Bombardiranje_Beograda_1941.
Puč
Neslaganja vojnog vrha Kraljevine s politikom kneza Pavla i Vlade Kraljevine u odnosu na odnose s nacističkom Njemačkom, postojala su još i prije otpočinjanja pregovora o pristupu Trojnom paktu. Uticaj na političke krugove dolazio je i od britanske Uprave za specijalne operacije, pod upravom Hugha Daltona i američkih tajnih službi. Ovu činjenicu su kasnije koristili Adolf Hitler i Joachim von Ribbentrop, nakon napada na Jugoslaviju, kao i Benito Mussolini, kao dokaz za umješanost Velike Britanije. Njemačka obavještajna služba pratila je i generala Dušana Simovića i obavještavala o susretima sa stranim izaslanicima. Ohrabreni britanskom podrškom, koja vjerovatno nije bila odlučujuća za puč, grupa generala predvođena Simovićem i Borivojem Mirkovićem donijeli su odluku da operacija započne 27. marta u 1:00, te da se do ranog jutra obave svi važniji ciljevi. Zauzete su zgrade Generalštaba, Komanda Beograda, Predsjedništva Vlade, zgrada Uprave grada Beograda, Radio-stanica Beograd, Glavna pošta, Električna centrala, Vodovod i druge glavne objekte i ustanove. Pokušaj otpora 2. i 18. pješadijskog puka i Kraljeve garde na Dedinju, pod zapovjedništvom generala Petra Košića, Mihaila Stajića, Jovana Leka i Pavla Bajraktarevića je propao, kao i pokušaj bijega predsjednika Vlade Dragiše Cvjetkovića. U 4:00 pročitana je proklamacija novog kralja Petra II, kojom se obznanjuje, da "...preuzima u svoje ruke kraljevsku vlast.." General Simović je raspustio aktualnu Vladu i Kraljevsko namjesništvo, a sebe proglasio predsjednikom Vlade, Petra II proglasio punoljetnim, te je pozvao Vlatka Mačeka da preuzme mjesto potpredsjednika Vlade. Politički je pokušao uvjeriti njemačkog ambasadora Viktora von Heerena da će nova Vlada nastaviti vanjskopolitičke odnose sa Njemačkom i da ostaje obavezna svim međunarodnim ugovorima, pa i Trojnom paktu, ali je pokušavao upravljati neutralnim pravcem, koji bi državu možda spasio od rata. Nekoliko sati nakon proklamacije, na ulicama Beograda pojavili su se demonstranti sa parolama "Bolje rat, nego pakt", "Bolje grob, nego rob", sa dodatkom "Nema rata bez Srba", demonstranti su okružili ambasadu Njemačke, zapalili ili razbili stakla na turističkim agencijama Njemačke i Italije, opustošili bioskopske sale u kojima su se prikazivali njemački i italijanski filmovi. Jugoslavenski komunisti, koje Simović nije pozvao na sastanak, nisu učestvovali u organizacijama demonstracija, ali je Pokrajinski komitet KPJ za Srbiju brzo organizirao mnogobrojne povorke sa istim parolama, kao i sa parolama "Beograd-Moskva", "Hoćemo narodnu vladu", "Dole Hitler", "Dole fašizam", "Raspustite koncentracione logore!" Postavljani su zahjevi da se preduzmu sve mjere za odbranu zemlje, uspostave ravnopravnost i demokratska prava za sve jugoslavenske narode, sklopi savez sa Sovjetskim Savezom. Podršku puču je dala i Srpska pravoslavna crkva na Svetom arhijerejskom saboru 27-29. marta i patrijarh Gavrilo. Istoga dana, nakon puča, Hitler je sazvao tajnu konferenciju, gdje je ukazano na rizik da bi Britanci nakon puča, mogli pridobiti Jugoslaviju, te koristiti njihove zračne baze protiv njemačkih jedinica. Izdao je i naredbu, da se "...Jugoslavija od sada posmatra kao neprijatelj i da ju treba što je brže moguće razbiti!... Za osvetu, Beograd treba danonoćno bombardirati i razrušiti!" Osim vojno-strategijskih motiva, Hitler je i iz ideoloških motiva, potaknutih porazom u Prvom svjetskom ratu, te revizijom rezultata rata, želio isključiti srpski uticaj za sva vremena.