Vergilije
Recepcija
Vergilijeve su pjesme ubrzo stekle velik ugled među Rimljanima zbog svoje klasične dorađenosti, aleksandrijske estetike te idealizirane obradbe rimskih etičkih vrijednosti. Već se Marko Fabije Kvintilijan založio da njegova djela postanu osnova gramatičke i retoričke nastave; općenito je smatran velikim uzorom, »ocem« latinskoga i europskoga pjesničkog stvaralaštva. Vergilije je zacrtao književni oblik pjesništvu na latinskom jeziku, bukoličkomu, didaktičkomu i epskomu. Dok su ga osporavali Numitorij, autor parodijskih Antibukolika, te Karvilij Piktor (Bič Eneide – Aeneomastix), umjetnički ga nasljeduje već Publije Ovidije Nazon u Heroidama (poslanica Didone Eneji) i Metamorfozama. Makrobijeve Saturnalije uspoređuju Vergilijevu poeziju s kreativnošću same prirode; veliki je pjesnik utjelovljenje ljudske mudrosti i ima položaj nalik onomu Homera u grčkoj civilizaciji. Fulgenciju je pak Eneida alegorijska slika ljudskog života, a presudan je Vergilijev pripovjedni i versifikatorski utjecaj na kasnoantičku biblijsku epiku. Razdoblje karolinške renesanse naziva se i »Vergilijevim vijekom« (aetas Vergiliana); tada Vergilije postaje simbol Pjesnika uopće. Dok pisci staroga vijeka nasljeduju i Homera i Vergilija, latinski pjesnici srednjega vijeka, poput Gautiera iz Lillea u Aleksandridi, nasljeduju Vergilija bez osvrtanja na Homera. U Kući slave Geoffreya Chaucera, te osobito u Danteovoj Božanstvenoj komediji Vergilije dobiva počasno mjesto vrhovnoga pjesničkog autoriteta, a Giulio Cesare Scaligero ga u Sedam knjiga poetike (1561) smatra većim pjesnikom i boljim uzorom od Homera. Eneida je imala golemu recepciju tijekom cijeloga srednjovjekovlja i renesanse do baroka pa i klasicizma XVIII. st. te je njezin utjecaj razvidan u mnoštvu djela i na latinskom i na narodnim jezicima, od Božanstvene komedije, Afrike Francesca Petrarce i Teseide Giovannija Boccacia, preko Uranije Giovannija Pontana, kasnijih kršćanskih epova kao što je Kristijada Marca Girolama Vide, nacionalnih epova kakvi su Luzitanci Luísa Vaza de Camõesa, do Oslobođenog Jeruzalema Torquata Tassa i Izgubljenog raja Johna Miltona. Književni dijalog izazvao je pak lik Enejine supruge Lavinije, nedostatak čije je perspektive nastojao nadopuniti Maffeo Vegio u epu Dodatak ili Trinaesta knjiga Eneide (Supplementum ili Aeneidos Liber XIII, 1428). Utjecaj Bukolika razvidan je, među ostalim, u Petrarcinu Pastirskom spjevu, Boccaciovim djelima Bukolska pjesma i Ameto, Pontanovoj Lepidini, te Ribarskim eklogama i Arkadiji Jacopa Sannazara, a Georgika u Težaku Angela Poliziana, Sifilisu Girolama Fracastora, Vidinu O dudovu svilcu, Pčelama Giovannija Rucellaija. Kad je riječ o latinskom epskom pjesništvu hrvatskoga humanizma, Vergilijev se utjecaj ne može precijeniti. Glavni je umjetnički model biblijskoj epici Jakova Bunića, Ivana Polikarpa Severitana (Solimaida), Marka Marulića (Davidijada), Damjana Beneše (Kristova smrt) i Kajetana Vičića (Jišajida). Utjecaj Bukolika vidljiv je pak u Benešinim latinskim eklogama i latinskom Ribarskom spjevu (Alieuticon). Hrvatsko epsko pjesništvo religiozne i nacionalne tematike, od Marulićeve Judite preko Vazetja Sigeta grada Barne Karnarutića i Vile Slovinke Jurja Barakovića do Osmana Ivana Gundulića, u opisima bitaka, karakterizaciji likova i formalnoj kompoziciji slijedi obrazac vergilijevskoga epa. Motivi i sadržaji iz Eneide obrađivani su također u likovnim umjetnostima te u operi (Henry Purcell, Didona i Eneja; Hector Berlioz, Trojanci). Vergilijeva smrt (1945) Hermanna Brocha, u kojem se tematizira Vergilije na samrti i njegova unutarnja borba oko uništenja rukopisa, hermetička je vizija povijesti i jedan od najvažnijih modernih romana XX. st.