Boja_kože
Temeljni činioci normalne međundividualne i međugrupne raznolikosti po boji kože u najvećoj mjeri su genetičke prirode, ali pigmentaciju mogu nijansirati i određeni okolinski uticaji. Među njima su posebno djelotvorni izloženost sunčevom zračenju (insolacija), zdravstveno stanje, proces starenja itd. .      Nasljedni dio ove promjenljivosti kontroliran je poligenski, a funkcionalnost pojedinih lokusa i kompletne serije gena ispoljava se u količini proizvedenog melanina i melanoida. Relativna količina, način kombinovanja i distribucija ovih pigmenata presudno određuju sve nijanse boje kože, od najsvjetlije do najtamnije. U tom kontekstu treba imati na umu da su genske varijante za produkciju određenih količina pigmenta strukturno identične u svim ljudskim populacijama, koje se u tom pogledu razlikuju po učestalosti “odgovornih” alela svakog genskog lokusa odgovarajućeg poligenskog niza. Najtamniji ljudi današnjice na svim tim lokusima imaju najfunkcionalnije genske varijante, a najsvjetliji – one koje određuju proizvodnju minimalnih količina pigmenta. Kao sasvim pojednostavljena ilustracija ovog fenomena, mogu poslužiti odgovarajući odnosi koji počivaju na hipotezi da boju kože određuje “mini” serija od tri genska lokusa, iako su u opticaju i one pretpostavke prema kojima je ovo svojstvo pod kontrolom 4–6, a nešto rjeđe i 10, 12 do 16 lokusa. Ovakve teorije aditivnog nasljeđivanja kvantitativnih svojstava podrazumijevaju da su sve niskoproduktivne varijante tih gena podjednako slabo produktivne, a visokodjelatne – podjednako funkcionalne, pri čemu svaki alel svoj parcijalni efekat u cjelosti dodaje ukupnom fenotipu. Ipak, na osnovu dosadašnjih opažajnih podataka, smatra se da glavninu raspona variranja količine pigmenta u koži kontrolira 3–6 genskih lokusa, dok je relativni doprinos ostalih gena tog seta – modificirajući i praktično zanemarljiv. Posebni geni za produkciju karotena doprinose pojavi žućkaste boje mongoloidnih “rasnih oblika” i bronzane boje kod njihovih sekundarnih potomačkih skupina, npr. sjevernoameričkih Indijanaca. Ovdje, međutim, treba posebno naglasiti visok stepen nepreciznosti i nepouzdanosti stereotipnog shvatanja boje kože u “velikim rasnim grupama”, jer među kavkazoidima („bijelci“) susrećemo i tamnije oblike od nekih negroida („crnci“) ili sa više primjesa žućkastog pigmenta nego kod mongoloida („žuti“). Dužina i intenzitet insolacije su najefikasniji modificirajući faktori genetički određenog dijapazona varijacije boje kože. Pod vrelim suncem, aktiviraju se svi procesi pigmentacije kao prilagodbeni “odgovor” organizma u zaštiti od ultravioletnog (UV) zračenja. Kao ilustracija njihovih nasljednih okvira mogu poslužiti primjeri života genetički srodnijih i udaljenijih osoba u jednakim i različitim uvjetima insolacije. Ako svijetloputi ljudi dugo žive u tropima, njihova koža će dobiti tamnu boju, ali nikada takvu kao kod domorodaca (funkcionalnijeg genotipa). Njihova novorođenčad u tim uvjetima neće biti nimalo manje svijetloputa nego da su rođena u Skandinaviji (npr.). Američki i afrički crnci su mnogo sličnije tamni kada žive u istom životnom okruženju, a u svakoj široj skupini ovih “rasnih oblika” može se razlikovati cijela skala nijansi tamne pigmentacije.