cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mislinja
mini|280px|Mislinja, rimokatolička crkva "Sv. Lenart" Mislinja (njem. Missling) je naseljeno mjesto i općina u Sloveniji, u Koruškoj regiji.
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Sloveniji nalazila se u sastavu stare općine Slovenj Gradec.
Općina Mislinja
Napomena: Nastala iz stare općine Slovenj Gradec.
PLK4
Serin/treonin-protein kinaza PLK4, znana i kao pololika kinaza 4 jest enzim koji je kod ljudi kodiran genom PLK4 sa hromosoma 4. Homolog Drosophila je SAK, homolog C. elegans je zyg-1, a homolog kod roda Xenopus'' je Plx4.
Struktura
PLK4 sadrži N-terminalni domen kinaze (ostaci 12-284) i C-terminalni lokalizacijski domen (ostaci 596-898). Ostali pololiki članovi kinaza sadrže po dva C-terminalna polo kutijska domena (PBD). PLK4 sadrži ove dva domena uz treći PBD, koji olakšava oligomerizaciju, ciljanje i promovira transautofosforilaciju, ograničavajući duplikaciju centriola, jednom po ćelijskom ciklusu.
Funkcija
PLK4 kodira člana polo porodice serin/treonin protein kinaza. Protein se nalazi na centriolaama — kompleksnim strukturama zasnovanim na mikrotubula makoje se nalaze u centrosomima — i reguliše duplikaciju centriola tokom ćelijskog ciklusa. Prekomjerna ekspresija PLK4 rezultira amplifikacijom centrosoma, a nokdaun PLK4 rezultira gubitkom centrosoma.
Kao meta lijeka protiv raka
Inhibitori enzimske aktivnosti PLK4 imaju potencijal u liječenju raka. PLK4 inhibitor R1530 podregulira ekspresiju kinaze mitozne kontrolne tačke BubR1, što zauzvrat dovodi do poliploidije, čineći ćelije raka nestabilnim i osjetljivijim na emoterapiju. Nasuprot tome, normalne ćelije su otporne na efekte R1530 koji izazivaju poliploidiju.
Drugi inhibitor PLK4, CFI-400945, pokazao je efikasnost na životinjskim modelima raka dojke i jajnika.
Za još jedan inhibitor PLK4, centrinon, prijavljeno je da iscrpljuje centriole u ljudskim i drugim tipovima ćelija kičmenjaka, što je rezultiralo zaustavljanjem ćelijskog ciklusa ovisnog o p53 u G1-fazi. Inhibicija PLK4 upotrebom hemijske genetičke strategije potvrdila je ovo p53-zavisno zaustavljanje ćelijskog ciklusa u G1-fazi.
PLK4 je također identificiran kao potencijalna terapijska meta za maligne rabdoidne tumore, meduloblastome i moguće, druge embrionske tumore mozga.
Interakcije i supstrati
Pokazalo se da PLK4 ulazi u interakcije sa stratifinom.
Dragošička
Dragošička je naseljeno mjesto u sastavu općine Rugvica, Zagrebačka županija, Republika Hrvatska.
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Hrvatskoj nalazila se u sastavu stare općine Dugo Selo.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2011. godine, Dragošička je imala 387 stanovnika.
Popis 1991.
Na popisu stanovništva 1991. godine, naseljeno mjesto Dragošička je imalo 136 stanovnika, sljedećeg nacionalnog sastava:
SMAP1
Stromski membranski pridruženi protein 1 je protein koji je kod ljudi kodiran genom SMAP1.
Protein kodiran ovim genom sličan je mišjem proteinu 1 povezanom sa stromskom membranom. Ova sličnost sugerira da je ovaj ljudski genski proizvod također tip II membranski glikoprotein uključen u eritropoetsku stimulacijsku aktivnost stromnih ćelija. Alternativna prerada rezultira u više varijanti transkripta koje kodiraju različite izoforme.
Aminokiselinska sekvenca
Dužina polipeptidnog lanca je 467 aminokiselina, а molekulska težina 50.386 Da.
Orahova
Bosna i Hercegovina:
Štefanec (Čakovec)
Štefanec (mađ. Drávaszentistván) je naseljeno mjesto u sastavu grada Čakovca, Međimurska županija, Republika Hrvatska.
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Hrvatskoj nalazio se u sastavu stare općine Čakovec. Do 2013. godine naselje se nalazilo u sastavu općine Mala Subotica, kada je iz iste izdvojeno i priključeno gradu Čakovcu.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2011. godine, Štefanec je imao 716 stanovnika.
Napomena: ''U 1857. iskazano pod imenima Štefanec Mali i Štefanec Veliki. Sadrži podatke za ta bivša naselja.''
Popis 1991.
Na popisu stanovništva 1991. godine, naseljeno mjesto Štefanec je imalo 807 stanovnika, sljedećeg nacionalnog sastava:
Žabnjača
Žabnjača je naseljeno mjesto u sastavu općine Crnac, Virovitičko-podravska županija, Republika Hrvatska.
Tripari
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Hrvatskoj nalazili su se u sastavu stare općine Poreč. Kao samostalno naseljeno mjesto, Tripari postoje od popisa 2011. godine. Nastalo je izdvajanjem dijela naselja.
Žabnjača
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Hrvatskoj nalazila se u sastavu stare općine Orahovica.
Tripari
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2011. godine, Tripari su imali 21 stanovnika. Za narodnosni sastav 1991. godine pogledati pod.
Žabnjača
Stanovništvo
Napomena: Iskazuje se kao dio naselja od 1880., a kao samostalno naselje od 1953.
Popis 1991.
Na popisu stanovništva 1991. godine, naseljeno mjesto Žabnjača je imalo 16 stanovnika, sljedećeg nacionalnog sastava:
Dover Athletic FC
Dover Athletic Football Club je nogometni klub iz Dovera, Engleska. Takmiči se u National League, petom rangu engleskog nogometa.
Klub je osnovan 1983. godine kao nasljednik ekipe Dover FC. Novi klub je zauzeo Doverovo mjesto u Southern Football League. U sezoni 1987-88. osvaja Southern League Southern Division. U narednoj sezoni postaje prvak Southern League Premier Division. Ovo takmičenje osvaja i u sezoni 1992-93.
Tradicionalne boje kluba su crna i bijela. Najveći rival je Folkestone Invicta. Domaće utakmice igra na stadionu Crabble Athletic Ground.
Sveti Križ (Mala Subotica)
mini|280px|Sveti Križ, rimokatolička crkva "Sv. Križ" Sveti Križ (mađ. Szentkereszt) je naseljeno mjesto u sastavu općine Mala Subotica, Međimurska županija, Republika Hrvatska.
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Hrvatskoj nalazio se u sastavu stare općine Čakovec.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2011. godine, Sveti Križ je imao 410 stanovnika.
Napomena: ''U 1857. i od 1921. do 1948. iskazivano pod imenom Sveti Križ Dravski, a od 1869. do 1910. i od 1953. do 1981. pod imenom Križ Dravski. U 1880. i 1890. podaci su sadržani u naselju Podbrest (općina Orehovica).''
Popis 1991.
Na popisu stanovništva 1991. godine, naseljeno mjesto Sveti Križ je imalo 347 stanovnika, sljedećeg nacionalnog sastava:
Popis stanovništva u Hrvatskoj 2011 (Civljane)
'''Popis stanovništva u Hrvatskoj 2011. godine''' proveden je od 1. do 28. aprila 2011, prema stanju na dan 31. marta. Popis je proveden na temelju ''Zakona o Popisu stanovništva, kućanstava i stanova u Republici Hrvatskoj 2011. godine'' (Narodne novine, broj 92/10). Općina Civljane je po Popisu stanovništva 2011. godine na površini od 83,28 km2 imala 239 stanovnika, što predstavlja 0,22% od ukupnog broja stanovnika Šibensko-kninske županije, odnosno 0,006% od ukupnog broja stanovnika Hrvatske. Gustoća naseljenosti u Civljanima je 3 stanovnika/km2.
Tićan
mini|260px|Tićan, spomenik poginulima u [[Narodnooslobodilačka borba|NOB-u]] Tićan je naseljeno mjesto u sastavu općine Višnjan, Istarska županija, Republika Hrvatska.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2011. godine, Tićan je imao 16 stanovnika. Za narodnosni sastav 1991. godine pogledati pod Višnjan.
Muta
mini|280px|Muta, rimokatolička crkva "Sv. Marjeta" Muta je naseljeno mjesto i općina u Sloveniji, u Koruškoj regiji.
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Sloveniji nalazila se u sastavu stare općine Radlje ob Dravi.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2011. godine, općina Muta je imala 3.508 stanovnika, od čega u samoj Muti 2.300.
Općina Muta
Napomena: Nastala iz stare općine Radlje ob Dravi.
Toledo (pokrajina)
Zauzima površinu od 15.370 km2. Provincija se sastoji od 204 općina. Najmanja općina u Španiji, Illán de Vacas, se nalazi u ovoj provinciji a broji 8 stanovnika. U provinciji se nalazi nacionalni park Parque Nacional de Cabañeros, koji se prostire i u susjednoj provinciji Ciudad Real.
Spomenik poginulim u Narodnooslobodilačkom ratu u Šentvidu
Spomenik poginulim u Narodnooslobodilačkom ratu u Šentvidu, spomenik je posvećen poginulima tokom narodnooslobodilačke borbe. Nalazi se u spomen parku između Celovške ceste i Prušnikove ulice u Šentvidu iznad Ljubljane. Spomenik je djelo Antona Bitenca i Božidara Pengova. Spomenik iz 1949. godine, smješten u memorijalnom parku, sastoji se od kamenog obeliska, koji ima rezbarenu posvetu i dvije kamene ploče s imenima poginulih mještana, te bronzani kip Pobjede, djelo Božidara Pengova. Spomenik je 2003. proglašen kulturnom baštinom lokalnog značaja. Zbog širenja Celovške ceste i izgradnje Tunela Šentviš 2007. godine, čitav park zajedno s spomenikom, premješten je južnije od prvobitne lokacije, a pri tome su zadržali originalni dizajn.
Beatrica I od Bigorre
Gospa Beatrica I (fra. Béatrix Ire de Bigorre) (o. 1064. – nakon 14. oktobra 1095) bila je grofica Bigorre u srednjem vijeku, jedna od vladarica Bigorre. 120px|mini|Grb grofice Beatrice Njeni roditelji su bili grof Bernard II od Bigorre i njegova supruga, gospa Étiennette. Njena polusestra bila je gospa Klemencija.
Godine 1080. Beatrica je postala grofica vladarica Bigorre, naslijedivši brata, grofa Rajmonda od Bigorre.
Vejaki
Vejaki (ital. Corazza) su naseljeno mjesto u sastavu općine Višnjan, Istarska županija, Republika Hrvatska.
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Hrvatskoj nalazili su se u sastavu stare općine Poreč.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2011. godine, Vejaki su imali 18 stanovnika.
Napomena: ''U 1857., 1869., 1921. i 1931. podaci su sadržani u naselju Brig (općina Vižinada). Od 1880. do 1910. označavano kao dio naselja.''
Popis 1991.
Na popisu stanovništva 1991. godine, naseljeno mjesto Vejaki je imalo 24 stanovnika, sljedećeg nacionalnog sastava:
Hrušćica
Hrušćica je naseljeno mjesto u sastavu općine Rugvica, Zagrebačka županija, Republika Hrvatska.
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Hrvatskoj nalazila se u sastavu stare općine Dugo Selo.
Popis 1991.
Na popisu stanovništva 1991. godine, naseljeno mjesto Hrušćica je imalo 123 stanovnika, sljedećeg nacionalnog sastava:
IC 4807
IC 4807 (također poznat kao ESO 183-37, IRAS 18580-5700 i PGC 62696) je prečkasta spiralna galaksija koja je udaljena oko 162 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Paun. Najveći prečnik je 1,00 (47 hiljada sg) a najmanji 0,6 uglovnih minuta (28 hiljada sg). Prvo otkriće je napravio DeLisle Stewart 16. septembra 1901. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
SPA17
Spermnopovršinski protein Sp17 je protein koji je kod ljudi kodiran genom SPA17.
Ovaj gen kodira protein na površini ćelije. Studije na kunićima ukazuju na to da je u spermni protein uključen u oplodnju, vezanjem za zona pellucida oocita. Druge studije na kunićima ukazuju na to da je također uključen u dodatne adhezijske funkcije ćelija-ćelija kao što su migracija imunskih ćelija i metastaze.
Deportacija Krimskih Tatara
Deportacija Krimskih Tatara odnosi se na etničko čišćenje Tatara sa Krima 18. maja 1944. godine koje je naredio sovjetski lider Josif Staljin, a proveo Lavrentij Berija, šef sovjetske tajne policije, kao oblik kolektivne kazne zbog navodne saradnje pojedinaca tog naroda sa nacistima tokom njemačke okupacije Krima u Drugom svjetskom ratu — uprkos činjenici da se zapravo više Krimskih Tatara borilo zajedno sa sovjetskom Crvenom armijom nego sa nacistima, njih 25.033 u usporedbi sa 15.000–20.000 kolaboracionista. U dva dana, sovjetski NKVD deportirao je najmanje 183.155 krimskih Tatara, a broj se povećao na 191.044 kada je time obuhvaćeno dodatnih 8.000 Tatara koji su se vratili sa ratne frontove ili su služili u Crvenoj armiji. Deportacija je obuhvatila sve krimske Tatare, bez obzira bili oni djeca, žene ili starci, pa čak i komunisti ili pripadnici Crvene armije, te su svi utrpani u vagone koji su ih odvezli u današnji Uzbekistan koji je bio udaljen nekoliko hiljada kilometara od njihovih domova.
NKVD je u julu 1944. saznao da je jedna jedinica zaboravila očistiti plićak Arabat, te da je dio Krimskih Tatara i dalje tamo ostao. NKVD je žurno otišao u Arabat i pokupio seljake, ukrcao ih u teretni čamac, isplovio ga u Azovsko more i 20. jula tamo ga potopio zajedno sa stotinama civila. Tatari su iza sebe bili prisiljeni ostaviti oko 80.000 kuća i 360.000 hektara zemlje, koje su zaplijenile sovjetske vlasti, te su u prenakrcanim vagonima putovali nekoliko sedmica, sve dok nisu stigli do svojih odredišta 6. juna 1944. U tom dalekom prijevozu u zapečaćenim vagonima, najmanje 7.889 krimskih Tatara je izgubilo živote, dok je još nekoliko desetaka hiljada preminulo narednih godina zbog surovih uvjeta u egzilu. Staljinov režim naredio je brisanje svakog traga na krimske Tatare, te je narednih nekoliko popisa stanovništva bilo zabranjeno i spomenuti taj narod u evidenciji SSSR-a.
Nikita Hruščov je 1956. osudio Staljinove zločine, među njima i deportacije raznih naroda, ali je uprkos tome na snazi i dalje ostala odluka o zabrani povratka krimskih Tatara na Krim. Uprkos destaljinizaciji SSSR-a, Tatari su bili prisiljeni ostati živjeti u Uzbekistanu narednih nekoliko decenija, te je tek tokom perestrojke 1980-ih oko 260.000 krimskih Tatara dobilo pravo vratiti se u svoju domovinu. Godine 1989. restrikcije o zabrani povratka deportiranih naroda su konačno i zvanično proglašene ništavnim, te je Vrhovno vijeće Krima 14. novembra 1989. izdalo deklaraciju kojom prethodne deportacije naroda tvore kriminalnu aktivnost. Iako im mjesne vlasti nisu pomagale u povratku otete imovine, pronalasku novih domova ili posla, 2004. godine Tatari su doživjeli krhku obnovu te su činili oko 12% stanovništva Krima. Ruska Federacija, nasljednica SSSR-a, nikada krimskim Tatarima nije isplatila odštetu niti im potpuno nadoknadila izgubljenu imovinu. Isto tako nije pokrenula niti jedan sudski postupak protiv počinitelja ovog prisilnog raseljavanja. Deportacija krimskih Tatara predstavlja jedan od ključnih događaja u historiji tog naroda, te simbol stratišta i potlačivanja malih naroda od SSSR-a.
Uvod
mini|desno|250px|[[Krim na karti Crnog mora]] Krimski Tatari imali su vijekovima svoj krimski kanat, od 1441. pa sve do 1783, kada je Krim postao meta imperijalnog ekspanzionizma te je ga je tada anektiralo Rusko Carstvo. Tatari, koji su po vjeroispovijesti većinom muslimani, bili su izrazito neskloni carskom vladavinom, te su svojom voljom napuštali Krim u nekoliko valova iseljavanja. Kao posljedica toga, Tatari su postali manjina te je njihov udio u stanovništvu tog poluostrva smanjen na samo 34,1% do 1897. godine. Istovremeno, Moskva je vršila rusifikaciju tog područja, te ga naseljavala Rusima, Ukrajincima i drugim slavenskim narodima. Ova naseljavanja su nastavljena i tokom sovjetske vladavine. Već između 1784. i 1790, od ukupne populacije od oko milion, odselilo se 300.000 krimskih Tatara i otišlo u Tursku. Krimski rat izazvao je novi masovni egzodus krimskih Tatara koji su utočište potražili u Osmanlijskom Carstvu zbog čega je broj stanovnika poluostrva naglo opao. Između 1855. i 1866. najmanje 500.000, a možda i do 900.000 muslimana je napustilo Rusko Carstvo i emigriralo u Osmansko Carstvo. Od toga broja, jedna trećina je bila iz Krima, a preostali iz Kavkaza. Ovi emigranti su činili između 15 i 23% ukupnog stanovništva Krima. Rusija je to iskoristila kako bi slavilizirala "Novu Rusiju".
Položaj krimskih Tatara načelno se poboljšao nakon Oktobarske revolucije kada je Krim dobio status autonomije u SSSR-u, ali je kolektivizacija 1920-ih dovela do gladi od koje je preminulo do 100.000 krimskih Tatara jer su namirnice iz regije transportirane u "važnija" područja SSSR-a. Status im je opet pogoršan nakon što je Josif Staljin postao sovjetski lider i počeo provoditi razne represije. Staljin je ubio najmanje 5,2 miliona sovjetskih građana u periodu 1927–1938.
Krimska Sovjetska Socijalistička Republika je 1940. imala 1.126.800 stanovnika, od čega je krimskih Tatara bilo oko 218.000 stanovnika ili oko 19,4% stanovništva. Treći Rajh je 1941. izvršio invaziju istočne Evrope te anektirao veliki dio zapadnog SSSR-a. Tokom nacističke okupacije Krima, dio Tatara je vidio priliku da nakon 160 godina opet stekne nezavisnost od ruske vladavine. Oko 10% krimskih Tatara, ili oko 15.000–20.000 ljudi, služilo je u nacističkim četama. Tatarsko vijeće je čak organiziralo masovne pokolje Rusa u Krimu, u kojem je na desetine hiljada pripadnika tog naroda preminulo. Ipak, nisu se svi Tatari pridružili kolaboraciji: nacisti su provodili brutalnu represiju nad Krimom i uništili više od 70 sela u kojima je živjelo oko 25% populacije krimskih Tatara. Također su prisilno odvezli na hiljade krimskih Tatara u Treći Rajh kako bi ovi radili kao Ostarbeiter ('Istočni radnici') u raznim njemačkim tvornicama pod nadzorom Gestapoa u uvjetima koji su opisani kao "pusta radionica robova". Treći Rajh smatrao je krimske Tatare i razne druge narode "ljudima niže rase". Krimski Tatar Ahmet Özenbaşlı, naprimjer, snažno se protivio okupaciji, te je čak održavao tajne kontakte sa sovjetskim pokretom otpora, kojima je davao strateške i političke informacije. I do 130.000 ljudi je poginulo tokom nacističke okupacije Krima. Krimskom ofanzivom aprila 1944. sovjetski vojnici uspjeli su otjerati sile Osovine sa tog poluostrva.
Deportacije
Zbog kolaboracije pojedinaca sa nacistima nakon rata raznim narodima koji su htjeli nezavisnost od SSSR-a, među njima i krimskim Tatarima, nametnuta je kolektivna krivnja te su masovno deportirani u udaljene krajeve centralne Azije ili Sibira. Odlučeno je da se krimski Tatari kolektivno kazne deportacijom u Uzbekistan. Uprkos tome, zanemareno je da se 25.033 krimskih Tatara borilo zajedno sa Crvenom armijom u Drugom svjetskom ratu, odnosno više nego se pridružilo nacističkim kolaboracionistima, kojih je bilo oko 15.000–20.000. Isto je tako zanemareno da su kolaboracionisti pobjegli zajedno sa Wehrmachtom uoči evakuacije njemačkih vojnika i njihovih saradnika, odnosno da je 20.000 krimskih Tatara pobjeglo sa njima na zapad. Pojedini sovjetski oficiri su stoga tvrdili da su preostali krimski Tatari oni koji nisu izdali SSSR. Isto je tako postalo očito da su i drugi narodi bili nacistički kolaboracionisti, pa čak i brojni Rusi i pojedini Jevreji, što je ukazivalo da su ljudi na okupiranim područjima ipak prisilno mobilizirani.
NKVD je 4. jula 1944. objavio da je raseljavanje završeno. Međutim, nakon toga je NKVD saznao da je jedna jedinica zaboravila očistiti plićak Arabat, te da je nekoliko krimskih Tatara i dalje tamo ostalo. Pošto je Staljin već obaviješten da je svaki krimski Tatar već uklonjen sa Krima, NKVD je žurno otišao u Arabat i pokupio seljake. Međutim, umjesto da organizira dodatni prijevoz vozom, NKVD ih je ukrcao u teretni čamac, isplovio ga u Azovsko more i 20. jula tamo potopio stotine civila.
Prilikom te masovne deložacije, sovjetske vlasti zaplijenile su oko 80.000 kuća, 500.000 grla stoke, 360.000 hektara zemlje i 40.000 tona poljoprivrednih namirnica koje su silom prilika iza sebe ostavili krimski Tatari. Dodatno, svi krimski Tatari su otpušteni iz službe Crvene armije. Uz oko 190.000 krimskih Tatara, sa tog poluostrva je deložirano i 9.260 Armenaca, 12.420 Bugara i 15.040 Grka. Svi su kolektivno proglašeni izdajicama i decenijama bili "građani drugog reda" u SSSR-u. Među raseljenima je bilo i 283 osoba drugih narodnosti: Italijana, Rumuna, Kurda, Čeha, Mađara, Hrvata. Tokom 1947. i 1948. godine, dodatnih 2.012 veterana povratnika je sa Krima deportirao mjesni MVD.
Ukupno 151.136 Tatara je deportirano u Uzbečku SSR, 8.597 u Marijsku Autonomnu SSR, 4.286 u Kazašku SSR, a preostalih 29.846 u razne oblasti Ruske SFSR. Kada su krimski Tatari stigli do odredišta u Uzbečku SSR, dočekali su ih neprijateljski uzbečki mještani koji su ih kamenovali, pa čak i djecu, u okolici Taškenta pošto su čuli da su ovi "izdajice zemlje" i "fašistički kolaboratori". Uzbeci su se isto tako bunili jer nisu htjeli postati "odlagalište izdajničkih naroda". Narednih godina zabilježeno je nekoliko slučajeva napada mještana na doseljenike, što je rezultiralo sa nekoliko smrtnih slučajeva.
mini|desno|250px|[[Lavrentij Berija, notorni šef NKVD-a]] Masovne krimske deportacije organizirao je Lavrentij Berija, šef sovjetske tajne policije NKVD-a, kao i njegovi podređeni, zamjenici B. Z. Kobulov, Ivan Serov, B. P. Obručnikov, M.G. Svinelupov i A. N. Apolonov. Operacije na terenu provodili su G. P. Dobrinjin, zamjenik upravitelja sistema Gulaga, pukovnik državne bezbjednosti G. A. Bežanov, major general I. I. Pijašev, komesar državne bezbjednosti S. A. Klepov, pukovnik general I. S. Šeredega, pukovnik državne bezbjednosti B. I. Tekajev, kao i dvojica mjesnih vođa, P. M. Fokin, voditelj krimskog ogranka NKVD-a i V. T. Sergjenko. Radi krimske deportacije, NKVD je osigurao 5.000 naoružanih agenata, a NKGB dodatnih 20.000, uz nekoliko hiljada regularnih vojnika. Dvije Staljinove direktive iz maja 1944. otkrivaju da je svaki aspekt sovjetske vlade, od finansiranja do prijevoza, bio uključen u provedbu ove operacije.
GKO je 14. augusta 1944. autorizirao naseljavanje 51.000 ljudi, naročito Rusa, u 17.000 praznih kolektivnih farmi na Krimu. Krimska ASSR je 30. juna 1945. ukinuta te pripojena oblastima Ruske SFSR.
Sovjetska propaganda je pokušavala zataškati ovo raseljavanje, te tvrdila da su se Tatari "odlučili odseliti dobrovoljno u centralnu Aziju". U suštini, Krim je 'etnički očišćen'. Iako su povolški Tatari zapravo proporcionalno puno više učestvovali u kolaboraciji, jer su dali oko 35.000 do 40.000 dobrovoljaca da se bore u nacističkim jedinicama, potpuno su izbjegli kolektivnu kaznu za razliku od krimskih Tatara. Nakon ovog čina, izraz "krimski Tatar" je izbačen iz rusko-sovjetskog leksikona i svi tatarski toponimi (imena gradova, sela, planina) na Krimu su preinačeni u ruske na svim kartama. Tokom Staljinove vladavine, niko više nije smio ni priznati da uopće postoji takav narod u SSSR-u. Ovo je išlo tako daleko da je mnogima bilo čak i zabranjeno uopće i izjasniti se kao krimski Tatar u evidenciji prilikom sovjetskog popisa stanovništva 1959, 1970. i 1979. Tek je 1989. ukinuta ova zabrana prilikom narodnog izjašnjavanja. Muslimanska groblja i vjerski objekti na Krimu su uništeni i pretvoreni u sekularnu upotrebu.
Managetta
Historija
Valentino Mannagetta preselio se iz Bolonje u Austriju pod Ennsom. Zabilježeno je da su, 4. januara 1637., njegov unuk Johann Wilhelm Mannagetta (i njegova braća Carl i Franz) nagrađeni promocijom u viteško (ritertsko) carsko plemstvo „von Lerchenau“. Filip Jakob Mannagetta von Lerchenau (na Würnitzu) primljen je u viteško kraljevstvo 16. decembra 1752. Johann Joseph Martin Mannagetta von Lerchenau unaprijeđen je 15. maja 1753. godine u naslijedno austrijsko baronsko zvanje. Johannu Edleru von Nowotnyju (bio posvojiteljski sin Daniela Rittera fon Mannagetta i Lerchenau) odobreno je 21. novembra 1905. da koristi naziv "Mannagetta-Lerchenau".
Deportacija Krimskih Tatara
Ljudske žrtve
Ukupan mortalitet kao posljedica deportacija krimskih Tatara je i dalje predmet rasprava, dijelom stoga što je i sam NKVD držao tek krnje evidencije o smrtnosti među raseljenim narodima. Veliki broj deportiranih morao je vršiti prisilni rad i teške fizičke poslove, poput onih u rudnicima ili drvnoj industriji, koji bi trajali tokom cijelog dana, uz nadzor NKVD-a. Dezerteri su kažnjavani strijeljanjem. Sam prijevoz do tih radnih kolonija bio je jednako težak: NKVD je ukrcao 50 ljudi u jedan vagon, zajedno sa njihovom imovinom. Imali su samo jednu rupu na podu koja je služila kao zahod. Prenapučenost vagona samo je pogoršao i manjak higijene, te su se pojavili slučajevi tifusa. Pošto su ljudi tek povremeno smjeli izaći van, kad bi voz stao na nekoj željezničkoj stanici, bolesni su neminovno zarazili ostale u vagonu. Tek su 6. juna 1944. svi krimski Tatari stigli do odredišta u Uzbečkoj SSR, te su pušteni iz vagona. Ipak, neki su potom usmjeravani i dalje, u druge pravce. Pojedini svjedoci su naveli da su putovali u vagonima i do 24 dana. Procjenjuje se da je najmanje 7.889 krimskih Tatara preminulo uslijed žurnog, dugog i surovog puta u vagonima, odnosno oko 4% ukupne populacije tog naroda.
Managetta
Grb
mini|hochkant| Grb barona (Beck von) Mannagetta (1912) Grb (1637) Crni i zlatni ovoj sa pet nojevih pera. 'Grb baruna'  Beck v. M.
Deportacija Krimskih Tatara
Ljudske žrtve
Veliki mortalitet nastao je zbog pothranjenosti, bolesti, manjka medicinske njege i izloženosti surovim pustinjskim uslovima u Uzbekistanu. Prvih pet godina mortalitet je bio najveći. Godine 1949. odigralo se sistemsko prebrojavanje deportiranih osoba koje su živjele u posebnim nastambama. Prema tim evidencijama, u tih pet godina preminulo je 44.887 osoba, ili 19,6% ukupne populacije. Drugi izvori navode brojku od 44.125 mrtvih u tom periodu, a treći da je alternativna NKVD-ova arhiva navela brojku od 32.107 umrlih. Ovi izvještaji su uključivali sve narode raseljene sa Krima, iako su krimski Tatari činili većinu u toj grupi. Tek nakon pet godina, broj rođenih među deportiranima je počeo nadilaziti broj preminulih. Arhiva NKVD-a je navela da je između maja 1944. i januara 1945. preminulo 13.592 krimska Tatara u Uzbekistanu, odnosno oko 7% ukupne krimskotatarske populacije. Gotovo polovina ovih smrti iz 1945. zahvatilo je djecu ispod 16 godina te oko 1/4 odraslih muškaraca: 6.096 preminulih bila su djeca, 4.525 žene a samo 2.562 muškarci. Tokom 1945, preminulo je dodatnih 13.183 osoba. Do kraja decembra 1945. na taj način je već umrlo oko 27.000 krimskih Tatara u egzilu.
Pojedini tatarski izvori su navodili visoke brojke od čak i do 46% preminulih krimskih Tatara tokom godina u egzila. Kada je Leonid Brežnjev 1968. bio sovjetski lider, krimskotatarski aktivisti su proganjani zbog korištenja te brojke pod optužbom da time "blate" SSSR. Kako bi dokazao krimskotatarsku "krivnju", KGB je objavio podatke prema kojima je "samo" 22% tog naroda umrlo. Hannibal Travis procjenjuje da je sveukupno 40–80.000 krimskih Tatara umrlo u egzilu. J. Otto Pohl procjenjuje da je najmanje 42.000 krimskih Tatara umrlo od deportacija maja 1944. do 1951. godine — to bi značilo da je 20% te cjelokupne nacije stradalo kao posljedica ove politike, što Pohl navodi kao "jedan od najgorih slučajeva etnički motiviranog masovnog ubistva 20. vijeka". Krimsko državno vijeće je procijenilo da je 45.000 ljudi preminulo u egzilu od 1944. do 1948. Zvanični izvještaj NKVD-a procjenjuje da je gubitak bio 27% tog naroda.
Managetta
Grb
Podijeljen srebrnom šipkom prekrivenom djetelinom s četiri lista, dva plivajuća zlatna znaka jedan pored drugog u plavoj boji, zlatni pehar u crnoj boji. Baronova kruna, dvije kacige, tri nojeva pera s desne strane s crnim i zlatnim na lijevoj strani, sa srebrnim i plavim koricama. Držač znakova: dva zlatna grifona, moto: "Quo coepisti pede perge".
Deportacija Krimskih Tatara
Rehabilitacija
mini|desno|250px|Hronologija udjela Tatara u stanovništvu Krima (zelena boja) Staljinov režim zabranio je krimskim Tatarima obrazovanje ili publikacije na krimskotatarskom jeziku, te su umjesto toga morali pohađati nastavu i studirati na ruskom ili uzbečkom jeziku, ali su oni svejedno očuvali svoj kulturni identitet u egzilu. Novi sovjetski vođa Nikita Hruščov osudio je 1956. Staljinove zločine, među njima i deportacije raznih naroda. Ipak, iako su neki narodi dobili pravo vratiti se svojim domovima, krimskim Tatarima, povolškim Nijemcima i mešketskim Turcima to nije dozvoljeno. Hruščov je 1954. jedino dozvolio da se Krim priključi Ukrajinskoj SSR pod razlogom da je geografski spojen sa njom, a ne sa Ruskom SFSR, te 1956. ukinuo posebne restrikcije protiv krimskih Tatara, iako su druge restrikcije i dalje ostale na snazi, te nisu dobili nikakvu odštetu zbog otete imovine.
mini|desno|250px|Zagovornik prava krimskih Tatara [[Mustafa Džemilev je proveo nekoliko godina u zatvoru zbog svojih aktivnosti]] Od 1960-ih, krimski Tatari su počeli aktivno zagovarati pravo na povratak. Već 1957. skupili su 6.000 potpisa u peticiji koju su poslali Vrhovnom sovjetu, a koja je zahtijevala rehabilitaciju i povratak na Krim. 1961. godine je skupljeno već 25.000 potpisa u peticiji koja je poslana Kremlju. Mustafa Džemilev, koji je imao svega šest mjeseci kada je njegova porodica deportirana sa Krima, a odrastao u egzilu u Uzbekistanu, te postao aktivist za povratak krimskih Tatara, prvi put je 1966. uhapšen te je proveo ukupno 17 godina u pritvoru. Zbog toga je dobio nadimak "tatarski Mandela". Mustafa Džemilev je 1984. osuđen po šesti put zbog "antisovjetskih aktivnosti", a veliki publicitet mu je osigurao ruski disident Andrej Saharov koji je prisustvovao na njegovom četvrtom suđenju 1976. Kad bi stari disidenti bili uhapšeni, pojavila bi se nova, mlađa generacija koja bi ih zamijenila. Napokon, 21. jula 1967, predstavništvo krimskih Tatara, koje je predvodio disident Ajše Sejtmuartova, dobilo je dozvolu otići u Moskvu i sastati se sa visokorangiranim sovjetskim službenicima, među kojima je bio i Juri Andropov. Tokom sastanka, predstavnici krimskih Tatara zahtijevali su ispravak svih nepravdi koje je SSSR počinio njihovom narodu. Septembra 1967, Vrhovni sovjet je izdao proglas kojim je amnestirao krimske Tatare optužbi za masovnu izdaju tokom drugog svjetskog rata te im dao veća prava u SSSR-u. Ipak, Tatari nisu dobili ono što su najviše priželjkivali: povratak na Krim. Pažljivo složen proglas je naveo da su "Tatari koji su nekada živjeli na Krimu [...] pustili korijene u Uzbečkoj SSR". Pojedinci su se udružili i u grupi samovoljno otišli natrag na Krim 1968, bez dozvole vlasti — samo da bi 6.000 njih bilo još jednom deportirano sa tog područja. Najistaknutiji primjer otpora protiv takve politike pružio je tatarski aktivist Musa Mahmut, koji je deportiran sa 12 godina, te se vratio na Krim jer je htio opet vidjeti svoj dom. Kada mu je policija poslala obavijest da će biti deportiran, polio se benzinom i zapalio. Uprkos ovome, 577 porodica ipak je dobilo dozvolu za prebivalište na Krimu.
Nemiri su izbili 1968. među tatarskim stanovništvom u uzbečkom gradu Chirchik. Oktobra 1973, jevrejski pjesnik i profesor Ilja Gabaj je izvršio samoubistvo skokom sa zagrade u Moskvi. Bio je jedan od značajnih jevrejskih disidenata SSSR-a koji su se borili za prava potlačenih naroda, naročito krimskih Tatara. Gabaj je bio uhapšen i osuđen na služenje u radnom logoru, pa čak i poslan i psihijatrijski azil, ali je ipak ustrajao u svojoj namjeri jer je bio uvjeren da su patnje Jevreja i Tatara nakon drugog svjetskog rata poticale od kontinuirane predrasude zbog ruske srži SSSR-a. Vjerovao je da je to bio jedan od glavnih uzroka tretmana krimskih Tatara 1944. Iste godine, ponovno je uhapšen i tatarski aktivist Džemilev.
Knjiga Adema Kahrimana napisana Nedžadom Ibrišimovićem Bosancem
Knjiga Adema Kahrimana napisana Nedžadom Ibrišimovićem Bosancem je roman bosanskohercegovačkog pisca Nedžada Ibrišimovića objavljen 1992. godine. Roman je napisan početkom opsade grada Sarajeva za vrijeme rata u Bosni i Hercegovini. Knjiga Adema Kahrimana napisana Nedžadom Ibrišimovićem Bosancem predstavlja autobiografsko djelo, u kojem pisac piše o ratu popraćeno vlastitom biografijom, koristeći scenarij dva svijeta, stvarnog i nestvarnog. Knjiga je objavljena dvojezično na engleskom i na bosanskom jeziku, s bosanskog jezika na engleski jezik je prevela Zulejha Riđanović. mini|Korica knjige Knjiga Adema Kahrimana napisana Nedžadom Ibrišimovićem Bosancem
Deportacija Krimskih Tatara
Rehabilitacija
Uprkos destaljinizaciji SSSR-a, tek je tokom perestrojke i dolaskom Mihaila Gorbačova na vlast 1980-ih došlo do promjena. Krimskotatarski aktivisti su 1987. organizirali protest u središtu Moskve, u blizini Kremlja. To je nagnalo Gorbačova da osnuje komisiju o stanju krimskih Tatara. Iako je prvi zaključak komisije, koju je vodio tvrdolinijaš Andrej Gromiko, bio da "nema osnova za obnovu autonomije i povratka krimskih Tatara na Krim", Gorbačov je naredio drugu komisiju koja je preporučila obnovu autonomije tog naroda. Restrikcije o zabrani povratka deportiranih naroda su 1989. konačno i zvanično proglašene ništavnima te je Vrhovno vijeće Krima 14. novembra 1989. izdalo deklaraciju kojom prethodne deportacije naroda tvore kriminalnu aktivnost. Time je oko 260.000 krimskih Tatara napokon dobilo priliku za povratak svojoj domovini. Džemilev se iste godine vratio na Krim, a do 1. januara 1992. to je učinilo i 166.000 krimskih Tatara. Do 2004, oni su činili oko 12% stanovništva Krima. Uprkos tome, povratak krimskih Tatara svojim domovima nije bio lahak proces — 1989, kada su se počeli masovno vraćati, pojedini ruski nacionalisti su organizirali proteste na Krimu pod sloganom 'Tatari izdajice - Van iz Krima!' Odigrali su se i okršaji između mjesnog stanovništva i krimskih Tatara 1990. kraj Jalte, pri čemu je čak pozvana i vojska da smiri situaciju. Mjesne sovjetske vlasti oklijevale su pomoći tatarskim povratnicima da pronađu novi smještaj i posao. Povratnici su naišli na 517 napuštena krimskotatarska sela, ali je birokratija otežavala njihove napore da ih obnove. 1991. godine je 117 krimskotatarskih porodica živjelo na dvije livade u šatorima u blizini Simferopolja, čekajući na trajni smještaj na Krimu. Nakon raspada SSSR-a, Krim se našao u sklopu Ukrajine, ali je Kijev davao tek ograničenu podršku tatarskim povratnicima. Pošto je egzil trajao gotovo 50 godina, dio krimskih Tatara je odlučio ostati u Uzbekistanu, te je to dovelo do razdvajanja porodica koje su se vratile na Krim.
Moderni pogledi i nasljeđe
Peter J. Potichnyj navodi da je nezadovoljstvo krimskih Tatara nad egzilom odavalo širu sliku neruskih naroda SSSR-a koji su počeli javno izricati svoju srdžbu protiv nepravdi počinjenih od ideologa Velike Rusije. 1985. godine pojavio se esej zvan Ništa nije zaboravljeno, niko nije zaboravljen u ruskom emigrantskom žurnalu Kontinent, koji je napisao ukrajinski pisac i novinar Vasil Sokil. Esej je na povremeno sarkastičan način ukazivao na selektivno zaboravljanje mnogih sovjetskih građana koji su trpjeli tokom drugog svjetskog rata, ali čija iskustva remete zvaničnu poslijeratnu naraciju herojske pobjede: "Mnogi su pretrpjeli Hitlerove konc logore samo da bi kasnije bili poslani u sibirske gulage. [...] Što, zapravo, treba ljudskom biću? Ne puno. Jednostavno da ga se prizna kao ljudsko biće. Ne kao životinju." Sokil je simbolično uzeo kao primjer sudbinu krimskih Tatara kojima je uskraćeno to priznanje. Između 1989. i 1994, oko četvrt miliona krimskih Tatara se vratilo iz centralne Azije natrag na Krim — to je predstavljalo simboličnu pobjedu njihovog dugogodišnjeg napora, pošto im je sve do tada bilo uskraćeno izraziti vlastiti narodni identitet, govoriti svojim jezikom i vratiti se u svoju domovinu.
mini|desno|250px|Simbol progona Tatara sa [[Krima]] mini|desno|250px|Dan sjećanja na deportaciju krimskih Tatara u [[Kijevu 2016.]] Na Krimu je 2006. zabilježeno 46.603 žalbi povratnika koji su zahtijevali udio zemlje. Većina tih zahtjeva je odbijena. Oko velikih gradova, kao što su Sevastopolj, krimski Tatar je u prosjeku dobivao tek oko 0,04 hektara zemlje, koja je uglavnom bila lošijeg kvaliteta ili neprikladna za uzgoj farme.
Među modernim historičarima ima pristalica koji smatraju da se ova deportacija civila može navesti kao zločin protiv čovječnosti. Ovaj događaj neki karakteriziraju kao "etnocid", odnosno namjerno brisanje identiteta i kulture neke nacije. Krimski Tatari ovaj događaj zovu Sürgünlik ("egzil"). Akademik Walter Kolarz navodi da je deportacija i likvidacija krimskih Tatara kao naroda 1944. bila tek "završni čin" dugog procesa ruske kolonizacije Krima, koji je započet još 1783. Gregory Dufaud smatra da su optužbe protiv krimskih Tatara bile prikladan izgovor za njihovu deportaciju kojom je Moskva osigurala neometan geostrateški pristup južnijem, Crnom moru s jedne strane, te eliminirala hipotetske sukobljene narode s druge.
Marta 2014. odigrala se ruska aneksija Krima, koju je UN proglasio ništavnom (→Rezolucija Generalne skupštine Ujedinjenih nacija 68/262), a što je sa sobom povuklo i novo masovno pogoršanje prava i represije protiv krimskih Tatara. Iako je 21. aprila 2014. Ruska Federacija objavila odredbu "O mjerama rehabilitacije Armenaca, Bugara, krimskih Tatara i Nijemaca i državne podrške za njihovu obnovu i razvoj", u praksi je od 2014. ta država postupala sa krimskim Tatarima sa puno manje brige, te ju je 2016. Visoki komesar za ljudska prava UN-a upozorio na "zastrašivanje, zlostavljanje i hapšenja" krimskotatarskih aktivista, često pod sumnjivim optužbama, kao i na gašenje nekoliko medija koje je vodio taj narod. Ruska Federacija, nasljednica SSSR-a, nikada krimskim Tatarima nije isplatila odštetu niti im nadoknadila potpuno izgubljenu imovinu. Isto tako nije pokrenula niti jedan sudski postupak protiv počinioca deportacije.
U popularnoj kulturi
mini|lijevo|200px|[[Džamala je skrenula pozornost na deportaciju pjesmom 1944 na Eurosongu]] Lily Hyde, britanska novinarka koja živi u Ukrajini, je 2008. na engleskom jeziku objavila roman Dreamland (Zemlja snova) koja se vrti oko krimskotatarske porodice koja se vraća u domovinu 1990-ih, a ispričana je iz perspektive 12-godišnje djevojčice Safi, koja se doseli u razoreno selo na Krim sa roditeljima, bratom i djedom iz Uzbekistana. Safi je potom nesigurna gdje je njen pravi dom, dok joj djed priča o herojima i žrtvama među krimskim Tatarima. Roman je preveden na francuski, krimskotatarski i ukrajinski jezik.
Kristina Paščin je 2015. snimila dokumentarni film A Struggle for Home: The Crimean Tatars (Borba za dom: krimski Tatari) u zajedničkoj ukrajinsko-katarskoj koprodukciji, a koji prikazuje gotovo 200 godina dugu historiju tog naroda, od 1783. do moderne 2014, sa posebnim naglaskom na posljedice masovne deportacije 1944.
Još veću pažnju svjetske javnosti je na te događaje dala pjesma 1944 ukrajinsko-tatarske pjevačice Džamale, koja je i sama rođena u egzilu u Krigistanu. Ona je postala prva Tatarka na Eurosongu, kao i prva pjevačica koja je pjevala refrene na krimskotatarskom jeziku, a koja je izvela pjesmu posvećenu njenoj prabaki koja je i sama bila žrtvom deportacije. Sa pjesmom je 2016. godine kao predstavnica Ukrajine pobijedila na Eurosongu.
Knjiga Adema Kahrimana napisana Nedžadom Ibrišimovićem Bosancem
Kritike
.. Međutim, činjenica je da su tvoji raniji novopovijesni romani, Ugursuz, Krabeg, Braća i veziri, te Knjiga Adema Kahrimana bili lektira za jednu vrlo preciznu čitalačku populaciju, recimo bošnjačku čitalačku populaciju, i da su oni imali u određenom vremenskom periodu jasnu i kompaktnu nacionalnu recepciju. To potvrđuje i tvoj stav da si njima želio napisati "svoju bošnjačku lektiru".
Oblast Jambol
Oblast Jambol jedna je od 28 oblasti u Bugarskoj. Nalazi se na jugoistoku države, na granici prema Turskoj. Prostire se na površini od 3.355,5 km.2 Prema podacima iz 2011. godine, u oblasti je živjelo 131.447 stanovnika što je jedna od oblasti sa najmanjim brojem stanovnika. Sa prosječnih 31,23 stanovnika po km2 najrjeđe je naseljena oblast Bugarske. Nazvana je prema glavnom i najvećem gradu u oblasti Jambolu a od većih naselja u oblastu tu je još i grad Elhovo.
Općine
right|thumb|255px|Podjela oblasti na općine Oblast Vidin (област, oblast) se sastoji od 5 općine (jednina: община, obshtina - množina: общини, obshtini). U sljedećoj tabeli su dati podaci o broju stanovnika općina i njenih središta prema podacima iz 2009.
Stanovništvo
Prema podacima popisa iz 2001. godine u Oblasti Jambol živjelo je 156.080 stanovnika od čega 49,2% muškaraca i 50,8% žena. Prema podacima s kraja 2009. u oblasti je živjelo 138.429 stanovnika od čega je 27% njih starije od 60 godina.
Prema popisu iz 2011. etnički sastav stanovništva bio je sljedeći
Religija
Religijska pripadnost prema popisu iz 2001. bila je sljedeća:
Babinac (Kozarska Dubica)
Babinac je naseljeno mjesto u općini Kozarska Dubica, Bosna i Hercegovina.
Managetta
Vanjski linkovi
''[http://openlibrary.org/works/OL15788510W/Stammbaum_der_Familie_Joh._Wilh._Ritter_von_Mannagetta_und_Lerchenau Stammbaum der Familie Johann Wilh. Ritter von Mannagetta und Lerchenau]'', Baden 1982
Tijana Bošković
Tijana Bošković (rođena 8. marta 1997) srbijanska je odbojkašica koja igra na poziciji korektora. Rođena je u Trebinju (Bosna i Hercegovina) a trenutno nastupa za turski Eczacıbaşı. Standardna je članica seniorske reprezentacije Srbije, jedna je od vodećih igračica i s reprezentacijom je osvajala medalje na takmičenjima u juniorskoj i seniorskoj konkurenciji.
Njena sestra Dajana, odbojkašica je reprezentacije Bosne i Hercegovine.
Karačajci
Karačajci su turkijski narod Sjevernog Kavkaza koji uglavnom naseljava rusku republiku Karačajevo-Čerkeziju.
Historija
thumb|300px|lijevo|Najznačajniji predstavnici Karačajaca u 19. vijeku. Karačajci su pripadnici turkijske grupe naroda a vode porijeklo od Kipčaka dok zajednički jezik dijele sa Kumicima iz Dagestana.
Kipčaci su naselili Kavkaz u 11. vijeku i uspostavili svoju državu Alaniju sa glavnim gradom Maghasu još prije mongolskih osvajanja. Kao glavni grad te države neki autori navode Arkhyz, naselje u planinama koje su trenutno naseljene Karačajcima dok ga drugi autori smještaju na područje današnje Ingušetije ili Sjeverne Osetije-Alanije. U 14. vijeku, Alanija je uništena od strane tursko-mongolskog vladara Timura pri čemu se desetkovano stanovništvo raselilo u planine. Timurovi upadi na područje Sjevernog Kavkaza bili su uvod u proces prelaska stanovništva tog područja u islam.
Tokom 19. vijeka Rusija je preuzela to područje nakon ruskog osvajanja Kavkaza. 20. oktobra 1828. godine vođena je bitka kod Khasauke u kojoj je ruska vojska pod komandom generala Georgija Arsenijeviča Emmanuela odnijela pobjedu. Dan poslije bitke, dok se ruska vojska približavala aulu Kart-Dzhurta, predstavnici Karačajaca su se sastali sa ruskim prerdstavnicima pri čemu je postignut dogovor o uključivanju Karačajaca u Rusko carstvo.
Nakon zauzimanja područja koje su naseljavali, Karačajci su zadržali izvjesni vid autonomije. Saradnja sa susjednim muslimanskim narodima i dalje se odvijajala na osnovu narodnih običaja i šerijatskog zakona.
Religija
Prema religijskom opredjeljenju Karačajci su uglavno sunitski muslimani, hanefijskog mezheba.
Tarik Džinić
Tarik Džinić (30. oktobar 1996, Sarajevo) jest bosanskohercegovački glumac. Poznat je po ulogama u Lud, zbunjen, normalan i Konak kod Hilmije.
Biografija
Završio je Akademiju scenskih umjetnosti 2020. u Sarajevu. Prvu ulogu ostvario u seriji Lud, zbunjen, normalan kada je njegov glumački talent uočio režiser serije Elmir Jukić koji mu je ujedno bio i profesor na Akademiji scenskih umjetnosti u Sarajevu.
Disonanca
Disonanca ( – "zvučni nesklad") jest sazvučje koje nastaje kad istovremeno zvuče dva ili više tonskih intervala i kod slušaoca izazivaju utisak neprijatnosti, nesklada i nemira i traže razrješenje, tj. smirenje.
mini|desno|300px| Neki primjeri disonanci na tonu ce1.
Disonantni intervali jesu:
Uho današnjeg čovjeka postalo je do te mjere imuno na zvučne nesklade i oštrine da nekadašnje teoretske disonance današnjem čovjeku više nisu grube i neprijatne.
Suprotna disonanci jest konsonanca, koja se doživljava kao prijatno, smireno i ugodno zvučanje za ljudsko uho i ne traži razrješenje. U zapadnoj muzici, disonanca je kvalitet zvukova koji izgleda nestabilan i ima zvučnu potrebu da se razriješi do stabilne konsonance. I konsonanca i disonanca su riječi koje se primjenjuju na harmoniju, akorde i intervale, a samim tim i na melodiju, tonalitet, pa čak i ritam i metar.
Podvelka
mini|280px|[[Drava na toku kroz Podvelku]] Podvelka je naseljeno mjesto i općina u Sloveniji, u Koruškoj regiji.
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Sloveniji nalazila se u sastavu stare općine Radlje ob Dravi.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2011. godine, općina Podvelka je imala 2.552 stanovnika, od čega u samoj Podvelki 343.
Općina Podvelka
Napomena: Nastala iz stare općine Radlje ob Dravi.
Anton Bitenc
Život i radovi
Diplomirao je 1947. godine na Tehničkom fakultetu u Ljubljani u klasi profesora Plečnika. Bio je njegov posljednji pomoćnik, a od 1967. docent i kasnije profesor arhitektonskog crtanja i kompozicije na Fakultetu za arhitekturu u Ljubljani. U osmišljavanju arhitekture, posebno spomenika narodnooslobodilačke borbe, polazio je od Plečnikovih motiva (Spomenik poginulim u Dragi, spomenici Narodnooslobodilačkog rata u Mednu, Orehovici, Šentvidu pri Ljubljani i drugim mjestima). Nametnuo se restauracijom kulturnih spomenika: Blejskog dvorca i crkve Marijinog rođenja na ostrvu Bled, za šta je 1973. dobio Plečnikovo priznanje.
Jake Abel
Jacob Allen Abel rođen je 18. novembar 1987. godine. Američki je glumac i pjevač. Abel ima brata Shauna, i njegovi roditelji se zovu Kim i Make Abel. Najverovatnije je najpoznatiji po svojoj ulozi Adam Milligan u Lovcima na natprirodno.
Lični život
9. novembra 2013., Aleb oženio se sa Allie Wood. Dana 15. juna 2019. godine, objavili su na Instagramu, da očekuju svoje prvo dijete. Dana 22. novembra 2019. godine, objavili su na Instagramu, da su njihovo prvo dijete izgubili.
Karijera
Njegova prva uloga bila je u Disneyovom filmu Idi slikaj. Pojavio se u kratkoj CBS-ovoj seriji Prag. Imao je mnogo gostujućih uloga, koje uključuju Hladan slučaj i ER. 2009. godine Abel, pojavio se u filmu Lijepe kosti. U februaru 2009. godine, Abel pojavio se u CW-ovoj seriji Lovci na natprirodno kao Adam i kao Michael. U 2011. godini, glumio je Marka Jamesa u akcijskom filmu Ja sam broj četiri. Aktivno je se pojavljivao u prvoj sezoni serije Drugi život. Krajem 2019. godine, Abel vratio se u Lovci na natprirodno, u 8. i 19. epizodi, zadnje 15. sezone serije.
Vlatko Hercegović Kosača
Vlatko Hercegović Kosača (Blagaj nakon 1427/1428 – Rab prije 3. marta 1489) bio je jedan od posljednjih predstavnika porodice Kosača i posljednji herceg od Vojvodstva Svetog Save.
Nasuh Matrakčija
Nasuh Matrakčija, poznat i kao Nasuh el-Silahi, bio je Bošnjak  u službi Osmanlijskog Carstva, polimat, matematičar, učitelj, historičar, geograf, kartograf, majstor mačevanja, navigator, izumitelj, slikar, poljoprivrednik i minijaturist. U turskim izvorima navodi se kao Nasuh bin Karagöz bin Abdullah el-Visokavi el-Bosnavî. Izumitelj je borilačke vještine matrak a. Obrazovanje je stekao u Istanbulu, a kasnije je služio nekoliko sultana i postao predavač u školi Enderun.
Život
Rođen je u Visokom od oca Abdullaha. Bio je nadaren janjičar koji je prošao kroz sistem devširme, nadaren mačevalac i strijelac dobro poznat po svom intelektu; govorio je pet jezika.
Iako je rođen u muslimanskoj porodici, uzet je u sistem devširme, koji je inače bio rezerviran za kršćane u Osmanlijskom Carstvu. Izuzetno, međutim, U Bosni je devširma bila proširena i na lokalne muslimanske porodice.