Republika_Srpska_Krajina
Situacija do raspada SFRJ
Uzroci te polarizacije leže u razvitku nacionalnih ideologija u drugoj polovini 19. vijeka. Na etničkoj osnovi doseljenih Srba i posrbljenih pravoslavnih inorodaca, srpska nacija se u glavnoj mjeri oblikovala u aspektu ideologije koju su formulirali Vuk Karadžić, Ilija Garašanin i drugi, a koja je, potpuno formirana, namjeravala ujediniti sve Srbe u jednoj državi. Hrvatska nacija, koja se formirala otprilike u isto doba, svoju kristalizaciju je ostvarila kroz dvije ideologije: ekskluzivno hrvatsku, koju je promovirala Stranka prava predvođena Antom Starčevićem i Eugenom Kvaternikom, te južnoslavensku, koju su snažnije oblikovali Franjo Rački i Josip Juraj Strossmayer. Obje ideologije imale su duboke korijene u hrvatskoj historiji. Obje hrvatske nacionalne misli su se suprostavljale sa srpskom, koja je bila jednostavna i jednoznačna: rušenje višenacionalne Habsburške monarhije i stvaranje svesrpske države bio je strateški cilj, dok je taktika nalagala borbu za jačanje srpskog nacionalnog individualiteta kroz razne kompromise, bilo s Peštom, Bečom ili Zagrebom. Cijela situacija se još više zakomplicirala na prijelazu 19. u 20. vijek, kada dolazi do snaženja jugoslavenskog integralizma u Hrvatskoj, ali i u Srbiji, uglavnom među fakultetskom omladinom, ali i u krugovima literarno-humanističke inteligencije. Sve je to dovelo do privremenog otupljivanja oštrice hrvatsko-srpskih sukoba i saradnje hrvatskih i srpskih političara i stranaka (najistaknutiji su bili Frano Supilo, Ante Trumbić i Svetozar Pribičević). Neto rezultat je bilo priznanje hrvatskim Srbima političke individualnosti (nejasno definirane) i zajedničkog rada na cilju ujedinjenja južnih Slavena u nekoj nedefiniranoj budućnosti. Hrvatski Srbi nisu pokazivali želju za teritorijalno-političkom autonomijom budući da je zajednički cilj bila opća južnoslavenska država. Izbijanjem Prvog svjetskog rata položaj Srba u cijeloj zemlji se pogoršao (došlo je i do progona i raznih maltretiranja), a hrvatsko-srpska koalicija, koju je vodio Svetozar Pribičević, postala je, različitim manevrima i kroz promjenljive okolnosti, glavnim političkim faktorom u aktu stvaranja države Srba, Hrvata i Slovenaca 1918. Kao najuticajniji operativni političar novonastale države, Pribičević je vodio politiku nasilnog jugoslavenskog unitarizma, što je u praksi značilo potiranje hrvatskih značajki i sloboda, privrednu eksploataciju Hrvatske, te je dovelo do opće zatrovanosti hrvatsko-srpskih odnosa. Sam Pribičević nije bio protagonist ideja Velike Srbije, pa se vremenom sukobio sa srbijanskom političkom elitom i zasnovao savez sa Stjepanom Radićem, tzv. Seljačko-demokratsku koaliciju. Na terenu su ta vrludanja i napetosti imali raznoličite oblike: domaći Srbi su (nerijetko privilegirani) učestvovali u vojno-policijskoj represiji nad Hrvatima, a u drugim situacijama su ulazili u saveze i koalicije protiv srbijanskih stranaka. Još veću zbrku unijelo je savezništvo dijela srbijanskih stranaka, jugoslavenskih komunista i više regionalnih stranaka, naročito tokom 1930tih, glavni protivnik bio je beogradski centralizam i omrznuta korupcionaška vlast. Osnivanjem Banovine Hrvatske po prvi puta u moderno doba došlo je do artikulacije srpskog iredentizma u područjima Hrvatske u kojima su Srbi bili većina ili znatna manjina: budući da granice banovina koje su obuhvatale Hrvatsku nisu mijenjane (jedini izuzetak bila je općina Dvor), pojavile su se slabije inicijative za izdvajanjem tih područja iz okvira Banovine Hrvatske. Međutim, izbijanje rata, slom Jugoslavije i nastanak NDH doveli su do posve novog stanja: ustaški progon i pokolji Srba na gotovo cijelom području NDH rezultirali su vojnim sukobom znatnog dijela Hrvata i Srba tokom 1941, i to najviše u krajevima u kojima su živjeli izmiješani. Srbi u Hrvatskoj su se digli protiv NDH vođeni različitim motivima: golom samoodbranom, borbom za ostvarenje države Velike Srbije, kao i borbom za federalnu jugoslavensku državu predvođenu komunistima. Ovi posljednji su prevladali u većem dijelu Hrvatske, s izuzetkom jugoistočne Like i sjeverozapadne Dalmacije u kojima je bio dominantan četnički utjecaj. Znak svojevrsne autonomnosti bio je klub srpskih vijećnika ZAVNOH-a, hrvatske komunističke vlade, dok je prijedlog Moše Pijade, srbijanskog partijskog čelnika za uspostavom srpske autonomne jedinice u Hrvatskoj, jugoslavenski vođa Josip Broz Tito odbio jer je komunistička nacionalna politika polazila od toga da teritorijalno-politička autonomija može doći u obzir samo tamo gdje živi veći dio pripadnika naroda koji nisu južni Slaveni.