish Seznam pokémonů (41-60) List of Pokémon (1–51) Luettelo Pokémon-lajeista (41–60) Lista Pokémonów (41-60)
IC 2146
IC 2146 (također poznat kao ESO 33-SC26) je kuglasto zvjezdano jato i nalazi se u sazviježđu Sto. Prvo otkriće je napravio DeLisle Stewart 18. decembra 1900. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Istarska županija
Turizam
desno|mini|300p|[[Rovinj popularno turističko središte]]
Organizirani turizam u Istri potiče još iz doba Rimljana, kada je car Vespazijan sagradio amfiteatar u Puli (Pulska arena) u svrhu zabave. Za vrijeme vladavine Austro-Ugarskog carstva (1866.), članovi austrijske i mađarske kraljevske porodice počeli su posjećivati lokalna mjesta i otkrili Poreč. Značajni napori su uloženi u razvoj turističke infrastrukture nakon završetka Drugog svjetskog rata. U kombinaciji s prirodnim ljepotama, bogatom historijskom i kulturnom baštinom, sva uložena sredstva su se višestruko isplatila rezultirajući brzim razvojem zapadne obale Istre (Poreč, Rovinj, Umag, Novigrad, i Vrsar. Na istočnoj strani obale razvila su se turistička središta Rabac i Opatija.
Istra je bila i još uvijek je najznačajnija turistička destinacija u Hrvatskoj, koja ugoščava goste iz zapadne i središnje Evrope. Istra je najposjećenija turistička regija s 27% svih posjetioca u Hrvatskoj.
Bodenik
Bodenik je naseljeno mjesto u općini Bileća, Bosna i Hercegovina.
Mustafa Borović
Mustafa Borović, bosanskohercegovački književnik i novinar, rođen je 1957. godine u Pauncima kraj Foče.
Osnovnu školu i gimnaziju završava u Foči a Fakultet političkih nauka, smjer žurnalistika u Sarajevu. Novinarstvom se profesionalno bavi od aprila 1981]. godine. Radio je kao novinar u listu Fočanske novine i Radio Foči, a poslije kao novinar, glavni urednik i direktor regionalnog lista Drinske novosti u Goraždu.
U toku rata u BiH bio je pripadnik Armije RBiH i obavljao komandne dužnosti u 182. viteškoj brigadi i Ratnom predsjedništvu općine Foča. Objavljivao je priče o borcima i njihovim sudbinama i stradanju bošnjačkog naroda u Večernjim novinama, Drini i Ljiljanu.
Godine 2001. zajedno sa Fuadom Kovačom, izdaje "Godine opstanka", knjiga o ratnim zbivanjima od 1992-1995. godine, u kojoj se nalazi izbor od 65 tekstova i oko 80 fotografija.
Trenutno obavlja dužnost urednika FENE.
Hadži Velijjudina Bakrača (Dugalića) džamija
Hadži Velijjudina Bakrača (Dugalića) džamija nalazi se u Nevesinju i ona je druga najstarija džamija u Hercegovini poslije Careve džamije u Nevesinju. Građena je od tesanog kamena i po svojoj vanjskoj formi je neobična i jedinstven primjer u Hercegovini. Komisija za očuvanje nacionalnih spomenika je na sjedinici održanoj 2005. godine donijela odluku kojom se mjesto i ostaci graditeljske cjeline Dugalića džamije (Džamija hadži Velijjudina Bakrača ili Velagina džamija) sa historijskom građevinom sahat-kule u Nevesinju proglašavaju se nacionalnim spomenikom Bosne i Hercegovine.
Historija
Džamiju je sagradio ugledni i bogati građanin Nevesinja hadži Velijjudin ef. Bakrač 1515. godine. Pored ove džamiju sagradio je i mekteb i medresu. Mekteb je radio sve do Austrougarske okupacije 1878. godine, a nije poznato kada je medresa srušena. Za održavanje ove džamije Veli-aga je uvakufio nekretnine i novac. Veliaga je imao nekoliko sinova. Prvi sin nepoznatog imena je u Nevesinju sagradio hamam i han i uvakufio tri dućana i kafanu, a drugi sin Šaban ef. (-1659.) je 1616. godine otišao u Istanbul gdje se obrazovao i bio muderris u medresama, a kasnije i kadija. Džamija pripada jednoprostornim džamijama sa otvorenim trijemom i kamenom munarom. U džamiji se nalazi drveni mahfil i mihrab sa dekoracijama. Osmanski putopisac Evlija Čelebija prolazeći ovim krajevima 1664. godine navodi podatak da se u Nevesinju nalazi 11 islamskih bogomolja, a da je Velagina džamija "jednostavna starinska džamija pokrivena običnim olovom; na jugoistočnoj kapiji ima ovaj natpis: Kad dobrotvor i asketa Veli-aga podiže ovu džamiju, Oni koji su to čuli odlučiše da joj slože hronostih: Visok je ovaj hram, dom poklonika Bogu. 921. godine" (1515.).
Džamija je više puta obnavljanja. Tokom Hercegovačkog ustanka, u augustu 1875. godine, Crnogorci su napali Nevesinje i tom prilikom porušili ovu džamiju i ubili nekoliko muslimana. Mutevelija vakufa Velagine džamije Mula Hadžo Dugalić je oko 1880. godine obnovio ovu džamiju. Tada je ostala bez šerefe. Poslije ove obnove džamija je po njemu ostala poznata kao Dugalića džamija. Obnovljena je ponovo 1934. godine, a zatvorena je neposredno pred početak Drugog svjetskog rata. Uz džamiju se nalazi manje groblje od kojih su većina nišana uništena. Nakon Drugog svjetskog rata džamija je služila kao skladište raznim firmama. Džamija je potpuno uništen 1992. godine u toku rata u Bosni i Hercegovini. Džamija je u obnovi.
Koćuša
Koćuša je vodopad na rijeci Mlade, koja 2 km dalje nizvodno mijenja ime u Trebižat. Smješten je kod sela Veljaci, 12 km od Ljubuškog.
Za razliku od većine vodopada, Koćušu ne odlikuje visina, koja iznosi "samo" pet metara, nego širina – vodopad je širok pedesetak metara, što doprinosi ukupnom dojmu.
Koćuša je jedna od turističkih atrakcija u Hercegovini. No, u poređenju s Kravicom, drugim vodopadom na istoj rijeci, ipak je manje poznata. Ljeti vodopad i njegova okolina služe kao popularno kupalište. U blizini je smještajni i ugostiteljski objekt.
Ekologija
Godine 2009. u blizini Koćuše trebala je biti izgrađena mini hidroelektrana, ali projekt nije realiziran jer je u procjeni utjecaja predložene građevine na životnu sredinu prepoznat rizik od narušavanja prirode vodopada.
IC 87
IC 87 (također poznat kao MCG 0-4-48 i PGC 4454) je prečkasta spiralna galaksija koja je udaljena oko 585 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Kit. Najveći prečnik je 0,60 (102 hiljade sg) a najmanji 0,5 uglovnih minuta (85 hiljada sg). Prvo otkriće je napravio Stephane Javelle 12. decembra 1893. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
NGC 3795A
NGC 3795A (također poznat kao MCG 10-17-35, PGC 36137 i UGC 6616) je spiralna galaksija koja je udaljena oko 53 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Veliki medvjed. Najveći prečnik je 2,40 (37 hiljada sg) a najmanji 2,2 uglovnih minuta (34 hiljade sg).
Nakovanj (čvor)
Hrvatska:
Kukanj
Kukanj (pod Kukanjem; Cochagn, Chuchagn) je utvrđeni grad i dvor roda Kosače.
Kukanj se nalazi lijevoj strani rijeke Ćehotine, na nekih desetak kilometara zapadno od Pljevlja u širem području Breznice u Zatarju. Tvrđava je smještena na uzvišenju koje se na istočnoj strani strmo spušta prema Ćehotini. Prilaz tvrđavi je moguć samo sa zapadne strane. Nalazi pokazuju da je sama lokacija poznata od prethistorije. Tvrđava ima dvije cjeline – gornji koji je manji i donji prostraniji dio. Međusobno su ograđeni prostranim jarkom. Tu je bilo više građevina, među kojima i cisterna.
Ranije je Kukanj pogrešno poistovjećivan sa Kaknjem u srednjoj Bosni. Kukanj se prvi put spominje krajem 1422. Kukanj je poznat kao ljetna rezidencija Kosača, a posebno vojvode Sandalja Hranića. Tu je Sandalj više puta primao dubrovačke poslanike, naročito u toku Konavoskog rata. Kukanj je imao svoje podgrađe Podkukanj. Krajem februara 1429. godine Radelja Klapienović iz Kuknja uzrasta oko 20 godina (Radegla Clapienouich de Cochgna etatis annorum 20 et ultra) obavezao se na trogodišnju službu kod Gojslava Radosinjića.
Kukanj se spominje u poveljama za Stjepana Vukčića Kosaču Alfonsa Aragonskog i Fridriha III (1444 – Cochangu in Brisiniza castello con lo contato; 1448 – castrum Gukani; 1454 – civitate Euchane cum castris et pertinentiis suis). Po osmanskom osvajanju tvrđava je razrušena jer u njoj nema tragova aktivnog djelovanja u osmansko doba.
NGC 1005
NGC 1005 (također poznat kao MCG 7-6-52 i PGC 10062) je eliptična galaksija koja je udaljena oko 198 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Perzej. Najveći prečnik je 1,00 (58 hiljada sg) a najmanji 0,8 uglovnih minuta (46 hiljada sg). Prvo otkriće je napravio Jean Marie Edouard Stephan 9. decembra 1871. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Todorovci (Makedonska Kamenica)
Geografija
Naselje se je razvilo u dolini rijeke Bregalnice. Južno od naselja nalazi se planina Golak, a sjeverno Osogovske planine. Nadmorska visina naselja je 550 metara.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva iz 2002. godine, Todorovci su imali 235 stanovnika. Pretežno stanovništvo u naselju su etnički Makedonci (100%).
Većinska vjeroispovijest stanovništva je pravoslavlje.
Onogošt
Onogošt (Sanderua, Anderva, Nagoste, Anagastum, Onogošt, Nikšić), jest naselje, dvor u historijskoj regiji koju danas znamo kao Stara Hercegovina, te naziv za župu koje prethodi nastanku modernog Nikšića. Naziv Onogošt dolazi iz veza sa Gotima u predslavenskom vremenu.
Onogošt je bio važna raskrsnica puteva od Skadra i Podgorice, Risna, Dubrovnika, Mostara i Nevesinja, te Foče i Pljevalja. Preko Onogošta išao je čuveni Zetski put koji se račvao u pravcu Drobnjaka, Ribnice i Pive. Jedne prilike je pomenut kao Onogoški put (Via Anagasti).
U Onogoštu je bio srpski car Uroš 1362., a kasnije se spominje da je Onogošt bio jedna od rezidencija srpskog oblasnog gospodara Nikole Altomanovića. Poslije 1373. Onogošt je u bosanskoj vlasti. U kasnijem vremenu područje Onogošta nije imalo raniju vojnu, upravnu i administrativnu snagu, ali je kao ekonomski važno čvorište i dalje bilo razvijano. Područje Onigošta nalazilo se u posjedu roda Kosače. Vojvoda Sandalj Hranić Kosača je u Onogoštu držao carinu.
Janjičari
mini|200px|Crtež janjičara Janjičari ( - "nove jedinice"), sastojale su se od pješadijskih jedinica koje su sačinjavale tjelesnu i dvorsku počasnu gardu osmanlijskih sultana. Sultan je bio vrhovni zapovjednik janjičara, no njihovim jedinicama je komandovao Aga janjičara.
Janjičari su također štitili sultanove privatne prostorije i njegovu porodicu. Janjičarske jedinice je osnovao 1330. godine Murat I, a zvanično ih je raspustio sultan Mahmud II, 1826. Bile su organizirane prema uzoru na Mameluke, u početku od Turaka, a kasnije od djece kršćana otetih ili po drugim osnovama, oduzetih od roditelja, najčešće sa područja Kavkaza i dijelova Balkana, koji bi prelaskom na islam imali pravo pripadnosti janjičarskim jedinicama.
Postali su poznati po unutrašnjoj koheziji učvršćenoj strogom disciplinom i redom. Za razliku od tipičnih robova, njima su isplaćivane redovne plate. Zabranjeno im je da se vjenčaju prije 40-te godine ili da se bave trgovinom, te se očekivala njihova potpuna odanost sultanu.
Do sedamnaestog vijeka, zbog dramatičnog povećanja veličine osmanske regularne vojske, prvobitno stroga politika regrutacije janjičara je ublažena. Civilima je dozvoljen pristup kako bi imali koristi od poboljšanog socioekonomskog statusa koji im je dodijelio. Posljedično, jedinica je postepeno gubila svoj vojni karakter, prolazeći kroz proces koji je opisan kao "civiliziranje". Janjičari su u prvim godinama bili ogromna vojna jedinica, ali kako je Zapadna Evropa modernizirala svoju tehnologiju vojne organizacije, janjičari su postali reakcionarna snaga koja se odupirala svim promjenama. Osmanska vojna moć je postepeno zastarjela, ali kada su janjičari osjetili da su njihove privilegije ugrožene, ili su ih stranci htjeli modernizirati, ili bi ih mogli zamijeniti konjici, digli su pobunu. U vrijeme kada su janjičari potisnuti, bilo je prekasno za otomansku vojnu moć da stigne Zapad. Jedinicu je ukinuo sultan Mahmud II 1826. godine kada je pogubljeno 6.000 ili više osoba.
Porijeklo i historija
Formiranje janjičara datira u vrijeme vladavine Murata I (1362–1389), trećeg vladara Osmansko carstvo. Osmanlije su uvele porez od jedne petine na sve robove zarobljene u ratu, a od tog dijela sultani su prvi izgradili janjičarski korpus kao ličnu vojsku lojalnu samo sultanu.
Od 1380-ih do 1648. godine, janjičari su bili okupljeni po sistemu devširme, koji je ukinut 1648. godine. Ovo je bilo odvođenje nemuslimanskih dječaka, posebno anadolija i balkanskih kršćana; Jevreji nikada nisu bili podvrgnuti devširmeu, kao ni djeca iz turskih porodica. Prema Enciklopediji Britannica, "u prvim danima, svi kršćani su upisivani neselektivno. Kasnije su se preferirali oni iz današnje Albanije, Bosne i Bugarske."
Prema vojnom historičaru Michaelu Antonucciju i ekonomskim historičarima Glennu Hubbardu i Timu Kaneu, turski administratori bi svakih pet godina pretraživali svoje regije (a posebno Balkan) u potrazi za najjačim sinovima sultanovih kršćanskih podanika. Ovi dječaci (obično između 6 i 14 godina) su potom oduzeti od svojih roditelja, obrezani i poslani u turske porodice u provincijama kako bi bili odgajanji kao muslimani i naučili turski jezik i običaje. Nakon što je njihova vojna obuka počela, bili su podvrgnuti strogoj disciplini, zabranjeno im je da puste bradu, da se bave nekim drugim vještinama osim vojništva i vjenčaju se. Kao rezultat toga, janjičari su bili izuzetno dobro disciplinovane trupe i postali su pripadnici klase askeri, prvorazredni građani ili vojni stalež. Većina je bila nemuslimanskog porijekla jer muslimana nije bilo dozvoljeno porobiti.
Bio je to sličan sistem iranskim gilmanima iz doba Safavida, Afsharida i Qajar, koji su bili izvučeni od preobraćenih Čerkeza, Gruzijci i Jermena, i na isti način kao i kod osmanskih janjičara koji su morali zamijeniti nepouzdane gazije. Oni su prvobitno stvoreni kao protivteža plemenskim, etničkim i favorizovanim interesima koje je dao Qizilbaš, koji čine sistem neuravnoteženim. U kasnom 16. vijeku, sultan je popustio pred pritiscima Korpusa i dozvolio janjičarskoj djeci da postanu članovi Korpusa, što je praksa bila strogo zabranjena prethodnih 300 godina. Prema slikama tog doba, takođe im je bilo dozvoljeno da puštaju bradu. Shodno tome, ranije stroga pravila nasljeđivanja postala su otvorena za tumačenje. Dok su unaprjeđivali vlastitu moć, janjičari su također pomogli da se sistem ne mijenja na druge progresivne načine, a prema nekim naučnicima, korpus je dijelio odgovornost za političku stagnaciju Istanbula.
Grčki historičar Dimitri Kitsikis u svojoj knjizi Türk Yunan İmparatorluğu ("Tursko-grčko carstvo") navodi da su mnoge bosanske kršćanske porodice bile spremne povinovati se devširmeu jer je to nudilo mogućnost društvenog napretka. Regruti bi jednog dana mogli postati janjičarski pukovnici, državnici koji bi se jednog dana mogli vratiti u svoje matične regije kao guverneri, ili čak veliki veziri ili Beylerbey (generali guverneri). Neki od najpoznatijih janjičara su George Kastrioti Skenderbeg, Albanac koji je prebjegao i vodio 25-godišnju albansku pobunu protiv Osmanlija. Drugi je bio Mehmed paša Sokolović, bošnjak koji je postao veliki vezir, služio je trojici sultana i bio je de facto vladar Osmanskog carstva više od 14 godina.
Karakteristike
Janjičarski korpus bio je prepoznatljiv na više načina. Nosili su jedinstvene uniforme, primali redovne plate (uključujući i bonuse) za svoju službu, marširali uz muziku (mehter), živjeli u kasarnama i bili su prvi korpusi koji su masovno koristili vatreno oružje. Janjičarski bataljon je bio blisko povezana zajednica, zapravo porodica vojnika. Po tradiciji, sam sultan je, nakon što je odobrio isplate janjičarima, posjetio kasarnu obučen kao janjičar, i primio platu zajedno sa ostalim ljudima iz Prve divizije. Oni su također služili kao policajci, čuvari palače i vatrogasci za vrijeme mira. Janjičari su takođe uživali daleko bolju podršku u kampanjama nego druge vojske tog vremena. Bili su dio dobro organizovane vojne mašinerije, u kojoj je jedan korpus podrške pripremao puteve, dok su drugi podizali šatore i pekli hljeb. Njihovo oružje i municiju prevozio je i opskrbljivao čebečki korpus. Vodili su kampanju sa svojim medicinskim timovima muslimanskih i jevrejskih hirurga, a njihovi bolesnici i ranjenici su evakuisani u namjenske mobilne bolnice postavljene iza linija.
Ove razlike, zajedno sa impresivnim ratnim rekordom, učinile su janjičare predmetom interesovanja i proučavanja stranaca u njihovo vrijeme. Iako je na kraju koncept moderne vojske inkorporirao i nadmašio većinu razlika janjičara i korpusa te je na kraju raspušten, slika janjičara je ostala kao jedan od simbola Osmanlija u zapadnoj psihi. Do sredine 18. vijeka, oni su se bavili mnogim zanatima i stekli pravo da se vjenčaju i upišu svoju djecu u korpus, a vrlo malo njih je nastavilo da živi u kasarni Mnogi od njih su postali administratori i naučnici. Penzionisani ili otpušteni janjičari primali su penzije, a čuvana su i njihova djeca.
Regrutacija, obuka i status
Prve janjičarske jedinice formirane su od ratnih zarobljenika i robova, vjerovatno kao rezultat toga što je sultan uzeo svoju tradicionalnu jednu petinu plijena svoje vojske u naturi, a ne u gotovini. Osmanlijska vlada je jedno vrijeme snabdjevala janjičarski korpus regrutima iz sistema devširme. Djeca su uzimana u ranoj dobi i pretvarana u vojnike u pokušaju da se vojnici učine vjernim sultanu. Društveni status devširme regruta poprimio je trenutnu pozitivnu promjenu, stječući veću garanciju državnih prava i finansijskih mogućnosti. Ipak, u siromašnim područjima roditelji su potkupljivali službenike kako bi ih natjerali da odvedu svoje sinove i tako imali bolje šanse u životu. U početku su regruteri favorizovali Grke i Albance. Kako su se granice Otomanskog carstva širile, devširme je proširen na Jermene, Bugare, Bošnjake, Mađare, Albance, a u rijetkim slučajevima, Rumune, Gruzijce, Ukrajince i južne Ruse. Sloboda i moć koja se nudila janjičarima mogla bi ukazivati ​​na to da je sistem regrutacije više bio usmjeren na regrutaciju, s dodatnim ciljem da se donekle homogenizira stanovništvo vrlo raznolikog carstva.
Ovaj sistem „danka u krvi“ redovno se primjenjivao tokom 15.-16. vijeka, prva dva vijeka njegovog postojanja. Neki historičari tvrde da je ovaj sistem doprinio naporima osmanskih država u prisilnoj konverziji i „islamizaciji“ svog nemuslimanskog stanovništva. Radušev navodi da se ovaj sistem regrutacije može podijeliti na dva perioda, njegov prvi ili klasični period, koji obuhvata prva dva vijeka redovnog izvršenja i korištenja za snabdijevanje regruta; i drugi period koji se više fokusira na njegovu postepenu promjenu, opadanje i konačno napuštanje, počevši od 17. vijeka.