Ratovanje_u_doba_baruta
Japan
Japanska vojna strategija po dobijanju novog oružja počela je postepeno da se pomjera ka taktici zasnovanoj na pješadiji, a ne na onoj koja je favorizirala jahanje i konjicu. Ovo je najpoznatije prikazano u Bici kod Nagashina 1575. godine, gdje je 3.000 puškara Oda Nobunaga ručno poslalo mnogo veću konjičku snagu klana Takeda, koristeći prvu zabilježenu upotrebu odbojne vatre. Međutim, određene studije osporile su tvrdnju da je Nobunaga prvi upotrijebio ovu taktiku, iako su je japanske snage koristile mnogo ranije od drugih svjetskih suvremenika. Japansko planiranje bitaka se ubrzo usredsredilo na manipulisanje neprijateljima na savezničke utvrđene položaje kako bi se brzo rasporedilo neprijateljsko ljudstvo, upuštajući se u borbu prsa u prsa samo kada je to potrebno. Slično tome, japanski daimyō su predstavljeni u artiljeriji 1551. godine, kada je trgovac koji je tvrdio da je kralj Rima predstavio elemente Ōtomo klan sa dva primjera poljske artiljerije. Kao i kod njihovih kolega malokalibarskog oružja, mnogi gospodari rata željeli su brzo usvojiti oružje kako bi stekli prednost nad svojim savremenicima, ali su poteškoće u proizvodnji odgovarajućih reprodukcija dovele do ograničene rane upotrebe u poređenju sa njima. Kao i sa ličnim vatrenim oružjem, Oda Nobunaga je rano usvojio novo oružje, a kasnije, nakon njegove smrti, jedan od njegovih pomoćnika Toyotomi Hideyoshi koristio bi topove za razorni učinak da bi opsadio zamak Kanki 1582. Štaviše, Nobunaga je pokušao da ugradi topove u ratne brodove 1578. godine, ali njihova neefikasnost protiv suparničkih pomorskih daimyō snaga pod Morijima dovela je do prekida bilo kakve dalje implementacije na druge pomorske snage. Ove promjene i usvajanja u Sengoku eri Japanskog ratovanja su se pojavile tokom Japanske invazije na Koreju 1592–1598, nakon što je Toyotomi Hideyoshi ujedinio Japan. Rani uspjeh u prvom upadu tokom maja 1592. u Koreju pripisuje se raznovrsnom malokalibarskom oružju i taktici japanskih snaga, omogućavajući im da naprave i brane rana uporišta na Korejskom poluostrvu. Međutim, nakon što su se Korejci udružili sa Mingovskom Kinom, dobili su pristup boljoj artiljeriji sa većim dometom i razornom snagom od njihovih japanskih ekvivalenata. Konačno, korejska mornarica pod komandom Yi Sun-sina je iskoristila nadmoćniju, topovski naoružanu mornaricu Korejsko-Ming alijanse protiv japanskih pomorskih linija snabdijevanja, što je na kraju dovelo do nestašice zaliha i japanskih gubitaka na kopno. Japan je protjeran sa svog posljednjeg uporišta u Seulu u maju 1594., a kasniji poduhvati 1597. neće se približiti uspjehu prvog, pošto je Korejsko-Ming alijansa razvila protivmjere i ekvivalentno malokalibarsko oružje japanskim ekvivalentima. Japanska verzija vatrene strele (raketne strele) bila je poznata kao bo hiya. Izvještava se da su japanski pirati (wokou, također poznati kao Wako ili kaizoku) u 16. stoljeću koristili bo hiya koji je imao izgled velike strijele. Zapaljeni element napravljen od zapaljivog vodootpornog užeta bio je omotan oko osovine i kada je upaljen, bo hiya je lansirana iz minobacača poput oružja hiya taihou ili širokog otvora Tanegashima arkebuznih šibica. Tokom jedne morske bitke rečeno je da bo hije "padaju kao kiša".