Josip_Broz_Tito
Sastanak sa Churchillom
180px|mini|desno|Tito i Churchill Nakon pregovora na Visu, Britanci su ojačali pritisak na Tita. General Maitland Wilson je pozvao Tita u julu na dalje pregovore. Na sastanku Politbiroa 9—10. jula u pećini Orlovica, odlučeno je da se odbije poziv Britanaca, jer predstavnici NKOJ-a ne žele da u pregovorima kao ravnopravan partner sudjeluje Šubašić, kao i Titove pretpostavke da bi se na pregovorima mogao pojaviti i kralj Petar II. Takođe je zahtjevano da se pregovara sa civilnim predstavnicima, a ne s britanskom vojskom. Zbog odbijanja Tita, Britanci su blokirali pregovore o vraćanju jugoslavenske riječne flote, koje su Nijemci odvezli u Njemačku, kao i povratu jugoslavenskih zlatnih rezervi, koje je knez Pavle prije rata dao prenijeti na Zapad. Krajem jula Tito je zbog toga, ipak prihvatio Wilsonov poziv, ali i zbog mogućnosti da bi se u Italiji mogao sastati sa Churchillom, koji je obilazio front u Italiji. U Caserti se 6. augusta sastao sa Wilsonom, a slijedeći dan s generalom Haroldom Alexandrom u Viterbi, 80 km sjeverno od Rima. Nakon obilaska fronta prema Nijemcima, posjete Rimu, te sastanka u Caserti s ministrom Haroldom Macmillanom, 12. augusta u Napulju se susreo s Churchillom. Na sastanku Churchill je imao jednodjelni pamučni kombinezon s otkopčanim ovratnikom košulje, dok je Tito obukao maršalsku uniformu, šivanu u Moskvi s izvezenim zlatnim listovima i manžetama. Mada je Tito želio na taj način impresionirati Churchilla, to mu nije uspjelo, no kasnije se pokazalo da je on već bio impresioniran Titom, uprkos njegovom gafu s oblačenjem. Churchill je Tita nazvao "velikim vojskovođom, kao i državnikom od izvanrednog karaktera, koji je učinio golem doprinos za ujedinjenje jugoslavenskih naroda." U prvom dijelu sastanka razgovarano je o vojnim pitanjima, britanskoj pomoći partizanima, te o prihvatu ranjenika u savezničkim bolnicama u Italiji. Ključno pitanje sastanka bilo je poslijeratno uređenje zemlje. Tito je izjavio. "Nije nam namjera da nametnemo komunistički režim. Ja sam to u više navrata javno izjavio..." te da će dozvoliti osobne slobode, riječima "...To je naš osnovni princip. Demokracija i sloboda ličnosti." Istovremeno je odbio prijedlog o mogućnosti povratka kralja Petra. Churchill se složio sa jugoslavenskim zahtjevima za Istru, ali ne i za Trst. Sastanak je završen 13. augusta, ali je predstavnik Foreign Officea tražio da se Tito izjasni o slobodnim izborima poslije rata. Tito se izgovorio da traži pravu formu, ali je dva dana nakon povratka na Vis objavio deklaraciju u kojoj stoji "...da je oslobodilačka borba naroda Jugoslavije narodna i demokratska..." i da je njen cilj borba protiv okupatora i stvaranje demoratske Jugoslavije, "... a ne komunističke tvrđave, kako nam naši neprijatelji pripisuju". Reakcije članova KP su bile još nepovoljnije u odnosu na reakcije na Viški sporazum, mada su Britanci prepoznali Titovo taktiziranje, koje je Churchillov sin Randolph opisao: "Dva su razloga zašto je u britanskom interesu bitno da podupiremo maršala Tita i narodnooslobodilački pokret: jedini su Jugoslaveni koji se bore protiv Nijemaca; i, pomagali mi Tita ili ne, on će nakon rata vladati Jugoslavijom." Nakon toga Churchill je izvršio pritisak na kralja Petra II, koji je 12. septembra preko BBC-a pozvao četnike, kao i Hrvate i Slovence u raznim drugim kolaboracionstičkim jedinicama, da se pridruže snagama maršala Tita, ali i zbog glasina da se u oktobru sprema britansko isckrcavanje u Dalmaciji. Titova reakcija je bila naređenje pojedinim jedinicama da budno kontoliraju obalni pojas i "spriječe svako nasilje u pogledu naše nezavisnosti". Time je pokazao da cijeni suradnju sa Britancima, ali ne pomoć. U jesen, nakon Savezničkog iskrcavanja u Normandiji, došlo je do žestoke prepiske sa Churchillom, koji je zahtijevao iskrcavanje u Jugoslaviji, što je Tito kategorički ponovo odbio. Istovremeno je došlo do nekoliko incidenata izmedu britanske vojske i partizana, koji su dobili naređenje da ne dopuste preuzimanje vlasti od Britanaca na otocima ili u nekim gradovima. Na jesen su se odnosi sa Britancima pogoršali, ali je za Tita postalo važno pitanje granice prema Austriji i Italiji, te je jasno naznačio da neće priznati zapadne granice Jugoslavije nastale 1918. godine. U jednom govoru, povodom toga, na Visu u septembru, spominjući Rijeku, Istru, Slovensko primorje i Korušku je izjavio "Tuđe nećemo — svoje ne damo!", rečenicu koju je ranije skovao Prežihov Voranc.