cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
T-50
Razvoj i dizajn
T-50 se dijelo u dvije glavne verzije: osnovnu i osnovnu verziju s pojačanim oklopom. Oklop je pojačavan jer se otkrilo da su Nijemci razvili snažna protivtenkovska oružja, a nakon pojačavanja oklop tenka je iznosio 57mm.
Jedan od glavnih problema kod T-50 je bio što je koristio poseban tenkovski motor za razliku od dotadašnjih sovjetskih tenkova koji su koristili obične kamionske motore. To je znatno povećalo cijenu te je stvaralo probleme jer se motor nije mogao zamijeniti na terenu dok ne dođe novi specijalizovani iz fabrike. Pored toga njegov motor se često kvario a dizajneri nisu mogli otkriti uzroke kvarova.
Historija korištenja
Na početku rata na istočnom frontu mali broj operativnih T-50 tenkova je poslan na Lenjingradski front. Zbog slabog korištenja nepoznato je kako se snalazio na terenu, no prema tvorničkim specifikacijama, lako se mogao nositi s ranim njemačkim tenkovima (mada to nije provjereno u praksi).
Abrahamske religije
mini|desno|250px|Simboli tri glavne abrahamske religije Abrahamske ili Ibrahimske religije je izraz koji se koristi u proučavanjima nauke o uporednim religijama da bi opisao religije koje potiču od prastare i zajedničke semitske tradicije, čiji sljedbenici se drže Ibrahima (na jevrejskom, אַבְרָהָם Avraham; na arapskom, ابراهيم, Ibrāhīm, "otac, vođa mnogih"), biblijskog partijarha prema hrišćanstvu, odnosno jednog od poslanika prema islamu, a čiji je život ispričan u Starom zavjetu i u Kur'anu (Qu'ran). Ovoj grupi pripadaju mnoge jednobožačke religije, među kojima su najpoznatije jevrejstvo, hrišćanstvo, islam i baha'i.
Pulitzerova nagrada za književno djelo
mini|desno|Pulitzerova nagrada
Pulitzerova nagrada za književno djelo se dodjeljuje od 1948. godine za istaknuta djela američkih autora, poželjno s američkom tematikom. Ova nagrada zamijenila je Pulitzerovu nagradu za roman koja se dodjeljivala od 1918. i jedna je od originalnih Pulitzerovih nagrada.
Književni žiri je jednoglasno dodijelio nagradu 1974. godine djelu Thomasa Pynchona "Gravity's Rainbow", ali je ostatak žirija uložio veto, tako da nagrada nije dodijeljena.
Maksimir
mini|230px|Maksimir mini|200px|Šetalište u park-šumi Maksimir mini|200px|Jedno od jezera u park-šumi Maksimir Maksimir je zagrebačko gradsko područje u kojem se nalaze istoimena park-šuma i stadion Maksimir (poznat po nastupima NK Dinamo).
Park-šumu Maksimir, prvu u jugoistočnoj Evropi (otvorena 1794. godine), dao je 1839. urediti prema zamisli biskupa Maksimilijana Vrhovca biskup Juraj Haulik u engleskom pejzažnom stilu. U parku je očuvana flora i fauna nizinskih šuma, a u njemu se nalaze i četiri jezera (što prirodna, što umjetna).
Od istaknutijih objekata u Parku spomenut ćemo: Švicarska kuća (sagrađena 1842., obnovljena 2005.), Vidikovac kiosk (najistaknutiji objekt perivoja), sagrađen 1843., Paviljon Jeka (sagrađen 1840., obnovljen 2001.), Kapelica Sv. Jurja (sagrađena 1880.). Na južnom kraju park-šume nalazi se Zoološki vrt grada Zagreba.
Poznatiji dijelovi ovog gradskog područja su: Laščina, Rebar, Gornji Bukovac i bivše selo Remete u kojem se nalazi crkva uznesenja Blažene Djevice Marije sa samostanom što su ga izgradili pavlini, a danas u njemu žive karmelićani. U crkvi se nalazi čudesni kip Majke Božje Remetske, te su zbog toga Remete jedne od najznačajnih Marijanskih svetišta u Hrvatskoj.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2021. godine, gradska četvrt Maksimir je imala 47.356 stanovnika.
M55
300px|mini M55 je naziv za protivavionski top 20 mm koji se proizvodio u Jugoslaviji i korišten je za potrebe JNA i korišten je tokom ratova na prostoru bivše Jugoslavije. Jugoslavneski protivavionski top 20 mm se proizvodio po licenci francuskog protivavionskog topa pod nazivom Hispano-Suiza HSS-804 20 mm L/70. Ovaj protiavionski top je proizvođen u četiri varijante: M55A2, M55A3, M55A4 i M55A4M1 (BOV-3).
Zodijak
200px|desno|mini|Zodijak (Ebenezer Sibly, 1806.) Zodijak (životinjski krug) je pojas sazviježđa na nebeskoj sferi koji se rasprostire 8° sjeverno i 8° južno od ekliptike, a po njemu se prividno kreću Sunce, Mjesec i većina planeta Sunčevog sistema. Pojas zodijaka se sastoji od 13 sazviježđa: 12 sazviježđa po kojima su nazvani horoskopski znakovi i trinaesto sazviježđe Zmijonoša - Ophiuchus. Sunce provodi različito vrijeme u svakom od ovih 13 sazvježđa tokom kalendarske godine. U astrologiji su u upotrebi samo 12 sazvježđa zodijaka, bez sazvježđa Zmijonoše iako se i ovo sazvježđe spominje u Almagestu kao zodijačko sazvježđe. Zodijak i njegove znakove su poznavali još i stari egipćani oko 2400 godina p. n. e. a koristili su ih za određivanje kalendara a poslije i u svrhe izrade horoskopa i vračanja.
M55
M55A2
Namjenjen je za dejstvo protiv niskoletećih aviona i helikoptera u zračnom prostoru, a može se koristiti i protiv nekih ciljeva na zemlji. Brzina gađanja je od 1950 do 2250 metaka u minuti. Top koristi doboš kao spremnik za municiju sa kapacitetom od 60 metaka. Top koristi tri tipa municije: trenutno - zapaljivu granatu M57, trenutno - zapaljivo - obilježavajuću granatu i pancirno - zapaljivu granatu. Polje dejstva po pravcu je 360° a po elevaciji od -5° do +83°. Top je postavljen na stalak ili postavljen na dva točka kao prikolica koju vuče kamion.
M55A3
Razlika od modela M55A2 je ugrađeni benzinski motor koji se koristi za pokretanje po pravcu i elevaciji. Vojnik topom upravlja uz pomoć palice (džojstika).
M55A4
M55A4 ima novu savremeniju nišansku spravu J-171 proizvedenu u Jugoslaviji po italijanskoj licenci, motor se nalazi ispod sjedišta nišandžije te je u top ugrađen štit.
M55A4M1
M55A4M1 je postavljen na šasiju lahkog oklopnog vozila BOV i na taj način dobijen je samohodni protivavionski top BOV-3.
Zodijak
Znakovi Zodijaka (horoskopski znakovi)
200px|desno|mini|Krug Zodijaka U astrologiji zodijački krug od 360° je podijeljen na 12 istih segmenata, svaki po 30°, počevši od proljetnog ekvinocija. Svaki segment je dobio ime po astronomskom sazviježđu, i s njima su se približno i podudarali u 12. vijeku p. n. e. kad su Babilonci uveli ovu podjelu zodijaka na sazviježđa. Uslijed precesije ekvinocija i tačnije definicije sazviježđa znakovi zodijaka i sazviježđa se ne podudaraju.
Mijanovići
Mijanovići su naseljeno mjesto u općini Trnovo, Bosna i Hercegovina.
Rudnik
mini|desno|250p|[[Chuquicamata u Čileu, najveći površinski rudnik bakra na svijetu.]]
Rudnik je mjesto sa koga se eksploatišu razne vrste ruda. Na takvim mjestima gdje je ruda od ekonomske vrijednosti nagomilana, ruda se vadi površinskim otkopavanjem ili podzemnim kopanjem. Rudnici se po načinu iskopavanja dijele na površinske i dubinske. Materijali koji se često iskopavaju su: bakar, nikl, olovo, boksit, cink, nafta, so, srebro, ugalj, zlato, željezo, magnezij, mangan, dijamanti, uranij, titanij itd.
Počeci rudarstva u Bosni i Hercegovini se obično vežu uz dolazak saskih rudara u srednjem vijeku.
Rgveda
mini|Jedan odjeljak iz Rgvede na sanskritu.
Rgveda (Sanskrit: ऋग्वेद, ṛgvedá), ili Rigveda, je jedna od četiri Vede a po svojem obimu veća je od ostalih vedskih samhita. Čine je 1028 himni (ovom kontekstu himna označava pjesmu vjerskog sadržaja i religiozne svrhe) napisanih u više od deset hiljada strofa sa preko 150.000 riječi. Smatra se da su najstariji dijelovi Rgvede nastali već oko 1300. godine p. n. e. što nam se može učiniti kao veoma rano za jedno tako značajno djelo, no treba shvatiti i činjenicu da Rgveda ima svoje korijene u mnogo starijoj prošlosti.
Neki od bogova koji su opjevani u rgvedskim himnama, kao na primjer Varuna, Mitra i Indra, tri velika boga Rgvede, slavljeni su i ranije, u manje ili više drugačijem obliku, u vrijeme indoevropske zajednice, zatim kod starih Grka, i naravno, kod plemena koja su kasnije naselila područja današnje Indije i Irana. Susret arijskih došljaka i dravidskih stanovnika u slivu rijeke Ind, uslovno rečeno, proizveo je još bogova.
Dakle, u svim rgvedskim himnama možemo osjetiti naslijeđe duge i drevne pjesničke tradicije i usmenih predanja. Struktura i oblik himni često su veoma zamršeni, teme koje su opjevane vrlo raznolike kao i duhovni horizonti pjesnika: tu su strofe u kojima se pokušava ostvariti komunikacija sa bogovima ali one koje svjedoče o svjetovnim i metafizičkim razmišljanjima autora.
Sadržaj
Himne u Rigvedi posvećene su različitim božanstvima. Indra je jedan od najvažnijih a tu su i Agni, žrtveni plamen, i Soma, sveti napitak i biljka od koje se napitak pravi. Isto tako, važni su i Mitra, Varuna, Savitr, Višnu, Rudra, Pušan, Brihaspati (ili Brahmanaspati), te prirodne pojave: Prithivi (Majka Zemlja), Surja (Sunce), Vata (Vjetar), Apas (Voda), Parjanijaa (Grom i Kiša), Vac (Riječ), mnoge rijeke i ostali.
Osim božanstava, himne pominju i ličnosti, koncepte, pojave, predmete, fragmente mogućih stvarnih historijskih događaja (borbe prvih Arijaca protiv neprijatelja).
Rgveda se satoji od deset knjiga - mandala - sa određenim brojem himni u svakoj (prva i deseta imaju po 191 himni i najveće su, ostale mandale imaju od 43 do 114 himne).
Rgveda je deklamovana tokom (žrtvenih) obreda, najčešće su to radili vrhovni sveštenici, no pojedine himne imaju i nesumnjivu pjesničku vrijednost a pažljivi čitalac otkriće brojne paralele sa vječnim pitanjima i temama obrađenim u kasnijim religioznim i svjetovnim djelima.
Spisak naseljenih mjesta u općini Kalesija
Opći podaci
Kalesija je naselje i općina koja se nalazi u Tuzlanskom kantonu, Bosna i Hercegovina. Naseljena mjesta u općini Kalesija, po popisu stanovništva iz 2013. (ukupno 28) su:
Grb Malte
mini|desno|200px|Grb Malte
Grb Malte u današnjem obliku regulisan je Aktom o amblemu i javnom pečatu iz 1988. godine kao štit koji predstavlja heraldički prikaz zastave Malte. Iznad štita je zlatna gradska kruna sa osam kupola (vidljivo ih je pet) koji simbolišu utvrđenja Malte i označavaju grad-državu. Oko štita su maslinova i palmina grana, simboli mira i inače povezivani sa Maltom, u prirodnim bojama, vezane na dnu bijelom trakom sa crvenom zadnjom stranom i riječima Repubblika ta' Malta ispisanim velikim crnim slovima.
Zoološki vrt grada Zagreba
mini|lijevo|300px|Mapa ZOO Zagreba mini|desno|200px|ZOO Zagreb Zoološki vrt grada Zagreba je jedan od 3 zoološka vrta u Hrvatskoj. Nalazi se na južnom dijelu Maksimira i prostire se na površini od 7 hektara zajedno sa jezerom, a 5.5 ha je površina kopnenog dijela. Ima oko 275 vrsta životinja (broj jedinki 2225) i najbogatiji je hrvatski zoološki vrt i jedini koji je ušao u Udruženje zooloških vrtova. Direktor vrta je mr. sc. Davorka Maljković, dipl. ing. biol.
Vrt ima vanjski dio, s mnogim akvarijumima i tropsku kuću. Najveća dogradnja zoološkog vrta je izvršena 2005., kad su uređene sve nastambe osim one bjeloglavog supa. Povećane su neke nastambe, negdje je staklo zamijenilo rešetke itd. ZOO čuva veliki broj čuvara. Ulaznica je 30,00 kuna (oko 7,5 KM) za odrasle, 20 kuna za djecu od 7-14 godina a ulaz je besplatan za najmlađe.
Historija
Zoološki vrt grada Zagreba osnovao je Mijo Filipović 27. juna 1925. godine. Na dan otvorenja u njemu su bile samo 3 lisice i 3 sove. Do 1990. u Vrtu su bili pretežno skromni mali kavezi, a od nezavisnosti Hrvatske počinje obnova i unapređenje Vrta, u šta je uloženo mnogo sredstava i koja traje i danas.
Danas je učlanjen, osim u Udruženje zooloških vrtova, i u druge internacionalne asocijacije koje okupljaju zoološke vrtove, akvarijume, zoološke edukatore i druge organizacije vezane za životinje u zatočeništvu, što je potvrda njegovog kvaliteta.
Bijela knjiga
Bijelu knjigu piše tim eksperata na određenu temu: izvještaj o vladinoj politici, dokument čija namjena je da podučava industrijske potrošače. Bijela knjiga služi kao pomoć ljudima prilikom donošenja odluka.
Srčana pretkomora
Srčana pretkomora je naziv za vrstu srčanih šupljina. Srčane pretkomore služe da primaju krv iz krvotoka i sprovode je u komore. Kod životinja sa zatvorenim krvotokom postoji najmanje jedna pretkomora, a najčešće su dvije. Ribe posjeduju jednu pretkomoru, dok većina ostalih životinja posjeduje dvije pretkomore.
Srčane komore su za vrijeme fetusog razvoja spojene otvorom (foramen ovale).
T-26
T-26 je bio Sovjetski tenk koji se nalazio u proizvodnji do 1940. godine
Nastanak
Krajem dvadesetih godina XX vijeka britanska kompanija Vickers je proizvela svoj 6-tonski tenk koji postaje veliki izvozni uspjeh. Koristeći taj tenk kao osnovu Sovjetski savez kupuje njegova licencna prava i počinje 1931. godine proizvodnju svoje verzije tog tenka pod imenom T-26. Do završetka proizvodnje 1940. godine bilo je proizvedeno sveukupno 12000 njegovih primjeraka.
Ratna upotreba
Prvo vatreno krštenje ovaj tenk doživljava tokom Španskog građanskog rata kada se dokazuje kao puno bolji od Panzer I tenka i u najmanju ruku jednak tada najboljem njemačkom tenku Panzer II. Bez obzira na poboljšanja modela odnos između te tri vrste tenkova ostaje istovjetan i u trenutku Njemačkog napada na Sovjetski Savez, samo što tada protivnici u bitku ubacuju svoje nove modele Panzer III i Panzer IV protiv kojih T-26 jednostavno nije mogao ništa.
Osim toga tokom juna 1941. godine pojavio se i drugi, za vrhovni štab Crvene armije neočekivani, problem. Oni su na papiru posjedovali 12.000 primjeraka ovog tenka, ali u stvarnosti zbog nedostatka dijelova ili neodržavanja manje od 1000 primjeraka je bilo borbeno sposobno tako da ih je velika većina zarobljena bez borbe.
Oprema
Početna verzija ovog tenka je bila naoružana samo s automatskim oružjem koje se odmah poslije prve godine proizvodnje skida da bi bilo zamijenjeno topom od 37 mm, koji se nakon samo 12 mjeseci mijenja s većim od 45 mm. Verzija T-26 naoružana tim topom postaje poznata u borbama s njemačkim i italijanskim oklopnim jedinicama tokom Španskog građanskog rata. Kada potreba za stalno većim topom radi probijanja neprijateljskog oklopa rezultira krajem tridesetih godina neuspjehom tokom ugradnje topa od 76.2 mm donosi se odluka o zaustavljanju proizvodnje ovog tenka.
Kako je rasla veličina topa u T-26 tako je slično rasla debljina oklopa koji raste od 15 na 25 mm (najčvršće mjesto).
Odluka o prestanku proizvodnje 1940. godine dolazi zajedno s odlukom o gradnji njegovog nasljednika imena T-34.
Slaveni
Slaveni su indoevropska etno-lingvistička grupa koja govori različite slavenske jezike u okviru veće balto-slavenske jezičke grupe. Porijeklom su iz Evroazije, koja se proteže od Srednje, Istočne i Jugoistočne Evrope, pa sve do sjevera i istoka do Sjeveroistočne Evrope, Sjeverne Azije (Sibir), Kavkaza i Centralne Azije (posebno Kazahstan i Turkmenistan), kao i historijskoj Zapadnoj Evropi (posebno u Istočnoj Njemačkoj) i Zapadnoj Aziji (uključujući Anadoliju). Od početka 6. vijeka naseljavaju se (gdje postaju i većina) u Srednjoj, Istočnoj i Jugoistočnoj Evropi. Danas postoji velika slavenska dijaspora u cijeloj Sjevernoj Americi, posebno u Sjedinjenim Državama i Kanadi kao rezultat imigracije.
Slaveni su najveća etno-lingvistička grupa u Evropi.
IC 1777
IC 1777 (također poznat kao MCG 2-6-29 i PGC 8021) je spiralna galaksija koja je udaljena oko 586 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Ovan. Najveći prečnik je 0,70 (119 hiljada sg) a najmanji 0,7 uglovnih minuta (119 hiljada sg). Prvo otkriće je napravio Stephane Javelle 21. decembra 1897. godine.
Slaveni
Slaveni se mogu grupisati po religijskoj osnovi, od kojih veċina praktikuje pravoslavno hrišćanstvo. Pravoslavni Slaveni su Bjelorusi, Bugari, Makedonci, Crnogorci, Rusi, Srbi i Ukrajinci i definisani su pravoslavnim običajima i ćirilicom, kao i njihovom kulturnom vezom sa Bizantijskim Carstvom (Srbi ravnopravno koriste i latinicu). Njihova druga najčešća religija je katoličanstvo. Katolički Slaveni su: Hrvati, Česi, Kašubi, Moravci, Poljaci, Šilejci, Slovaci, Slovenci i Sorbovi i definisani su njihovim latinskim utjecajem i naslijeđem i vezom sa zapadnom Evropom. Postoje i značajne protestantske i luteranske manjine, posebno među zapadnim Slavenima, kao što su historijska češka plemena Husiti.
IC 1777
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Slaveni
Treća najveća religija među Slavenima je islam. U muslimanske Slavene spadaju: Bošnjaci, Pomaci, Goranci, Torbeši i druge muslimanske manjine u bivšoj Jugoslaviji. Moderni slavenski narodi i etničke grupe znatno su genetski i kulturno raznovrsni, a odnosi između njih (čak i unutar pojedinih grupa) kreću se od etničke solidarnosti do međusobnog neprijateljstva.
Etnonim
Najstariji spomen slavenskog etnonima iz 6. vijeka dolaze od bizantijskog historičara Prokopija, koji je pisao na grčkom bizantijskom jeziku, koristeći razne oblike kao što su Sklaboi (Σκλάβοι), Sklabēnoi (Σκλαβηνοί), Sklauenoi (Σκλαβῖνοι), ili Sklabinoi (Σκλαβῖνοι), dok se njegov savremenik i historičar Jordanes služio nazivom Sclaveni na latinskom jeziku. Najstariji dokumenti koji su bili napisani na staroslavenskom jeziku potječu iz 9. vijeka, svjedoče autonim kao Slověne (Словѣне). Ovi oblici ukazuju na slavenski autonim koji se može rekonstruisati na praslavenskom jeziku 0kao "Slověninʺ, množina od Slověne.
Rekonstruirani autonim "Slověninʺ se obično smatra da je nastao iz "slovo" (bos. "riječ"), izvorno označavajući "ljude koji govore (isti jezik)," ili ljudi koji se međusobno razumiju. Za razliku od slavenske riječi němʹcʹ (němьcь) koja označava njemački narod, tj. što znači "tihi, nijemi ljudi" (od slavenskog "němъ"  "nijem", "mrmljanje"). Riječ "slovo" ("riječ") i srodna riječ slava ("slava") i sluh  potječu iz indoevropskog korijena riječi "kel" ("govoriti o", "slava"), srodno riječi (kléos - κλέος)koja na drevnom grčkom jeziku znači "slava", kao u imenu Perikle, latinski "clueo" ("biti pozvan").
Prva pominjanja
thumb|250px|desno|Slavenski narodi u 6. vijeku.
U drevnim rimskim izvorima ranoslavenski narodi se nazivaju Veneti, a navodi se da su živjeli na području središnje Evrope istočno od germanskog plemena Svevi i zapadno od iranskih Sarmata u 1. i 2. vijeku nove ere. Slaveni pod imenom Anti i Sklaveni prvi put se pojavljuju u bizantijskim zapisima početkom 6. vijeka. Bizantijski historiografi u vrijeme vladavine Justiniana I (527–565), kao što su Prokopije iz Cezareje, Jordana i Teofilakt Simokata. Oni opisuju plemena (sa prethodno navedenim imenima) koja dolaze iz područja Karpata, donjeg Dunava i Crnog mora, napadajući podunavske provincije Bizantijskog Carstva.
Jordanes u svom djelu Getika (napisano 550. ili 551. n.e.) opisuje Venete kao "naseljenu naciju" čije naseobine počinju od izvora rijeke Visle i zauzimaju "veliko prostranstvo zemlje". On opisuje Venete kao pretke Anta i Sklavena, dva rana slavenska plemena, koja su se pojavila na bizantijskoj granici početkom 6. vijeka. Prokopije je 545. godine napisao da su "Sklaveni i Anti zapravo imali jedno ime u dalekoj prošlosti, jer su se oba plemena zvala Sporoi u davna vremena". Ime Sporoi potječe od grčkog "σπείρω" (bosanski, "Ja rasipam žito"). Opisao ih je kao barbare, koji su živjeli pod demokratijom, vjeruju u jednog boga, "tvorca munje" (Perun), kome su prinosili žrtve. Oni su živjeli u razbacanim naseljima i stalno su mijenjali mjesto stanovanja. U ratu su uglavnom bili pješaci s malim štitovima i borbenim sjekirama, lagano obučeni, neki su ulazili u borbu goli sa pokrivenim genitalijama. Njihov jezik je "varvarski" (to jest, nije bio grčki). Pripadnici ova dva plemena su bila slična po izgledu, visoki i snažni, "dok njihova tijela nisu ni veoma blijeda i kosa nije previše plava, niti u potpunosti naginju plavoj puti. I oni žive težak život, ne pazeći na tjelesne udobnosti ... " Jordanes je opisao Sklavene koji su imali močvare i šume za svoje gradove. Drugi izvor iz 6. vijeka odnosi se na njih koji žive u gotovo neprohodnim šumama, rijekama, jezerima i močvarama.
Menander Protektor pominje slavenskog vladara Dobretu (Daurentija) (oko 577. – 579. n. e.) koji je ubio avarskog izaslanika kagana Bajana I zbog toga što je tražio od Slavena da prihvate suverenitet Avara. Dobreta je odbio i prema jednom navodu je kazao da: "Drugi ne osvajaju našu zemlju, mi osvajamo njihovu - tako će uvijek biti naša".
Seobe
thumb|300px|lijevo|Slavenska plemena u Evropi od 7. do 9. vijeka. thumb|350px|desno|Porijeklo seobe Slavena u Evropi između 5. - 10. vijeka. Prema istočnoj domovinskoj teoriji, prije nego što je postala poznata rimskom svijetu, plemena koja govore slavenskim jezikom bila su dio mnogih multietničkih konfederacija Evroazije: sarmatskog, hunskog i gotskog carstva. Slaveni su se pojavili iz anonimnosti kada su zapadni pokreti Nijemaca u 5. i 6. vijeku naše ere (za koje se smatralo da su povezani sa kretanjem naroda iz Sibira i Istočne Evrope: Huni, a kasnije Avari i Bugari) započeli veliku seobu Slavena. Oni su se naselili u zemlje koje su napustila germanska plemena bježeći od Huna i njihovih saveznika: na zapad u zemlju između rijeka Odre i linije Elbe - Zale; južno u Češku, Moravsku, veći dio današnje Austrije, Panonsku niziju i Balkan; i na sjever duž gornjeg toka rijeke Dnjepar. Također je sugerisano da su neki Slaveni migrirali sa Vandalima na Iberijsko poluostrvo, pa čak i u Sjevernu Afriku.
Grb Mađarske
Grb Mađarske prihvaćen je u julu 1990., nakon pada komunističke vlasti. Unatoč tome što je Mađarska po svom ustavnom uređenju republika, iznad štita grba nalazi se Kruna sv. Stjepana.
Slaveni
Seobe
Oko 6. vijeka, Slaveni su se u velikom broju pojavili na bizantijskim granicama. Bizantijski zapisi navode da je brojnost Slavena bila tako velika, da trava ne bi ponovo rasla tamo gdje su Slaveni prošli. Nakon vojnog pokreta, čak su i Peloponez i Mala Azija imali slavenska naselja. Ova seoba ka jugu tradicionalno je viđena kao invaziono širenje. Krajem 6. vijeka Slaveni su se naselili na području Istočnih Alpa.
Grb Mađarske
Ovaj je grb bio u upotrebi kroz historiju, s krunom i bez nje, ponekad i kao dio većih i složenijih grbova, a njegovi elementi sežu do Srednjeg vijeka.
Slaveni
Podjela Slavena
Današnji slavenski narodi se svrstavaju u tri velike grupe:
Broj Slavena
Prema procjenama u svijetu živi oko 360 miliona Slavena.
Grb Mađarske
Obično se kaže da četiri srebrne grede grba prikazuju četiri rijeke: Dunav, Tisa, Drava i Sava; a tri zelena brijega da predstavljaju tri gorja: Matra, Tatre i Fatra. Ipak, takvo razmišljanje nije potvrđeno.
Hakkâri (pokrajina)
Pokrajina Hakkâri je pokrajina koja se nalazi na krajnjem jugoistoku Turske. Pokrajina ima 251.302 stanovnika na površini od 7.121 km2.
Grb Moldavije
mini|desno|200px|Grb Moldavije
Hakkâri (pokrajina)
Graniči sa pokrajinom Şırnak na zapadu i pokrajinom Van na sjeveru. Osim toga, formira dio državne granice sa Iranom na istoku i Irakom na jugu.
Grb Moldavije
Grb Moldavije sastoji se od orla koji drži krst u kljunu, a skiptar i grančicu u kandžama. Orao na grudima nosi štit sa divljim bikom, tradicionalnim simbolom Moldavije. Također se pojavljuje na središtu moldavske zastave.
Hakkâri (pokrajina)
Glavni grad pokrajine je Hakkâri.
Grb Moldavije
Grb je veoma sličan rumunskom, što se može objasniti velikom povezanošću ove dvije zemlje.
Hakkâri (pokrajina)
Distrikti
Sastoji se od 7 distrikta:
T-60
T-60 je bio sovjetski tenk koji se proizvodio između 1941. i 1943. godine.
Nastanak
Način stvaranja ovog tenka je jedinstven u drugom svjetskom ratu, a možda i u cijeloj tenkovskoj historiji. Fabrika tenkova u Moskvi je bila dobila naređenje da počne proizvoditi tenk T-50, ali tamošnji rukovodeći kadar je, ubrzo nakon što su ugledali projekat zaključio da je nemoguće proizvesti takvo nešto u njihovoj maloj fabrici. S velikom dozom sulude hrabrosti tamošnji glavni dizajner zajedno s odgovornom vojnom osobom je poslao pismo Staljinu o nemogućnosti ispunjenja zadane zadaće i prijedlogu gradnje novog tenka kojeg su oni dizajnirali u roku od samo dvije sedmice. Razmotrivši prijedlog novog tenka Staljin i vrhovni štab Crvene armije daju dozvolu za početak gradnje tenka koji dobija ime T-60.
Ratna upotreba
Nakon katastrofalnih gubitaka tokom 1941. godine ovaj tenk je bio bez obzira na svoje neupitne nedostatke s oduševljenjem dočekan na frontu za popunjavanje borbenih linija do trenutka pojave dovoljnog broja tenkova T-34. Realno govoreći snaga ovog tenka je bila nedovoljna za ozbiljnije zadatke tako da je on u trenutku vatrenog krštenja bio ravnopravan samo s tenkom Panzer II. Neke minimalne izglede T-60 je još imao i protiv jačih tenkova Panzer III i Panzer IV, ali zasluga za to je pripadala prije svega oklopu, a ne naoružanju.
Stvarno zamišljena namjena ovog tenka su bile amfibijske operacije u čemu je trebao naslijediti T-38. Kako takvih operacija, izvedenih od strane Crvene armije, do 1943. godine praktički nije niti bilo T-60 nije nikada bio realno testiran.
Oprema
Važnost data ovom tenku tokom 1941. godine se najbolje vidi na osnovu motora koji su u njega ugrađeni. Po Staljinovom naređenju u T-60 su bili ugrađeni svi motori do kojih je tvornica mogla doći, tako da su se tu našli motori od klasičnog sovjetskog, preko američkih fordovih primjeraka do običnih automobilskih motora. Na kraju se dešavalo da tenkovi u jednoj diviziji ne mogu zajedno jurišati, radi različite snage pogona koji ih je pokretao različitom brzinom.
U tenk je bio ugrađen brzi avionski top od 20 mm, što je u trenutku proizvodnje predstavljao njegov glavni problem. S druge strane njegov nagnuti oklop od 20 mm je kasnije povećan na 35 mm što ga je 1941. godine činilo boljim od sličnih protivničkih borbenih vozila, ali to već 1942. postaje nedovoljno.
Sveukupno je bilo proizvedeno više od 6000 primjeraka ovog tenka koji se prestaje proizvoditi početkom 1943. godine, kada ga i na posljednjoj tvorničkoj liniji mijenja T-70.
Srčana komora
mini|lijevo|250px|Dijagram ljudskog srca Srčana komora je naziv za vrstu srčanih šupljina. Srčane komore služe da primaju krv iz srčanih pretkomora i pumpaju je u arterije. Kod životinja sa zatvorenim krvotokom postoji najmanje jedna komora, a najčešće su dvije. Ribe posjeduju jednu komoru, dok većina ostalih životinja posjeduje dvije komore.
Novi Marof
mini|280px|Novi Marof, osnovna škola Novi Marof je grad u Hrvatskoj, u Varaždinskoj županiji.
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Hrvatskoj nalazio se u sastavu stare općine Novi Marof.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2011. godine, grad Novi Marof je imao 13.246 stanovnika, od čega u samom Novom Marofu 1.956.
Grad Novi Marof
Napomena: ''Nastao iz starih općina Novi Marof i Križevci. Od 1857. do 1981. dio podataka sadržan je u općini Visoko.''
Novi Marof (naseljeno mjesto)
Napomena: ''U 1991. povećano za dio područja naselja Madžarevo koji je do 1981. bio nenaseljen.''
Popis 1991.
Na popisu stanovništva 1991. godine, naseljeno mjesto Novi Marof je imalo 2.017 stanovnika, sljedećeg nacionalnog sastava:
Marija I, kraljica Engleske
Marija I (18. februar 1516 – 17. novembar 1558) je bila engleska monarhinja poznata po svom pokušaju restauracije katoličanstva u Engleskoj. Nadimak Marija Krvava zaslužila je pogubljenjem oko tri stotine protestanatskih neistomišljenika tokom marijanskih persekucija. Danas se, međutim, smatra da je mnogo drugih osoba više zaslužilo taj opis, budući da se broj pogubljenih za vrijeme Marijine petogodišnje vladavine ne može mjeriti sa brojem pogubljenih za vrijeme vladavine nekih njenih prethodnika i sljedbenika.
Djetinjstvo
Bila je jedino preživjelo dijete kralja Henrika VIII i njegove prve žene Katarine Aragonske, te, po majci, unuka aragonskog kralja Ferdinanda II i kastiljske kraljice Izabele I. Bila je vrlo napredno, ali bolešljivo dijete lošeg vida i problema sa sinusima, zbog kojih je često patila od glavobolja. Moguće je da je uzrok njenog slabog zdravlja bio sifilis, kojeg je preko majke dobila od oca.
Sa devet godina je postala službena nasljednica svog oca, ali Henrik je i dalje silno želio dobiti muškog nasljednika. Henrik je bio jako blizak sa Marijom i ona je tokom djetinjstva smatrana najvažnijom evropskom princezom. Stranim posjetiocima je, predstavljajući im svoju kćer, Henrik običavao govoriti: "Ova djevojčica nikada ne plače". Za Marijin odgoj brinula se guvernata i njena majka, koja ju je sama podučavala latinski jezik, a uz pomoć španskog učitelja učila je i grčki jezik, nauku i muziku.
Godine 1525. Mariji je neslužbeno dodijeljena titula princeze od Velsa kao očevoj nasljednici i ona je počela obavljati prijestolonasljedničke dužnosti u ime brata kojeg još uvijek nije imala. Predsjedavala je velškim savjetom u zamku Ludlow, u kojem je imala vlastiti dvor.
Već kada je navršila dvije godine njen otac Henrik VIII obećao je njenu ruku sinu francuskog kralja Franje I. Nakon tri godine to obećanje je razvrgnuto, a Marija je obećana Karlu V, caru Svetog Rimskog Carstva, no i taj je ugovor razvrgnut pošto je Karlo tražio da Marija, tada Henrikovo jedino dijete i presumirana nasljednica, doseli u Španiju i sa sobom donese ogroman miraz. Nakon toga je sklopljen novi ugovor prema kojem se Marija trebala udati za Franju I, a ne za njegovog sina, ali pripreme za vjenčanje omela je situacija stvorena Henrikovom željom da dobije muškog nasljednika. Turbulentne okolnosti tokom sljedeće decenije gurnut će u stranu pitanje Marijine udaje.
Poništavanje braka Henrika i Katarine
Rezultat Henrikovih težnji za sinom bila je poništenje braka sa Marijinom majkom Katarinom. Sa druge strane, rezultat toga poništenja bilo je razdvajanje engleskog i rimskog katoličanstva, pošto rimski papa nije želio poništiti brak Henrika i Katarine. Henrik je kao zvaničan razlog za poništenje braka naveo Katarinin prvi brak sa njegovim bratom, princom Arturom, zbog kojeg je, kako je on to vidio, njegov brak sa Katarinom viđen kao incest u Božijim očima. Marija je tako, dana 23. januara 153. godine, postala dijete iz nepostojećeg braka i time vanbračna, zbog čega je njena titula princeza zamijenjena mnogo skromnijom titulom ledi. Njen otac je u trenutku poništenja braka sa Katarinom već bio vjenčan sa Anne Boleyn, a njihov brak je ozakonjen već 25. maja 1533. godine.
Anne se bojala da će Marija, njena pastorka, predstavljati prijetnju Elizabetinoj poziciji nasljednice. Henrik je zato otpustio sve sluge ledi Marije i poslao je u zamak Hatfield, gdje je zajedno sa ostalom poslugom dvorila svoju dvadeset godina mlađu polusestru, princezu Elizabetu. Anne je često posjećivala svoju kćerku i pritom se redovito sukobljavala sa Marijom. Marija joj se obraćala sa "očeva ljubavnice", dok je Anne nju zvala "prokleto kopile". Marija je nekoliko godina bila ustrajna u odbijanju da prizna svoju maćehu za kraljicu i svog oca za vrhovnog vjerskog poglavara.
Anne jeste pokušala popraviti svoj odnos sa Marijom, pod uslovom da je ona prizna za kraljicu, što je Marija odlučno odbijala. Anne je gurala svoju kćerku Elizabetu ispred Marije kada god je to bilo moguće i tiho je ohrabrivala Henrika da favorizira Elizabetu, jer je to bio jedini način da se ona sama održi na dvoru.
Posjete majci su Mariji bile zabranjenene čak i onda kada se Katarinino zdravlje naglo pogoršalo, ali Katarinine odane sluge pomogle tajnom razmjenjivanju pisama između majke i kćeri. Mariji nije bilo dopušteno da prisustvuje Katarininom pogrebu 1536. godine. Na dan Katarinine sahrane Anne je pobacila sina, što navodi Henrika na sumnjanje da je njihov brak proklet. Anne je osuđena na smrt i pogubljena 19. maja 1536. godine. Elizabeta je po majčinom pogubljenju proživjela isto što i Marija - od princeze postala je ledi Elizabeta. Međutim, Marija je za vrijeme poništavanja braka svojih roditelja i gubitka titule imala dvadeset, a Elizabeta samo tri godine.
lijevo|200px|mini|Ledi Marija 1544. godine
Smatra se da je zbog ovog tretmana ogorčena Marija bila jako hladna prema sestri tokom Elizabetine adolescencije. Elizabetu je često zadirkivala spominjući pogubljene njene majke Anne, koju je nazivala vješticom. Pokušala je popraviti svoj odnos sa ocem tako što ga je priznala za vrhovnog poglavara Crkve Engleske. Ovim ne samo da je izgubila podršku Pape, već je i priznala nevalidnost braka svojih roditelja, te tako i vlastitu nezakonitost.
Povratak u Henrikovu milost
Marija se nadala da će svi njeni problemi nestati smrću Anne Boleyn. Samo dan nakon smrti jedne, dobila je drugu maćehu - Jane Seymour. Jane je ohrabrivala Henrika da vrati obje kćerke na dvor, budući da joj one nisu mogle predstavljati prepreku. Janini pogledi i mišljenja su bili mnogo slični Marijinim, tako da je Marija prihvatila i poštovala novu maćehu. Jane joj je ponudila da bude kuma sinu Edvardu, princu od Velsa, nasljedniku kojeg je Henrik toliko dugo čekao. Marija je pristala, a samo dvanaest dana poslije predvodnica je Janinog pogreba. Kao rezultat dobrih odnosa sa Henrikovom najdražom ženom (to jest, jedinom koja mu je rodila sina), Marija je bila vraćena na Henrikov dvor. Henrik joj je čak poklonio i zamak na kojem je imala vlastiti dvor, iako je Marija odlučila provoditi više vremena sa svojim ocem. Kad god bi Marija pomenula svoju majku, Henrik bi je ljutito otjerao u njen zamak. Isto je činio i sa Elizabetom kada bi ona pomenula svoju majku, ali je nju slao u zamak Hatfield.
List
mini|desno|Diverzitet listova mini|desno|List [[Tilia tomentosa]] [[Datoteka:Leaf, Bud, and Stem Diagram.svg|mini|desno|Dijagram jednostavnog lista sa nervaturom. 1. Vrh
Marija I, kraljica Engleske
Povratak u Henrikovu milost
Marijina posljednja maćeha i Henrikova šesta žena, Katherine Parr, uspjela je ponovo okupiti i pomiriti cijelu porodicu. Na njeno insistiranje, Marija i Elizabeta su 1544. godine Zakonom o naslijeđivanju ponovno uvrštene u nasljednu liniju, u kojoj je Edvard imao prednost nad objema, a Marija nad Elizabetom. Marija je poštovala Katherine i slagala se sa njom, uprkos tome što je Katherine bila protestantica i samo dvije godine starija od nje.
List
2. Srednja (primarna) vena (nerv)
3. Sekundarna vena
Pulitzerova nagrada za biografiju ili autobiografiju
mini|desno Pulitzerova nagrada za biografiju ili autobiografiju se dodijeljuje od 1917. godine
List
4. Lamina
5. Rub
6. Peteljka
8. Stabljika]] List je veoma značajan organ fotosinteze svih biljnih vrsta među koje spada i drveće. Na njemu su glavni dijelovi: liska, lisna drška (peteljka) i zalisci. Zališće je kod nekih vrsta prilično trajno, dok kod većine vrsta opada još pri razvijanju pupoljaka.
Liska je glavni dio lista. Lisna drška ima važnu ulogu u funkciji lista. Lišče našeg drveća većinom ima peteljku. Ovim je izbjegnuta ukočenost krošnje, a koja bi bila štetna mehanički i fiziološki. Pokretljivošću lišća izbjegava se prejaki udar vjetra i vode. Uz to svaki pokret lista omogućava ulazak svjetlosti dublje u krošnju. Dužina lisne drške je promjenjiva i na istom izbojku, a pogotovo kod različitih vrsta. Nakon opadanja lista na grančici, ispod bočnog pupoljka, ostaje jasno ograničena mala površina, na kojoj je bila učvršćena lisna drška. Ona je određenog oblika, boje i udubljenja, što jasno ukazuje na vrstu drveta sa koje je lišće palo.
Položaj listova na izbojku – grančici je raznolik i karakterističan je za pojedine vrste, a može biti jedan, dva ili više.
List je dorziventuralno spljošten organ, koji obično raste iznad zemlje i specijaliziran je za fotosintezu. U većini listova primarno fotosintetsko tkivo, palisadni mezofil, nalazi se na gornjoj strani lista ili lamine (plojke), ali kod nekih vrsta, uključujući zrelo lišće roda Eucalyptus, palisadni mezofil prisutan je s obje strane, a za lišće se kaže da je izobilateralno. Većina listova ima izraženu gornju površinu (adaksijalnu ) i donju površinu (abaksijalnu) koje se razlikuju u boji, dlakavosti i broju stoma (pore koje unose i ispuštaju plinove), količinu i strukturu epikutikulskog voska i druge karakteristike. Listovi su uglavnom zelene boje. Ovo je zbog Ovo je zbog prisustvo sastojka zvanog hlorofil. On je neophodan za fotosintezu jer apsorbuje svjetlosnu energiju iz sunca. List s bijelim mrljama ili rubovima naziva se varijegatni list.
Listovi mogu imati mnogo različitih oblika, veličina i tekstura. Široki, ravni listovi sa složenim venacijom cvjetnica poznati su kao megafili , a vrste koje ih nose, većina, kao širokolistne ili megafilne biljke. U “klupskim mahovinama, različitog evolucijskog porijekla, listovi su jednostavni (sa samo jednom venom) i poznati su kao mikrofili. Neki listovi, poput krlušti lukovica, nisu iznad zemlje. U mnogih vodenih vrsta listovi su potopljeni u vodu. Sukulentne biljke često imaju debele sočne listove, ali neki listovi su bez većih fotosintetskih funkcija i mogu biti mrtvi u zrelosti, kao u nekim katafiliima i trnju, bodljama. Nadalje, nekoliko vrsta lisnatih struktura koje se nalaze u vaskularnim biljkama nisu s njima potpuno homologni. Primjeri uključuju spljoštene stabljike biljaka nazvane filokladi i kladode, i spljoštene stabljike listova nazvane filode koje se razlikuju od lists po strukturi i porijeklu. Neke strukture nevaskularnih biljaka izgledaju i djeluju poput lišća. Primjeri uključuju filide mahovins i jetrenjača.
Opća svojstva
thumb|3D prikaz skeniranog lista [[računarska tomografija|računarskom tomografijom]] Listovi su najvažniji organi većine vaskularnih biljaka. Zeleno bilje je autotrofno, što znači da ne dobijaju hranu od drugih živih bića, već umjesto toga stvaraju vlastitu hranu pomoću fotosinteze. Energiju hvataju u sunčevoj svjetlosti i koriste je za sintezu jednostavnih šećera, poput glukoze i saharoze, iz ugljik-dioksida i vode. Šećeri se zatim skladište kao skrob, koji se dalje hemijskom sintezom prerađuju u složenije organske molekule, kao što su proteini ili celuloza, osnovni strukturni materijali u zidovima biljnih ćelija ili se metaboliziraju pomoću ćelijskog disanj da bi se dobila hemijska energija za pokretanje ćelijskih procesa. Listovi izvlače vodu iz zemlje u struji transpiracije kroz vaskularni sistem za provođenje, poznat kao ksilem i dobijaju ugljik dioksid iz atmosphere difuzijom kroz otvore nazvane stome u spoljnjem prekrivajućem sloju lista (epiderme)], dok su listovi orijentirani tako da maksimalno izloženi prema sunčevoj svjetlosti. Jednom kada je šećer sintetiziran, treba ga transportirati u područja aktivnog rasta poput izdanaka biljke i korijena. Vaskularne biljke prenose saharozu u posebnom tkivu zvanom floem. Floem i ksilem međusobno su paralelni, ali transport materija obično je u suprotnim smjerovima. Unutar lista ti se vaskularni sistemi granaju (razgranavaju) da bi formirali vene koje opskrbljuju što je moguće više lista, osiguravajući da ćelije koje obavljaju fotosintezu budu blizu transportnog sistema.
Obično su listovi široki, ravni i tanki (dorziveralno spljošteni), čime se maksimizira površina koja je izravno izložena svjetlosti i omogućava svjetlu da prodre u tkiva i dospije do hloroplasta, čime se promovira fotosinteza. Oni su raspoređeni na biljci tako da svoje površine izlažu svjetlu što je moguće efikasnije, a da se pritom ne zasijenjuju; postoje, međutim, mnogi izuzeci i komplikacije. Naprimjer, biljke prilagođene vjetrovitim uvjetima mogu imati dodatni list, kao što je to slučaj u mnogim vrbama i eukaliptusima. Ravan ili laminarni oblik također maksimizira toplinski kontakt s okolnim zrakom, potičući hlađenje. Funkcionalno, osim što provodi fotosintezu, list je glavno mjesto transpiracije, pružajući energiju potrebnu za izvlačenje transpiracijske struje iz korijena i gutacijom.
Mnoge gimnosperme imaju tanke igličaste ili slične listove koji mogu biti povoljni u hladnom podneblju sa čestim snijegom i mrazom. Ovo se tumači kao smanjenje od megafilnih listića njihovih devonskih predakaNeki oblici listova prilagođeni su da moduliraju količinu svjetlosti koju apsorbuju, kako bi izbjegli ili ublažili prekomjernu toplinu, ultraljubičastog oštećenja ili isušivanje ili žrtvovali efikasnost apsorpcije svjetlosti za pogodnost zaštite od biljojeda. Za kserofite glavno ograničenje nije svjetlost fluks ili intenzitet, već suša. . Neke biljke prozora, kao što su vrste roda  Fenestraria  i neke roda  Haworthia poput  Haworthia tesselata i Haworthia truncata tipski primjeri kserofita. a ''Bulbine mezembriantemoida.
Listovi također funkcioniraju za skladištenje hemijske energije i vode (posebno u sokovima i mogu postati specijalizirani organi koji služe drugim funkcijama, poput vitica graška i drugih mahunarki, zaštitnih bodlji kaktusa i zamke za insekte u mesožderkim biljkama poput rodova Nepenthes i Sarracenia. Listovi su temeljne strukturne jedinice od kojih su zgrađene šišarke u golosjemenjača (svaka skala konusa je modificirani list megafil, poznat kao sporofil) i od kojih su izragrađeni cvjetovi u cvjetnica. thumb|Venski skelet nervature lista. Vene sadrže [[lignin koji ih čini čvršćim i otpornijim na degradaciju od mikroorganizama]]
Unutrašnja organizacija većine vrsta lišća razvila se tako da maksimizira izlaganje fotosintetskih organela, hloroplasta, svjetlosti i da poveća apsorpciju ugljik-dioksida, dok se istovremeno kontrolira gubitka vode. Njihove površine su vodootporne, sa biljnom kutikulom, a izmjena plinova između ćelija mezofila i atmosfera se kontrolira minutnim (dužinom i širinom izmjerenim u desetinama µm) otvorima zvanim stome, koje se otvaraju ili zatvaraju za regulaciju izmjena brzine ugljik-dioksida, kisika i vodene pare u unutrašnji i međućelijski sistem Stomini otvori kontroliraju turgorov pritisak u paru ćelija zaštitnica koje okružuju stomin otvor. Na bilo kojem kvadratnom centimetru biljnog lista može biti od 1.000 do 100.000 stoma.
thumb|U blizini tla ove sadnice iz roda [[Eucalyptus imaju mldo dorziventralno lišće iz prethodne godine, ali ove sezone njihovo novoniklo lišće je izobilateralno, poput zrelog lišća na odraslim stablima iznad]]
Oblik i struktura lišća znatno se razlikuju od vrste do vrste biljaka, ovisno o njihovoj prilagodbi klimi i dostupnoj svjetlosti, ali i drugim faktorima poput ispaše životinja (poput jelena), raspoloživim hranjivim tvarima i ekološkoj konkurenciji drugih biljaka. Značajne promjene u obliku lišća događaju se i u vrstama, naprimjer kako biljka sazrijeva; kao što je slučaj vrsta roda „Eukaliptus“ koje obično imaju izobilateralne, viseće listove kada sazrijevaju i dominiraju nad svojim susjedima. Međutim, takva stabla kao mladice imaju uspravno ili vodoravno dorziventralno lišće, kada je njihov rast ograničen dostupnom svetlošću. Ostali faktori uključuju potrebu za uravnoteženjem gubitka vode pri visokoj temperaturi i niskoj vlažnosti zraka, suprotno potrebi apsorpcije atmosferskog ugljik-dioksida. U većini biljaka listovi su također primarni organi odgovorni za transpiraciju i gutaciju (izlučivanje kuglica tečnosti koje se formiraju na rubu listova).
Listovi takođe mogu skladištiti hranu i vodu, te su prema tome modificirani kako bi ispunili ove funkcije; naprimjer u lišću sočnih biljaka i u ljuskama lukovica. Koncentracija fotosintetskih struktura u lišću zahtijeva da su bogatija proteinma, mineralima i šećerima od, recimo, drvenastih matičnih tkiva. Prema tome, lišće je prominentno u ishrani mnogih životinja. thumb|List opada u [[jesen.]] U skladu s tim, lišće predstavlja velika ulaganja za biljke koje ih imaju, a njihovo zadržavanje ili zbrinjavanje predmet su razrađenih strategija za suzbijanje pritiska štetočina, sezonskih uvjeta i zaštitnih mjera poput rasta trnova, proizvodnje fitolita, lignina, tanin i otrova.
Listopadne biljke u hladnim ili umjereno hladnim regijama obično odbcuju lišće u jesen, dok u područjima koja imaju ozbiljnu sušnu sezonu, neke biljke ne mogu zgubitii lišće sve dok se sušna sezona ne završi. U oba slučaja može se očekivati da listovi, zadržanim hranjivim tvarima, doprinose tlu gdje padaju. Suprotno tome, mnoge druge nesezonske biljke, poput palmi i četinjara, zadržavaju listove dugo vremena; Welwitschia zadržava dva glavna lista tokom cijelog životnog vijeka, koji može prelaziti i hiljadu godina.
Listoliki organi kod briofita (npr. mahovina i Marchantiophyta, poznati kao filidi, morfološki se razlikuju od listovai vaskularnih biljaka, jer kod njih nedostaje vaskularno tkivo; obično su samo jednoćelijske debljine i nemaju kutikule stome ili unutrašnji sistem međućelijskih prostora.
Jednostavni, vaskularizirani listovi (mikrofilidi) prvo su se razvili kao enacije (ekstenzije stabljike), kod klupskih mahovina, poput roda Baragwanathia, tokom silura. Pravi listovi ili eufili veće veličine i složenije nervature nisu postali česti u drugim skupinama sve do devonskog razdoblja, do kada je koncentracija ugljik-dioksida u atmosferi značajno pala. To se dogodilo neovisno u nekoliko zasebnih linija vaskularnih biljaka, u progimnospermi poput roda Archaeopteris, u Sphenopsida, paprati, a kasnije u gimnospermama i angiospermama. Eufili se nazivaju i makrofilima ili megafilima (veliki listovi).
Morfologija
Strukturno potpuni list angiospermi sastoji se od peteljke (stabljika lista), lamine ili liske (lisnasta lopatica), i stipule (male strukture smještene na obje strane dna peteljke). Ne formira se svaka vrsta listova sa svim tim strukturnim komponentama. Stipule mogu biti upadljive (npr. grah i ruža); uskoro opadaju ili na drugi način nisu očigledne kao u’’ Moraceae’’ ili su uopšte odsutne kao u Magnoliaceae. Peteljka može biti odsutna ili liska ne može biti laminarna (spljoštena). Ogromna raznolikost prikazana u obliku lišća (anatomije) od vrste do vrste detaljno je prikazana u nastavku. Peteljka mehanički povezuje list sa osttkom biljke i daje put za prenošenje vode i šećera u list i iz njega. Lamina je obično mjesto glavnine fotosinteze. Gornji adaksijalni ugao između lista i stabljike poznat je pod nazivom ''aksil’’ lista. Često je lokacija pupoljka. Strukture koje se tamo nalaze nazivaju se "aksilarne" (pazušne).
thumb|180px| Prozirne žlijezde unutar lista roda [[Citrus (limuni]] Vanjske karakteristike lišća, poput oblika, ruba, dlaka, peteljki i prisutnosti pršljenova i žlijezda često su važne za identificiranje biljaka prema razini porodice, roda ili vrsta, a botaničari su razvili bogatu terminologiju za opisivanje karakteristika lista. Listovi gotovo uvijek imaju određeni rast. Narastu do određenog obrasca i oblika, a zatim stanu. Ostali dijelovi biljke poput stabljike ili korijena imaju neodređeni rast i obično će nastaviti rasti sve dok za to imaju resurse.
Svojstva lista su obično karakteristična za vrstu (monomorfna), mada neke vrste proizvode više vrsta lista (dimorfne ili polimorfne]). Najduži listovi su listovi Raffia palma, R. regalis koji mogu biti dugi i do|25 m, a široki I do 3 m. Terminologija povezana s opisom morfologije lista predstavljena je, u ilustriranom obliku, na Wikiknjigama Wikibooks.
thumb|180px|Prostrate listova kod [[Crossyne guttata]]
Osnovni tipovi lista
thumb|150px|Listovi bijele smrče ([[Picea glauca) su igličasti I spiralno aranžirani]]