cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lola Novaković
250px|mini|desno|Lola Novakovic, 1975 Zorana Lola Novaković (Beograd, 25. aprila 1935 – Beograd, 3. aprila 2016) bila je jugoslavenska pjevačica zabavne muzike i zvijezda iz 1960-ih i 1970-ih godina. Ostvarila je pobjede na mnogobrojnim domaćim festivalima zabavne muzike kao i van granica Jugoslavije, od Pariza do Tokija, od Bejruta do Moskve. Na festivalu Evrovizija koji se 1962. godine održavao u Luksemburgu osvojila je zapaženo četvrto mjesto sa pjesmom "Ne pali svjetla u sumrak." To je dugo godina bio najveći uspjeh jugoslavenske zabavne muzike, zahvaljujući njenoj vrhunskoj i profesionalnoj interpretaciji. Bila je jedna od najslavnijih imena u zabavnoj muzici u bivšoj Jugoslaviji, a publika joj je ostajala zahvalna i 1970-ih godina dodijelila je Loli titulu "Prve dame jugoslavenske zabavne muzike."
Biografija i muzičko stvaralaštvo
Već kao dijete Lola Novaković je pokazivala ljubav i talent za pjevanje. U 17-oj godini života dobija poziv da sa orkestrom Pet Adrijatika pođe u Smederevo i u Domu JNA pjeva na dočeku nove 1953 godine. Lola je prihvatila i tako zaradila svoj prvi honorar u budućoj muzičkoj karijeri. Kasnije je sa istim orkestrom dobila angažman da pjeva u poznatom beogradskom hotelu "Bristol" i sa njima je počela tamo da se pojavljuje iz večeri u veče. Jedne večeri u hotel "Bristol" je iz Zagreba stigao Džimi Stanić i navratio da čuje Lolu o kojoj se već naveliko počelo pričati po Beogradu. 1957. godine Džimi je predložio Loli da odu u beogradsku "Stambol-kapiju" da malo pjevaju i zabavljaju inostrane goste koji su tamo navraćali. A u "Stambol-kapiji" Lolu je primijetio jedan muzičar iz Istočne Njemačke koji je po Beogradu tragao za novim talentima kako bi ih predstavio na Lajpciškom sajmu.
Ubrzo dobija poziv za nastup uz već popularnog Ivu Robića da na pozornici čuvenog lajpciškog "Kapitola" brani jugoslavenske nacionalne boje. Već poslije prvog koncerta poznata gramofonska kuća "Decca" nudi Loli da snimi ploču i to istu onu koju je kasnije za jugoslavensko tržište i za skupe pare otkupio zagrebački "Jugoton".
Ime Lole Novaković počinje da zauzima prve stranice beogradskih listova i da svojim koncertima osvaja mnoge evropske gradove: Bazel, Berlin, Drezden, Prag, Varšava. Mađari su je nekoliko puta pozivali da gostuje po mađarskim gradovima, pa je u Budimpešti za mađarski "Kvaliton" snimila ploču sa četiri pjesme koje je pjevala na španskom i engleskom jeziku.
Krajem 1958. godine Lola zajedno sa orkestrom Pet Adrijatika odlazi u Liban, gdje pjeva u luksuznom noćnom klubu "Lidu" u Bejrutu. Nakon toga potpisuje jednogodišnji ugovor za bejrutski "Mulen Ruž". Prije nego što je stekla popularnost u Jugoslaviji, Lola postaje libanska zvijezda estradne scene sa skoro svakodnevnim nastupima na Bejrutskom radiju i svojim mnogobrojnim nastupima u programima Libanske televizije. U Libanu je pjevala inostrane hitove, ali i naše narodne pjesme. Početkom 1960. godine Lola se nakon godinu i po dana boravka na Bliskom Istoku ukrcala na brod koji će je vratiti u domovinu. U bejrutskoj luci je bila ispraćena od strane velikog broja ljubitelja njene muzike.
Po povratku u Beograd, iste godine je zakazala koncert u "Domu sindikata" što je bio prvi solistički koncert u Jugoslaviji. Ulaznice su bile rasprodate za dva sata. Lola je je bila i prvi umjetnik iz Jugoslavije koji je gostovao u Rusiji. Nizali su se uspjesi na festivalima: 1961. pobjeđuje na Zagrebačkom festivalu sa pjesmom “Svitanje”, a iste godine na Opatijskom festivalu opet pobjeda sa pjesmom ”Jednom u gradu ko zna kom”. Na Zagrebačkom festivalu januara 1962. Lola je pjevala pjesmu “Ti nisi došao”. To je bio nezaboravni nastup, pred publikom i TV kamerama, savladana emocijama, u sred pjesme se rasplakala. To je publiku toliko impresioniralo da je dobila aplauz koji je trajao 10 minuta i ostao je najduži aplauz na tadašnjoj jugoslavenskoj sceni. Očekivano joj je gotovo jednoglasno dodijeljena prva nagrada. Marta 1962. učestvuje na takmičenju Evrovizije sa pjesmom “Ne pali svjetla u sumrak” i osvaja odlično 4. mjesto. Tu je ostavila sjajan utisak, a uslijedio je poziv u Japan 1963. gdje provodi šest meseci na turneji po japanskim gradovima i nastupa u televizijskim emisijama. Na međunarodnom festivalu "Rim pjeva" (Roma canta) u Rimu, u jakoj konkurenciji 14 pjevača, Lola nadmoćno pobjeđuje pjesmom “Ulica četiri fontane”. Ona lično ovo smatra svojom najdražom pobjedom u karijeri. U Beogradu joj priređuju nezaboravan doček. Još jednom je potvrdila da je najbolja, s pravom najveća zvijezda zabavne muzike toga vremena u bivšoj Jugoslaviji. Lolin hit iz 1965. “Kap veselja” proglašen je pjesmom godine. Godine 1967. počinje festival “Pesma leta”, a Lola sa pjesmom “Marike” osvaja drugo mjesto, odmah iza Mikija Jevremovića i njegovog hita “Pijem”. Ostvaruje pobjedu na “Beogradskom proleću” 1973. sa pjesmom “Duga topla noć”. 1980. učestvuje na retrospektivi opatijskog festivala sa pjesmom “Harmonika” koja je mjesecima bila hit u Jugoslaviji. Lola Novaković ostaje legendarna pjevačica koja sjeća na jedno vrijeme puno optimizma, nježnosti, emocija, što se u njenim pjesmama i osjeća. Bila je to karijera jedne istinske dive šezdesetih i sedamdesetih godina. Njene interpretacije su bile i ostale neprevaziđene, a nijedna pjevačica se nije usuđivala da otpjeva njenu pjesmu. Cijenjena od kolega i od publike, sa svima je bila u dobrim odnosima. U doba kada je zabavna muzika polako prestajala da bude ono što je bila, kada su se umiješali novac i sumnjive vrijednosti, kada je "žuta štampa" počela da osuđuje njen privatni život, Lola se sa svojim suprugom Draganom Antićem povukla sa jugoslavenske muzičke scene. Tek povremeno je nastupala u inostranstvu. Za mnoge ljubitelje njene pjesme zauvijek je ostala u sjećanju kao mit.
Omiš
280px|mini|Omiš, rimokatolička crkva "Sv. Mihovil" Omiš je grad u Hrvatskoj, u Splitsko-dalmatinskoj županiji.
Geografski položaj
Smješten je na ušću rijeke Cetine u Jadransko more. Omiš je poznat po dugogodišnjem Festivalu dalmatinskih klapa.
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Hrvatskoj nalazio se u sastavu stare općine Omiš.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2021. godine, grad Omiš je imao 14.139 stanovnika, od čega u samom Omišu 5.985.
Omiš (naseljeno mjesto)
Napomena: ''U 1991. povećano pripajanjem naselja Ravnice koje je prestalo postojati. Za to bivše naselje sadrži podatke od 1857. do 1981. U 1991. također povećano za dio područja naselja Duće (općina Dugi Rat). U 1857., 1869., 1921. i 1931. sadrži podatke za naselja Borak i Stanići.''
Popis 1991.
Na popisu stanovništva 1991. godine, naseljeno mjesto Omiš je imalo 6.079 stanovnika, sljedećeg nacionalnog sastava:
Selim I
Selim I (10. oktobar 1470 – 22. septembar 1520) bio je sultan Osmanlijskog Carstva  od 1512. do 1520. godine. Za vrijeme njegove vladavine došlo je do ogromne ekspanzije carstva i osvajanja Memlučkog Egipta 1517. godine, koji je obuhvatao Levant, Hedžaz, Tihaman i Egipat. Time je dobio naziv "Khadim ul Haramain ish Sharifain" (sluga svetih gradova Meke i Medine) od strane Šerifa Meke 1517. godine. Osvajanjem i ujedinjenjem islamskih zemalja, Selim je postao branilac svetih gradova Meke i Medine koji je ojačao osmanlijsko pravo na halifat u islamskom svijetu.
Selimova ekspanzija na Bliski istok predstavlja iznenadnu promjenu proširenja politike carstva, koja je prije njegove vladavine, uglavnom bila usmjerena na Balkan (jugoistočnu Evropu) i Anadoliju (Malu Aziju). Neposredno pred njegovu smrt 1520. godine, Osmanlijsko Carstvo se protezalo na gotovo 1 milijardu jutara (oko 4 miliona kvadratnih kilometara).
Biografija
Rođen u Amasyi 1470. godine, Selim je bio najmlađi sin sultana Bajazida II (1481. - 1512.). Selimova majka je bila Gulbahar Ajše Hatun, turska princeza iz države Dulkadir koja je koncentrisana oko Elbistana; njen otac je bio Alaudevle Bozkurt beg, 11. vladar Dulkadira. neki akademici tvrde da je Selimova majka bila grkinja, ali hronološka analiza to ne potvrđuje.
Selim je opisan kao visok mladić, sa širokim ramenima i dugim brkovima. Bio je vješt u politici i volio je borbu. Selim se 1494. godine ženi Ajše Hafsom, kćerkom Menlija I Giraja.
Safavidsko carstvo
Za Selima, jedan od prvih izazova kao sultana je bio sukob između njegovog carstva i moćnog Safavidskog carstva. Šah Ismail je bio poglavar šiitskih islamista u toj regiji, i bio je prijetnja za sunitske vladare Osmanskog carstva. Šah Ismail je do 1510. godine osvojio Azerbejdžan, južni Dagestan (grad Derbent), Mezopotamiju, Armeniju, Horasan, Istočnu Anadoliju, te postao vazal sa gruzijskim kraljevstvima Kartli i Kakheti. Selim je morao ukloniti svaki rizik od napada sa zapada iz Irana u Anadoliju dok je napadao Memluke u Egiptu. Zbog toga, Selim je okupio svoju vojsku i poveo ih u marš na Iran godine 1514. porazivši Šaha Ismaila u Bici za Šaldiran. Ismailova vojska je bila više mobilna i njegovi vojnici su bili bolje pripremljeni, ali su Osmanlije imale efikasno modernu vojsku koja je posjedovala artiljeriju, crni barut i muskete. Osmanlijska vojska je potom paradirala kroz glavni grad upravo poraženog Safavidskog carstva, Tabriz. Pobuna među Selimovim trupama u strahu od kontranapada i uklještenjem od svježih Safavidskih snaga koja je došla iz unutrašnjosti, prisilila je Osmanlije da se povuku. Bitka za Šaldiran je pokazala šahu Ismailu prednosti modernog vatrenog oružja i artiljerije.
Sirija, Palestina, Egipat i Arapsko poluostrvo
Selim je zatim osvojio Memlučki sultanat u Egiptu, porazivši Memlučke egipćane prvo u bici kod Marj Dabiqa, a zatim u bici kod Ridaniya. To je dovelo do osmanlijske aneksije cijelog sultanata, od Egipta, Sirije i Palestine do Hedžaza i Tihamaha na Arapskom poluostvu. Tada je od Šerifa Meke dobio sultanat kako bi štitio svete gradove Meku i Medinu. Umjesto "Hakim ul Haremeyn" (vladar dvije svetinje) prihvatio je pobožni naslov "Khadim ul Haremeyn" (sluga dvije svetinje).
Nakon osvajanja Egipta i svetih gradova 1517. godine, Selim poziva Al-Mutawakkila III (1509. - 1517.), kao zadnjeg u nizu Abasidskih halifa koji su boravili u Kairu od 1261. godine i kao de facto sultana Memlučkog sultanata, da formalno preda titulu halife i njegove ambleme, mač i plašt poslanika Muhameda. Sve se ovo čuva u muzeju Topkapi palače u Istanbulu u Turskoj.
Smrt
Nakon povratka sa svoje egipatske kampanje, Selim je počeo pripremati ekspediciju za koju se smatra da je bila protiv ostrva Rodosa. Ova kampanja je prekinuta uslijed njegove bolesti i ubrzo smrti u devetoj godini njegove vladavine. Imao je oko 50 godina. Kaže se da je Selim podlegao uslijed sirpensne bolesti, infekcije kože koja se razvila uslijed njegove kampanje po Egiptu, tačnije uslijed dugog jahanja konja. Neki historičari tvrde da je umro od otrova kojeg mu je dao njegov doktor, a drugi da je riječ o raku kože, treći da je umro od raka. Kada je umro nosio je titulu: Kralj Dvije Zemlje (kontinenti Evropa i Azija), Khagan Dva Mora (Sredozemno i Indijski okean), Vođa Dvije Armije (evropska i safavidska), i Sluga dvije svete škrinje (Meka i Medina). Pokopan je u jednom turbetu u Konstantinopolju (Istanbulu). Njegov nasljednik Sulejman I, dao je tamo kasnije izgraditi poznatu Sulejman-džamiju.
Ličnost
Po mnogim izvorima, Selim je imao vatren temperament i punokrvni karakter. Čini se da je imao velika očekivanja od svih podređenih, te je pogubio mnoge svoje vezire. Također, njegov dvor je bio vrlo dinamičan, sa mnogim nagradama kao i rizicima. Vjerovatno je bio vrlo energičan i efektan, iako ponekada okrutan vladar. Njegova vladavina je bila kratka, ali je svakako otvorila put mnogim mogućnostima za njegovog sina. Poznata legenda kaže da je Selim napunio carski trezor do vrha i onda ga zaključao svojim pečatom. Tada je rekao: Njegov trezor je ostao neotvoren sve do pada carstva.
= Reference =
Vanadij
Vanadij je hemijski element sa simbolom V i atomskim brojem 23. To je čelično-sivi metal s plavim odsjajem. Dosta je tvrd, ali veoma kovan metal, te se ubraja u prelazne metale. U periodnom sistemu, vanadij, zajedno sa težim elementima niobijem, tantalom i dubnijem, sačinjava 5. grupu ili grupu vanadija. Najveći dio vanadija koristi se u takozvanom ferovanadiju za proizvodnju posebnih čelika. Dodatak vanadija u hrom-vanadijskim čelicima dovodi do povećanja žilavosti a time i do povećanja otpornosti čelika.
Element posjeduje različite biološke uloge i značaj, a za mnoge žive organizme je esencijalni mineral. Tako naprimjer vanadij ima određenu ulogu pri upravljanju enzimima koji učestvuju u fosforiliranju, a koriste ga i neke bakterije za fiksiranje dušika. S druge strane, za njega ili njegove spojeve sumnja se da djeluju kao mutageni klastogeni koji izazivaju promjene na hromosomima te su proglašeni otrovima i karcinogenima.
Najpoznatiji spoj vanadija je vanadij(V)-oksid, koji se koristi kao katalizator u proizvodnji sumporne kiseline.
Historija
thumb|150px|lijevo|Andrés Manuel del Río Metal, za koji se kasnije ispostavilo da je vanadij, otkrio je španski mineralog Andrés Manuel del Río u meksičkoj rudi olova, kasnije nazvanoj vanadinit. Novi element, on je nazvao panhromij zbog njegove raznolikosti u pogledu boja, a kasnije je preimenovan u eritronij jer su njegove soli nakon zakiseljavanja dobijale crvenu boju. Međutim, del Riovo otkriće su opovrgavali Alexander von Humboldt te kasnije i francuski hemičar H.V. Collett-Desotils zbog sličnosti vanadija sa spojevima hroma, te su smatrali da se kod navodnog novog elementa radi o hromu sa određenim primjesama.
Vanadij je ponovno otkrio 1830. godine švedski hemičar Nils Gabriel Sefström. On je ispitivao željezo iz švedskog rudnika željeza Taberg, tako što je rudu otapao u hlorovodičnoj kiselini. Pri tome je pored drugih poznatih materijala otkrio i jedan nepoznati element, koji je u nekim osobinama dosta nalikovao hromu, ali je također pokazivao i osobine svojstvene uraniju. Međutim, nakon kasnijih ispitivanja, nije se radilo o ova dva elementa. Novom elementu dali su ime po Vanadisu, drugom imenu nordijske božice Freye. Nedugo zatim Friedrich Wöhler, koji se sa Berzeliusom već s tim bavio, pružio je dokaz identiteta i povezao vanadij sa ranije opisanim eritronijem.
Fizičke
thumb|Kristalna struktura vanadija, a = 302,4 pm Vanadij je nemagnetični, tvrdi ali kovni teški metal, čelično-plave nijanse. Ima gustoću od 6,11 g/cm3. Čisti vanadij je relativno mehak, ali u prisustvu i najmanje količine primjese drugih elemenata postaje izuzetno tvrd i ima izuzetno veliku mehaničku čvrstoću. Po većini osobina, on nalikuje svom "komšiji" iz periodnog sistema, titaniju. Tačka topljenja čistog vanadija iznosi 1910 °C, a ako su prisutne nečistoće, poput ugljika, ona je znatno viša. Tako naprimjer pri udjelu od oko 10% ugljika, tačka topljenja iznosi oko 2700 °C. Vanadij se kristalizira slično kao hrom ili niobij u kubičnoj prostorno-centriranoj kristalnoj strukturi sa Im 3 m i parametrom rešetke a = 302,4 pm kao i dvije formulske jedinice po elementarnoj ćeliji.
Ispod kritične temperature od 5,13 K, vanadij postaje superprovodnik. Kao i čisti vanadij, i njegove legure sa galijem, niobijem i cirkonijem također su superprovodnici. Pri temperaturama ispod 5,13 K, kao i metali iz njegove grupe niobij i tantal, vanadij isitnjen u sićušnim grudvicama od po 200 atoma iskazuje neobičnu osobinu električne polarizacije koja do danas nije objašnjena. Osim njega, takvu osobinu imaju samo nemetali.
Hemijske
Vanadij nije plemeniti metal i u mogućnosti je reagirati sa mnogim nemetalima. Izložen zraku zadržava metalni sjaj nekoliko sedmica. Međutim, nakon dužeg vremenskog perioda postaje primjetan nastanak zelenkaste korozije. Ukoliko je potrebno konzervirati metalni vanadij, on se mora držati zatvoren u atmosferi argona. Pri visokoj temperaturi napada ga kisik i oksidira u vanadij(V) oksid. I dok sa ugljikom i dušikom reagira tek kad je zagrijan do bijelog usijanja, reakcije sa fluorom i hlorom odvijaju se i u hladnom stanju.
Prema kiselinama i bazama pri sobnoj temperaturi, vanadij je pretežno stabilan zbog svog tankog pasiviziranog sloja oksida. Napada ga samo fluoridna kiselina kao i kiseline koje djeluju snažno oksidirajuće, poput vruće dušične kiseline, koncentrirane sumporne kiseline i carske vode.
Do temperature od oko 500 °C, vanadij može apsorbirati vodik. Pri tome metal postaje veoma krhak i može se vrlo lahko pretvoriti u prah. Vodik se može osloboditi iz vanadija tek pri 700 °C u vakuumu.
Izotopi
Poznato je 25 izotopa vanadija i šest nuklearnih izomera. Samo dva izotopa se javljaju u prirodi. To su izotop 50V sa prirodnom rasprostranjenošću od 0,25% i 51V kojeg ima 99,75%. Izotop 50V je blago radioaktivan. Raspada se sa vremenom poluraspada od 1,5 · 1017 godina tako što 83% izotopa putem elektronskog zahvata prelazi u 50Ti dok 17% izotopa putem β−-raspada prelazi u 50Cr. Oba jezgra se mogu koristiti za ispitivanja sa NMR-spektroskopijom.
Najstabilniji vještački izotopi su 48V sa vremenom poluraspada od 16 dana i 49V koji ima vrijeme poluraspada od 330 dana. Ovi izotopi našli su primjenu u nuklearnoj medicini kao traseri. Svi ostali izotopi i nuklearni izomeri su veoma nestabilni i raspadaju se u vremenu od nekoliko minuta ili sekundi.
Rasprostranjenost
U najvažnije minerale vanadija uglavnom se ubrajaju vanadati kao što je vanadinit [ Pb5(VO4)3Cl ], deskloizit, Pb(Zn, Cu) [OH|VO 4 ] i karnotit [ K2(UO2)2(VO4)2·3H2O ] , kao i vanadij-sulfat patronit VS4. Najveći dio vanadija nalazi se u tragovima u sklopu drugih metala, najčešće u rudama željeza poput magnetita. Udio vanadija u titanij-željeznim rudama iznosi većinom između 0,3 i 0,8%, ali u mnogim južnoafričkim rudama može iznositi i do 1,7%.
U svijetu je 2006. iskopano ukupno 55.700 tona ruda vanadija (preračunato u vidu metala). Najznačajniji proizvođači su Južnoafrička Republika, Kina i Rusija. Vanadij se ne smatra rijetkom sirovinom jer su njegove ukupne poznate rezerve procijenjene na oko 63 miliona tona.
Dobijanje
thumb|lijevo|Vanadij čistoće 99,95% elektrolučno istopljen i jetkan thumb|lijevo|Vanadij čistoće 99,9 %, dendritički narasli kristali, načinjeni vakuumskom sublimacijom Dobijanje metalnog vanadija odvija se u nekoliko koraka. Prvo se iz raznih početnih sirovina mora dobiti vanadij(V) oksid. On se dalje može reducirati do elementarnog vanadija, te dalje po potrebi pročišćavati. Moguće polazne sirovine iz kojih se može dobiti vanadij su njegove rude poput karnotita i patronita, titanijsko-željezne rude koje ga također sadržavaju i sirova nafta. Rude vanadija u prošlosti su bile vrlo važne za njegovu proizvodnju, ali danas ne igraju važnu uloge jer su ih zamijenile titanijsko-željezne rude.
Kada se željezne rude sa primjesama vanadija reduciraju u procesu visoke peći, vanadij prvo ostaje u sirovom željezu. Da bi se ono dalje prerađivalo u čelik, tokom njegovog oplemenjivanja kada se u smjesu upuhava kisik. U tom procesu vanadij prelazi u šljaku. Ona sadrži i do 25% vanadij(V) oksida te je vrlo važna sirovina za dobijanje ovog metala. Da bi se dalje dobio čisti vanadij(V) oksid, fino isitnjena šljaka se prži sa oksidirajućim natrijevim solima poput natrij-hlorida ili natrij-karbonata. Time nastaje nerastvorljivi natrij-metavanadat, koji se taloženjem odvaja od ostatka šljake. Dodavanjem kiselina i amonijevih soli ostatak vanadija se istaloži iz šljake u vidu nastalog amonij-polivandata. On se također može pretvoriti u vanadij(V) oksid pomoću žarenja. I iz drugih ruda koje sadrže vanadij također se može dobiti ovaj oksid na isti način. Iz sirove nafte, vanadij se dobija pomoću emulzije dodavanjem vode i magnezij-nitrata u naftu te se ta emulzija izdvaja. Daljnji tok prerade uglavnom odgovara procesu kao i kod željeznih ruda.
Dobijanje metalnog vanadija dešava se pomoću redukcije vanadij(V) oksida sa drugim metalima. Kao redukcijsko sredstvo mogu poslužiti aluminij, kalcij, ferosilicij ili ugljik. S ugljikom nastaju karbidi vanadija, iz kojih se metalni vanadij vrlo teško može odvojiti:
Da bi se dobio potpuno čisti vanadij, kao redukcijsko sredstvo se mora koristiti relativno skupi kalcij ili aluminij, jer se u postupku sa dosta jeftinijim ferosilicijem ne može postići vrlo visok stepen čistoće vanadija. Dok se pri primjeni kalcija odmah dobija potpuno čisti vanadij, u reakciji sa aluminijem se prethodno dobija legura vanadija i aluminija, iz koje se putem sublimacije u vakuumu izdvaja čisti vanadij. Najveći dio proizvedenog vanadija u svijetu ne troši se u obliku čistog metala, nego u formi legura sa željezom, takozvanim ferovanadijem, u kojem vanadij učestvuje sa najmanje 50%. Da bi se on dobio, nije potrebno prethodno izdvajati čisti vanadij. Umjesto toga, šljaka koja sadrži vanadij i željezo reducira se sa ferosilicijem i kalcij-karbonatom do ferovanadija. Ovako dobijena legura primjenjuje se u većini tehničkih aplikacija.
Najčišći vanadij se može dobiti bilo elektrohemijski ili pomoću van Arkel-de Boerovog procesa. Za to je neophodno čisti vanadij istopiti sa jodom u staklenoj ampuli iz koje je odstranjen zrak. U zagrijanoj ampuli nastaje vanadij(III) jodid koji se na vreloj volframskoj žici raspada na veoma čisti vanadij i elementarni jod.
Upotreba
thumb|desno|Alat načinjen od vanadijskog čelika
Legure
Približno 85% vanadija koji se proizvede u svijetu potroši se u obliku ferovanadijske legure ili kao dodatak za razne čelike. Značajano povećanje čvrstoće u čeliku koji sadrži vrlo malehne količine vandija otkriveno je početkom 20. vijeka. Vanadij gradi stabilne nitride i karbide, što rezultira znatnim porastom čvrstoće čelika. Od tog vremena, vanadijski čelici se koriste u aplikacijama za ramove za bicikle, razne osovine, zupčanike, bregaste osovine i druge kritične dijelove. Postoji dvije grupe legura čelika koji sadrže vanadij. Visokougljične čelične legure sa vanadijem sadrže 0,15% do 0,25% vanadija a brzi alatni čelici imaju udio vanadija od 1% do 5%. Kod takve vrste čelika, može se dostići tvrdoća po Rockwellu (HRC) od 60. HSS čelik se koristi u hirurškim instrumentima i alatima. Neke legure metalurgije praha mogu sadržavati i do 18% vanadija. Veliki sadržaj karbida vanadija u tim legurama u velikoj mjeri povećava otpornost na habanje. Jedna od aplikacija za te legure su alati i noževi.
Vanadij stabilizira beta oblik titanija i povećava njegovu snagu i temperaturnu stabilnost. U smjesi sa aluminijem u titanijskim legurama, vanadij se koristi u proizvodnji mlaznih motora za avione, avionskih oplata i zubnih implantata. Jedna od uobičajenih legura je titanij 6AL-4V, legura titanija sa 6% aluminija i 4% vanadija.
Ostala upotreba
thumb|desno|[[Vanadij(V) oksid je katalizator u kontaktnom procesu za proizvodnju sumporne kiseline]] Vanadij je kompatibilan sa željezom i titanijem, pa se zbog toga vanadijske folije koriste za navarivanje titanija na čelik. Osrednja veličina poprečnog presjeka zahvata termalnih neutrona i kratko vrijeme poluraspada izotopa nastalih zahvatom neutrona čini vanadij pogodnim materijalom za unutrašnju strukturu fuzijskog reaktora. Nekoliko vanadijskih legura iskazuje superprovodničke osobine. Prvi superprovodnik A15 faze bio je spoj vanadija V3Si, otkriven 1952. godine. Vanadij-galij traka se koristi za superprovodničke magnete (17,5 tesli ili 175.000 gausa). Struktura superprovodničke A15 faze V3Ga slična je onoj kod više uobičajenog Nb3Sn i Nb3Ti.
Najčešći i najpoznatiji oksid vanadija, vanadij-pentoksid V2O5, koristi se kao katalizator u proizvodnji sumporne kiseline putem kontaktnog procesa i kao oksidizacijsko sredstvo u proizvodnji maleinskih anhidrida. Vanadij-pentoksid se također koristi za pravljenje keramike. Drugi oksid vanadija, vanadij-dioksid VO2, koristi se u proizvodnji premaza stakla, koji blokiraju infracrveno zračenje (ali propuštaju vidljivu svjetlost) pri određenoj temperaturi. Vanadij-oksid se također može koristiti za pobuđivanje centara boje u korundu kako bi se kreirao simulirani aleksandritni nakit, iako je aleksandrit u prirodi zapravo hrizoberil.
Biološki značaj
Spojevi vanadija imaju razne biološke uloge i značaj. Za vanadij je karakteristično da se javlja bilo anionski kao vanadat a također i kationski u vidu VO2+, VO2+ ili V3+. Vanadati imaju veliku sličnost sa fosfatima te u skladu s tim i određene sličnosti u djelovanju. Pošto se vanadati znatno jače vežu na pogodne enzime od fosfata, oni su u mogućnosti da blokiraju enzime fosforiliranja i tako upravljaju tim procesom. To utječe naprimjer na djelovanje natrij-kalij-ATPaze, koja upravlja transportom natrija i kalija u ćelijama. Ova blokada se može vrlo brzo ukloniti pomoću desferioksamina B, stabilnog kompleksa sa vanadatom. Nadalje, vanadij utječe i na apsorpciju glukoze. On ima sposobnost da stimulira glukolizu u jetri i da zaguši "konkurentski" proces glukoneogenezu. Pri tome dolazi do snižavanja nivoa glukoze u krvi. Iz tog razloga istraživa se da li su spojevi vanadija pogodni za tretman dijabetesa tip 2. Međutim, u tim istraživanjima još uvijek nisu postignuti nedvosmisleni rezultati i zaključci. Osim navedenog, vanadij također stimulira i oksidaciju fosfolipida i potiskuje sintezu holesterola tako što inhibira skvalen sintazu, mikrosomalni enzimski sistem jetre. Nasuprot toga, nedostatak vanadija izaziva povećanu koncentraciju holesterola i triglicerida u krvnoj plazmi.
U biljkama vanadij igra ulogu u fotosintezi. On je u mogućnosti da katalizira reakciju za nastanak aminolevulinske kiseline bez enzima. To je vrlo važan prethodnik za pravljenje hlorofila.
Reference
🇵🇸
Banjalučkih osam sekretara SKOJ-a
Djelovanje banjalučkih osam sekretara Mjesnog komiteta SKOJ-a odvijalo se u periodu od proljeća 1941. do 28. septebbra 1944. godine, uz pomoć tri člana MK KPJ Banjaluka, koji su bili "zaduženi za rad SKOJ-a".Sekretari SKOJA bili su:
NGC 619
NGC 619 (također poznat kao ESO 353-21, MCG -6-4-51 i PGC 5878) je prečkasta spiralna galaksija koja je udaljena oko 391 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Kipar. Najveći prečnik je 1,50 (171 hiljada sg) a najmanji 1,0 uglovnih minuta (114 hiljade sg). Prvo otkriće je napravio John Frederick William Herschel 30. novembra 1837. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Jugoslavija na Eurosongu
Jugoslavija je na Pjesmi Eurovizije učestvovala ukupno 27 puta. Debitirala je 1961. i natjecala se svake godine do 1992, osim 1977, 1978, 1979, 1980. i 1985. Bila je jedina socijalistička država koja je učestvovala na natjecanju.
Jugoslaviju su tokom godina predstavljali izvođači iz pet od ukupno šest republika koje su je činile. Bili su iz SR Bosne i Hercegovine, SR Hrvatske, SR Srbije, SR Crne Gore i SR Slovenije. Jedino SR Makedonija nije imala predstavnika. Izvođači iz SR Hrvatske bili su najuspješniji jer su pobijedili na 12 od 27 Jugovizija.
Jugoslavija je pobijedila na Pjesmi Eurovizije 1989. Prema pravilima natjecanja, Eurosong se 1990]]. održao u Zagrebu.
1961.
Prvo sudjelovanje Jugoslavije na Eurosongu dogodilo se 1961. godine. Te godine nastupila je pjevačica iz Novog Sada, Ljiljana Petrović. U vrijeme prvog nacionalnog izbora Ljiljana se nalazila u Ljubljani, gdje je snimala svoj singl za izdavačku kuću Jugoton. Jože Privšek, slovenski autor, čuo je mladu Ljiljanu i predložio joj da otpjeva njegovu kompoziciju Neke davne zvezde. Ona je pristala i pobijedila. Tekst za ovu kompoziciju napisao je pjesnik Miroslav Antić. On je smatrao da socijalistička pjevačica mora biti smjerno i skromno odjevena. Pred sam nastup spikerica TV Ljubljane Saša Novak, koja se nalazila u jugoslavenskoj delegaciji, krišom je Ljiljani okačila srebrni broš koji je predstavljao jedini modni detalj na njenoj jednostavnoj crnoj haljini. Kompozicija "Neke davne zvezde" osvojila je 8. mjesto sa dobijenih 9 bodova.
1962.
Sljedeće godine predstavnik Jugoslavije bila je Lola Novaković, pjevačica iz Beograda, koja je sa kompozicijom "Ne pali svetla u sumrak" osvojila 4. mjesto. Pjesmu je na tekst Dragutina Britvića komponirao Jože Privšek.
1973.
Jedanaest godina kasnije, 1973, Jugoslaviju u Luksemburgu, Sarajlija Zdravko Čolić sa kompozicijom Kemala Montena "Gori vatra". Čolić je osvojio pretposljednje, 15. mjesto sa 65 bodova. Za utjehu, ostali su mu komplimenti Clif Richarda za njegovu interpretaciju.
1974.
Dvanaesto mjesto na Euroviziji 1974. osvojila je "Korni grupa" sa pjesmom "Moja generacija 1942." To je bila pobjednička kompozicija opatijskog festivala koji je istovremeno bio i nacionalni izbor za jugoslavenskoga predstavnika na Pjesmi Eurovizije. Kritika je "Korni grupu" ispratila na Euroviziju dvojako: dok su jedni smatrali da se Evropi, pogotovo na tlu Engleske, ne može prodavati pop muzika, drugi su bili puni hvale jer napokon na Eurosong nije poslan šlager.
1976.
Pjesmu "Ne mogu skriti svoju bol" kojom je sarajevska grupa "Ambasadori" iz Bosne i Hercegovine predstavljala Jugoslaviju na Pjesmi Eurovizije 1976]]. komponirao je Slobodan Vujović na tekst Slobodana Durašovića. Iako je bila hit u zemlji, ova pjesma se nije dopala evropskoj publici i osvojila je pretposljednje 17. mjesto sa samo deset osvojenih bodova. Loš plasman grupe Ambasadori bio je razlog stanke od 5 godina u jugoslavenskim sudjelovanjima na Eurosongu.
1982.
Najveću popularnost u bivšoj Jugoslaviji ovaj festival imao je osamdesetih godina prošlog vijeka. Na nacionalnim izborima su se pojavljivale apsolutno najveće muzičke zvijezde. Takvu situaciju iskoristila je beogradska grupa "Aska", zapravo potpuni outsider festivala 1982. godine u Ljubljani gdje se održavao nacionalni izbor za Pjesmu Eurovizije. I dok su favoriti dobijali ili maksimalni broj bodova ili bili ignorirani, pjesma "Halo, halo" dobijala je bodove od svih republičkih žirija i na kraju trijumfirala. Na tekst Mira Zeca, pjesmu je komponirao Aleksandar "Sanja" Ilić. Njemu je to nije bilo prvo sudjelovanje na Jugovizijama. Godine 1968. kao 16- godišnjak poslao je svoju kompoziciju "Baj, baj, baj" na nacionalni izbor, što ga čini najmlađim kompozitorom u historiji nacionalnog natjecanja.
Grupu "Aska" činili su Izolda Barudžija, Snežana Mišković i Snežana Stamenković.
Izolda Barudžija ostati će zapamćena kao apsolutna jugoslavenska zvijezda po broju nastupa na Pjesmi Eurovizije. Ona je Jugoslaviju predstavljala tri puta: 1982, 1983. i 1984.
1983.
Međutim, Danijel je osvojio 4. mjesto i ponovio dotadašnji najveći uspjeh kojeg je postigla Lola Novaković, dvadeset i jednu godinu ranije. Pet žirija je jugoslavenskom predstavniku dodijelilo maksimalni broj bodova. I drugi žiriji su bili naklonjeni jugoslavenskoj pjesmi, tako da je Danijel osvojio ukupno 125 bodova.
Nakon Eurosonga, slijedi njegova velika popularnost u zemlji. LP "Džuli" prodat je u, za tadašnje prilike nevjerovatnom i do danas neponovljivom tiražu od 800.000 primjeraka. Pjesma je bila i evropski hit, ali i pored toga, Danijel nije uspio napraviti internacionalnu karijeru.
1984.
Sljedeće godine, TV Titograd trijumfira na nacionalnom izboru i to kompozicijom "Ljubavna priča broj 1" koju su u Skoplju izveli Izolda Barudžija i Vlado Kalember. Na Pjesmi Eurovizije 1984. pjesma crnogorskog autorskog tendema Slobodana Bučevca i Milana Perića izvedena je pod naslovom "Ciao amore", a od posljednjeg mjesta spasili su je 16 bodova turskog i kiparskog žirija. Turski žiri je ovoj pjesmi dao 8 bodova iako turska TV nije prikazala spot ove pjesme. Zbog slobodnijih scena snimanih na crnogorskom primorju, spot je cenzuriran i zabranjen za prikazivanje na nacionalnoj turskoj televiziji.
1991.
Predstavnik SFRJ na pretposljednjoj Jugoviziji bila je Dragana Šarić ili Baby Doll sa kompozicijom "Brazil". Ovu pjesmu komponirali su Slobodan Marković i Zoran Vračević, a tekst je napisala sama Dragana Šarić.
Negativne okolnosti pratile su sudjelovanje Baby Doll na Pjesmi Eurovizije u Rimu. M Baby Doll je voljom žrijeba nastupala prva. I pored ultramodernog nastupa, jedino je žiri Malte jugoslavenskoj kompoziciji dodijelio jedan bod što je bilo dovoljno za pretposljednje mjesto. Upravo su ovako loš plasman pjesme "Brazil" neki engleski kritičari iskoristili za dokazivanje tvrdnje da je Eurovizija prevaziđena forma zatvorena za savremene trendove u pop muzici.
1992.
Ekstra Nena je posljednja koja je na Eurosongu branila boje države po imenu Jugoslavija. Na nacionalnom izboru održanom 28. marta 1992. nisu učestvovali predstavnici Slovenije, Hrvatske i Makedonije, a Bosna i Hercegovina je učestvovala iako je u to vrijeme već proglasila nezavisnost. Njene tri predstavnice: Zerina Cokoja, Alma Čardžić i Arnela Konaković nisu bile itabeane. Pjesmu "Ljubim te pesmama" napisao je Radivoje "Rade" Radivojević, a tekst je napisao Gale Janković. Sa 44 boda, Snežana Berić - Ekstra Nena zauzela je 13. mjesto.
Alfa Romeo u Formuli 1
Italijanski proizvođač automobila Alfa Romeo je više puta učestvovao u takmičenju Formule 1, a trenutno učestvuje kao Alfa Romeo Racing Orlen, kojim upravlja Sauber Motorsport AG. Alfa Romeo se takmičila u moto trkama kao konstruktor i dobavljač motora sporadično između 1950. i 1987, a kasnije i kao komercijalni partner od 2015. godine. Tim je uspio osvojiti prva dva vozačka prvenstva u historiji Formule 1 koje su Nino Farina (1950) i Juan Manuel Fangio (1951) osvojili vozeći Alfa Romeo 158. Nakon toga, Alfa Romeo se povukla iz takmičenja Formule 1.
Nakon povratka kao konstruktor 1979. godine Alfa nije imala toliko uspjeha kao na početku. Njeni vozači nisu uspjeli zabilježiti bolji rezultat od šestog mjesta u vozačkom prvenstvu, tako da se ekipa povukla 1985. Alfa Romeo je 2018. godine postao glavni sponzor ekipe Sauber, s kojima su sklopili tehničko i komercijalno partnerstvo. Sljedeće godine, Sauber je preimenovan u Alfa Romeo, što je značio još jedan oficijelni povratak u prvenstvo Formule 1 u sezoni 2019.
Kao konstruktor
Napomene
James Buchanan
James Buchanan bio je američki političar, najpoznatiji po tome što je bio 15. predsjednik Sjedinjenih Američkih Država.
Također je obnašao dužnost državnog sekretara SAD-a i bio je savezni senator iz države Pennsylvania.
Rani život
Buchanan je rođen u Pennsylvaniji kao drugo od desetero djece u porodici irskog porijekla. Tamo se školovao za pravnika, a od 1812. bavio se advokaturom.
Kada je izbio Anglo-američki rat, Buchanan se prijavio kao dobrovoljac i služio u odbrani Baltimorea. To mu je kasnije poslužilo u političkoj karijeri, koju je započeo kao zastupnik Federalističke stranke u pensilvanijskoj državnoj skupštini.
Rana politička karijera
Pri povratku se priključio Demokratskoj stranci, te je kao njen predstavnik izabran u Senat, gdje je služio od 1834. do 1842. godine. Nakon toga je imenovan za državnog sekretara u administraciji predsjednika Jamesa K. Polka, tokom koje je igrao značajnu ulogu prilikom pregovora kojima je podijeljena Oregonska teritorija između SAD i Velike Britanije.
Kada je na vlast došao vigovski predsjednik Zachary Taylor, Buchanan se povukao iz politike te postao član upravnog odbora Franklin and Marshall koledža u svom rodnom gradu Lancasteru. Izbor demokratskog predsjednika Franklina Piercea vratio ga je u javnu službu, te je od 1853. do 1856. bio američki ambasador u Britaniji. Tamo se istakao kao jedan od tvorac tzv. Ostendskog manifesta - tajnog plana da SAD, ako je potrebno, i oružanom silom preuzmu Kubu od Španije.
Iako je Ostendski manifest izdan u skladu s južnjačkim interesima - koje su uz pomoć ekspanzije u Latinsku Ameriku i stvaranje novih robovlasničkih država nastojale održati ravnotežu sa slobodnim državama na sjeveru, Buchanan u sjevernjačkoj javnosti nije bio toliko kompromitiran da bi ga se shvatilo kao južnjačkog simpatizera. Zbog toga je na demokratskoj izbornoj konvenciji 1856. lahko pobijedio Piercea te kao temelj svoje platforme istakao ignoriranje pitanja ropstva, koje je po njegovom mišljenju bilo "tehničko", a ne načelno. Buchanan je držao kako za njega nije nadležna federalna vlast, nego države-članice, odnosno, ako dođe do nekakvog spora, Vrhovni sud.
Predsjednik
mini|lijevo|Politički crtić protiv Buchanana sa izbora 1856.
Buchananu se na izborima prvi put suprotstavila novostvorena abolicionistička Republikanska stranka i njen kandidat, John C. Fremont. Iako je dobila veliki broj glasova, prevagu je na kraju odnio Buchanan, najviše zahvaljujući tome što je Jug čvrsto stajao iza demokrata, dok su sjevernjaci bili podijeljeni između republikanaca i antiimigrantske Američke stranke i njenog kandidata Millarda Fillmorea. Tome je doprinio i kampanja koja je Buchanana prikazala kao umjerenog sjevernjaka, koji će biti u stanju spriječiti secesiju i mogući rat između država.
Odmah pri Buchananovom stupanju na dužnost se pokazalo da neće biti tako. Vrhovni sud je donio kontroverznu odluku "Dred Scott" kojom je priznata robovlasnička prava na novoosvojenim teritorijama. Buchanan je vrlo brzo u sjevernjačkoj javnosti optužen da je bio jedan od ključnih ljudi u toj odluci, odnosno da je za nju lobirao među sjevernjačkim sucima. Buchananu se isto tako počela zamjerati pristranost prema robovlasničkoj frakciji u Kansasu, čiju je vlast mislio priznati usprkos postojanja protivničke abolicionističke frakcije.
mini|desno|Fotografija predsjedničke inauguracije Buchanana 1857. na [[Kapitol Sjedinjenih Američkih Država|američkom Kapitolu; najranija poznata inauguraciona fotografija.]]
Buchananu je ipak najviše naškodila velika ekonomska kriza 1857. Dok su industrijske države na Sjeveru teško pogođene, dotle se na agrarnom Jugu gotovo nije ni osjetila. To je dalo zamah tamošnjim sve radikalnijim političarimma koji su zagovarali secesiju, držeći da im oslanajnaje na sjevernjačke političare i federalnu vladu donosi više štete nego koristi.
Na Sjeveru je, pak, politika popuštanja južnjacima izazivala sve veće nezadovoljstvo, jer se smatralo da je politički uticaj Juga nije u skladu s njegovom ekonomskom moći i udjelu u stanovništvu SAD. To se najbolje pokazalo na izborima za Zastupnički dom Kongresa 1858. godine. Iako praktički nije postojala na Jugu, Republikanska stranka je zahvaljujući podršci među sjevernjačkim glasačima osvojila većinu. To je i demokratske vođe, kao Stephena A. Douglasa, uvjerilo da je popuštanje južnjačkim političarima postalo kontraproduktivno.
Buchanan je, pak, ostao pri stavu da se interesi Juga moraju štititi po svaku cijenu, te je došao u sukob sa Douglasom. Posljednje 2 godine njegovog mandata obilježene su paralizom zakonodavne vlasti, te sve radikalnijom atmosferom. Buchanan se, u skladu s obećanjem na inauguraciji, odlučio ne kandidirati ponovno za predsjednika. U međuvremenu su južnjački političari zauzeli stav da će izbor republikanskog predsjednika od strane južnih država biti smatran kao dovoljan razlog za već uznapredovale planove o otcjepljenju.
Na izbornoj konvenciji u Charlestonu 1860. Demokratska stranka rascijepila se na sjevernu i južnu frakciju. Sjevernjaci su za predsjedničkog kandidata odabrali Douglasa, a južnjaci Buchananovog potpredsjednika Johna C. Breckinridgea. Taj je raskol osigurao da najviše glasova i elektora dobije republikanac Abraham Lincoln.
U skladu s najavama, država Južna Karolina je započela postupak otcjepljenja. Nastojeći postići kompromis u posljednji trenutak, Buchanan je izjavio kako otcjepljenje smatra protivustavnim, ali i da federalna vlada "nema ovlasti" kako bi to otcjepljenje spriječila. Takav stav je u praksi omogućio da južnjačke države bez ikakvog otpora federalnih vlasti preuzmu tvrđave, arsenale, skladišta i druge instalacije koje bi im omogućile oružani otpor u slučaju federalne vojne intervencije.
Do februara 1861. primjer Južne Karoline pratilo je još 6 država koje su formirale Konfederaciju američkih država. Njihovi predstavnici u federalnoj vlasti, uključujući Buchananov kabinet, su se povukli te ih je predsjednik bio prisiljen zamijeniti sjevernjačkim kadrovima, među kojima su se po prvi put našli Douglasovi demokrati - protivnici secesije. Pod njihovim pritiskom Buchanan je nevoljko odlučio zadržati federalni garnizon u tvrđavi Fort Sumter pred čarlstonskom lukom, ali je pokušaj njegovog snabdijevanja u januaru 1861. spriječen kad su južnjačke obalne baterije otvorile vatru. Nastojeći spriječiti krvoproliće, Buchanan je naredio da se konvoj povuče, što je u sjevernjačkoj javnosti shvaćeno kao nacionalno poniženje, a među južnjacima kao dokaz da secesija neće imati nikakve posljedica.
Nakon predsjedništva
mini|desno|150px|Buchanan u poznim godinama. c. sredinom 1860-ih.
Buchanan je posljednjih decenija počeo zanimati historičare zbog toga što je jedini predsjednik koji se nikad nije ženio. To je postalo predmetom brojnih špekulacija koji nude objašnjenje u obliku misteriozne smrti njegove zaručnice Anne Caroline Coleman 1819, ali je najpopularnija hipoteza o homoseksualnosti. Ona se, između ostalog, temelji na činjenici da je Buchanan 16 godina živio zajedno s političarom iz Alabame, Williamom Rufusom Kingom koga su mnogi, uključujući predsjednika Andrewa Jacksona, pa i samog Buchanana, imali običaj zvati "gđica Nancy".
Pokrajine i teritorije Kanade
Pokrajine i teritorije Kanade predstavljaju najviši stepen administrativne podjele ove velike sjevernoameričke države. Razlika između ova dva termina uglavnom se ogleda u stepenu samostalnosti u odnosu na federalnu vlast, tj. pokrajine svoju moć i autoritet crpe iz Ustavnog akta iz 1867. godine (ranije poznat pod nazivom Ustavni akt Britanske Sjeverne Amerike iz 1867.), dok teritorijalne vlade imaju ovlašćenja koja im odredi federalna vlada. Osim toga, u modernoj teoriji kanadskog ustava, pokrajine se smatraju kao ko-suverena područja, a svaka pokrajina ima svoju "Kruna" koju zastupa viceguverner, dok teritorija nije suverena već predstavlja dio saveznog organa gdje je zastupljena komesarom.
Karta
Interaktivna karta Kanade koja prikazuje svih njenih deset pokrajina i tri teritorije zajedno s njihovim glavnim gradovima.
Čikola
Čikola je rijeka u južnoj Hrvatskoj, koja izvire kod sela Čavoglave u Zagori i ulijeva se u Krku nizvodno od Miljevaca, a poviše Skradinskog buka.
Protječe kroz Petrovo polje i grad Drniš na zapadnom kraju polja. U gornjem toku, u mekšim dolinskim slojevima, Čikola se erozijom proširila. Od Drniša do ušća usjekla se u krečnjačku zaravan i izgradila kanjon. Pri ušću, na dužini od 3 km, veoma je proširena (500 m širine), kao i Krka, zbog izdizanja bigrene pregrade na Skradinskom buku, što je dovelo do ujezeravanja vode uzvodno.
Povezani pješaci
Diskusija
Povezani pješaci koji su ujedno i slobodnjaci (tj. kad ispred njih ili na njihovim susjednim linijama nema protivničkih pješaka) nazivaju se povezani slobodnjaci. Takvi pješaci mogu biti veoma jaki u završnici, naročito ako imaju podršku drugih figura. Protivnik često mora žrtvovati kvalitet kako bi spriječio da jedan od pješaka bude promoviran.
Povezani slobodnjaci obično su jači od drugih slobodnih pješaka. Izuzetak je završnica suprotnih lovaca s lovcem i dva pješaka protiv lovca koji se kreće po poljima suprotne boje od vlastitog lovca. Ako su pješaci povezani i nisu prošli peti red, ta pozicija teoretski je remi, dok bi sa široko razdvojenim pješacima partija bila dobijena.
Povezani slobodnjaci
Postoji izreka koja kaže da su dva povezana pješaka na šestom redu jača od topa. Ovo je istina ako protivnik nema ništa osim topa (i kad ne može uzeti jednog od pješaka odmah u sljedećem potezu). Na ovom dijagramu bijeli dobija: i jedan od pješaka bit će promoviran (Burgess 2009).
Velešići
Velešići su sarajevsko naselje. Gornji Velešići pripadaju općini Novo Sarajevo, a Donji Velešići općini Centar.
Vanjski linkovi
http://www.openstreetmap.org/#map=16/43.8652/18.3951
NGC 6745-1
NGC 6745-1 (također poznat kao IRAS 19000+4040, PGC 62691 i UGC 11391) je spiralna galaksija koja je udaljena oko 209 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Lira. Najveći prečnik je 1,30 (79 hiljada sg) a najmanji 0,5 uglovnih minuta (30 hiljada sg).
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Niki Lauda
Andreas Nikolaus Lauda (22. februar 1949 – 20. maj 2019) bio je austrijski vozač Formule 1. Bio je trostruki svjetski prvak a titule je osvajao u sezonama 1975., 1977. i 1984.
Tokom posljednjeg perioda života bio je preduzetnik u avijaciji te je osnovao i vodio dvije kompanije (Lauda Air i Niki). Također je bio i menadžer Mercedesovog Formula 1 tima. Ozbiljno se povrijedio prilikom sudara u trci voženoj za VN Njemačke na stazi u Nürburgringu, 1976. godine. Njegov Ferrari je planuo a Niki je bio blizu smrti zbog udisanja dimnih plinova i posljedica teških opekotina. Međutim, brzo se oporavio i vratio na stazu samo šest sedmica kasnije, na utrci za VN Italije. Ožiljci, kao posljedica teških opekotina bili su vidljivi na njegovom tijelu tokom ostatka života.
Rane godine karijere
Niki Lauda je rođen 22. februara 1949. godine u austrijskom glavnom gradu Beču, u bogatoj porodici. Njegov djed bio je bečki biznismen Hans Lauda. Lauda je postao vozač iako porodica nije odobravala taj njegov čin. Nakon što je prošao periode vožnje u kategorijama Mini i Formuli Vee, Lauda je vrlo brzo počeo voziti u privatnim Porsche i Chevron sportskim automobilima. U periodu zastoja u karijeri, podigao je kredit u banci u iznosu od 30.000 £, i uplatio polisu životnog osiguranja, te počeo voziti za tim March 1971. godine koji se u to doba takmičio u Formuli 2. Ubrzo je promovisan u F1 tim, te je u 1972. godini vozio za March i u Formuli 1 i Formuli 2. Iako su F2 bolidi bili dobri (vozačke vještine Laude impresionirale su glavnog čovjeka ekipe March), March-ova sezona 1972. u Formuli 1 je bila katastrofalna. Lauda, u očaju i zbog velikog duga, razmišljao je i o samoubistvu, ali je na kraju uzeo još jedan kredit od banke i pristupio BRM-u (British Racing Motors) 1973. godine. Međutim, tim kojem se Lauda pridružio bio je u padu te se na prijedlog svog kolege iz tima, Claya Regazzonija, pridružio ekipi Ferrari za takmičarsku sezonu 1974. Vlasnik Enzo Ferrari je pitao Regazzonija o Laudi i nakon što je dobio samo pohvale na račun Laude, ugovor je potpisan a Niki Lauda je dobio dovoljan iznos za ugovor da riješi svoje novčane dugove.
Ferrari 1974-1977
Nakon neuspješnog početka 1970-tih a što je rezultiralo katastrofalnim startom u sezoni 1973., ekipa Ferrarija je potpuno pregrupisana pod vodstvom Luce di Montezemola. Vjeru u tim vratio je malo poznati Niki nakon što je osvojio drugo mjesto u svom debiju za Ferrari, na otvaranju sezone za VN Argentine. Svoju prvu pobjedu ostvario je u 4. utrci prvenstva za VN Španije. Iako je ostvario 6 uzastopnih pole positionsa, zbog neiskustva i mehaničkih problema na bolidu, Lauda je osvojio tek još jednu pobjedu u toku sezone 1974. i to za VN Holandije. Sezonu je završio kao četvrti, sa ukupno 38 osvojenih bodova i 2 prva i 3 druga osvojena mjesta.
Nakon lošeg starta i tek petog mjesta u prve četiri utrke, Niki popravlja učinak i pobjeđuje u tri naredne utrke, odnosno u četiri od narednih pet utrka. Pobjedu je ostvario i u posljednoj utrci, utrci za VN SAD-a i sa 64,5 osvojena boda osvaja prvu titulu ispred konkurenta brazilca Fittipaldija. Njegov klupski kolega Regazzoni zauzima 3. mjesto a Ferrari osvaja svoju prvu konstruktorsku titulu. Na stazi Nürburgring postavlja najbolji rezultat i prvi je vozač koji je prešao krug u manje od sedam minuta.