cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Josip Broz Tito
Povratak u Srbiju
Zbog slabosti partizanskog pokreta u Srbiji, u julu Tito je naredio pokret jedinicama iz Bosne i Sandžaka prema Srbiji. Zbog jakosti njemačkih trupa, tek u augustu je iz Crne Gore poslato 50.000 boraca pod zapovjedništvom Peke Dapčevića: Druga, Peta i Sedamnaesta divizija NOVJ, kasnije je u zapadnu Srbiju došla i Prva proleterska, a za njom i Šesta lička divizija, koje su oslobodile mnoge gradove i pripremale napad na Beograd. Ovi porazi četnika nisu išli na stranu kralju Petru II, pa su zapadni Saveznici sve do septembra održavali kontakte s četnicima, pa im čak i pomagali. Sve do septembra, Tito je precijenio snage partizana, ali je uskoro četničko-njemačka odbrana postajala sve slabija. Operacije u Srbiji je Tito cijelo vrijeme držao pod svojom kontrolom, pa je iz Craiove u Rumuniji početkom oktobra, javio svom zamjeniku Rankoviću i Arsi Jovanoviću: "Za Srbiju dajem naređenja ja. Prestanite s vašim davanjem naređenja." U isto vrijeme je naredio, da se pod nadzorom Andrije Hebranga u Hrvatskoj uhapsi potpredsjednik HSS-a August Košutić, koji je bez suđenja ostao u zatvoru sve do 1946. godine.
Isak Samokovlija
Biografija
Na njegovo književno djelo mnogo je utjecalo odrastanje uz rijeku Drinu u Goraždu. U njegovim djelima, dominantan je motiv tragedije njegovog naroda, ali i motivi prolaznosti, ništavila i postojanja. Ivo Andrić ga je nazvao jednim od najboljih pisaca koje je Bosna i Hercegovina dala, a Meša Selimović je rekao kako je Samokovlija, izuzmemo li Andrića, najbolji bosanski pripovijedač poslije Kočića.
Umro je 15. januara 1955. u Sarajevu. Sahranjen je na starom jevrejskom groblju na strmoj padini Trebevića.
NGC 6568
NGC 6568 (također poznat kao ESO 590-SC6) je otvoreno zvjezdano jato i nalazi se u sazviježđu Strijelac. Prvo otkriće je napravio John Frederick William Herschel 26. maja 1786. godine.
Ishak
Ishak jeste jedan od 25 Allahovih poslanika spomenutih u Kur'anu. Ishak je sin Ibrahima i Sare.
Biografija
Kada je Ibrahim imao oko 100 godina, a supruga Sara oko 90, rodio im se sin Ishak. Rodio se 14 godina nakon Ismaila. Kada je imao 40 godina oženio je Rebeku, kćerku Batuela. Rebeka je bila nerotkinja te je Ishak molbom Bogu za potomstvo Rebeka zatrudnjela. Rodili su im se dva sina blizanca: El-Ajs i Jakub. El-Ajs je predak Bizantijaca, dok je Jakub predak Izraelićana.
Ishak u Kur'anu
U Kur'anu Ishak je imenom spomenut 17 puta.
Josip Broz Tito
Oslobođenje Beograda
Tito je iz Vršca došao u Beograd 25. oktobra, nastanio se u Belom dvoru, mada je formalno predratna rezidencija kneza Pavla, trebala pripasti kraljevskom namjesništvu kao šefu države. Đilas je kasnije procijenio da je "...s dolaskom u oslobođeni Beograd Tito prešao posljednju, konačnu stepenicu lične, autokratske vlasti... novi vladar je sjeo na stari prijesto i uz ovještale običaje počeo da uvodi i svoje "revolucionarne" novotarije!" U njemu je stanovao sve do 1948. godine, što je za neke bilo iznenađenje s obzirom na ideale "novog" društva. Sticao je sve veći ugled međunarodnih predstavnika, a pogotovo britanskih i američkih koji su bili impresionirani njegovom "arogancijom, goropadnošću i neovisnim stavom" prema Moskvi, pogotovu u odnosu s ponašanjem izaslanstava drugih satelitskih zemalja. Komplimenti Titu su došli i od Josefa Goebbelsa, koji je 7. marta 1945. opisao Tita da se "...on uistinu dokazao kao narodni vođa visoke vrijednosti". Ali takvim Titovim ponašanjem Jugoslavija ulazi u petogodišnje razdoblje staljinizma u kome je komunistička vlast nastojala uvesti jednopartijski totalirani režim po uzoru na SSSR. Zbog apsolutističke komotnosti i Titovog autokratizma, savezna se Vlada nije sastajala, jer se o svim važnim ili nejasnim pitanjima Đilas konsultovao sa Kardeljem i Rankovićem, te su oni predlagali, ali je Tito naređivao. Od jeseni 1944. kontrolirao je i vlast u budućim republikama, što govori i sukob s Andrijom Hebrangom, kada je nakon Hebrangovog osmišljavanja o uvođenju vjeronauka u školama i organiziranja Telegrafske agencije Hrvatske, Tito reagovao riječima da je to "klizanje u separatizam" i "unošenje elemenata nazadnjaštva", da bi se sukob završio smjenom Hebranga iz CK KPH, premještajem u Beograd i kasnijim hapšenjem u maju 1948. godine. Iz Beograda je ponovo uputio poziv na prelazak svih pripadnika kvislinških jedinica u partizane, a tu je amnestiju, kao i nekoliko prethodnih obrazložio kao poslijednju, riječima da je potrebno dati mogućnost svim zavedenima da isprave svoje greške. Međutim istovremeno šalje niz naredbi Glavnom štabu NOV-a i POJ-a za Hrvatsku, da jedinice pod njihovom komandom ulože napore da ni jedan fašistički zločinac na pobjegne iz zemlje i da "zemlju što prije očiste od ustaških i drugih izdajnika.", što je dovelo i do povremenih likvidacija. Uspjesima u oslobađanju Beograda, partizanske su jedinice napredovale prema zapadu, ali uprkos neiskusnosti partizanskih jedinica u frontalnom ratovanju, naredio je napad u Sremu, čime je formiran Sremski front, na kom je, po tvrdnji Dedijera, poginulo oko 30.000 (37.000) pripadnika NOVJ.
Trst i Koruška
180px|mini|desno|Britanski feldmaršal Harold Alexander u Beogradu Krajem februara u Beograd je stigao feldmaršal Harold Alexander, kako bi se s Titom dogovorio o vojnim akcijama u zapadnom dijelu Julijske krajine. Odmah nakon odlaska Alexandera, Tito je 2. marta naredio formiranje Četvrte armije JA, kojoj će osnovni zadatak biti zauzimanje područja oko rijeke Soče. Glavni cilj u završnici rata, za Tita je bilo zauzimanje Slovenskog primorja s Trstom, oslobađanje i pripajanje Istre, za koje je smatrao da su nepravedno pripale Italiji i da po etničkom sastavu trebaju pripasti Jugoslaviji. Do 20. aprila jedinice Četvrte armije izbile su na staru jugoslavensko-italijansku granicu, dok je Rijeka zaobiđena i oslobođena tek 3. maja, a glavnina jedinica pod neposrednom Titovom komandom napredovala je prema Trstu, glavnim cilju vojnih operacija. U grad su ušle 1. maja, a zauzeti su Gorica i Tržič (danas Monfalcone). Britanskom feldmaršalu Haroldu Alexandru je poručio da je ovakvo prodiranje i zauzimanje Trsta, reakcija na primirje britanskih i njemačkih trupa, te sprječavanje povlačenja Nijemaca iz italijanskog sektora. Čak je sredinom aprila za vrijeme boravka u Moskvi dopisniku New York Timesa izjavio kako je svima poznato da Jugoslavija polaže pravo na teritorije nastanjene Slovencima u Istri, Trstu, Gorici i dijelu austrijske Koruške. Samim tim je pitanje Trsta postalo spor s zapadnim Saveznicima, ali Tita ni Staljin nije u tom pitanju podržao. Nakon povlačenja na naknadno dogovorenu granicu (današnju italijansko-slovensku i italijansko-hrvatsku granicu) uslijed vojnog i političkog pritiska, Tito je 1950. godine izjavio da je zauzimanje Trsta bilo adut da se mogu zadržati Istra i Slovensko primorje. Od britanske, američke i sovjetske vlade je 2. aprila zahtijevao da i Jugoslavija dobije okupacionu zonu u Austriji, te je forsirao ulazak JA u Korušku i južne dijelove Štajerske. Prvih dana maja jedan je motorizirani odred Četvrte armije iz Trsta dolinom Soče, preko Vršiča i Karavanki ušao u Korušku i u Klagenfurt. Ta je operacija imala i za cilj opkoliti njemačke i druge jedinice u povlačenju. Nakon prijetnje od Amerikanaca, JA se povukla na stare granice Kraljevine Jugoslavije i Austrije, a Tito je 28. maja u Ljubljani izjavio "...da naša braća u Koruškoj još nisu slobodna." Na konferenciji vanjskih ministara u Parizu u jesen, Jugoslavija je kao teritorijalni zahtjev postavila granicu kod Grada, a Trst bi dobio status federalne jedinice u Jugoslaviji, luka bi bila internacionalizirana, mada je sam znao da je takav zahtjev nemoguć. Problem Trsta kao i Rijeke riješen je tek kasnije osnivanjem Slobodne teritorije Trsta.
Obračun s narodnim neprijateljom
Još od početka rata, Tito je nametnuo strogu disciplinu u partizanskim jedinicama, koja povlači i najstrože kazne. U junu 1942. izdao je naredbu da će "...pripadnik partizanskih jedinica koji počini bilo kakav zločin protiv civilnog stanovništva ili njihove imovine biti najstrože kažnjen." Strijeljanja komunista i partizana su u toku rata bili česta pojava, dok se s zarobljenim protivničkim vojnicima postupalo dvojako. Često bi bili razmijenjeni, ali često uslijed prethodnih događanja i Titovog bijesa bili bi i strijeljani. U ljeto 1944. godine izdavao je naređenja protiv četničkih i drugih formacija u kojima se spominjalo hapšenje i likvidacija. Prema domobranima je bio blaži, te im je u slučaju prelaska u partizane priznavao činove i funkcije. S druge strane naređuje da se bezobzirno uništavaju ustaše i četnici, te je jasno kako su tu njegovu naredbu izvršavali lokalni komadanti. OZNA je dobila naređenja o strijeljanjima samo u najvećoj konspiraciji, tako da ni sam Štab brigade o tome nije imao informacije. Već nakon dolaska u Vršac, zahtijevao je protjerivanje njemačke i mađarske manjine. Nakon ulaska u Beograd OZNA je dobila direktive o hapšenju suradnika okupatora kao i likvidacijama po kratkom postupku. Odmah po ulasku partizana u Beograd, streljan je Puniša Račić, atentator na Stjepana Radića. Tito do kraja 1944. godine nije bio zadovoljan radom OZNA-e, pa je iz Podgorice stigao Veljko Mićunović koji je efikasnije sprovodio njegove direktive. Po podacima iz 2012. godine Državne komisije Vlade Srbije, u Srbiji je stradalo 36.388 osoba optuženih kao "narodni neprijatelji". Mediji su, kao i iskusni generali i političari prisjećali na pokolje ranjenika i civila od strane okupatora, pa se osvetnički val smatrao opravdanim. Novi proglas o amnestiji izdao je 15. novembra u kojem je pozvao pripadnike domobranskih i četničkih jedinica da se predaju i da se s njima postupa po međunarodnom pravu kao ratnim zarobljenicima i da ratne zločince treba izvoditi pred vojne sudove.
NGC 6568
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Josip Broz Tito
Obračun s narodnim neprijateljom
Početkom novembra naredio je da se što prije "likvidiraju arnautske bande", pripadnici albanskog Balli Kombëtara, na području gornjeg Vardara i Kosova. Kasnije je pozvao na odgovornost komadante tih jedinica, koje su prekoračile norme vojničkog ponašanja, te jednim dijelom optužio četnike za počinjene zločine prema Albancima. U međuvremenu je spriječio i masovno protjerivanje Mađara kao i stvaranje logora za Mađare. Dana 11. februara uslijedila je nova zapovijed u kojoj se naređuje stvaranje vojnih sudova u sastavu od tri oficira u svakoj diviziji, a Višeg prizivnog suda u svakom korpusu. Time se insistiralo da se smrtna kazna može presuditi samo po sudskom postupku. Prema Uputstvima od 22. februara Zemaljske komisije za utvrđivanje zločina okupatora i njegovih pomagača, definirano je koje su osobe smatraju ratnim zločincima i koje radnje zločinom i prijestupom. Te su odredbe bile široko definirane, tako da su kriteriji progona bili opsežni, te su mnogi ljudi stradali i mimo kakve zakonske procedure.
Ulaskom partizanskih jedinica početkom maja u Zagreb, mnogi civili, iz straha od partizanskih odmazdi, nisu htjeli dočekati novu vlast, nego su preko Slovenije krenuli u Austriju, kako bi se predali Britancima. Vojnicima je pokret bio naređen, te su u općem rasulu krenuli na put, na kom su već bili 40.000 njemačkih vojnika, manji broj slovenskih kolaboracionista i civila (oko 10.000), te oko 5—10.000 srpskih i crnogorskih četnika. Istraživanja pokazuju da je u toj koloni bilo od 100.000—150.000 ljudi, a kolona je bila duga 45 i 65 km. Nijemci su pokušali prijeći granicu prije kapitulacije, jer su očekivali žestoku odmazdu, tako da su se borbe protiv partizana odvijale do 15. maja. Jedan dio snaga iz kolone se probio prema Bleiburgu, dok su veći dijelovi ustaških i domobranskih snaga zarobljeni u Sloveniji. Partizanske snage su u borbama od 9—14. maja imale oko 1000 mrtvih i ranjenih, dok se za neprijateljske gubitke navodi brojka od 20.000 što može svjedočiti o tome da su zarobljenici odmah i ubijani.
Kad je prvi dio izbjegličke kolone prešao u Austriju, zapovjednici su zatražili da se predaju Britancima, što su oni odbili, jer prema potpisanim međunarodnim sporazumima, vojska NDH treba da položi oružje onim snagama protiv kojih su ratovali. Negdje oko 20—25.000 je uspjelo u tom metežu pobjeći po šumamama i mnogi od njih su se spasili u emigraciji. Ostali su vraćeni na jugoslavensku stranu i sprovedeni prema Mariboru. Neki od njih su odmah osuđeni na smrt, velika većina civila je puštena nakon nekoliko dana, a sva djeca do 16 godina su puštena. U logorima u Mariboru i Celju OZNA je selektirala zarobljenike, tako da su ustaški i domobranski oficiri s višim činovima izdvojeni i upućeni pred vojne sudove, koji su ih većinom osudili na smrt. Ustaški vojnici i podoficiri s dužim stažom u Ustaškoj vojnici izdvajani su za grupne likvidacije bez suđenja, te su streljani u Teznom kod Maribora. U sličnim okolnostima su streljani i slovenski domobrani na Kočevskom rogu i Teharju. Mladići godišta 1927—28. i ustaše s kratkim stažom otpremani su u dugim kolonama u Zagreb i Samobor za dalju selekciju ili su kroz Podravinu i Posavinu upućivani u logore na istoku zemlje. Zbog nepoštivanja Titove direktive, 13. maja je vlastoručno napisao depešu, koja je dostavljena štabovima četiriju armija i glavnim štabovima Hrvatske i Slovenije, da se spriječi ubijanje zarobljenika. Đilas je 1974. izjavio da Tito nije odobravao što se dogodilo, pa je tražio izvještaje i razjašnjenja, ali je pokazivao i razumjevanje za osvetnički gnjev protiv "bandi".
Ovakva represija je izazvala nezadovoljsto u narodu, pa je i Vladimir Bakarić uputio pismo Titu kojim se žali na ponašanje prema desetinama hiljada ljudi u logorima i kolonama. Tito je 5. jula donijeo Zakon o davanju amnestije i pomilavanju, a na osnovu tog zakona većina je zarobljenika puštena iz logora, a Predsjedništvo AVNOJ-a je 3. augusta donijelo Ukaz o pomilovanju i amnestiji čime je praktički završen progon. U dijelu Vojvodine naseljenom Nijemcima, progon i oduzimanje imovine trajao je nekoliko godina. Do sredine 1945. godine u Vojvodini je uhapšeno 14.069 osoba, većinom Nijemaca i Mađara, od kojih je strijeljano 10.360.
Postoji Titova odgovornost za počinjene ratne zločine nad zarobljenicima i civilima u poslijednjim mjesecima Drugog svjetskog rata i u prvim poratnim mjesecima, ali tu odgovornost valja ocijeniti sukladno ondašnjim prilikama i ondašnjim kriterijima, koji nisu istovjetni današnjim, te nema mjesta historijskom revizionizmu koji se temelji na moralnom i etičkom relativiziranju nacifašistiških zločina.
Izgradnja socijalističke države
Usporedo s političkom izolacijom, Tito omogućava političarima i drugim nekomunistima da se uključe u politički, kulturni i privredni rad. Tako je pored Ivana Ribara, Josipa Smodlake, Vladimira Nazora, Svetozara Rittiga, Vlade Zečevića, podržao i postavio jugoslavenskog ambasadora u SAD-u Savu Kosanovića, nećaka Nikole Tesle i predratnog političara Samostalne demokratske stranke. Iz Londona su se vratili i Dušan Simović, ministar Mihailo Konstantinović, kao i istaknuti član HSS-a Rudolf Bićanić. Stanoje Simić je bio od 1946—48. ministar vanjskih poslova u Vladi, a pokušao je vratiti u zemlju i Ivana Meštrovića i Vladka Mačeka. Pijanistica Melita Lorković, čiji je muž likvidiran u poslijeratnim čistkama, a šurjak Mladen Lorković bio ustaški ministar, je dobila posao i stan u Beogradu. Titove parole su bile u načelu demokratske, pa je propaganda sugerirala da Maček znači monarhiju, ali i progres, pogotovo davanjem prava glasa ženama. Ilja Erenburg je govorio o pravu žena u Bosni, te o skupu gdje su došle hiljade muslimanki s feredžama, ali kada je Tito progovorio one su skinile feredže i otkrile svoja lica. Jedan govor u Zagrebu 1945. godine počinje riječima "braćo i sestre, građani i građanke", te ne spominje frazu "drugovi i drugarice". Čestitajući Novu 1949. godinu prvo je spomenuo "građane i građanke" pa tek onda "drugarice i drugove".
Prvi izbori
Od ljeta 1945. počele su pripreme za izbore Ustavotvorne skupštine, te su doneseni Zakoni o izboru narodnih poslanika i Zakon o biračkim spiskovima, prema kom su žene prvi put dobile pravo glasa, kao i svi građani koji su napunili 18 godina. Pripadnici JA su mogli glasati tamo gdje bi se zatekli u vrijeme izbora, bez obzira da li bi bili upisani u biračke spiskove, a sudionici NOB-a su mogli glasati i ako bi bili maloljetni.
Pripadnici vojnih formacija koje su se borile protiv partizana nisu imali pravo glasa, pa su zbog te odredbe nekoliko dana kasnije iz vlade istupili Šubašić i Juraj Šutej, koji je bio ministar bez portfelja, kao i svi drugi građanski političari uključujući i potpredsjednika vlade Milana Grola. Taj je zakon po Šubašiću bio kršenje ranijih sporazuma sa Titom.
Narodna je skupština na Titov zahtjev 31. augusta raspisala izbore za Ustavotvornu skupštinu za novembar 1945. Kampanja se vodila pod parolama "za Tita, za republiku, za narodnu vlast", "Nećemo kralja, hoćemo Tita, narod se pita". Tito je bio nositelj liste Narodni front i u javnim je nastupima izjavljivao da će izbori biti slobodni i demokratski, a da u Fronti ima više partija, pa će se u parlamentu unutar Fronta iskristalizirati opozicija, misleći na Grola i Šubašića. Ali te su izjave bile maska, jer će se narednih mjeseci poduzimati sve da se dokine bilo kakav oblik političkog pluralizma.
Totalitarizam
Vladavina do 1950. godine se može smatrati totalitarizmom, ukoliko se totalitarnom vlašću i totalitarizmom naziva način vladavine, državni sustav ili doktrina u kojoj država pod vlašću jedne stranke ili osobne diktatorske vlasti kontrolira i nastoji usmjeravati kompletan javni i kulturni život, s drastičnim ograničenjima osobnih i građanskih sloboda i prava, često uz primjenu političkog terora. Sustav nije bio staljinistički jer nije bilo staljinističkih procesa i čistki kao u Sovjetskom Savezu i drugim zemljama takozvane narodne demokracije, ako se izuzme politički proces protiv Stepinca i Dachauski procesi u Sloveniji. Od 1950. godine su počele reforme i postupna liberalizacija, ali se i dalje Titova vlast može nazvati autokratskom i autoritarnom, jer je i dalje imao neograničenu vlast. Punu vlast ima Politbiro, a Vlada je bila direktno podređena Politbirou, koji je sastavljen od desetak ljudi od kojih je svaki bio zadužen za posebnu oblast. Tito je po svom nahođenju sazivao ljude s kojima će komunicirati i zapravo je održavao potpunu vlast koju je ostvario u ratnim uslovima.
Federacija ili centralistička država
Većinom donesenih odluka, ideja federativne republike, bila je izigrana. Osim u imenu države, bila je u praksi centralistička država ili "pseudofederacija". O svim bitnim pitanjima odlučivala je centralistički ustrojena KP s Titom na čelu male grupe koja je odlučivala o svim bitnim pitanjima. Vlast se kumulirala u Beogradu, a Tito je krajem rata odbio mogućnost da glavni grad države bude negdje u Bosni i Hercegovini. Traženo je da većina rukovodstva dođe u Beograd, planirana je izgradnja "veličanstvene opere u Beogradu", kao i izgradnja veleljepnog dvorca na Dedinju, pa se centralizacija odvijala čak i u sportu kada je beogradski Partizan kao centralni sportski klub JA morao okupiti najbolje sportiste, ponajprije nogometaše poput Stjepana Bobeka i Zlatka Čajkovskog iz zagrebačkog Dinama potom i atletičare, kao Franju Mihalića. Njegovim dekretom 1947. godine osnovano je Jugoslavensko dramsko pozorište u Beogradu, a mnogi značajni glumci dovedeni su iz drugih centara. Umjesto federalizma zavladao je revolucionarni etatizam. No uprkos tomu, Titov režim je uživao relativnu veliku potporu u širokim narodnim slojevima, dijelom i zbog ratnih zasluga. a potom zbog izgradnje državnog socijalizma koji je donosio znatno podizanje općeg standarda - forsiranu industrijalizaciju, masovno školovanje te zdravstvenu i socijalnu zaštitu za većinu stanovništva. Odustalo se od unitarističkog modela stapanja nacija i kultura u jednu višu, jugoslavensku, ali se dosljedno nametala teza da jugoslavenstvo jest i mora biti nadnacionalna kategorija. Titova inicijativa iz 1946. je i organiziranje omladinskih radnih akcija, koje su radile na izgradnji ili obnovi uništene infrastrukture. Mada je i Tito, kao i većina stručnjaka znala da su akcije nerentabilne, Tito je smatrao da je njihovo odgojno i političko značenje važnije od bilo čega drugoga. Uprkos propagiranju socijalne jednakosti Tito i uski krug oko njega živjeli su neusporedivo bolje od većine drugih.
Odnos prema vjerskim zajednicama
thumb|250px|desno|Proslava u čast Josipa Broza Tita uz prisustvo pravoslavnog sveštenstva, te katoličkog kardinala [[Alojzije Stepinac|Alojzija Stepinca i sovjetskog vojnog atašea, Zagreb 1945. godine.]] Usprkos političkom antagonizmu, Tito je želio s objema velikim vjerskim zajednicama Katoličkom i Pravoslavnom crkvom imati što bolje odnose. Kako podrška nadbiskupa Stepinca NDH nije prestala sve do kapitulacije, a izjavama da je najveći neprijatelj boljševički komunizam, Stepinac je uskoro pao u nemilost Tita i KPJ, tako da je 17. maja 1945. godine bio uhapšen. Imao je i ideju o samostalnosti Katoličke crkve u Hrvatskoj, mada je znao da se Crkva neće lako odvojiti od Vatikana. Početkom juna Tito se u Zagrebu sastaje s delegacijom Crkve, koju su predvodili biskupi Franjo Salis-Seewis i Josip Lach, ali i žestoki kritičar ustaškog režima kanonik Pavao Lončar. Istaknuo je "...da kao Hrvat i katolik, nije bio zadovoljan držanjem jednog dijela katoličkog svećenstva u ovim teškim historijskim momentima, koji su stajali velikih žrtava...", ali je naglasio da svi članovi Crkve nisu krivi i obećao pregovore i dogovor. Dan nakon sastanka Stepinac je pušten na slobodu, a 4. juna su se sastali Stepinac i Tito. Stepinac je dvadesetak dana kasnije bio gost na Četvrtom zasjedanju ZAVNOH-a, a nakon toga su razgovarali o agrarnoj reformi. Nakon pastirskog pisma Stepinca i nekoliko biskupa u septembru 1945. u komu reaguju na donošenje Zakona o agrarnoj reformi, podsjetili su i na ubijanje svećenika, zabranu katoličkih novina i zatvaranje škola. Tito je ovu utemeljenu kritiku ipak smatrao neprijateljskim stavom, mada je znao da se Stepinac nije slagao s Pavelićevim ekstremizmom, genocidom i zločinačkom politikom, ali je po njegovom mišljenju premalo činio da se zlo zaustavi. Ovim pismom je sukob prerastao u osobni sukob između njih dvojice. Da bi dobio podršku stanovnika Istre, početkom 1946. je finacijski pomogao obnovu sjemeništa u Pazinu, dopustio izdavanja tada jedinog vjerskog lista, osnivanje svećeničkog udruženja i otvaranje hrvatskog sjemeništa s osam razreda gimnazije. Stepinac je ponovo uhapšen 18. septembra 1946. gotovo istovremeno kada se u Beogradu sudilo Draži Mihailoviću, a u Ljubljani Leonu Rupniku. Nadbiskup je izveden na sud zajedno sa ustaškim pukovnikom Erihom Lisakom, pa se u novinama pisalo o "suđenju Lisaku, Stepincu i družini". Osuđen je na 16 godina zatvora i prisilnog rada te petogodišnji gubitak političkih i građanskih prava.
Odnos prema Srpskoj pravoslavnoj crkvi je bio u ponečem sličan. Žičkog episkopa Nikolaja Velimirovića, koji je još 1935. godine veličao Hitlera, kao i patrijarha Gavrila Dožića, koji su bili uhapšeni 1941. godine i četiri godine proveli u koncentracionom logoru Dachau, dopustio je povratak u zemlju. Za Dožićem se sastao dva puta, ali kako on nije podržavao profašiste, bio je tolerantniji prema njemu. Tako je 1950. godine posjetio manastir Gračanicu i razgledao freske srpskih srednjovjekovnih umjetnika.
Nakon toga dolazi do smirivanja prilika, pa je u januaru 1950. godine u Sarajevu osnovano udruženje katoličkih svećenika "Dobri pastir". Time je zadobio franjevački kler, a fra Bono Ostojić, župnik u Kiseljaku je na utemeljiteljskoj sjednici "Dobrog pastira", prisutne pozdravio katoličkim pozdravom "Hvaljen Isus" i potom borbenim partizanskim pozdravom "Smrt fašizmu – Sloboda narodu!"
Zbog suradnje sa ustaškim pokretom, na smrt je osuđen zagrebački muftija Ismet Muftić, zajedno s nekim dužnosnicima drugih vjerskih zajednica, ali se islamska zajednica do uspostave nove vlasti nastojala prilagoditi okolnostima. Progoni su se sveli na članove organizacije Mladi muslimani, od kojih je većina pohapšena i osuđena, a pod egidom borbe protiv "stoljetne zaostalosti" uništavane su tradicionalne manifestacije islamske kulture, zabranjeno je nošenje feredža, fesova, ukinuti su derviški redovi, vjerske škole i sudovi. Novi reis-ul-ulema Ibrahim Fejić je u nastupnom govoru u Sarajevu 1947. godine istaknuo kao najvažniju zadaću da "...prve misli uputimo našem voljenom Maršalu Titu, omiljenom Vođi i Učitelju, i da zamolimo Alaha za njegov dug i srećan život".
Međunarodni odnosi
Pored izgradnje dobrih odnosa sa SAD-om i SSSR, Tito je podržavao i Albaniju i imao planove da Albanija bude sedma jugoslavenska republika, a o tome je u junu/julu razgovarao sa Enverom Hoxhom u Beogradu. Hoxha je jednom na sjednici Politbiroa albanske KP izjavio "Nisam ja generalni sekretar KP Albanije, nego je to Tito". S njim je potpisan dogovor o prijateljstvu i suradnji dviju zemalja koji je imao dva tajna članka da Kosovo i Metohija pripadnu Albaniji u trenutku kad se Albanija pripoji Jugoslaviji ili konfederaciji. Konfederaciju je planirao ujedinjenjem s Bugarskom, ali zbog odbijanja Bugarske o konceptu 6:1, taj projekat nije zaživio. Titov imperijalizam nije bio sličan Staljinovom, jer je npr. Jugoslavija plaćala zemljišnu rentu za mješovita jugoslavensko-albanska društva, nije odnosila svoj dio profita, nego je ulagala u preduzeća, a jugoslavenski su stručnjaci pomagali razvoju Albanije. Prve nesuglasnosti s bivšim saveznicima, prouzrokovala je vojna pomoć komunističkoj Narodnooslobodilačkoj vojsci Grčke (ELAS) tokom Grčkog građanskog rata, a njima je otišao i general Peko Dapčević kao instruktor, a dopušteno im je povlačenje na jugoslavenski teritorij. Uvođenjem zabrane preleta zapadnim saveznicima, su saveznici polako smatrani suparnicima, a 1946. godine protuzračna obrana u Sloveniji spustila je jedan američki avion, a drugi oborila. Ubrzo je Tito smirio situaciju, morao se izviniti i pristao je da jugoslavenska vlada plati porodicama poginulih pilota 150.000 američkih dolara. Tito je 1945. godine potpisao dvadesetogodišnji Ugovor o prijateljstvu i uzajamnoj pomoći s Vladom SSSR-a, u martu 1946. u Varšavi potpisuje Ugovor o prijateljstvu i uzajamnoj pomoći izmedu FNRJ i Poljske, a uslijedilo je i potpisivanje ugovora s Čehoslovačkom i Albanijom, te u decembru u Bukureštu sličan ugovor sa Rumunijom.
Marshallov plan
Na temelju Marshallovog plana. SAD je izmedu 1947—50. planirala u 16 evropskih zemalja usmjeriti pomoć u vrijednosti od 16 milijardi dolara, pod uslovom da bi sproveli političke reforme u zemlji. Tito je isprva prihvatio ponudu, ali ju je kasnije odbio. Reakcija je bila štetna jer je u tim godina žetva podbacila, a na pomoć iz Sovjetskog Saveza se nije mogao osloniti. Ipak se početkom 1948. obratio SAD-u za nabavku strojeva i elektroopreme, da bi 1979. godine priznao da je odbijanje pomoći bila njegova greška. Sukob sa zapadnim saveznicima, izbio je i nakon napadačkog govora Aleša Beblera na zasjedanju Opće skupštine UN u jesen 1947, kada je optužio Britance da u Grčkoj dovode na vlast monarhofašiste, a da je ambasada SAD u Grčkoj otvoreni gospodar Grčke. Jugoslavija je tih godina smatrana radikalnim krilom Istočnog bloka, mada je Tito i dalje održavao dobre odnose, pogotovo s bivšim atašeima u Jugoslaviji.
Prvi petogodišnji plan
Savezna skupština je 1947. godine donijela Prvi petogodišnji plan koji je trajao od 1947—51. godine. Plan je po Titovoj zamisli, težište stavljao na industrijalizaciju, a manje u poljoprivredu, pa je Tito u skupštinskom govoru prilikom donošenja Zakona izjavio da je industrijalizacija u interesu seljaštva, jer da bez metalne industrije nema ni mehanizacije u poljoprivredi. Kasnije je postalo jasno da je takva razvojna strategija dovela do sustavnog zanemarivanja poljoprivrede, što je na duži rok dovelo do katastrofalnih učinaka.
Rezolucija Informbiroa
Sukob Tita i Staljina, koji je trajao još za vrijeme rata, osnažio se tokom 1948. godine u osobni sukob dviju karizmatskih ličnosti. Sklapanjem ekonomskih ugovora 1946. sa SSSR, Jugoslavija je sve više ovisila o Sovjetskom Savezu. Tito je smatrao osnivanje mješovitih preduzeća ekspoloatacijom, pa je negodovao kod sovjetskih vlasti. Takođe nije dopustio da Sovjeti stvaraju svoju paralelnu obavještajnu službu, kao ni zahtjev iz 1947. da se Crvenoj armiji stave na raspolaganju pomorske baze u Puli, Šibeniku i Boki Kotorskoj.
Osnivanjem Informbiroa, na Titovu inicijativu, u oktobru 1947. godine, potvrđena je Staljinova koncepcija da Jugoslaviju veže za Moskvu. Sjedište je bilo u Beogradu, pa je Tito to shvatio kao čast i nije prepoznao opasnosti koje iz toga proizilaze. Prvi sukob je izbio protivljenjem Staljina o stvaranju jugoslavensko-bugarske federacije, te je pokušao suzbiti i jugoslavensku hegemoniju u Albaniji, pa se to može smatrati klicom sukoba s Jugoslavijom. Ali i Titova popularnost u zemljama socijalističkog uređenja, smetala je Staljinu, jer je praktički bio izjednačen s njim, kao i neprestano pomaganje grčkim partizanim. Tito je s raznih strana, od Kopiniča, kao i od vođe KP Rumunije Gheorgiu-Deja dobijao obavijesti da ga Staljin želi likvidirati.
Odbijanjem od strane CK KPJ prijedloga Moskve o stvaranju konfederacije s Albanijom i Bugarskom, po kom bi Albanija i Bugarska bile ravnopravne članice federacije, a pod nadzorom Moskve, sukob se pojačao, pa je general Barskov Tita 18. marta 1948. osobno izvjestio da Vlada SSSR-a opoziva vojne savjetnike iz Jugoslavije, a sutradan da se opozivaju i civilni savjetnici. Na sjednici proširenog Politbiroa 1. marta, Tito je otvoreno govorio o problemima ugovora o plovidbi Dunavom, o neravnopravnom ugovoru o zračnom prometu, te o sovjetskoj inicijativi, da Jugoslaviji nije potrebna jaka armija, jer imaju Sovjete. Ponudio je ostavku, ali su svi članovi, osim Sretena Žujovića bili protiv njegove ostavke. Odgovor iz Moskve je došao 27. marta od strane CK KPSS, pismom u kome se tvrdi da u zemlji "nedostaje demokracije", da se pokušava "detronizirati sovjetski sistem", kao i optužbe za "velikodržavni šovinizam", da u Ministarstvu vanjskih poslova Jugoslavije rade britanski špijuni, a Tito jer optužen za trockizam. Kopije tog pisma poslate su svim komunističkim zemljama, pa je spor time internacionaliziran.
Reakcije drugih komunističkih funkcionera, nisu bile brze, ali su Titove slike uskoro nestajale iz izloga u tim zemljama. Tito je uskoro napisao odgovor, a nakon plenarne sjednice CK KPJ 12—13. aprila, nakon žestoke diskusije i napada na Tita od strane nekoliko članova, napisano je drugo pismo s 33 stranice formata A4 i poslano Staljinu i Molotovu. Nakon tih sukoba, Žujović je izbačen iz CK, kasnije zajedno s Andrijom Hebrangom i uhapšen, a ta informacija je objavljena tek dva mjeseca kasnije, kao i Rezolucija Informbiroa. Rezolucija je donesena 20—22. juna u Bukureštu na sastanku Informbiroa, na koji su bili pozvani i Tito i članovi CK, ali je odlazak od strane CK odbijen. Rezolucija je u jugoslavenskim novinama i radiju objavljena 30. juna, ali i jugoslavenski odgovor na Rezoluciju. Tito je time potvrdio svoje vjerovanje da ima podršku u narodu, mada je bilo podrške i Staljinu. Počele su optužbe Sovjeta, da je zapravo Crvena armija oslobodila Jugoslaviju, lični napad na Tita, a nekoliko visokih generala su pokušali pobjeći u Sovjetski Savez. Titova reakcija je bila održavanje Petog kongresa KPJ, koji je održan u Beogradu od 21—27. jula, prilikom čega su spjevani stihovi "Peti kongres, ništa ljepše nije / Ko ne voli Tita ni Partije / Nek se seli iz Jugoslavije". Tito je ponovo izabran za generalnog sekretara samo sa pet glasova protiv od 2344 prisutnih. Beogradska Borba je povodom kongresa objavila fotografiju Augustinčićeve statue Tita u vojnom ogrtaču s izrazom nepokolobljive odlučnosti.
Reforme i demokratizacija
Tito dugo nakon raskola sa Staljinom, nije odbacivao mogućnost o ponovnom uspostavljanju kontakta. Čestitao mu je 1948. godišnjicu Oktobarske revolucije, a za Dan Republike 29. novembra naredio je da se pored njegovih slika postave i Staljinove slike. Često u govorima i dalje spominje prijateljske socijalističke zemlje, a tek u martu 1949. godine počinje s razgradnjom kulta ličnosti Staljina, kada u jednom govoru u Rijeci navodi da je SSSR prodavala naftu Jugoslaviji za 25% skuplje nego kapitalističkoj Švicarskoj, te se počelo javno tvrditi da je zapravo Staljin odstupio od Lenjinovog učenja. U jednom intervjuu u novembru 1949. Tanjugu, traži da "...naša štampa bude duboko moralna, istinita, stvarni odraz onoga što se kod nas događa". U medijima se u jesen 1949. po direktivi izbacuje sovjetska muzika, a pretendiraju su domaći šlageri i revolucionarne pjesme. Krajem 1949. u razgovoru s francuskim novinarom ukazuje da je kampanja SKP(b) opasno revizinističko skretanje od marksizma-lenjinizma. Time podstiče američke političare da vjeruju da se u Jugoslaviji mijenja ideološka osnova sistema. Na Šestom kongresu KPJ 1952. Tito govori o "...čudovišnom obliku državnokapitalističkog birokratskog sustava u kojem su radnici eksploatirani, a neruski narodi ugnjetavani od ruskog imperijalizma."
Uvidjevši da je osnivanje seljačkih zadruga promašaj, kao i zbog nekoliko pobuna seljaka protiv kolektivizacije (Cazinska buna, pobune na Kordunu, oko Gline, kao i Makedoniji i Crnoj Gori), Tito ujesen 1951. godine inicira zatvaranje zadruga, te javno priznaje grešku riječima "...da su zadruge valjale, ne bi se raspadale." Međutim, poboljšanje za poljovrivredu nije učinjeno ni kada je 1953. godine donesen Zakon o agrarnom maksimumu, određivanjem gornje granice posjeda na 10 ha, 15 ha u planinskim područjima, umjesto 30 ha koliko je bilo predviđeno agrarnom reformom 1945. godine. Time je stihijska i masovna migracija sa sela u gradove ojačala, a poljoprivreda je svedena na marginu interesa, što je dugoročno vodilo u nestašice hrane.
U višim se partijskim krugovima jos 1949. godine razgovaralo o decentralizaciji i liberalizaciji, kako u privredi, tako i u prosvjeti i kulturi. Mada je Tito tvrdio da radnička klasa još nije zrela za decentralizaciju, Kardelj i Đilas su radili na tekstu budućeg Zakona o predaji tvornica na upravljanje radnicima, pa je kasnije tu njihovu ideju oduševljeno prihvatio. Time je uvedena ideja radničkog samoupravljanja, koja će u Jugoslaviji vladati slijedećih 40 godina. Predajom fabrika radnicima na upravljanje, počeli su se otvarati i privatni obrti, tako da je do 1954. godine otvoreno oko 150.000 privatnih manjih firmi. Ali su reforme slijedile i drugim podučjima, koje su vodile ka liberalizmu, Tito je vremenom smanjivao uticaj partije u mnogim sferama. Ukinuo je 1953. godine institut političkog komesara u jedinicama JNA, te je time potencirao da su stručna vojna znanja važnija od političke podobnosti. Radi se na odvajanju partijskog i državnog aparata, smanjivanju birokratizacije, tako da je broj državnih službenika savezne uprave s 47.300 u 1948. godini smanjen na 10.328 osam godina kasnije. Tito se zalaže i za demokratizaciju medija, pa je 1951. godine održana konferencija za štampu na kojoj su prisustvovali 120 domaćih i inostranih novinara.
Donošenjem Ustavnog zakona o osnovama društvenog i političkog uređenja u saveznim organima vlasti 1953. godine Tito je postao predsjednik Jugoslavije, čime je preuzeo apsolutnu vlast u zemlji, ali su istovremeno odlukama Šestog kongresa SKJ započeti procesi demokratizacije. Na Drugom plenumu CK na Brijunima u junu 1953. Tito je težio zaustavljanju dinamike demokratizacije, pa se smatra da je jedan od razloga Titovog protivljenje bila Staljinova smrt. Istovremeno je težio vraćanju partije na rukovodeću ulogu, a svoju je ličnu vlast postovjećivao s ideološkom monolitnošću i bespogovornim jedinstvom partije, čime istovremeno koči razvoj radničkog samoupravljanja gdje je SKJ provodio direktive s vrha i blokirao inicijative baze.
Po uzoru na SSSR, po završetku rata, vodstvo KPJ je pokušalo umjetnicima nametnuti koncept socrealizma. Tito je taj stil u književnosti nazivao "progresivna književnost", a većina književnika je već bila u partiji, pa je time taj proces bio i osnažen. Na Kongresu književnika u Ljubljani 1952. godine govorom Krleže, postignut je odmak u književnosti, a mnogi slikari i vajari započinjali su umjetničke stilove naslanjajući se na zapadnoevropske trendove. Tito je bio zainteresiran za kulturna zbivanja pa je 1954. godine postao sponzor Dubrovačkih ljetnih igara, te su na njima prezentirani mnogi umjetnički stilovi, koji su odudarali od socrealizma. Započinje gradnja monumentalnih spomenika posvećenih antifašističkoj borbi, a prvi takav spomenik gradi Vojin Bakić u Kamenskoj kod Požege pod nazivom "Spomenik pobjedi revolucije naroda Slavonije". Slijedi gradnja "Kamenog cvijeta" u Jasenovcu kipara Bogdana Bogdanovića, koju je Tito osobno odobrio. Protivnik je apstraktne umjetnosti koju smatra dekadentnom ili govori o "degeneriranim strujanjima". Sredinom 60-ih godina odustaje od cenzuriranja djela, pa čak podržava i apstraktnu umjetnost. Ponekad reaguje i na novine i časopise zabavnih sadržaja, ocjenjujući da se bave "šundom", te zahtijeva da se protiv dekadentnih pojava treba boriti političkim radom, ali ne zabranama i progonima. Ivana Meštrovića, inače antikomunistu, primio je 1953. godine na Brijunima i pokušao da ga nagovori da se vrati u zemlju, Najviše se zanimao za film, pogotovo američke westerne, a Aleksandar Konstatinović, Titov osobni kinooerater tvrdi da je Titu od 1957-80. prikazao 8801 film. Titov odnos prema kulturi je bio da je shvatao važnost kulture, te da političko arbitriranje ne donosi pozitivne posljedice, te je uglavnom pristajao na moderne trendove.
Sukob s Đilasom
Početkom 1950-ih dolazi do radikalnog kritiziranja postojećeg stanja od strane Đilasa. Objavljuje članke u publikaciji Savremene teme, a nakon Šestog kongresa KPJ 1952. godine, osnovao je mjesečnik Nova misao, u kojem su surađivali brojni književnici, kao i Miroslav Krleža. U beogradskoj Borbi, Đilas objavljuje 18 članaka o potrebi za radikalnom demokratizacijom i promjenama u svijesti, a revolucionare naziva "okamenjeni mozgovi", te Partiju naziva glavnom kočnicom društvenog razvoja. Konačno u članku "Ima li cilja?", zagovarao je prelazak na višestranački sistem, a njegove su ideje zastupali i zagrebački tjednik Napred, glasilo SKH, Vijesnik u srijedu, beogradski list Omladina, ali su svi mislili da Đilas zastupa stavove Partije. Na prijedlog Vladimira Bakarića, 25. novembra 1953, Đilas se bira za predsjednika Narodne skupštine. Tito je iz zdravstvenih razloga proveo cijeli mjesec u Sloveniji, te nije bio upoznat sa svim člancima, ali je već 27. decembra jedan njegov članak ocijenio kao "napad na SK", a vrhunac napada bila je njegova noveleta, satiričnog sadržaja o braku Peke Dapčevića i mlade glumice Milene Vrsjakov, mada njihov identitet nije jasno prikazan, članak je bio kritika nove klase što se stvarala od pripadnike partizanske elite, a članak je objavio i američki magazin Life 12. aprila 1954. godine. Nakon povratka Tita iz Slovenije, odmah je smjenio Đilasa i sazvao Treći plenum CK 16—17. januara, koji je prenošen preko radija, a Tito ga je optužio "...za nanošenje ogromne štete ne samo jedinstvu naše partije, nego i jedinstvu naše zemlje." Tito je ideološki obračun s Đilasovim tezama povjerio Kardelju, te su se napadi pojačali, da bi ga na kraju poređivali s Trockijem. Predloženo je Đilasovo isključenje iz CK, a 19. aprila je svojom voljom istupio iz SKJ. Zbog intervjua New York Timesu, Đilas je osuđen početkom 1955. godine na 18 mjeseci zatvora, a kasnije na još tri godine strogog zatvora u Sremskoj Mitrovici. Osuđivan je jos nekoliko puta, da bi kasnije emigrirao i postao prvi jugoslavenski disident.
Reforme
Prvi znakovi reformi društva su se pojavili u aprilu 1958. na Sedmom kongresi SKJ u Ljubljani. Donošenjem novog trećeg Programa SKJ je bio korak u procesu liberalizacije, gdje su naznačeni konkretni zadaci koje bi trebao predvoditi SKJ; Demokratizacija u svim oblastima života - gospodarstvu, socijalnoj i kulturnoj politici. Znaajna je Kardeljeva rečenica, iza koje je stajao Broz, da "Ništa što je stvoreno ne smije za nas biti toliko sveto da ne bi moglo biti prevaziđeno i da ne bi ustupilo mjesto onome to je još naprednije, još slobodnije, još ljudskije." Ta je rečenica bila dominantna u reformskoj politici do 1970-ih godina. Kao osnova razvoja uveden je treći put" samoupravljanje. Istovremeno Tito postaje i promotor modernizacije, kada podržava razvoj turizma. Tim i drugim reformama Jugoslavija je dosegla prvi vrhunac razvoja, ali je dosegla svoje limite, te je bilo jasno da je dalji razvoj moguć samo uvođenjem tržišnih principa i dopuštanjem konkrencije. Početkom 1960-ih su se u državnim i partijskim strukturama sukobile dvije struje: konzervativno-birokratska struja i struja samoupravnog kursa, te se taj trenutak mogao oznaćiti kao "početak borbe za Tita". U martu 1962. godine na sjednici CK, Tito ukazuje na nedisciplinu, nejedinstvo misli i akcije komunista, te postavlja pitanje "...pa dobro, je li naša zemlja kadra da se još održi, da se ne rapadnemo...", te ukazuje na separatističke pojave, sitnoburžoasku stihiju, pod ujecajem nacionalističkih i šovinističkih krugova. U diskusijama i sukobima učestvuju Aleksandar Ranković, Miha Marinko, Boris Kraigher, Jakov Blažević, Svetislav Stefanović, kao i Kardelj. Osnova sukoba bila je preraspodjela novca, koji je po nekim političarima završavao u Beogradu, odakle se samovoljno investira, bez obzira na potrebe privrede. Na kraju te sjednice Tito definira stanje u zemlji kao "...kriza je ovdje, kriza nas samih", te se Tito, uglavnom zbog nepoznavanja ekonomije, ali i zbog spremnosti na kompromis, nije opredjelio ni za jednu struju, te je radničko samoupravljanje narednih dvadeset godina sadržavalo elemente tržišne i planske privrede.
Ustavne reforme
Donošenjem novog Ustava 1963. godine, donosi se niz promjena, kako u pravcu federalizacije, jačanja samoupravljanja, reformom Saveznog izvršnog vijeća, funkcije potpredsjednika Jugoslavije i decentralizaciju, koja je istovremneno slabila konzervativnu struju Aleksandra Rankovića. Titovi kritičari su samoupravljanje opisali kao nijansu efikasnijom od klasičnog sovjetskog sistema, domašaji samoupravljanja su definisani kao humanistički ideal i partijski strateški društveni cilj, ali su s vremenom nedosljednšoću, koju je nametao svemoćni politički faktor [Tito], stvarale sve skuplje zablude u organizaciji društva i privrede, te da se demokratizacija upražnjavala samo onoliko koliko je to odgovaralo potrebama upravljačkog sloja. Neki kadrovi iz SR Hrvatske i SR Slovenije, zalagali su se za deetatizaciju i decentralizaciju, koja je započela na Osmom kongresu SKJ 1964. godine u Beogradu, gdje je Tito prvi put spomenuo rješavanje "nacionalnog pitanja", kog su komunisti do tada smatrali riješenim u Jugoslaviji. Tito je ističući jugoslavenstvo, poticao jačanje nacionalnih identiteta, nauštrb nametanog jugoslavenskog koncepta. Titu je zvanično promjenjena titula, te je umjesto generalnog sekretara postao predsjednik SKJ.
Privredna reforma
Godine 1965. započela je privredna reforma, kojom se nastojala povećati tržišna orijentiranost preduzeća, te uključivanje u međunarodni privredni sistem. Tito je već početkom 1960-ih isticao da životni standard mora biti relevantan faktor u oblikovanju ekonomskih planova, a razlog su bili štrajkovi i niske plate, pa je Tito zagovarao tržišnu privredu, dok je krug ljudi oko njega to značajnije naglašava, te je tražio da se kapital državnih investicijskih fondova mora prenijeti na preduzeća, tvrdeći da je to apsolutan preduslov ostvarivanja radničkog samoupravljanja. Došlo je do devalvacije dinara za 66% u osnosu na američki dolar, smanjena su opterećenja preduzeća i ograničen je carinski protekcionizam. Titov cilj je bio "tržišni socijalizam", a reformske zahvate kapitalističkog načina poslovanja bez privatnog vlasništva, argumentirao je riječima da je "...osnova ovog poduhvata da se olakša opšta privreda Jugoslavije, da bude kompleksnija, jugoslavenska". U saradnji s Kardeljom, koji je teorijski razvio reformu, podijeljene su uloge u principu "Tito je praktičar, a Kardelj je više sklon teoriji i mudrovanju." Reforma je dovela i do neželjenih rezultata, nezaposlenosti i otpuštanja, ali je rasla i industrijska proizvodnja. U aprilu 1968. godine, na Dvanaestoj plenarnoj sjednici CK SKH je došao prijedlog dezideologiranja formula za rješavanje problema, te uklanjanje zabluda i predrasuda SKJ, što Tito nije mogao prihvatiti.
Sukob s Rankovićem
Nakon što je Ranković preuzeo, za njega osnovanu funkciju potpredsjednika Jugoslavije, zaživilo je mišljenje da će on uskoro zamijeniti Tita. Mada je Ranković bio Brozov vjenčani kum 1952. godine na vjenčanju s Jovankom Budisavljević, Titov odnos s Rankovićem je godinama slabio. Služba društvene bezbjednosti (SDB) je potajno poduzimala korake da mu osigura tu funkciju, te se pojavila teza o postavljanju prislušnih uređaja u Titovoj rezidenciji. Tito se s Rankovićem već 1960-ih počeo ideološki razilaziti, jer se on nije zalagao za procese liberalizacije i demokratizacije, ali mu je smetalo i Rankovićev ugled, koji je ugrožavao njegovo prvenstvo, a 1966. godine Veljku Bulajiću, prilikom pripremanja snimanja filma "Bitka na Neretvi", rekao je "...da treba maknuti tog Rankovića, kako bi se Jugoslavija otvorila prema inostranstvu." Nakon osnivanja komisije koja je trebala ispitati rad SDB, na Brijunima je 1966. sazvan Četvrti plenum CK SKJ, došlo je do direktnog napada na Rankovića, gdje mu je pripisan srpski šovinizam, postavljanje iznad društva i Partije, te je on uslijed pritiska podnijeo ostavku na članstvo u SKJ i na funkciju potpredsjednika Jugoslavije. Obavještajnu pripremu obavili su Ivan Krajačić Stevo, ministar unutrašnjih poslova Milan Mišković, načelnik KOS-a Ivan Mišković i Ivan Gošnjak. U Hrvatskoj je pad Rankovića okarakterisan kao pobjeda nad srpskim hegemonizmom, dok je u Srbiji taj potez doživljen kao udarac državnom jedinstvu i slabljenje Srbije.