cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mehmed Čelebijina džamija u Kozluku
Vakuf
Nema podataka o tome kako se kozlučka džamija izdržavala u vrijeme osnivanja, mada se pretpostavlja da je osnivač Mehmed Čelebija zavještao potrebna sredstva. Prvi spomen vakufa Mehmed-age u Kozluku potiče iz 1755. u vezi spora oko vršenja dužnosti mutevelije. Prema Proračunima vakufa u Bosni i Hercegovini za 1899, "Kozluk džamije vakuf. (Zvornik)" ostvario je godišnji prihod u iznosu od 45 forinti, od dohotka za dvije njive. Sredstva su potrošena za plaće imama i mujezina. Mutevelija je bio hadži Mustafa-aga.
Vremenom se broj vakufa ili povećavao ili ranije nisu evidentirani svi vakufi. Vakuf je 1980-ih raspolagao sljedećim sredstvima: Ćeramidluci - 9 dunuma oranice, Buban - 4 dunuma, Vrbak - 2 dunuma, Bare - 9 dunuma, Nožinovića polje - 4 dunuma, Vakuf - 3 dunuma, Harem - 18 dunuma, nekoliko parcela u Skočićkom polju i mezaristan oko džamije 1,5 dunuma. Vakuf danas posjeduje 23 parcele koje se prostiru na površini od 49.073 m2.
Mekteb
S izgradnjom prve džamije, najvjerovatnije je sagrađen i mekteb. O nastanku i radu mekteba u osmanlijskom periodu nema podataka. Kozlučka kula je porušena poslije 1878, a od njenog materijala sagrađena je zgrada mekteba. Sibjan mekteb reformisan je u mektebi ibtidaiju 1896. Učenici su dobijali svjedodžbu na osmanlijskom turskom jeziku koje su nazivane "mektebi-ibtidaijje šehadetnamesi". U periodu od 1910. do 1913. izučavani su sljedeći predmeti: tedžvid, akaid-islam, šurutil-salat (islamski obredi) i hati-arebi (arapsko pismo). Mekteb je izdržavan sredstvima vakufa. Od Vakufsko-mearifskog povjerenstva u Zvorniku, kozlučki muallim primao je plaću od 600 kruna godišnje. Dužnost muallima obavljali su: Mektebska nastava održavala se u pojedinim periodima u džamiji, a postojao je i prizemni objekat kojeg je narod nazivao "mektebom". Izgradnjom nove džamije 1967, mektebska nastava održavala se u namjenski urađenoj prostoriji u džamiji.
IC 5185
IC 5185 (također poznat kao ESO 108-24, IRAS 22140-6606 i PGC 68513) je spiralna galaksija koja je udaljena oko 270 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Tukan. Najveći prečnik je 0,50 (39 hiljada sg) a najmanji 0,4 uglovnih minuta (31 hiljada sg). Prvo otkriće je napravio DeLisle Stewart 21. augusta 1900. godine.
Mehmed Čelebijina džamija u Kozluku
Imami, mujezini i muallime
Kao imam se 1785. spominje Sulejman Bošnjak. Od 1879. dužnost imama obavljali su: U prvim danima povratka imamsku dužnost obavljali su imami iz Kraljevića, Nehrudin ef. Čikarić i Mirzet ef. Sinanović. Mujezinsku dužnost obavljali su:
Dužnost muallime obavljale su:
IC 5185
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
HBAP1
Hemoglobinski alfa-pseudogen 1, znan i kao HBAP1, je ljudski  gen.
Opis
Alfa i beta lokusi određuju strukturu dva tipa polipeptidnih lanaca u tetramernom hemoglobinu odraslih, HbA, alfa-2/beta-2. Alfa lokus također određuje polipeptidni lanac, alfa lanac, u fetusnom hemoglobinu (alfa-2 /gama-2), u hemoglobinu A2 (alfa-2 / delta-2) i u embrionskom hemoglobinu (alfa-2 / epsilon- 2). Broj normalnih alfa gena (3, 2, 1 ili nijedan) u azijskim slučajevima alfa-talasemije rezultira sa četiri različita sindroma alfa-talasemije (Kan et al., 1976). Tri normalna alfa gena daju utišano stanje nositelja. Dva normalna alfa gena rezultiraju mikrocitozom (tzv. heterozigotna alfa-talasemija). Jedan normalan alfa gen rezultira mikrocitozom i hemolizom (takozvana HbH bolest). Nijedan normalan alfa gen ne rezultira „homozigotnom alfa-talasemijom“ koja se manifestuje kao fatalninhidrops fetalis.
Alfa lanac ljudskog hemoglobina sadrži 141 aminokiselinu.
Mapiranje
Proučavanjem hibrida somatskih ćelija, Deisseroth et al. (1976) pokazali su da su alfa i beta lokusi na različitim hromosomima. Deisseroth et al. (1977) kombinirali su metode hibridizacije somatskih ćelija i DNK-]]cDNK]] hibridizacije, kako bi uspostavili određivanje lokusa alfa-globina na hromosomu 16. Ovo predstavlja proširenje metoda hibridizacije ćelija, omogućavajući mapiranje gena koji nisu funkcionalni u uzgajanoj ćeliji. Deisseroth i Hendrick (1978) potvrdili su dodjeljivanje alfa lokusa hromosomu 16 kotransferom ovog gena s ljudskim genom APRT, za koji se zna da je bio na htomosomu 8. , u eritroleukemije ćelije miša. (APRT gen čovjeka je je na dugom kraku hromozoma16.)
Weitkamp et al. (1977) predstavili su podatke o povezanosti alfa i beta lokusa sa 34 lokatorska markera. Podaci o alfa-talasemiji, u kombinaciji s onima o Hopkins-2 varijanti, isključili su vezu alfaa haptoglobina pri frakciji rekombinacije manjoj od 0,15.
Na osnovu nalaza u slučaju djelomične trisomije 16, Wainscoat et al. (1981) zaključili su da su geni alfa-globina na segmentu 16pter-p12. Kombinacijom hibridizacije somatskih ćelija sa cDNK sondom u proučavanju ćelijske linije sa recipročnom translokacijom između 16q i 11q, Koeffler et al. (1981) pokazali su da se geni alfa-globina nalaze na kratkom kraku hromosoma 16. Gerhard et al. (1981) koristili su poboljšani metod hibridizacije in situ, kako bi potvrdili dodjeljivanje klastera alfa-globina hromosomu 16p. Na osnovu nalaza kod fetusa s neuravnoteženom translokacijom koja uključuje 16p, Breuning et al. (1987) zaključili su da je klaster HBA distalno od PGP.
Kombinacijom hibridizacije in situ, Southern blot analize i analize veza korištenjem krhkog mjesta 16p12.3 i tačaka preloma translokacije unutar opsega 16p13.1, Simmers et al. (1987) mapirali su alfa-globinski genski kompleks na 16pter-p13.2.
Citogenetika
Buckle et al. (1988) opisali su dijete kod kojeg je citogenetska analiza ukazala na monosomiju za 16pter-p13.3. DNK studije pokazale su da pacijent nije naslijedio niti majčin alfa-globinski alel. Dijete je imalo osobinu alfa-talasemije, kao i umjerenu mentalnu retardaciju i dismorfne osobine. Utvrdili su da se gen nalazi u segmentu 16pter-p13.3. Nakon pregleda ranijih podataka koji su klaster alfa-globina smjestili nešto bliže, zaključili su da su nalazi za ovo djete možda pouzdaniji.
Struktura gena
Orkin (1978) je identificirao fragmente gena alfa-globina u digestiji restrikcijske endonukleaze ukupne DNK nakon elektroforeze, hibridizacijom sa c32 DNK sondama obilježenim s P32. Podaci pokazuju da se alfa geni pojavljuju u duplikatu i da su dvije kopije međusobno blizu. Tako su pruženi direktni fizički dokazi za umnožavanje izvedeno iz nalaza s mutiranim alfa lancima i s alfa-talasemijama i kinetikom hibridizacije rstvoru. Dva alfa lanca teže oko 3,7 kilobaza. Leder et al. (1978) iznijeli su dokaze da alfa i beta geni svih hemoglobina odraslih sisara imaju dvije uzastopne sekvence na analognim položajima.
Funkcija gena
Straub et al. (2012) izvijestili su o modelu za regulaciju signalizacije dušik-oksida (NO), demonstrirajući da je hemoglobin alfa, kodiran genima HBA1 i HBA2, eksprimiran u arterijskim endotelnim ćelijama čovjeka i miša i obogaćen na mioendotelnom spoju, gdje reguliše efekte NO na vaskularnu reaktivnost. Značajno je da je ova funkcija jedinstvena za hemoglobin alfa i ukida se genetičkim iscrpljivanjem. Mehanički, endotelni hemoglobin alfa hemsko gvožđe u Fe (3+) stanju dopušta signaliziranje NO-a, a to se signaliziranje isključuje kada se hemoglobin alfa reducira u citohrom b5 reduktazu 3 (CYB5R3) u stanje Fe (2+). Genetička i farmakološka inhibicija CYB5R3 povećala je bioaktivnost NO u malim arterijama. Zaključili su da njihovi podaci otkrivaju mehanizam kojim regulacija stanja oksidacije unutarćelijskog hemoglobina alfa kontrolira signalizaciju dušik-oksid-sintaze (NOS) u neeritroidnim ćelijama. Autori su sugerirali da bi ovaj model mogao biti relevantan za globine koji sadrže hem u širokom spektru somatskih ćelija koje sadrže NOS.
Biohemijska svojstva
Andersen et al. (2012) predstavili su kristalnu strukturu dimeranog svinjskog haptoglobina (140100) -hemoglobinskog kompleksa utvrđenog pri rezoluciji od 2,9 angstrema. Ova struktura otkrila je da se molekule haptoglobina dimeriziraju neočekivanom zamjenom beta-lanca između dva  domena kontrolnog proteina komplementa (CCP), definirajući novu strukturu fuzijskog CCP domenea Domen serin-proteaze haptoglobina formira opsežne interakcije i sa alfa- i beta-podjedinicama hemoglobina, objašnjavajući čvrsto vezivanje između haptoglobina i hemoglobina. Regija interakcije hemoglobina u alfa-beta dimeru se preklapa sa interfejsom između dva alfa-beta dimera koji čine nativni tetramer hemoglobina. Nekoliko ostataka hemoglobina sklonih oksidacijskim modifikacijama nakon izlaganja hem-induciranim reaktivnim vrstama kisika sahranjeno je u interfejsu haptoglobin-hemoglobin, što pokazuje direktnu zaštitnu ulogu haptoglobina. Petlja haptoglobina koja se prethodno pokazala ključnom za vezivanje haptoglobin-hemoglobin za receptor za uklanjanje makrofaga CD163 strši s površine distalnog kraja kompleksa, u blizini pridružene alfa-podjedinice hemoglobina. Mjerenja rasipanja rendgenskih zraka malog ugla ljudskog haptoglobina-hemoglobina vezanog za fragment koji veže ligand CD163 potvrdila su vezivanje receptora u ovom području i pokazala da kruti dimerni kompleks može vezati dva receptora.
Molekulska genetika
Wilson et al. (1977) opisali su mogući polimorfizam nukleotida u neprevedenom 3-primarnom području gena alfa-globina i sugerirali da je heterogenost povezana sa postojanjem lokusa gena 2 alfa.
Musumeci et al. (1978) istakli su da kombinacija alfa-talasemije i beta-talasemije dovodi do manje ozbiljne kliničke ekspresije homozigotne beta-talasemije.
Rijetkost hromosoma 16 s deletirana oba alfa lokusa (kao što je prikazano restrikcijskom tehnikom mapiranja endonukleaze u Southernu) objašnjava rijetkost teških oblika alfatalasemije kod Afrikanaca, npr. HbH bolest, zbog gobitka tri homozigotna alfa lokusa alfa-talasemija koja zahtijeva gubitak 4 alfa lokusa (Dozy et al., 1979).
Restrikcijskim mapiranjem endonukleazama, Goossens et al. (1980) identifikovali su 12 heterozigotnih osoba za hromoz+som koji nosi tri alfa gena. Nije bilo hematoloških abnormalnosti. Učestalost je bila 0,0036 kod Afroamerikanaca i 0,05 kod kiparskih Grka. Ranije su pokazali frekvenciju od 0,16 za pojedinačni lokus alfa-globina kod Afroamerikanaca. Pojedinačni lokus imao je frekvenciju 0,18 kod Sardinaca, ali nijedan od 125 Sardinaca nije imao trostruki alfa lokus, što sugerira da je prvi imao selektivnu prednost. Kiparski Grci imaju frekvenciju od 0,07 za pojedinačni alfa lokus. Među 645 proučenih japanskih ispitanika, Nakashima et al. (1990) pronašli su 10 heterozigotnih osoba za hromosom sa trostrukim lokusom alfa-globina. Dakle, učestalost triplikatnog alfa lokusa bila je 0,008 u ovoj populaciji, dok je učestalost pojedinačnog alfa-lokusa, tj. gena alfa-talasemije-2, mogla biti niža od 0,0008. Analiza haplotipova pokazala je da su trostruki alfa lokusi mogli imati višestruko porijeklo. Nakashima st al. (1990) komentirali su činjenicu da je u Melaneziji učestalost tripliciranog genotipa približno ista kao i u Japanu, dok je učestalost pojedinog alfa gena mnogo veća, kompatibilna sa selektivnom prednošću u odnosu na malarije. Liebhaber et al (1981) pronašli su identitet gena alfa-1-globina iz Azije i sa Kavkaza. Dalje, geni alfa-1 i alfa-2 imaju mnogo viši stepen homologije nego što bi se moglo predvidjeti iz vremena dupliranja prije divergencije ptica-sisari (prije oko 300 miliona godina). Liebhaber et al. (1981) ovo su predstavili kao dokaz za postojanje mehanizama za suzbijanje alelnih polimorfizama i za razmjenu genetičkih informacija u genskom kompleksu alfa-globin.
Pseudo-alfa-1 (HBAP1), pseudogen, neispravan je u nekoliko aspekata, uključujući mutacije spojnih spojeva i prevremene terminacijske kodone. Hardison i dr. (1986) identifikovali su ranije neotkriveni pseudogen u klasteru alfa-globina. Studijama hibridizacije nije otkriven, već je pronađen samo analizom sekvence. Hardison i dr. (1986) sugeriraju da "divergentne kopije velikog broja gena mogu sadržavati značajan dio polahko renaturirajuće DNK genoma sisara." Novootkriveni pseudogen, koji će biti simboliziran kao HBAP2, nalazi se na samo 65 bp 3-prajmera do mjesta poliadenilacije zeta-1 (HBZP). Sekvenca je: 5-bazni - HBZ - HBZP - HBAP2 - HBA2 - HBA1—3-baznii. (Funkcionalni Hba gen miša nalazi se na hromosomu 11, ali pseudogeni su dispergirani u druge hromosome (npr. Hba-ps3 u mišjen hromosomu 15) (Popp et al., 1981; Leder et al., 1981; Eicher i Lee, 1991).)
Vandenplas et al. (1987) opisali su novi oblik alfa-0 talasemije u južnoafričkoj porodici utvrđen kroz slučaj Hb H bolesti. Nova delecija 22,8-23,7 kb DNK uklonila je tri pseudogena, kao i alfa-2 i alfa-1 gene. Budući da gen alfa-2-globina kodira većinu alfa-globina, moglo bi se očekivati da će talasemijska mutacija gena alfa-1-globina rezultirati manje ozbiljnim gubitkom sinteze alfa-lanca. Moi et al. (1987) opisao je inicijacijsku mutaciju kodona, AUG-to-GUG, u genu alfa-1-globina. Kao što je predviđeno, stepen interferencije sa sintezom alfa-globina bio je manji u ovoj mutaciji nego u mutaciji u inicijacijskom kodonu gena alfa-2-globina (vidi 141850). Hill i dr. (1987) opisali su jedinstven oblik nestanka Hb H bolesti na Papui Novoj Gvineji: sva četiri gena alfa bila su netaknuta. Komentirali su zapanjujuću razliku u hemoglobinopatijama koje se javljaju u jugoistočnoj Aziji i u Melaneziji. U bivšem području, Hb E, Hb konstantno prelazi i oblik delecije alfa-0-talasemije. U jugoistočnoj Aziji su svi uobičajeni, dok ti oblici nikada nisu pronađeni u Melanežana ili Polinežana.
Hatton et al. (1990) iznijeli su dokaze o postojanju regije za kontrolu alfa-lokusa (LCRA). Ovo bi bilo usporedivo sa beta-LCR koji kontrolira ekspresiju beta-sličnih gena. Liebhaber et al. (1990) identificirali su osobu s alfa-talasemijom kod koje su strukturno normalni geni alfa-globina inicirani u cis-u diskretnom de novo delecijom od 35 kb koja se nalazi oko 30 kb 5-prim do klasr+tera gena alfa-globina. Zaključili su da delecija deaktivira ekspresiju gena alfa-globina uklanjanjem jedne ili više prethodno identificiranih regulatornih uzvodnih sekvenci, koje su ključne za ekspresiju gena alfa-globina.
Hemoglobinopatije alfa-globina mogu proizaći iz misens mutacija na bilo kojem od dva lokusa alfa-globina, HBA1 ili HBA2. Budući da normalni HBA1 i HBA2 geni kodiraju identični alfa globin, ovi mutanti se ne mogu dodijeliti njihovim specifičnim lokusima na osnovu analize proteina. Trag za lokcionirajuće mjesto, HBA1 nasuprot HBA2, pruža relativna koncentracija alfa-globinskog mutanta u eritrocitima na osnovudva do tri puta višeg nivoa ekspresije gena HBA2 (Liebhaber et al., 1986 ). Međutim, budući da varijable kao što su stabilnost proteina, efikasnost formiranja hemoglobinskog tetramera i drugi faktori mogu utjecati na stabilne nivoe globinskih mutanata, konačna dodjela lokusa mora se izravno odrediti. Cash et al. (1989) kvantifikovali su ekspresiju dva strukturna mutanta alfa-globina pronađena u karipskom basenu, Fort de Franceu i španskom gradu i pokazali da su mutanti HBA1 i HBA2, na osnovu niske ili visoke ekspresije.
Wilkie et al. (1991) opisali su velike polimorfne varijacije dužine u terminalnom području od 16p (16p13.3) fizičkim povezivanjem lokusa alfa-globina sa sondama na ponavljanja povezane sa telomerama. Pronašli su tri alela u kojima geni alfa-globina imaju 170 kb, 350 kb ili 430 kb od telomera. Otkriveno je da dva najčešća alela sadrže različite terminalne segmente, počevši od 145 kb distalno od gena alfa-globina. Iza ove granice ovi aleli su nehomologni, ali svaki sadrži sekvence povezane s drugim, različitim završecima hromosoma. Ovaj polimorfizam veličine hromosoma vjerovatno je nastao povremenim razmjenama između subtelomernih regija nehomolognih hromozoma. Istaklnuli su mogućnost da visoka frekvencija trisomije 16 može biti povezana sa ovom nehomologijom dva uobičajena alela 16pter u njihovoj subtelomernoj regiji. Huisman et al. (1996) utvrdili su je da je od 141 kodona gena alfa-globina (ne postoje razlike u sekvenci između kodirajućih regija alfa-2 i alfa-1 gena), čak 99 utvrđeno da je mutirano; za nekoliko su otkrivene po tri ili četiri mutacije, dok je pet mutacija poznato za kodone 23, 75 i 94 i šest za kodon 141. Izgleda da se mutacije javljaju nasumično; prema tome, bilo koja od tri baze zamijenjena je u 199 poznatih mutanata alfa-globinskih gena.
Sugestija da je alfa (+)-talasemija postigla visoku učestalost u nekim populacijama kao rezultat malarijom zasnovane selekcije u brojnim epidemiološkim studijama. U jugozapadnom pacifičkom regionu postoji zapanjujuća geografska korelacija između učestalosti alfa (+)-talasemije i endemičnosti Plasmodium falciparum. Allen et al. (1997) poduzeli su prospektivnu studiju kontrole slučaja djece s teškom malarijom na sjevernoj obali Papue Nove Gvineje, gdje je prijenos malarije intenzivan i alfa (+)-talasemija pogađa više od 90% populacije (homozigoti čine oko 55% i heterozigoti 37% populacije). U poređenju sa normalnom djecom, rizik od teške malarije iznosio je 0,40 kod homozigota alfa (+)-talasemije i 0,66 kod heterozigota. Neočekivano, rizik od prijema u bolnicu sa infekcijama koje nisu malarija takođe je smanjen na sličan stepen kod homozigota (0,36) i heterozigota (0,63). Ova klinička studija pokazala je da gen za rezistenciju na malariju štiti od bolesti uzrokovanih infekcijama koje nisu malarija. Smanjenje smrtnosti veće od one koja se direktno pripisuje malariji zabilježeno je nakon prevencije malarije insekticidima, hemoprofilaksom i mrežama impregniranim insekticidima. Prethodna zapažanja da direktna smrtnost od malarije ne može objasniti uočene učestalosti gena hemoglobina S sugeriraju da se nalazi ove studije mogu podjednako odnositi i na druge gene otpornosti na malariju.
Fung et al. (1999) izvijestili su o tri slučaja homozigotne alfa-talasemije koji su preživjeli i nakon dobi novorođenčeta, svi s hipospadijom. Pregledom literature utvrđena su još dva slučaja. Sugeriraju da su hipospadije mogle biti sekundarne u odnosu na edem in utero, što je dovelo do neuspjeha fuzije urogenitalnih nabora ili zbog defekta ili delecije drugog gena u 16p13.3.
Iz rada na mišjem modelu alfa-talasemije, Leder et al. (1999) pokazali su da normalan beta-globinski alel može djelovati kao modificirajući gen koji pojačava težinu alfa-talasemije. Otkrili su da je na fenotip alfa-talasemije snažno uticala genetička podloga mutacija; kada su oba mutirana gena bila na hromosomu izvedenom iz soja 129, fenotip je bio ozbiljan, dok je bio blag kada je gen 129 bio na hromosomu i C57BL /  hromosomu 6. Mapiranje veza ukazalo je da je modificirajući gen vrlo usko povezan s lokusom beta-globina (lod rezultat = 13,3). Nadalje, ozbiljnost fenotipa korelirala je s veličinom inkluzijskih tijelasa beta-globinom, koja se akumuliraju u crvenim krvnim zrncima i vjerovatno ubrzavaju njihovo uništavanje. Glavni beta-globinski lanci kodirani dva soja razlikovali su se po tri aminokiseline, od kojih je jedna supstitucija glicin-cistein na položaju 13. Cys13 bi trebao biti dostupan za međusobno povezivanje disulfida i posljedičnu agregaciju između viška beta-lanaca. Ova normalna polimorfna varijacija između mišjih beta-globinskih lanaca mogla bi objasniti modificirajuće djelovanje nepovezanog lokusa beta-globina. Ovdje varijacija ozbiljnosti fenotipa ne bi ovisila o promjeni omjera između alfa i beta lanaca, već o hemijskoj prirodi normalnog beta lanca, koji je višak. Ovaj rad je također pokazao da modificiranje gena može biti normalna varijanta koju će, bez očiglednog fiziološkog obrazloženja, biti teško identificirati samo na osnovu strukture.
De Gobbi et al. (2006) su identifikovali patogenski mehanizam u osnovi varijantnog oblika nasljednog poremećaja krvi alfa-talasemije. Studije udruživanja pogođenih pojedinaca iz Melanezije lokalizirale su osobinu bolesti u telomernom području ljudskog hromosoma 16, što uključuje klaster alfa-globinskog gena, ali konvencionalnim pristupima nisu otkrivene molekulske greške. Nakon ponovnog sekvenciranja i korištenja kombinacije imunoprecipitacije hromatina i analize ekspresije na pločastom oligonukleotidnom nizu, De Gobbi et al. (2006) identificirali su regulatorni jednonukleotidni polimorfizam (rSNP)  u negeničnom području između gena alfa-globina i njihovih uzvodnih regulatornih elemenata. RSNP stvara novi element sličan promotoru koji ometa normalnu aktivaciju svih globinskih gena nalik alfa-poput. Zaključili su da njihov rad ilustrira strategiju razlikovanja između neutralnih i funkcionalno važnih rSNP-ova, a također identificira i patogenezni mehanizam koji bi mogao biti temelj drugih genetičkih bolesti.
Schoenfelder et al. (2010) otkrili su da su se miš Hbb i Hba povezali sa stotinama aktivnih gena iz gotovo svih hromosoma u jedarnim žarištima koje su nazvali „fabrikama transkripcije“. Dva gena globina poželjno su povezana sa specifičnim i djelomično preklapajućim podskupom aktivnih gena. Takođe su primijetili da ekspresija lokusa Hbb ovisi o Klf1, dok je ekspresija lokusa Hba samo djelomično ovisna o Klf1. Imunofluorescentna analiza mišjih eritroidnih ćelija pokazala je da je većina Klf1 lokalizirana u citoplazmi i da je jedarni Klf1 prisutan na diskretnim mjestima koja se preklapaju sa žarištima RNAII. Klf1 nokaut-miša u eritroidnim ćelijama posebno je poremetio povezanost gena reguliranih Klf1 unutar mreže povezane sa Hbb. Klf1 je nokautom slabije poremetio interakcije unutar određene Hba mreže. Zaključili su da regulacija transkripcije uključuje složenu trodimenzijsku mrežu, a ne faktore koji izolirano djeluju na pojedinačne gene.
Historija
Gandini et al. (1977) zaključili su, kako se ispostavilo, pogrešno, da su alfa okusi na dugom kraku hromosoma 4 (4q28-q34). Zaključak je zasnovan na otkriću prekomjerne sinteze alfa lanaca kod pacijenata sa dupliciranjem ove regije.
VPS37A
Homolog A proteina vakuolskog sortiranja 37 (S. cerevisiae) je protein koji je kod ljudi kodiran genom VPS37A. Član je kompleksa endosomnog sortiranja potrebnog za transportni (ESCRT) sistem.
Aminokiselinska sekvenca
Dužina polipeptidnog lanca je 397 aminokiselina, а molekulska težina 44.314  Da.
Klinički značaj
Pokazalo se da misens mutacija (K382N) u proteinu VPS37A uzrokuje kompleksnu nasljednu spazamsku paraparezu (cHSP).
Vrpile
Vrpile su naseljeno mjesto u sastavu općine Plitvička Jezera, Ličko-senjska županija, Republika Hrvatska.
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Hrvatskoj nalazile su se u sastavu stare općine Titova Korenica.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2011. godine, Vrpile su imale 15 stanovnika.
Napomena: ''U 1880. iskazano pod imenom Vrhpile. Od 1857. do 1880. podaci su sadržani u naselju Korenica.''
Popis 1991.
Na popisu stanovništva 1991. godine, naseljeno mjesto Vrpile je imalo 46 stanovnika, sljedećeg nacionalnog sastava:
Bratovski Vrh
Bratovski Vrh je naseljeno mjesto u sastavu grada Klanjca, Krapinsko-zagorska županija, Republika Hrvatska.
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Hrvatskoj nalazio se u sastavu stare općine Klanjec.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2011. godine, Bratovski Vrh je imao 67 stanovnika.
Popis 1991.
Na popisu stanovništva 1991. godine, naseljeno mjesto Bratovski Vrh je imalo 95 stanovnika, sljedećeg nacionalnog sastava:
Spisak jedanaesteraca izvedenih na Evropskim nogometnim prvenstvima
Od 1960. do 2016. na Evropskim prvenstvima u nogometu ukupno su se 18 puta izvodili jedanaesterci za određivanje koja ekipa nastavlja daljnje takmičenje na Evropskom prvenstvu.
Timovi
thumb|[[Antonín Panenka, strijelac pobjedničkog jedanaesterca za Čehoslovačku u finalu 1976.]] thumb|[[Andrea Pirlo, strijelac za Italiju protiv Engleske na EP 2012.]]
Rekordi
Prvak je napisan u boldu.
Jedanaesterci po godinama
thumb| [[Cesc Fàbregas, strijelac pobjedničkih jedanaesteraca za Španiju na dva različita prvenstva (2008 i 2012) ]]
Prvenstva sa najviše i najmanje izvedenih jedanaesteraca prikazani su u boldu.
Vinalić
Vinalić je naseljeno mjesto u sastavu grada Vrlike, Splitsko-dalmatinska županija, Republika Hrvatska.
Geografski položaj
Vinalić čine brojni zaseoci koji su se smjestili na obroncima koji sa istoka uokviruju Vrličko polje i u kojima su se održale stare tradicionalne kamene kuće. Novije kuće ne slijede tradiciju u gradnji. Naselje je na samoj rijeci Cetini, 6 km udaljeno od Vrlike.
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Hrvatskoj nalazio se u sastavu stare općine Sinj.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2021. godine, Vinalić je imao 137 stanovnika.
Napomena: ''U 1991. smanjeno za dio područja naselja koji je pripojen naselju Podosoje. U 1857., 1869., 1921., 1931., 1953. i 1961. sadrži dio podataka za naselje Podosoje.''
Popis 1991.
Na popisu stanovništva 1991. godine, naseljeno mjesto Vinalić je imalo 438 stanovnika, sljedećeg nacionalnog sastava:
ZFP41
ZFP41 protein cinkovg prsta je protein koji je kod ljudi kodiran genom ZFP41.
Aminokiselinska sekvenca
Dužina polipeptidnog lanca je 198 aminokiselina, а molekulska težina 22.806 Da.
Prva rukometna liga FBiH 2018/2019.
Prva rukometna liga Federacije Bosne i Hercegovine 2018/19. je počela 22. septembra 2019. godine. Lige je podijeljena na dvije grupe: Sjever i Jug. Pobjednici grupa ostvaruju plasman u Premijer ligu Bosne i Hercegovine.
Krtince
Krtince su naseljeno mjesto u sastavu općine Šmarje pri Jelšah, regija Savinjska, Slovenija.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2011. godine, Krtince su imale 101 stanovnika.
Zaklopača
Bosna i Hercegovina:
Hrvatska:
Nenad Brixy
Nenad Brixy (Varaždinske Toplice, 4. maja 1924. - Zagreb, 17. augusta 1984), bio je hrvatski novinar, romanopisac, komičar, prevodilac, pokretač i urednik mnogih časopisa. Autor krimi-humorističkih romana i priča o nespretnom detektivu Timothyu Thatcheru, među kojima je najpopularniji Mrtvacima ulaz zabranjen (1960.) Njegov najpoznatiji doprinos popularnoj kulturi je uređivanje i prijevod italijanskog stripa Alan Ford; koji je postao popularniji u bivšoj Jugoslaviji nego u samoj Italiji.
Biografija
Rođen je u porodici Stjepana, inženjera šumarstva i Lavoslave (rođ. Ferenčak) Brixy. Osnovnu školu (1931-35) i gimnaziju (1935-43) pohađao je u Varaždinu. Upisao je Visoku gospodarsku i trgovačku školu u Zagrebu, ali je nakon dva semestra ekonomije prekinuo studiranje i posvetio se novinarstvu.
Uređivao je Varaždinske vijesti (1945-1947), riječki Novi list (1947-1954) i zagrebački Narodni list (1955), Globus (1956.) Bio je glavni urednik Plavog vjesnika (1960-1967). Tada je realizirano oko 130 stripova. Bio je glavni urednik odjela za zabavu u Vjesniku (1967-1974). Djelujući kao glavni urednik Vjesnikovog odjela za zabavni sadržaj, odgovoran je za otkrivanje i stavljanje stripa Alana Forda u Vjesnikov izdavački plan. Zbog bolesti srca otišao je 1973. u penziju. Preminuo je u Zagrebu 1984. godine i pokopan je u porodičnoj grobnici na Mirogoju.
Od 1945. objavljuje kratke priče, crtice, humoreske i putopise. Pisao je komedije i radio drame, uglavnom savremene teme s mjestom radnje u Zagrebu. Njegov književni debi bila je drama Slučaj Forester, koja je premijerno izvedena u Zagrebačkom kazalištu Komedija 1954. godine. Pod pseudonimom Timothy Tatcher objavio je nekoliko humorističnih i kriminalističkih romana, od kojih su neki ekranizirani. Romani I tako dalje, i Sve ili nešto prevedeni su na češki jezik. Njegov najuspješniji roman Mrtvacima ulaz zabranjen, objavljen u više od deset izdanja, preveden je na pet jezika, a prema njemu su snimljena dva igrana filma.
Skakaonice Park City
Skakaonice Park City jesu skijaške skakaonice u Olimpijskom parku Utah u Park Cityju. Ovaj park je sportski i rekreativni centar površine oko 1,6 km², koji, pored skakaonica, sadrži i bob-stazu, staze i skakaonice za slobodno skijanje i olimpijski muzej.
Historija
Odluka o izgradnji Olimpijskog parka Utah donesena je 1989. a već 1991. počela je njegova izgradnja. Napokon, 100-metarska skakaonica i skakaonica za trening otvorene su 1993.
Za potrebe ZOI 2002. u 25 km udaljenom Salt Lake Cityju renovirana je mala skakaonica, a izgrađena je i velika, dok je sva infrastruktura temeljno proširena. Ukupni troškovi izgradnje svih skakaonica iznosili su oko 21 milion dolara. U jesen 2000. završeni su građevinski radovi, a u januaru 2001. velika skakaonica ugostila je jedno takmičenje Svjetskog kupa u ski-skokovima, kojim se željela testirati spremnost za Olimpijske igre.
Ovo su skakaonice s najvišom nadmorskom visinom na svijetu koje se koriste za takmičenja (2237 m).
Osim ovih, u kompleksu se nalaze i manje skakaonice K-65, K-40, K-20 i K-10. Svih 6 skakaonica imaju i plastičnu podlogu za ljetna takmičenja.
Međunarodna takmičenja
Ovo su rezultati svih međunarodnih takmičenja na ovim skakaonicama pod okriljem FIS-a:
Zaklopača (Plitvička Jezera)
Zaklopača je naseljeno mjesto u sastavu općine Plitvička Jezera, Ličko-senjska županija, Republika Hrvatska.
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Hrvatskoj nalazila se u sastavu stare općine Titova Korenica.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2011. godine, Zaklopača je imala 5 stanovnika.
Napomena: ''Iskazuje se kao naselje od 1890. Od 1857. do 1880. te u 1931. podaci su sadržani u naselju Rešetar.''
Popis 1991.
Na popisu stanovništva 1991. godine, naseljeno mjesto Zaklopača je imalo 23 stanovnika, sljedećeg nacionalnog sastava:
Osat (regija)
Osat je regija u srednjem Podrinju, koja obuhvata južni i istočni dio općine Srebrenica. Granicu na sjeveru predstavlja planina Ludmer, na istoku planinski masiv Crna Gora u Srbiji, na jugu planine Tara i Zvijezda i na zapadu planina Birač. Na ovom području, u Zemlji Kovačevića, postojala je istoimena srednjovjekovna župa, koja je zahvatala jugoistočni i istočni dio općine Srebrenica, jugoistočni dio općine Bratunac i sjeverozapadni i sjeverni dio općine Bajina Bašta u Srbiji.
U širem smislu, današnje poimanje Osata obuhvata jugoistočnu teritoriju općina Srebrenica i Bratunac, dok u užem smislu obuhvata cjelokupno područje mjesnih zajednica Radoševići i Osatica i dijelove mjesnih zajednica Krnjići i Toplica. Većinski bošnjačka mjesta Osata su: Beširevići, Gladovići, Karačići, Klotjevac, Ljeskovik, Nogačevići, Osatica, Prohići, Radovčići, Rađenovići, Sulice, Tokoljak i Urisići.
Stanovništvo
Oko 1.100 osoba s područja Osata ubijeno je tokom Srebreničkog genocida u julu 1995. U poslijeratnom periodu vratio se veoma mali broj Bošnjaka, a znatan dio živi izvan granica Bosne i Hercegovine (SAD, zapadna i sjeverna Evropa i Australija).
Burulijski čir
Burulijski čir (poznat i kao Bairnsdaleov, Searlsov ili Daintreejev čir ) jest zarazna bolest koju uzrokuje Mycobacterium ulcerans. Ranu fazu infekcije karakteriziraju bezbolni čvorovi ili područja oticanja. Ovi čvorovi mogu se pretvoriti u čir. Čir može biti veći unutra nego na površini kože i može biti okružen otokom. Kako se bolest pogoršava, može doći do infekcije kosti. Burulijski čirevi najčešće se javljaju na rukama ili nogama; groznica nije uobičajena.
Uzrok
M. ulcerans oslobađa toksin poznat kao mikolakton, koji narušava imunosupresiju i rezultira odumiranjem tkiva. Bakterije iz iste porodice takođe izazivaju tuberkulozu i gubu (M. tuberculosis i M. leprae). Ne zna se kako se bolest širi. Moguće je da su izvori vode uključeni u širenje bolesti. Zaključno sa 2013. godinom, ne postoji efikasna vakcina.
Liječenje
Kod ranog liječenja terapija antibioticima u trajanju od 8 sedmica efektivna je u 80% slučajeva. Terapija često uključuje lijekove rifampicin i streptomicin. Klaritromicin ili moksifloksacin ponekad se koriste umjesto streptomicina. Druge terapije mogu uključivati hirurško uklanjanje čira. Nakon zaliječenja infekcije na zaraženom području obično ostaje ožiljak.
Durkinovo otvaranje
Durkinovo otvaranje (poznato i kao Durkinov napad) jeste rijetko igrano šahovsko otvaranje koje počinje potezom: Ime je dobilo po Robertu T. Durkinu iz New Jerseyja.
Ocjena
Ovim neobičnim razvojem daminog skakača bijeli čini malo toga da iskoristi prednost prvog poteza. S polja a3 skakač ne utječe na centar niti ima mnogo aktivnosti. Vjerovatno je da će bijeli uskoro ponovo igrati skakačem, možda na c4 (npr, 1...d5 2.c4 dxc4 3.Sxc4) ili na c2. Ako je ovo plan bijelog, jače je odigrati 1.c4 (Englesko otvaranje). Kao takvo, ovo otvaranje vjerovatno je najvrednije za izbjegavanje pripremljenog otvaranja. S druge strane, postoje bolji načini da se izbjegne protivnikovo pripremljeno otvaranje, npr, razvojem daminog skakača preko polja c3.
Popis stanovništva u Hrvatskoj 2011 (Petrijanec)
'''Popis stanovništva u Hrvatskoj 2011. godine''' proveden je od 1. do 28. aprila 2011, prema stanju na dan 31. marta. Popis je proveden na temelju ''Zakona o Popisu stanovništva, kućanstava i stanova u Republici Hrvatskoj 2011. godine'' (Narodne novine, broj 92/10). Općina Petrijanec je po Popisu stanovništva 2011. godine na površini od - km2 imala 4.812 stanovnika, što predstavlja 2,73% od ukupnog broja stanovnika Varaždinska županije, odnosno 0,11% od ukupnog broja stanovnika Hrvatske. Gustoća naseljenosti u Petrijancu je - stanovnika/km2.
Prva rukometna liga RS 2018/2019.
Prva rukometna liga Republike Srpske 2018/19. je počela 21. septembra 2018. godine, a završila 2. juna 2019. godine. Ove sezone u ligi se takmičilo 12 klubova. Pobjednik je bila Drina Zvornik koja je ostvarila promociju u Premijer ligu Bosne i Hercegovine.
AG Carinae
AG Carinae (AG Car) je zvijezda u sazviježđu Kobilica. Ima apsolutni sjaj od -10,3 mag. Jedna je od najsvjetlijih zvijezda u našoj galaksiji. Udaljena je 6000 sg od Sunca. Ubraja se u svijetle plave promjenljive superdivove. Smatra se da njena zvjezdana evolucija se nalazi između superdiva spektralne klasse O i Wolf-Rayet zvijezde. Njen prividni sjaj se mijenja od 5,7-9 mag. Okružena je planetarnom maglinom koja ima istu oznaku iz Hipparcos kataloga (HIP 53461).
Kunšperk
mini|280px|Kunšperk, ostaci starog zamka "Kunšperk" Kunšperk je naseljeno mjesto u sastavu općine Bistrica ob Sotli, regija Posavska, Slovenija.
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Sloveniji nalazio se u sastavu stare općine Šmarje pri Jelšah.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2011. godine, Kunšperk je imao 117 stanovnika.
Mersenneovi prosti brojevi
Mersenovi prosti brojevi su prosti brojevi oblika 2^n-1
Nije poznato da li ovih brojeva ima konačno ili beskonačno mnogo.
U januaru 2013. pronađen je, za sada najveći 48. po redu Mersenov prost broj koji za n=57885161, ima 17 425 170 cifara.
Ovo je nekoliko posljednjih 1963. godine u Sjedinjenim Americkim Državama kreiran je poštanski pečat na kojem stoji zapis da je broj prost. A na memorandumu velikog proizvodača računala IBM–a neko je vrijeme stajalo zapisano da je broj prost.
Provjera da li je neki broj oblika 2^n-1 Mersenneov ili nije je komplikovana. Broj 2^n vrlo brzo raste pa je neophodno u provjerama koristiti kompjutore. No neki stariji rezultati su uistinu impresivni. Francuski matematičar Edouard Lucas (1842. - 1891.) dokazao je 1876. da je broj
Reference
https://en.wiktionary.org/wiki/Mersenne_prime Mersenneovi brojevi
Međunarodna unija za očuvanje prirode i prirodnih resursa
Međunarodna unija za zaštitu prirode i prirodnih resursa (International Union for Conservation of Nature and Natural Resources: IUCN) je međunarodna organizacija koja djeluje u oblasti zaštite prirode i održivog korištenja prirodnih resursa. To uključuje prikupljanje podataka i analize, istraživanja, projekate na terenu, zagovaranja, lobiranja i obrazovanje. IUCN-ova misija je "utjecati, ohrabriti i pomoći društvima širom svijeta u očuvanju prirode i da se osigura da svaka upotreba prirodnih resursa bude pravedna i ekološki održiva"
Tokom proteklih decenija, IUCN je proširio svoj fokus izvan očuvanja ekoloških prilika i sada sadrži pitanja koja se odnose na rodnu ravnopravnost, smanjenje siromaštva, održivo poslovanje  i sopstvene  projekte. Za razliku od drugih međunarodnih nevladinih organizacija, IUCN sama po sebi ima za cilj mobilizaciju javnosti u podršci očuvanju prirode. Ona pokušava da utiče na akcije vlada, poslovnih i drugih interesnih grupa, kroz pružanje informacija i savjeta i kroz lobiranje i partnerstva. Organizacija je najpoznatija široj javnosti po sastavljanju i objavljivanju IUCN liste ugroženih vrsta, koja procjenjuje status očuvanja vrsta u svijetu.
IUCN ima članstvo od preko 1.200 vladinih i nevladinih organizacija. Nekih 11.000 naučnika i stručnjaka učestvuje u radu IUCN komisija na dobrovoljnoj osnovi. Zapošljava oko 1.000 stalno zaposlenih iz više od 60 zemalja. Sjedište IUCN je u Glandu, Švicarska.
IUCN ima status posmatrača i konsultanta u Ujedinjenim nacijama, i ima ulogu u realizaciji nekoliko međunarodnih konvencija o zaštiti prirode i biološke raznolikosti. Uključena je u osnivanje World Wide fonda za prirodu i Centra za monitoring World Conservation. U prošlosti, IUCN je kritikovan za stavljanje interesa prirode ispred onih autohtonih naroda. U posljednjih nekoliko godina, njeni bliži odnosi  s poslovnim sektorom su izazvali kontroverze.
IUCN je osnovana 1948. godine, a prethodno se zvala Međunarodna unija za zaštitu prirode (1948-1956) i Svjetska unija za zaštitu prirode (1990-2008). Puni pravni naziv je Međunarodna unija za zaštitu prirode i prirodnih resursa.
Osnivanje
mini|300px|IUCN-ova četvrt u Glandu, [[Švicarska.]] thumb|Julian Huxley, prvi generalni direktor [[UNESCO-a, pokrenuo je inicijativu za osnivanje IUCN-a]]
Rane godine: 1948-1956
IUCN počeo djelovati sa 65 članova. Njegov sekretarijat se nalazio u Briselu, a prva aktivnost je bio program fokusiran na čuvanje vrsta i staništa, povećanje i primjena znanja, unapređenje obrazovanja, promocija međunarodnih sporazuma i promocije očuvanja prirode. Pružanje solidne naučne osnove za akcije očuvanja prirode je centar svih aktivnosti; za uključivanje stručnjaka i naučnika, uspostavljene su posebne komisije.
IUCN i UNESCO su usko povezani. Uzajedničkoj organizaciji su od 1949. Konferencija o zaštiti prirode (Lake Success, SAD): u  pripremi za ovu konferenciju po prvi put je priređena lista ozbiljno ugroženih vrsta, preteča IUCN Crvenoj liste ugroženih vrsta. U prvim godinama svog postojanja, finansiranje IUCN gotovo u potpunosti zavisilo o  UNESCO-u, koji je bio  primoran da privremeno smanji aktivnosti kada je ovaj neočekivano završio  rad, 1954. godine.
IUCN je bio uspješan u angažiranju istaknutih naučnika i identifikaciji važnih pitanja kao što su štetno djelovanja pesticida na divlje životinje, ali mnoge ideje koje je razvio nisu pretvorena u akciju. To je uzrokovano nespremnostivom zaprekom da djeluje na dio vlada, neizvjesnosti IUCN mandata i nedostatak sredstava. Godine 1956. IUCN promenio ime u Međunarodna unija za zaštitu prirode i prirodnih resursa.
Povećanje profila i priznanja: 1956-1965
Tokom 1950-ih i 1960-ih Europa je ušla u period ekonomskog rasta, a  formalne kolonije su  postale nezavisne. I jedno i drugo je imalo uticaj na rad IUCN. Kroz volontersko (tj. pro bono) uključivanje stručnjaka i njihovih komisija,  IUCN je bio u mogućnosti da pokrene  puno akcija,   dok je još radio na niskim proračunima. Proširio je svoje odnose sa agencijama UN-a i uspostavio veze sa Vijećem Europe. Godine 1961., na zahtjev ECOSOC-a, Ekonomskog i socijalnog savjeta organizacije Ujedinjenih Nacija, IUCN je objavio prvu globalnu listu nacionalnih parkova i zaštićenih područja koja se od tada ažurira. IUCN je najpoznatiji po objavljivanju Crvene knjige o statusu očuvanja vrsta, koja je prvi put objavljena u 1964.
IUCN je počeo da igra ulogu u razvoju međunarodnih ugovora i konvencija, počevši sa afričkom Konvencija o očuvanju prirode i prirodnih resursa. Nova područja stručnosti postali su okolinsko pravo i odgovarajuća zakonska regulativa.
Afrika je bila prvi regionalni fokus očuvanja u akcijama IUCN. Afrika je bila u fokusu mnogih ranih projekata IUCN u oblasti očuvanja prirode. IUCN je podržao "Yellowstone model" upravljanja zaštićenim područjima, koji strogo ograničava ljudsko prisustvo i djelovanja u cilju zaštite prirode. IUCN i druge organizacije za očuvanje su kritikovani za zaštitu prirode protiv ljudi, a ne sa ljudima. Ovaj model je prvobitno primjenjuje u Africi i igrao ulogu u odluci da se uklone Maasai narod iz Serengeti Nacionalnog  parka i Ngorongoro-a.
Da uspostavi stabilnu finansijsku osnovu za svoj rad, IUCN je učestvovao u uspostavljanju World Wildlife Fund 1961 (sada World Wide fond za zaštitu prirode WWF). WWF će raditi na prikupljanju sredstava, odnosima s javnošću i povećanju javne podrške. IUCN će nastaviti da se fokusira na pružanje utivaja nauke i podataka i razvijanje odnosa sa međunarodnim tijelima. Sredstva prikupljena od strane WWF će se koristiti za pokrivanje dijela operativnih troškove IUCN. Također, 1961. godine, sjedište IUCN je  preselilo iz Belgije u Morges u Švicarskoj.
Konsolidacija svoju poziciju u međunarodnoj ekološkog pokreta: 1966-1975
mini|300px|Afrika je bila prvi regijski fokus konzervacijske aktivnosti IUCN-a mini|300px|Sprečavanje ilegalne trgovine divljim životinjama je jedan od prioriteta IUCN-a mini|300px|Mongolski konj Przewalski mini|300px|Arabijski oriks mini|300px|Kalifornijski [[kondor]] |300px|mini|Okean mini|300px|Antartik mini|400px|Šume mangrove: Primjeri ugroženih vrsta i ugroženih staništa koja su u fokusu IUCN programa
Javna zabrinutost za stanju životne sredine šezdesetih i sedamdesetih godina dovela je do uspostavljanja novih nevladinih organizacija, od kojih su neki (npr. Greenpeace i Friends of the Earth) također radile na globalnom nivou. Mnoge od ovih novih organizacija bile više aktivisti i kritičari prema vlastima od IUCN koji je ostao posvećen pružanju naučno zasnovanih savjeta vladama. Kao rezultat toga, IUCN je kritikovan od strane nekih kao staromodan i nebitan.
Članstvo IUCN i dalje raslo (od 200 je 1961. godine poraslo na 400 u 1974.), formalni položaj i utjecaj su povećani. Grantom iz Ford Foundation u 1969. omogućeno da povećanje sekretarijata i širenje poslovanja. Tokom 1960-ih, IUCN lobira u Generalnoj skupštini UN-a da se stvori novi status za NVO. Rezolucijom 1296, usvojena 1968. godine, odobren je "konsultativni" status nevladine organizacije. Sama IUCN je na kraju akreditovana sa šest organizacija UN-a. IUCN je jedna od nekoliko nevladinih organizacija koje su formalno uključene u pripreme Konferencije Ujedinjenih naroda o ljudskom okolišu (Stockholm, 1972.). Na Stockholmskoj konferenciji na kraju su usvojene tri nove međunarodne konvencije, aa IUCN je uključena u njihovu izradu i provedbu:
IUCN sklopio ugovor sa Programom za životu okoline Ujedinjenih naroda UNEP  da pruža redovne komentare iz svijeta konzervacije. Prihodi ovog su generirani, a u kombinaciji sa sve većim prihodima preko WWF, stavilo organizacija na relativno zvučnu  finansijsku osnovu,  po prvi put od 1948. godine. Ovaj period je vodio u početak postepene promjene u IUCN-ov pristup očuvanju. Osiguranje opstanka staništa i vrsta ostali su glavni cilj, ali je rasla svijest da ekonomske i socijalne zahtjeve trebalo uzeti u obzir. IUCN je počeo da objavljuje smjernice o održivom razvoju. Godine 1975. Generalna skupština IUCN usvojila je rezoluciju da zadrži autohtone  narode i zadovolji njihove tradicionalna prava u nacionalnim parkovima i zaštićenim područjima. Kao rezultat toga, IUCN je postao privlačniji organizacijama i vladama u zemljama u razvoju.
Svjetska strategija očuvanja 1975-1985
Krajem sedamdesetih, između svojih generalnih skupština i Kinshasi (1975.) i Ashkabadu (1978.), asocijacija IUCN je prošla kroz fazu turbulencije u upravljanju. Njen program rada i dalje raste, dijelom kao rezultat partnerstva s WWF-a. Godine 1978., IUCN je realizirao 137 projekata, uglavnom na globalnom jugu. Uključivanje predstavnika iz zemalja u razvoju i IUCN Vijeća, povećan je broj odbora i osoblja. U 1975. godini, IUCN je započeo aktivnosti na Svjetskoj strategiji za očuvanje prirode. Proces izrade – i razgovora sa  uključenim agencijama UN-a doveo je do evolucije u razmišljanju i u IUCN-u i raste prihvatanje činjenice da očuvanje prirode zabranom ljudskog prisustva više nije djelotvorno. (Rasprava o balansu između stroge zaštite prirode i očuvanja kroz održivi razvoj će, međutim, i dalje u IUCN ući duboko u 1990-te.) Svjetska strategija očuvanja je pokrenuta u 35 zemalja, istovremeno 5. marta 1980. godine iz osnovnih principa i ciljeva za očuvanje širom svijeta, te prioritetima za nacionalne i međunarodnu akciju. Smatra se jednim od najutjecajnijih dokumenata u očuvanju prirode 20. stoljeća i jednim od prvih službenih dokumenata uvednih u koncept održivog razvoja. Od 1982., Strategiju prati Svjetska povelje o prirodi, koja je usvojena  u  Generalnoj skupštini Ujedinjenih nacija, nakon pripreme prema sugeszijama IUCN.
Godine 1980., IUCN i WWF su preselili u nove prostorije, koje  dijele u Glandu, Švicarska. Ovo je označilo fazu bližu suradnju sa WWF-a. To je bila podrška WWF-a koja je omogućila djelovanje  IUCN-a  u vrijeme finansijske krize, 1980-1982. Bliske veze između IUCN i WWF su bile prekinute u 1985., kada je WWF odlučio da preuzmu kontrolu nad vlastitim projektima na terenu, koji je do tada bio vodio IUCN. Godine 1989. IUCN preselio u posebnu zgradu u Glandu, u neposrednoj blizini ureda koje je dijelio s WWF-a.
IUCN kategorije zaštićenih područja
IUCN kategorije za zaštitu područja je sistem koji je razvila Međunarodna unija za očuvanje prirode i prirodnih resursa radi klasifikacije zaštićenih područja. Organizacija ujedinjenih naroda i mnoge nacionalne vlade, priznaju ove kategorije kao globalni standard za definiranje i evidentiranje zaštićenih područja i kao takve se sve više ugrađuju u zakonodavstvo pojedinih država.