cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Interaktom
U molekularnoj biologiji, interaktom je čitav skup molekularnih interakcija u određenoj ćeliji. Izraz se posebno odnosi na fizičke interakcije između molekula (kao što su one između proteina, također poznate kao interakcije protein-protein, PPI; ili između malih molekula i proteina ), ali također može opisati skupove indirektnih interakcija između gena (genetske interakcije). desno|mini|400x400piksel| Dio [[DISC1 interaktoma sa genima predstavljenim tekstom u okvirima i interakcijama označenim linijama između gena. Iz Hennah and Porteous, 2009. ]] Reč "interaktom" prvobitno je skovala 1999. godine grupa francuskih naučnika na čelu sa Bernard Jacqom. Matematički, interaktomi se općenito prikazuju kao grafovi. Iako se interaktomi mogu opisati kao biološke mreže, ne treba ih miješati s drugim mrežama kao što su neuronske mreže ili mreže hrane. mini|Prikaz predviđenog SARS-CoV-2/ljudskog interaktoma desno|mini|300x300piksel| Interaktom proteina [[Treponema pallidum. ]]
31. januar
31. januar / siječanj (31. 1) jest 31. dan godine po gregorijanskom kalendaru. Do kraja godine ima još 334 dana (335 u prijestupnoj godini).
William Faulkner
William Faulkner (25. septembar 1897 – 6. juli 1962) američki prozaist, dobitnik Nobelove nagrade za književnost.
Biografija
Odrastao u provincijalnoj sredini, na sjeveru siromašne savezne južne države Mississippi. Taj kraj i ljudi ostavili su neizbrisiv trag u njegovoj prozi. Faulkner nije maturirao, ali je mnogo čitao (od svjetskih klasika do francuskih simbolista: Verlainea, Wildea, Dostojevskog, Flauberta, Rimbauda, Swinburnea, Shakespearea, Cervantesa); 1918. primljen je kao dobrovoljac u pilotsku školu britanskoga vazduhoplovstva u Kanadi. Nakon rata vratio se u Oxford, gdje je proživio najveći dio života (potkraj života često boravio u državi Virginiji kod kćerkine obitelji). Nakon pjesama i kraćih proza, prvi početnički roman mu je "Vojnikova plaća", 1926. Budući da je teško nalazio izdavače, do kraja II svjetskoga rata povremeno je morao da odlazi u Hollywood, gdje je pisao i prepravljao uglavnom tuđe scenarije - poznate su njegove prerade Hemingwayevih romana. Posljednjih 15-ak godina života uživao je veliku popularnost i bio svojevrstan ambasador američke kulture u Evropi, Južnoj Americi, Japanu. Godine 1949. dobio je Nobelovu nagradu za književnost, održavši pri tome vjerovatno najpoznatiji i najbolji govor koji je ikada izgovoren tokom Nobelove ceremonije. Na početku Faulknerova velikog razdoblja njegov je treći roman "Sartoris", 1929, priča o uglednoj porodici tog imena kojom počinje njegova saga o Yoknapatawphi i gradiću Jeffersonu (apokrifna imena za gradić slican Oxfordu i njegov kotar Lafayette). Na neobično tačno opisanom i u svakom detalju proživljenom životu svoje regije (što ga čini i regionalnim piscem), Faulkner je izgradio historijski, simbolični i mitski svijet. Prozom biblijske veličine i grozničavog intenziteta, William Faulkner je stvorio, kako je rekao jedan kritičar, "kozmos koji niko ne posjeduje" i koji je autorov iskaz o ljudskom životu i sudbini. Po senzibilitetu blizak naturalističkim piscima konca 19. vijeka, no istovremeno visoko svjestan i savjestan umjetnik, u svoj je opus integrirao mnoge modernističke narativne tehnike (npr., tehniku struje svijesti, vremenskog flashbacka kakvog nalazimo u filmovima, polifoniju glasova, narativne rezove i poetske komentare).
O djelima
Roman "Krik i bijes", 1929, prikaz je propasti četvero djece stare obitelji Compson, uklopljen u historiju američkog Juga, a ujedno i eksperimentalni, inovativni roman toka svijesti koji može stati uz bok Joyceovom Uliksu. Radikalnost folknerovske inovacije je vidljiva i po tom što je, esencijalno, sav roman sadržan u svijesti idiota Bennjya. Tom je djelu poput slike u ogledalu suprotstavljen roman o krajnje siromašnoj seljačkoj porodicii Bundrenovih,
"Kad ležah na samrti", 1930, koji se sastoji od unutarnjih monologa muža i (umiruće) žene, njihove lude, vizionarske i ekstravagantne djece i susjeda, a radnja kulminira u mitsko-grotesknom, ali primitivno i tvrdoglavo ustrajnom prevoženju majčinog lijesa na daleko groblje u doba velike poplave.
Posebno je šokantno "Svetilište", 1931, u kojem impotentni gangster Popey kukuruznim klipom siluje otmjenu i izazovnu Temple Drake te s njom živi u bordelu u Memphisu. Andre Malraux je nazvao "Svetilište" prodorom grčke tragedije u kriminalni trivijalni roman.
"Zaselak",1940 prvi je svezak "trilogije" o obitelji Snopes, groteskno prikazanih i karikiranih pripadnika razgranatog plemena "bjelačkog šljama" i njihove najezde na Jefferson pod vodstvom Flema Snopesa, koji u preostala dva dijela, "Grad",1957 i "Palača",1960, preuzima banku i postaje vodeća ličnost u Jeffersonu sve dok ga ne ustrijeli prevareni rođak. I u toj trilogiji, koja sadrži više političke satire i društvene kritike, a manje mitske veličine i tragičnoga raskola no što je uobičajeno kod njega, Faulkner ostaje majstorom: uz svu detaširanost i sarkazam, trilogija obiluje nezaboravnim scenama i likovima među kojima dominiraju Faulknerov alter ego, advokat Gavin Stevens i njegov prijatelj, zdravorazumski i humani prodavač V.K.Ratliff (kasnije se ispostavlja da V.K. stoji za Vladimir Kirilovič - još jedan Faulknerov ironično-humoristički komentar u doba mahnitanja makartizma i hladnoga rata).
Od kasnijih su romana poznatiji "Uljez u prašinu", 1948, mješavina detektivske priče i pomalo didaktične pripovijesti protiv rasnoga grijeha Juga utjelovljenog u linčovanju, "Bajka", 1954, alegorijska historija koja rekreira hrišćanski mit, smješten u rovove 1. svjetskoga rata u Francuskoj, te "Lupeži", 1962, posljednji roman, objavljen tik pred piščevu smrt, laka pripovijest protkana nostalgijom za prošlim vremenima. Ta se djela inače smatraju slabijim i moralizatorskim iskazima autora koji je u to doba izgradio personu južnjačkoga gospodina liberalno-humanističkog svjetonazora.
No, u velikom, tragičnom razdoblju Faulknerova stvaralaštva, koje je trajalo od konca dvadesetih do sredine četrdesetih, pojavila su se i djela hibridnih oblika: u "Divljim palmama", 1939, autor modernu gradsku priču o tragičnoj ljubavi prepliće s komičnim narodskim "epom" o doživljajima nevino osuđenog robijaša za velike poplave. Neke je pak zbirke novela objavio kao "romane": "Nepobijeđeni", 1938, (Faulknerov "vestern" i njegovo najpristupačnije djelo), te kronika bogate farmerske obitelji McCaslin "Siđi, Mojsije", 1942, zapravo zbirka povezanih pripovijedaka u kojima se ističe "Medvjed", prikaz obrednog lova na drevnog medvjeda, simbola iskonskog poretka u prirodi. U tom je smislu zanimljiv i "Rekvijem za opaticu", 1951, sastavljen od dramskih i proznih segmenata. Faulkner je objavio i nekoliko zbirki novela te razgovora sa studentima na raznim univerzitetima (Virginia Tech, Nagoya), a posmrtno su izišli neki početnički radovi te izabrana pisma.
Uticaj
William Faulkner je, po mnogim sudovima, najveći američki romanopisac i jedan od najvećih svjetskih prozaika uopće. Njegovo djelo karakteriziraju raskošna invencija, vatromet tehničke virtuoznosti, dominantna tragička i tragično-ironična vizija života u kojoj vlada sudbina (kob, fatum), no ublažena i oživljena čestim burlesknim i drastično komičnim scenama. To djelo, koje istražuje ponore zla i infernalne situacije (ludilo, incest, umorstvo, masakriranje, silovanje, linč, bratoubistvo, čedomorstvo), istovremeno je afirmacija ljudskosti i stoičkoga humanizma izraženoga u kršćanskoj ikonografiji i naglasku na vrlinama koje je Faulkner istaknuo u svojem nezaboravnom govoru pri dodjeli Nobelove nagrade: hrabrost, suosjećanje, ponos, ljubav, čast i žrtvu. Faulknerov utjecaj na svjetsku književnost je golem: dovoljno je reći da su poslijeratne američka, zapadnoevropska i latinoamerička literatura nezamislive bez njega, od Camusa do Garcie Marqueza, od Vargasa Llose do Toni Morrison.
Adaptivni imunski sistem
Adaptivni imunski sistem ili specifična otpornost, je oblik imunosti organizma koji se stiče tokom života, a nastaje kao posljedica izlaganja organizma raznim stranim patogenim supstancama. Specifična otpornost štiti organizam od toksina i nepoželjnih enzima, a služi i za stimuliranje organizam na stvaranje antitijela.
U stečenoj imunosti receptori se "stiču" tokom životnog vijeka organizma (dok su kod urođene imunosti receptori specifični za patogene već kodirani u germ-linijama). Dobijeni odgovor naziva se "adaptivni", jer priprema imunski sistem tijela za buduće izazove (mada on zapravo može biti i maladaptivni kada rezultira kao autoimunost). U tehničkom smislu, i urođeni i stečeni imunološki sistem "su adaptivni" u fiziološkom i evolucijskom smislu dopuštajući organizmu da se prilagodi promjenjivim vanjskim okolnostima (i oba mogu biti neprilagođena ako su preaktivna, izazivaju patološku upalu ili autoimunost). Nadalje, receptori patogena urođenog i stečenog imunskog mehanizma su i specifični: specifičnosti urođene imunosti razvijaju se tokom evolucijskog vremena, kao odgovor na visoko očuvane molekulske osobenosti mikrobnog svijeta, dok specifičnosti stečene imunosti sazrijevaju u svakom organizmu. Iz tog razloga, općenito, umjesto termina "stečeni" preferira se "adaptivni" ili "specifični".
Funkcije
Adaptivna imunost kod odraslih kičmenjaka aktivira se kad patogen prevlada urođeni imunski sistem i proizvede pražnu količinu antigena.
Glavne funkcije adaptivnog imunskog sistema su:
NGC 6814
NGC 6814 (također poznat kao IRAS 19399-1026, MCG -2-50-1 i PGC 63545) je prečkasta spiralna galaksija koja je udaljena oko 72 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Orao. Najveći prečnik je 3,00 (63 hiljade sg) a najmanji 2,8 uglovnih minuta (58 hiljada sg). Prvo otkriće je napravio John Frederick William Herschel 2. augusta 1788. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Vrelo (rijeka)
Vrelo je rijeka u Srbiji, desna pritoka rijeke Drine. Rijeka je duga 365 metara i nalazi se u naselju Perućac, općina Bajina Bašta. Vjerovatno je jedna od najkraćih rijeka na svijetu.
Rijeka je radi svoje karakteristične dužine poznata i kao "Godina" (isti broj metara kao dana u godini). Nalazi se u sklopu Nacionalnog parka Tara.
Lebring-Sankt Margarethen
Položaj općine Lebring-Sankt Margarethen u okrugu Leibnitz|300px|mini Lebring-Sankt Margarethen je općina sa markt statusom u okrugu Leibnitz u austrijskoj saveznoj pokrajini Štajerskoj. Nalazi se četiri kilometra od Wildona i osam kilometara od Leibnitza
Katastarske općine
Katastarske općine su Lebring, St. Margarethen bei Lebring i Bachsdorf.
Historija
Prvo spominjanje ovog područja, mada nepouzdano, smatra se 1066. godine. Izgradnjom crkve svete Margarete koja je 1136. godine prešla u vlasništvo samostana Suben je prvo potvrđeno pismeno spominjanje Lebringa. Kao najjužnija crkvena općina biskupije Seckau, Sankt Margarethen se spominje kao iuxta Wildoniam 1218/19. godine. Crkvena općina zauzima područja Lebringa i St. Margarethena, te je sve do reforme 1784. godine od strane Josipa II upravljana iz samostana.
U mjestu se 1896. godine osniva dobrovoljno vatrogasno društvo, a 1899. godine i poslovnica banke. 1902. godine osniva se firma Elektrizitätswerks Lebring, koja ima za cilj izgradnju hidrocentrale na Muri i elektrifikaciju područja. Za vrijeme Prvog svjetskog rata izgrađuje se naselje sa stotinama baraka koje su služile u vojne svrhe i smještaj rezervnog bataljona Druge bosanskohercegovačke pješadijske regimente. Drugi dio je korišten kao logor za ratne zarobljenike. Danas se u Lebringu nalazi vojno groblje na kojem je sahranjeno 805 poginulih vojnika iz Bosne i Hercegovine, te 437 ruskih, talijanskih, rumunskih i srpskih ratnih zarobljenika. Na jednom od spomenika je upisana zahvalnica bošnjačkim vojnicima na oba jezika:
Vanjski linkovi
<!--
Ein eigener Gendarmerieposten wurde 1919 errichtet. 1973 entstand die Feuerwehr- und Zivilschutzschule Lebring. Bundespräsident Dr. Rudolf Kirschläger eröffnete im Jahre 1974 das Philips-Farbbildröhrenwerk in Lebring. Die feierliche Eröffnung der Hauptschule fand im Jahr 1978 statt. Seit 1992 hat der Landesfeuerwehrverband für Steiermark seinen Sitz in Lebring. 1994 erfolgte die Markterhebung des Ortes.
Verkehr
Per Bahn kann man Lebring mit den Regionalzügen Richtung Spielfeld–Straß erreichen. In Lebring befinden sich auch eine Auffahrt und Abfahrt der Pyhrn Autobahn, diese liegen jedoch im Gemeindegebiet von Lang.
Wirtschaft
Auf die Gemeinde entfallen zwölf Prozent aller Arbeitsplätze des sekundären Sektors im Bezirk Leibnitz. In der Umgebung bekannt ist Lebring für den Gady-Markt, eine Veranstaltung bei der landwirtschaftliche Maschinen, Traktoren und Autos ausgestellt werden, verbunden mit einem Zeltfest und Rummelplatz-Betrieb. In Lebring befindet sich auch die Feuerwehr- und Zivilschutzschule Steiermark.
Der ÖAMTC betreibt in der Nachbargemeinde Lang ein Fahrtechnikzentrum. Weniger als 1/10 der Gesamtfläche sind auf dem Gebiet von Lebring verbaut.
Lebring liegt am Murradweg. An der Mur befindet sich ein Flusskraftwerk, dessen Aulandschaft im leicht aufgestauten Bereich von Wasservögeln als Zuflucht und Brutplatz genutzt wird.
Landschaft
Der langgestreckte Rücken des Buchkogels beherrscht als Wahrzeichen die Ebenen am Mittellauf der Mur (Fluss). Seine höchste Erhebung misst 550 Meter. Erdgeschichtlich ist der Berg ein Riff aus dem Panonischen Meer der Tertiärzeit. An der Ostseite des Berges, am Übergang des Steilabfalles in den flachen Hang, wird die Brandungskehle des urzeitlichen Meeres heute noch sichtbar.
Sonstiges
Lebring hat einen eigenen Fußballverein, den SV Lebring. Im Ort befindet sich der Golfplatz Gut Murstätten. Die Marktgemeinde verfügt auch über einen traditionellen Musikverein, die Trachtenkapelle Lebring-St. Margarethen.-->
Grafit
Grafit (grč. γράφεıν –grafein = pisati) je alotropska modifikacija ugljika i naziv je dobio prema grčkoj riječi  γραφειν (graphein): "pisati", jer se upotrebljava u olovkama. Za razliku od dijamanta, grafit posjeduje električnu provodljivost, pa se može koristiti kao elektroda. Grafit je pod standardnim uslovima najstabilnija forma ugljika (stabilniji je i od dijamanta).
Osobine
thumb|180px|lijevo|Lisnata struktura grafita Grafit je šestugaona modifikacija ugljika, koja je mnogo rasprostranjenija od kubne modifikacije, dijamanta. Prirodno se javlja uglavnom u metamorfoznim sedimenatima koji sadrže ugljične tvari organskog porijekla. Javlja se u granulama, listovima i ljuskavim agregatima metalnog odsjaja, a može biti i zemljanog izgleda, tamno siv do crn. Kristalnu strukturu grafita čini prostorna mreža paralelnih slojeva atoma ugljika. Atomi u sloju povezani su jakim hemijskim vezama dvodimenzionalne mreže pravilnih heksagona.
Po prvi put proizveden je 1896. dugotrajnim zagrijavanjem koksa i silicij-dioksida na 2500° C, dok se danas dobija pod pritiskom i grijanjem petrolnog koksa, obogaćenog smolama u prahu, u električnoj peći, na 2800-3000° C.
Grafit se koristi kao materijal za izradu tava i kalupa za topljenje i lijevanje metala, za elektrode u električnim elementima i elektrohemijskim reaktorima. Upotrebljava se i kao termootporni podmazivač. U uljnoj suspenziji najbolja je zaštita od korozije i kao sredstvo za podmazivanje preciznih uređaja. Nezamjenjiv je u proizvodnji standardnih olovki, lučnih lampi i kontaktnih četki za elektromotore.
Struktura
Kod grafita je svaki atom ugljika povezan sa tri susjedna ugljikova atoma. To znači da ugljik u grafitu pravi sp2-hibridizaciju. Kod dijamanta je u pitanju sp3-hibridizacija (tetraedarska struktura). Nastali sp2-hibridi leže u jednoj ravni pod uglom 120°i zbog toga grafit ima lisnatu strukturu, međusobno uvezanu slabim Van der Waalsovim silama.
Grafit ima slojevitu, planarnu strukturu. Pojedini slojevi zovu se grafeni. U svakom sloju, atomi ugljika su raspoređeni u rešeci tipa saća s razdvajanjem od 0,142 nm i udaljenošću između ravni od 0,335 nm. U ravni atomi su vezani kovalentno, sa samo tri od četiri zadovoljene  potencijalne lokacije vezanja. Četvrti elektron je slobodan da u ravni migrira, što grafit čini električno provodljivim. Međutim, to se ne obavlja u smjeru pod pravim uglom u odnosu na ravan. Povezivanje između slojeva je preko slabih van der Waalsovih veza, koje omogućavaju slojevima grafita da se lahko odvajaju ili da klize jedan duž drugog.
Dva poznata oblika grafita – alfa (heksagonski) i beta (romboedarni) – imaju veoma slična fizička svojstva, osim malo drugačijeg slaganja grafenskih slojeva. The alpha graphite may be either flat or buckled. Alfa oblik može se pretvoriti u beta putem mehaničkog tretmana u kojem se beta oblik vraća u formu alfa, kada se zagrijava iznad 1300 °C.
Hamza Hali Bošnjak
Hamza Orlović ("Hamza Bošnjak") iz Gornje Tuzle, je bio osnivač hamzevijske sekte islama, poznate kao Hamzevijski islam.
Biografija
Živio je u 16.vijeku. Turski pisci označavaju Hamzu Bošnjaka kao predstavnika odmetničke frakcije derviša, čiji se obredi temelje na sobetu, a posebno su bili protivni obredu svirke. Hamza se siromašno oblačio, poput običnog naroda i često je postio. Hemzevijama se prigovaralo da nisu obavljali vjerske obrede. Oni su vjerovali da na određenom stadiju u traženju sjedinjenja sa Allahom postaje suvišno održavanje obreda kako to čine „obični“ vjernici. Za hemzevije je karakteristično odbacivanje muzike, derviških plesova, derviške odjeće i Zikra. Borili su se protiv postojećeg društveno-političkog stanja, dok su ideal vidjeli u vraćanju prvobitnom islamu. Smatra se da se je Hamzevijski islam sastojao od mješovitih islamskih i hrišćanskih, odnosno bogumilskih, uticaja.
Smrt
Sa javnim pristalicama Hamze Bošnjaka se surovo obračunavao tadašnji vezir Mehmed-paša Sokolović. Hamza je odveden u Carigrad, gdje je ispitivan i osuđen zbog svog učenja. Tadašnji šehjh-ul-islam Ebu Suud ga optužuje kao heretika i krivovjerca. U smrtnoj presudi Hamzi Bošnjaku se kaže sljedeće: „Budući da je utvrđeno da je on iznosio neke nazore, kojima se vrijeđa čast našeg pejgambera i da je utvrđeno njegovo potpuno nijekanje proživljavanja i sudnjeg dana, a to sve s pravednim svjedocima detaljno protiv njega dokazano, osudih da je dopušteno pogubiti ovog otpadnika, nakon što je razmotreno njegovo učenje.“ Zbog velikog broja pristalica među janičarima u Istanbulu, veliki vezir Mehmed paša Sokolović tajno pogubljuje Hamzu Bošnjaka, 6. juna 1573.
Nakon smrti
Hamzinog egzekutora, Mehmed pašu Sokolovića je 11. oktobra 1579. u njegovom saraju ubio derviš, porijeklom iz Bosne, koji je po nekim piscima bio pripadnik hamzevijskog reda. Hamzevijska sekta je djelovala još puna dva stoljeća poslije Hamzine smrti, a broj njenih pristalica prema Osmanskim podacima u 17. stoljeću iznosio je 80.000 ljudi.
Srednja zemlja
Srednja zemlja Tolkienov je imaginarni svijet u koji smješta radnju svojih najpoznatijih djela poput Gospodara prstenova, Hobbita, Silmariliona i sl. Početna ideja imena "Srednje zemlje" dolazi iz pjesme poznate pod nazivom “Crist of Cynewulf” gdje ga je oduševio dio:
gdje riječ "middangeard" (međuzemlje) označava bojno polje sila dobra i zla, mjesto između raja i pakla, neba i podzemlja, dakle - Zemlju.
J.R.R.Tolkien je u Međuzemlje smjestio svoje izmišljene jezike i rase te zbivanja koja je obradio u svojim mnogobrojnim djelima od kojih je veliki dio kasnije završio njegov sin Christopher Tolkien.
Avdo Smailović
Avdo Smailović (Visoko, 14. august 1917 – Sarajevo, 22. februar 1984) bio je bosanskohercegovački kompozitor i profesor, te horovođa. Otac je petero djece: violončeliste Vedrana Smailovića, pijanistice Meire Smailović, violinistica Vildane (Vila) Smailović Repše, Sidika (Dika) Smailović Bravničar i Violete Smailović Huart.
Biografija i muzičko stvaralaštvo
Avdo Smailović je u početku svog muzičkog i kompozitorskog puta bio samouk, da bi muzičko obrazovanje počeo sticati dosta kasno. Svoje muzičko obrazovanje započinje u rodnom gradu, a od 1948. godine nastavlja u Sarajevu gdje završava srednju muzičku školu (1953) i muzički odsjek na Višoj pedagoškoj školi (1955). Iste godine upisuje nastavnički odsjek u klasi Božidara Trudića na Muzičkoj akademiji u Sarajevu, ali nakon pet semestara prelazi na studije kod profesora Lucijana Marije Škerjanca na Muzičkoj akademiji u Ljubljani. Studij kompozicije završava 1968, a postdiplomski studij kod istog profesora 1970. godine.
U djetinjstvu je bio pastir, u mladosti kvalifikovani radnik metalske struke i istaknuti muzičar - amater. Vremenom postaje referent (kapelnik) za muziku u amaterskim organizacijama u Zenici, Banjoj Luci i Sarajevu, a zatim nastavnik muzike u srednjim školama i profesor na Pedagoškoj akademiji u Sarajevu. Predavao je analizu muzičkih oblika na Muzičkoj akademiji u Sarajevu i na odjeljenju Akademije u Tuzli od 1977. do 1979. Dobitnik je većeg broja nagrada, odlikovanja i priznanja.
Smajlovićev kompozitorski opus žanrovski i stilski je raznovrstan, a obuhvata: harmonizacije narodnih napjeva i komade za puhačke orkestre, vokalnu liriku i horove, velike simfonijske i vokalno-instrumentalne forme; autohtona muzika nadahnuta revolucionarnom tematikom ratnog i poratnog razdoblja. U početku stvaranja intenzivno koristi narodni melos, a nakon ulaženja u kompozicijske tehnike pokušava ostvariti jedinstvo narodnog i akademskog izraza, prvenstveno pod utjecajem Škerjančeve kompozitorske škole. Sklon programskom tretmanu muzičkog jezika nastoji svoj muzički izraz oblikovati "ekspresivno i neposredno" (ŠPIRIĆ 1977: 338). U posljednjem periodu kompozitorskog stvaranja, koristio je idiomatske elemente narodnog muzičkog izraza u okrilju savremene kompozicijske tehnike, oblikujući sasvim individualna muzička ostvarenja. Za njegovu kompoziciju Drvar iz 1964. američki dirigent Denis Burk je rekao:
Priznanja i naslijeđe
Avdo Smailović je komponirao muzička djela u kojima obilno koristi folklorni materijal i zvuk puhačkih orkestara, što je vjerovatno odraz njegovog djelovanja kao dirigent limenih orkestara. U djelima za solo instrumente ili sa malim brojem muzičkih instrumenata, Smailović razrađuje originalni melodijski materijal s ponekim gotovo neprepoznatljivim folklornim elementima. To se sasvim jasno vidi u Metamorfozama za klavir, njegovoj možda najuspjelijoj kompoziciji. Dobitnik je Šestoaprilske nagrade grada Sarajeva iz 1980. Asocijacija kompozitora-muzičkih stvaralaca svake godine dodjeljuje nagradu za autorsko stvaralaštvo u području ozbiljne muzike koja je nazvana po njemu.
U poslijeratnoj Bosni i Hercegovini dvije osnovne muzičke škole i jedna osnovna škola nose njegovo ime i to u Visokom, Goraždu i Sarajevu. Dana 13. oktobra 2017. godine na Muzičkoj akademiji u Sarajevu održan je naučni skup u povodu njegove 100. godišnjice rođenja.
Shihan Toshihiro Oshiro
Shihan Toshihiro Oshiro (大城 利弘) rođen je 1. maja 1949. u Haneji na Okinavi. Karate (Shorin-Ryu) počinje trenirati od svoje 6 godine pod vodstvom Majstora Masao Shima. Kasnije počinje trenirati Kobudo (Yamanni-Ryu) pod vodstvom majstora Chogi Kisabe. Trenutno živi u SAD-u u gradu San Mateo. Glavni je i odgovorni instruktor u internacionalnoj organizaciji RBKD Ryukyu Bujutsu Kenkyu Doyukai u SAD-u. Cilj organizacije je da se sačuvaju i usavršavaju borilačke vještine sa Okinave.
Svake godine daje seminare širom SAD i Evrope gdje se i nalazi dosta njegovih učenika i sljedbenika. U Evropi možete naći RBKD Dojo u Slovačkoj, Danskoj, Švedskoj, Austriji, BiH, Njemačkoj, Francuskoj, Španiji...
Oshiro Shihan jedan od glavnih autoriteta u svijetu u oblasti Karatea i Kobuda.
Ivan Zakmardi
mini|200px|Ivan Zakmardi Ivan Zakmardi (mađ. Szakmárdi János), (Križevci, početkom 17. vijeka - Banska Bistrica, 25. april 1667) bio je protonotar (čuvar kraljevskog pečata) Hrvatskog Kraljevstva.
Školovao se kod Isusovaca u Zagrebu i Olomoucu. Godine 1641. hrvatski sabor ga je izabrao u komisiju koja je imala pregledati i popisati sve privilegije Hrvatske. U tom radu, Zakmardi je udario temelje Hrvatskom zemaljskom arhivu. Od 1642. godine, Zakmardi je gotovo redovno biran za nuncija u Ugarski sabor. Od 1662. do smrti bio je dopremijer Varaždinske županije.
NGC 5336
NGC 5336 (također poznat kao IRAS 13500+4329, MCG 7-29-3, PGC 49250 i UGC 8785) je spiralna galaksija koja je udaljena oko 107 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Lovački psi. Najveći prečnik je 1,40 (44 hiljade sg) a najmanji 1,0 uglovnih minuta (31 hiljada sg). Prvo otkriće je napravio John Frederick William Herschel 9. aprila 1787. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Filmska trilogija Gospodar prstenova
Filmska trilogija Gospodara prstenova predstavlja set od tri filma snimljenih između 2001. i 2003. godine. Ovi filmovi su postali veoma popularni zbog zanimljive priče i uzbudljivih scena.
Popova Luka
mini|280px|Popova Luka, rimokatolička crkva "Sv. Trojstvo" Popova Luka je naseljeno mjesto u sastavu općine Janjina, Dubrovačko-neretvanska županija, Republika Hrvatska.
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Hrvatskoj nalazila se u sastavu stare općine Dubrovnik.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2021. godine, Popova Luka je imala 20 stanovnika.
Popis 1991.
Na popisu stanovništva 1991. godine, naseljeno mjesto Popova Luka je imalo 56 stanovnika, sljedećeg nacionalnog sastava:
Prvi nikejski sabor
Prvi nikejski sabor ujedno je i prvi ekumenski crkveni sabor, a održan je u Nikeji u Bitiniji (današnja Turska). Sazvao ga je rimski car Konstantin I. Veliki od 20. maja do 30. juna 325. godine kako bi razriješio pitanje neslaganja u aleksandrijskoj Crkvi vezano za pitanje da li Isus ima istu ili sličnu bit sa Bogom Ocem.
Glavni problemi i izvori
Aleksandar Aleksandrijski i Atanazije Aleksandrijski držali su da je Sin istobitan s Ocem, dok je prezbiter Arije zastupao mišljenje da je Sin podređen Ocu. Ovaj je nauk nazvan arijanstvo. Sabor je premoćno podržao istobitnost Sina s Ocem (uz samo dva glasa protiv). Plod je te rasprave bilo i Nikejsko vjerovanje. Od ostalih pitanja, sabor se bavio određivanjem datuma Vaskrsa.
O saboru u svojim spisima govore njegovi sudionici: Eustatije Antiohijski (protuarijanac), Euzebije Cezarejski (bivši arijanac) i Atanazije Aleksandrijski (protuarijanac). Spisi samoga sabora nisu sačuvani. Pretpostavlja se da su ih uništili arijanci koji su naknadno uspjeli odnijeti premoć u Carigradu.
Prethodni događaji
Početkom 4. vijeka u Aleksandrijskoj Crkvi razvila se živa kristološka rasprava. Glavni protagonist bio je sveštenik Arije, izuzetno popularan među narodom. Prema njegovom nauku, Sin, premda savršen, bio je tek stvorenje Očevo i Ocu podređen (subordiniran). Tako on nije prihvaćao da bi Otac i Sin bili iste biti (u Aristotelovu značenju grčke riječi ousia, kako ga je prihvatio platonizam i neoplatonizam). U ovome se već jasno vidi uticaj grčke filozofije i njene nomenklature. Stoga Arije nije govorio da je Sin istobitan (homoousios), nego da je sličnobitan (homoiousios) Ocu.
S druge strane, aleksandrijski biskup Aleksandar i Atanazije Aleksandrijski držali su da je Sin istobitan (homoousios) Ocu, te da nije stvoren, nego da je od vječnosti rođen od Oca.
Zbog toga je 321. u Aleksandriji održan sinod kojeg je sazvao Aleksandar, na kojem je osuđen Arijev nauk, a sam je Arije ekskomuniciran. Ipak, to nije zaustavilo širenje arijanizma. Sam Arije nastavio je djelovati u Palestini, pod zaštitom svoga školskog prijatelja, uticajnog Euzebija Nikomedijskog.
Tek u 20. vijeku otkriveni su spisi mjesnog sabora koji je održan pola godine prije Nikejskog sabora u Antiohiji (današnja Antakya u Turskoj). Taj bi se sabor mogao nazvati stvarnom prethodnicom Prvog nikejskog sabora, a na njemu je učestvovalo 59 biskupa iz Palestine, Arabije, Fenicije i Kapadocije. Vodio ga je biskup Hozije iz Cordobe, koji će imati odlučujuću ulogu i na Nikejskom saboru. Povod ovom saboru bio je izbor novog antiohijskog biskupa, no usto je prihvaćeno i jedno protuarijansko Vjerovanje. Trojica biskupa, sudionika ovog sabora, među kojima i Euzebije Cezarejski, odbili su potpisati odluke sabora, te su privremeno ekskomunicirani s mogućnošću da promijene mišljenje na »velikom i svetom saboru u Anciri« (koji se potom ipak održao u Niceji).
Za održavanje crkvenog sabora i postizanje mira među kršćanima zauzimao se i car Konstantin kako bi na taj način osigurao mir u svome carstvu.
Sudionici sabora
Od malobrojnih predstavnika zapadne Crkve, valja napomenuti da je rimski papa Silvestar I. poslao je svoje izaslanike (legate) u osobama dvojice svećenika. Uz njih, u saboru su učestvovali: Hozije iz Cordobe iz Iberije, Marko Kalabrijski iz Italije, Cecilijan Kartaški iz sjeverne Afrike, Nikasije Dijonski iz Galije, te Dujam Stridonski iz Dunavske provincije.
Među brojnim predstavnicima istočne Crkve najviđeniji bili su nadbiskupi Aleksandar Aleksandrijski, Eustatije Antiohijski i Makarije Jeruzalemski. Neki od okupljenih otaca - primjerice, Pafnucije iz Tebe, Potamon Heraklejski i Pavao Neocezarejski - još su na svome tijelu nosili ožiljke od posljednjih progona kršćana. Ostali značajni sudionici s Istoka bili su: Euzebije Nikomedijski, Euzebije Cezarejski, sveti Nikola iz Mire, Aristak Armenski i Jakov Nisibijski.
Od biskupa izvan Rimskog carstva pristigli su: perzijski biskup Ivan, gotski biskup Teofil i Statofil, biskup Picijunta na području današnje Rusije i Abhazije.
Tok sabora
mini|300p|desno|Car Konstantin sa saborskim ocima i Nikejskim vjerovanjem u rukama (ruska ikona) Sabor je započeo 20. maja 325. u prisustvu cara Konstantina u središnjem dijelu carskoga dvora. Radom sabora predsjedao je Hozije iz Cordobe. Moguće je da je i on bio papin predstavnik, kao i dvojica sveštenika. Pozdravni je govor najvjerovatnije održao Euzebije Nikomedijski.
Glavne tačke rasprave bile su:
Odluke o Ariju i njegovu nauku
Dvadesetak biskupa isprva je podržavalo Arija, no nakon čitanja dijelova njegovih spisa potakli su ih da mu se usprotive. Euzebije Cezarejski nastojao je predložiti kompromisno rješenje. Na kraju su u potpunosti odnijeli prevagu protuarijanski biskupi, te je nakon mjesec dana zasjedanja sabor donio tekst Nikejskog vjerovanja. Taj tekst nisu potpisala samo dvojica biskupa iz [[Libija|Libije koji su od početka bili usko povezani s Arijem. Unatoč razumijevanju za Arija, Euzebije Cezarejski prihvatio je tekst Vjerovanja. Arijeva su djela trebala biti spaljena, a biskupi koji su ga podržali bili su prognani. Sam je Arije prognan u Ilirik.
Odluka o datumu Pashe
Nakon 19. juna počelo se raspravljati o datumu kršćanske Pashe, to jest Vaskrsa. Na Zapadu se vrlo rano ustalio običaj slavljenja Vaskrsa u nedjelju nakon židovske Pashe, dok su mnoge mjesne Crkve na Istoku zadržale slavlje na sam dan Pashe, to jest 14. nisana, prema jevrejskom kalendaru (takav je bio slučaj s Crkvama u Siriji, Ciliciji i Mezopotamiji. U Rimu i Aleksandriji pazilo se da vaskrsna nedjelja ne padne na isti dan kao i jevrejska pasha. Konačno je odlučeno da će svake godine aleksandrijski biskup javljati rimskom papi datum Vaskrsa. To je trebala biti prva nedjelja nakon prvog punog mjeseca poslije proljetne ravnodnevnice.
Melecijev raskol
Treće važno pitanje bilo je rješavanje Melecijeva raskola. Odlučeno je da će Melecije ostati u svome gradu Likopolu, no bez ovlasti ređenja novih klerika i bez vršenja biskupske vlasti. Usto, bilo mu je zabranjeno obilaženje okoline grada, kao i ređenje u drugim dijecezama. Zadržao je biskupski naslov, no svi koje je on redio trebali su se ponovno rediti, te su njegova ređenja smatrana nevažećim. U slučaju smrti nemelecijanskog biskupa, njega je mogao naslijediti Melecijev sljedbenik.
Ove blage mjere protiv Melecija nisu urodile plodom, budući da su melecijevci kasnije pristupili arijancima, te je Atanazije Aleksandrijski još dugo bio s njima u sukobu. Melecijanstvo je konačno izumrlo sredinom 5. vijeka.
30. januar
30. januar / siječanj (30. 1) jest 30. dan godine po gregorijanskom kalendaru. Do kraja godine ima još 335 dana (336 u prijestupnoj godini).
Prvi nikejski sabor
Ostala pitanja
Sabor je izglasao dvadeset novih crkvenih zakona, koji su nazvani kanonima. Ovako ih navode nikenski i poslijenikenski crkveni oci:
2) određivanje najmanjeg dozvoljenog vremena katekumenata;
3) zabrana boravka mlađih žena u kući klerika;
Hatelji
Hatelji su naseljeno mjesto u općini Berkovići, Bosna i Hercegovina.
Prvi nikejski sabor
Ostala pitanja
5) odluka da se godišnje održavaju po dva provincijska sinoda;
6) izvanredna vlast aleksandrijskog i rimskog biskupa (pape) na njihovim područjima;
7) priznanje posebne časti jeruzalemskom biskupu;
8) odluke o sporazumu s novacijancima;
9-14) odluke o blagom postupanju protiv onih koji su popustili prilikom Licinijevih progona;
15-16) zabrana smjenjivanja sveštenika;
17) zabrana klericima da se bave lihvarstvom;
18) odluka da prilikom primanja euharistije biskupi i prezbiteri imaju prednost pred đakonima;
19) izjava o nevaljanosti krštenja što ga je podijeljivao Pavao Samosatski, te izjava da se žene đakonese ima smatrati laicima;
20) zabrana klečanja na liturgiji nedjeljom i u vazmeno vrijeme sve do Duhova.
Zatvaranje rada sabora
25. jula 325. zaključen je rad sabora, a prisutni saborski oci proslavili su dvadesetu obljetnicu Konstantinova vladanja. U svome zaključnom govoru car je ponovio svoju nakanu da se zadrži mir i jedinstvo u Crkvi, a u pismu koje je prošireno carstvom sljedećeg Vaskrsa objavio je da je postignuto jedinstvo čitave Crkve.
Značenje sabora
Dugoročno, ovaj je sabor imao sasvim osobito značenje kao prvi u nizu ekumenskih sabora. Po prvi puta okupili su se biskupi iz cijele Crkve kako bi se dogovorili oko nekog doktrinalnog pitanja. Prvi je puta i car odigrao vodeću ulogu u sazivanju sabora, te je upotrijebio svoju moć u provođenju odluka sabora. Mnogi to nazivaju Konstantinovim preokretom, koji će kasnije dovesti do onog što će se na Zapadu zvati cezaropapizam.
Kratkoročno, sabor nije okončao probleme radi kojih je sazvan. Ponajprije, arijanci i melecijevci su ubrzo ponovno dobili sva prava koja su im bila oduzeta, a arijanstvo se širilo kroz čitavo 4. vijek. Euzebije Nikomedijski obilno se služio uticajem što ga je imao na Konstantina kako bi ga obratio na Arijevu stranu. Uskoro, 330. svrgnut je i prognan Eustatije Antiohijski, Isto se 335. dogodilo i Atanaziju koji je naslijedio Aleksandra na aleksandrijskoj biskupskoj stolici. Sam Arije vratio se u Carigrad kako bi se pomirio s Crkvom, no umro je kratko prije nego što je to moglo biti učinjeno. Car Konstantin umro je sljedeće godine, a malo prije smrti primio je krštenje od arijanskog biskupa.
Olovka
mini|desno|170px|HB olovka 170px|mini|desno|[[Jean Auguste Dominique Ingres, Gđa. Victor Baltard sa djetetom, 1836., olovka na papiru]] Olovka spada u slikarske tehnike, grupa crtaćih tehnika. Kroz historiju se znatno mijenjala. Postoje također i olovke u boji. Prvi materijal od kojeg se materijal uloška olovke bio je srebro.
Ipak, za razliku od srebrenke, grafit se brže troši jer je mehkan. Olovka može ponuditi debelu, tanku, tamniju i svjetliju crtu. Ona daje više mogućnosti i ona je neujednačena. Ona je jedna od daleko mogućnosti nego srebrenka, baš zbog toga što je grafit u olovci mekši. S olovkom se može lahko sjenčanti, pa se zbog toga brzo postiže punoća oblika. Čistoća olovke daje njen suhi trag.
Klasicizam (na prijelazu sa 18. na 19. vijek) pokušava obnoviti vrijednosti klasične umjetnosti i zamjenjuje srebrenku. Klasicisti oponašaju prirodu, što znači da stvaraju fotografsku sličnost. Umjetnik je olovku maksimalno znao prilagoditi tom materijalu kojeg je prikazivao.
Klasifikacija
Postoji više načina na koji se dijele olovke po tvrdoći, najčešći je često i označen na samim olovkama:
NGC 2393
NGC 2393 (također poznat kao IRAS 07267+3407, MCG 6-17-14, PGC 21154 i UGC 3884) je spiralna galaksija koja je udaljena oko 224 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Blizanci. Najveći prečnik je 1,20 (78 hiljada sg) a najmanji 0,8 uglovnih minuta (52 hiljade sg). Prvo otkriće je napravio Jean Marie Edouard Stephan 7. februara 1885. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Februarska revolucija
Februarska revolucija, poznata i kao Februarska buržoaska revolucija, bila je politička revolucija koja se dogodila u Rusiji u februaru 1917. godine prema julijanskom kalendaru (martu prema gregorijanskom kalendaru). Revolucija je dovela do rušenja carske monarhije i stvaranja privremene vlade.
U vrijeme Februarske revolucije, Rusija se nalazila u teškom položaju zbog uključenosti u Prvi svjetski rat, ekonomskih problema i nezadovoljstva građana s autokratskim režimom cara Nikolaja II. Protesti i demonstracije izbili su u Petrogradu (sada Sankt Peterburg), tadašnjem političkom i ekonomskom središtu Rusije.
Mase radnika, vojnika i drugih građana okupile su se na ulicama, tražeći kraj rata, bolje uvjete rada i političke reforme. Vojska, koja je bila ključni faktor u održavanju vlasti, pridružila se revoluciji i odbila poslušnost prema carskoj vladi.
IC 540
IC 540 (također poznat kao MCG 1-24-25, PGC 26968 i UGC 5064) je galaksija koja je udaljena oko 94 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Lav. Najveći prečnik je 1,00 (27 hiljada sg) a najmanji 0,3 uglovnih minuta (8 hiljada sg). Prvo otkriće je napravio Stephane Javelle 10. aprila 1893. godine.
Februarska revolucija
Kao rezultat toga, car Nikolaj II. je prisiljen abdicirati 2. marta 1917. godine, čime je okončana 300-godišnja vladavina Romanovih. Privremena vlada, koju su formirali liberalni političari, preuzela je vlast i obećala provedbu političkih reformi, uključujući slobodu govora, formiranje ustavotvorne skupštine i opća izborna prava.
IC 540
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Februarska revolucija
Međutim, privremena vlada nije uspjela ispuniti očekivanja naroda, što je kasnije dovelo do Oktobarske revolucije u kojoj su boljševici pod vodstvom Vladimira Lenjina preuzeli vlast. Februarska revolucija smatra se prekretnicom u ruskoj historiji i jednim od ključnih događaja koji su doveli do uspostave komunističke vlasti u Rusiji.
mini|Slika sa protesta u Petrogradu 1917. godine
Hodovo (Berkovići)
Hodovo je naseljeno mjesto u općini Berkovići, Bosna i Hercegovina.
Februarska revolucija
Narodno nezadovoljstvo
Suprotno popularnom mišljenju kako Februarska i Oktobarska revolucija nastaju kao posljedica Prvog svjetskog rata službeni dokumenti Ruskog Carstva nam pričaju drugačiju priču. Nakon gušenja revolucije 1905. godine pod pritiskom državne represije dolazi do samo kratkotrajnog smirivanja situacije koja se ubrzo počinje pogoršavati za vladajuću elitu. Tokom 1910. godine Rusiju potresaju samo 222 štrajka i od kojih je 8 bilo političkih. Već 1913. godine broj štrajkova se naglo povećao. Te godine izbija 2404 štrajka od kojih policija kao političke ocjenjuje njih 1034, a samo u prvom dijelu 1914. godine (do augusta) izbija 3534 štrajka od kojih je 2565 političkih. Rusija se u trenutku izbijanja rata nalazi u predrevolucionarnom razdoblju, ali čak niti car toga nije svjestan jer mu policija u izvještaju iz 1913. godine javlja da se broj nemira smanjuje i kako nema opasnosti od revolucije pošto se svi problemi mogu rješiti bez pomoći vojske.
Car i Duma
Car Nikola II. je od ljeta 1915. preuzeo vrhovnu vlast nad ruskim snagama u ratu, a državne poslove je prepustio svojoj supruzi, carici Aleksandri i Raspućinu, sumnjivom i nesposobnom dvorskom svećeniku koji je uživao njihovo veliko povjerenje i koji je, među ostalim, doveo korupciju i na sam dvor. Zbog Nikolajevog apsolutističkog vladanja zemljom, Duma i vlada nisu imale nikakvog političkog utjecaja.
Car i carica gube potporu radništva i seljaka (zbog vojne mobilizacije bez kriterija i zbog zaustavljanja proizvodnje), aristokracije (koja traži smjenu Rasputina) i generala (nisu odani zbog neslaganja oko rata).
Vladajući su očekivali nemire građana no ne u većoj mjeri pa je pokret masa iznenadio vlast koja nije smatrala da treba pripremiti vojsku.
Tok Revolucije
8. marta 1917. u Petrogradu izbijaju nemiri zbog krize u snabdevanju hlebom koja je nastala zbog diverzije na željeznici. Nakon što su se dva dana okupljale po fabrikama i ulicama, mase kreću prema centru uzvikujući „Dole apsolutizam!".
Napredni blok u Dumi pokušava iskoristiti događaje izazivajući ostavku Vlade koja pada nakon jedva 48 sati. Revolucionari zauzimaju Finski kolodvor i oslobađaju političke zatvorenike (menjševike) iz Petropavlovske tvrđave.
Nakon što je nestala službena vlast, formirala se nova podeljena vlast između Izvršnog komiteta Dume kojeg čini liberalna buržoazija (ima više uticaja u vladanju pa premijer postaje knez Lavov, a ministar spoljnih poslova Miljukov) te Sovjeta radnika i vojnika - socijalisti. Oni se razilaze u stajalištima. Sovjet traži trenutnu abdikaciju cara, a odbor Dume traži nametanje caru nove vlade po vlastitom izboru, ali ne i abdikaciju.
Zajedničko rešenje pronađeno je podjelom ministarstva između obje strane, a odbor Dume pristao je tražiti abdikaciju cara u korist nekog drugog člana carske porodice. Dana 16. marta Nikolaj II se odrekao prijestola u korist svoga brata, kneza Mihaila. Međutim, Mihajlo sledeći dan u Dumi nije dobio podršku cijele vlasti, već samo buržoaskih liberala. Mihajlo shvata da carstvo nema budućnost te sam potpisuje abdikaciju. Dana 17. marta, Rusija je postala republika.
Akumulator
mini|12-V Auto akumulator iz sekundarnih ćelija Akumulator spada u sekundarne galvanske elemente, tj postoji mogućnost da se puni i da se ponovo troši za razliku od primarnih kao što su obične baterije. U olovnom akumulatoru negativan pol predstavlja olovo a pozitivan olovo dioksid, i ove elektrode su zaronjene u 30% koncentriranu sumpornu kiselinu koja je jak elektrolit. Javlja se razlika u potencijalu pri čemu nastaje električni napon. Pri spajanju polova preko nekog električnog potrošača dolazi do toka električne struje odnosno do toka elektrona od negativnog prema pozitivnom polu akumulatora. Oslobađanjem elektrona, negativni pol (anoda) se troši i elektroni preko potrošača prelaze na pozitivni pol (katoda) na kojem vlada manjak elektrona. Pri izjednačenju broja slobodnih elektrona na oba pola, akumulator je prazan. Ponovno punjenje sprovodi se punjačima, koji preusmjeravaju tok atoma u suprotnom smjeru te tako dolazi do ponovne razlike u broju slobodnih elektrona. Za razliku od kondenzatora koji električnu energiju mogu pohraniti bez hemijskih reakcija, akumulatori su grupa ćelija u kojima kao rezultat hemijskih reakcija nastaje električna energija.
Tipovi
mini|Ni-MH akumulator u formatu "AA".
Kratki spoj
Ukoliko se kratki spoj izazove na polovima akumulatora jačina struje je u tom slučaju tolika da dolazi do požara ili eksplozije
Efekat pamćenja
Nepotrebno punjenje akumulatora, ukoliko ima još dovoljno kapaciteta, dovodi do efekta pamćenja. Akumulator nakon toga ima znatno manji kapacitet
Kontrola punjenja
Nije moguće pouzdano odrediti koliko je akumulator ispražnjen. Mjerenje napona ne daje pravu informaciju jer tek kada se akumulator potpuno iscrpi napon naglo opada. To je jedino moguće u slučaju olovnog akumulatora gdje se mjeri gustina kiseline
Samo pražnjenje
Kada se napunjeni akumulatori duže vrijeme ne koriste, gube određeni dio kapaciteta (6%-30% mjesečno).
Franjo Tahy
mini|210px|Nadgrobna ploča Franje Tahyja Franjo Tahy de Tahvár et Tarkő (1526. - 1573), hrvatski plemić.
Pripadao je velikaškoj porodici ugarskog porijekla, koja je posjede u Slavoniji stekla već u drugoj polovini 15. vijeka. Njegov otac Ivan Tahy bio je od 1524. do 1525. hrvatsko-slavonsko dalmatinski ban. Franji je bilo 10 godina kada mu je umro otac. Odgojen je u vojničkom okruženju i od mladosti je učestvovao u borbama s Turcima. Bio je zapovjednik carske vojske u južnoj Ugarskoj te Sigeta i Kanjiže te vladarev savjetnik i majstor carskih konjušara u Ugarskoj. Sredinom 16. vijeka Turci su zauzeli njegove posjede u Ugarskoj i Slavoniji. Zbog vojnih zasluga imao je jak oslonac na habsburškom dvoru te se povezao s najuglednijim velikaškim porodicama u Hrvatskoj.
Po svojoj ženi Jeleni Zrinskoj već je vrlo mlad postao šurjak Nikole Zrinskog. Godine 1564. kupio je polovinu susedgradsko-stubičkog vlastelinstva. Idućih godina se sukobljavao s porodicom Henning, posjednicima druge polovine vlastelinstva te sa seljacima koji su tražili da se Tahy udalji s vlastelinstva i da se uvede komorska uprava. Njegovi postupci dali su povod za tri seljačke bune (1567.-68., 1571.-72., te 1573). Vladareva komisija saslušala je 1567. godine 508 svjedoka u istrazi protiv Tahyja te sastavila zapisnik dugačak šest i po metara, ali unatoč svemu nije mu se ništa dogodilo. Iako su savremenici smatrali da su glavni uzrok Seljačke bune 1573. g. bili Tahyjevi postupci, novija istraživanja pokazuju da su dublji uzroci bili ekonomske prirode. Tahy je i nakon bune, iako teško bolestan, nastavio zlostavljati seljake. Dao je još za života napraviti svoju nadgrobnu kamenu ploču, koja se danas nalazi u Muzeju seljačkih buna u Gornjoj Stubici u stalnoj postavci muzeja.
Kopnena vojska Sjedinjenih Američkih Država
Kopnena vojska SAD-a (engl. United States Army) je najveći i najstariji vid Oružanih Snaga SAD-a. Svoje korijene historijski vuče od Kontinentalne vojske koja je formirana 14. juna 1775. godine u američkom ratu za nezavisnost. Uloga i zadaća ovog vida vojske je kako zaštita američkih nacionalnih interesa u inostranstvu tako i odbrana SAD-a od drugih država.
U fiskalnoj 2010. godini kopnena vojska je raspolagala sa preko 561.979 aktivnih vojnika, kada se toj cifri dodaju rezervni sastavi ona je 2010. godine iznosila preko 1.129.275 vojnika. Dodatno tome ona je 2010. godine raspolagala sa 250.000 civilnih uposlenika. Brojnost vojnika kopnene vojske SAD-a prelaze kopnene vojske Kine, Indije i Sjeverne Koreje.
Kopnena vojska SAD-a je bila sudionik oba svjetska rata kao i veliki broj vojnih intervencija SAD-a. Od drugiog svjetskog rata smatrana je za najopremljeniju i najmobilniju kopnenu vojsku na planeti, a od kraja hladnog rata često je imala sukobe sa protivnicima u tipu asimetričnog ratovanja.