cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Atinski sporazum
Uslovi
Najvažnije pitanje koje je ostalo neriješeno bila je sudbina sjevernoegejskih ostrva (Lezbos, Hios, Lemnos, Imbros i Tenedos), koja su tokom rata pripojena Grčkoj. Pitanje je prepušteno arbitraži velikih sila, koje su ih u februaru 1914. godine, osim Imbrosa i Tenedosa, dodijelile Grčkoj. Kako je Osmanlijsko Carstvo odbilo da odustane od svojih potraživanja, izbila je kriza koja je dovela do pomorske trke u periodu od 1913. do 1914. i vršene su pripreme za ponovni sukob na obje strane. Situaciju je smirio tek izbijanje Prvog svetskog rata.
NGC 6679
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
NGC 2235
NGC 2235 (također poznat kao ESO 87-13 i PGC 18906) je eliptična galaksija koja je udaljena oko 383 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Zlatna riba. Najveći prečnik je 1,40 (156 hiljada sg) a najmanji 1,0 uglovnih minuta (111 hiljada sg). Prvo otkriće je napravio John Frederick William Herschel 30. novembra 1834. godine.
Atinski sporazum
Posljedice
Nakon što je Osmanlijsko Carstvo poraženo u Prvom svjetskom ratu, Grčka je jedno vrijeme dobila istočnu Trakiju do linije Čatalke, kao i Gökçeadu (Imbros) i Bozcaadu (Tenedos) i zonu u Anadoliji oko Izmira (Sevežrski sporazum), ali bila je prisiljena da ih ustupi Republici Turskoj nakon Grčko-turskog rata Lozanskim sporazumom.
NGC 2235
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Migracija
Uzroci
Posljedica migracija jeste prvenstveno promjena u prostornom razmještaju stanovništva, odnosno gomilanje stanovništva u gradovima i industrijskim područjima, dok na drugoj strani sela gube stanovništvo.
Vrste
Vrste migracija:
Glasnik Zemaljskog muzeja BiH
Glasnik Zemaljskog muzeja BiH, (GZM) je časopis Zemaljskog muzeja Bosne i Hercegovine u Sarajevu.
Od 1889. do 1943. GZM je zadržavao početnu širinu kroz radove svojih saradnika. Nova serija pokrenuta je poslije 1945. godine. Prirodne nauke su bile izdvojeni dio (od 1954). Od 1946. do 1953. bile su izdvojene društvene nauke, a od 1954. one se dijele na historiju i etnografiju (1954-57) i arheologiju (od 1954). Od 1958. kreće zasebno i etnologija. Tri osnovna smjera (prirodne nauke, arheologija i etnologija) sačinjavaju današnju formu Glasnika.
Povodom stogodišnjice Zemaljskog muzeja Bosne i Hercegovine izišla je Spomenica Zemaljskog muzeja (1988.) u kojoj je dat historijat razvoja proučavanja i bibliografija Glasnika. Višeslojnu analizu Glasnika nedavno je izvršio Kemal Bakaršić. Sve tri sveske Glasnika Zemaljskog muzeja BiH (arheološka, etnološka i sveska prirodnih nauka) izlaze i dalje.
Također pogledajte
Emilijan Lilek
Thomas Boleyn
mini|200px|desno|Thomas Boleyn, engleski plemić i diplomata
'''Thomas Boleyn, 1. grof od Wiltshirea i 1. grof od Ormondea''' (1477 - 12. mart 1539) je bio engleski plemić i diplomata, otac Anne Boleyn i djed Elizabete I Engleske.
Njegovi roditelji su bili William Boleyn (1541 - 10. oktobar 1505) i Margaret Butler (1444 - 1539).
Oženio je ledi Elizabeth Howard, kćerku Thomasa Howarda, 2. vojvode od Norfolka. Troje njihove djece preživjelo je do punoljetnosti:
Thomas Boleyn je bio cijenjen diplomata koji je poznavao veliki broj evropskih jezika. Bio je miljenik Henrika VII, a karijeru nastavio za vrijeme vladavine Henrika VIII, za razliku od mnoštva političara koje je Henrik smijenio po dolasku na tron. Thomasov šarm i profesionalnost osvojili su mnoge ljude u Evropi, uključujući nadvojvotkinju Margaretu Austrijsku.
Godine 1525. dobio je englesku plemićku titulu vikonta Rochforda, a 1527. irsku plemićku titulu grofa od Ormondea. Godine 1529, zahvaljujući kćerinoj vezi sa kraljem, dobio je englesku plemićku titulu grofa od Wiltshirea. Kako je njegov jedini sin umro prije njega, sve njegove titule su izumrle. Godine 1532. njegova kćerka Anne je dobila vlastitu plemićku titulu markize od Pemrbokea, zauzevši tako viši položaj od svoga oca. Godine 1533. Anne se udala za kralja i tako postala engleska kraljica. Anne je pogubljena 1536. godine pošto nije uspjela Henriku roditi sina, a formalni razlog za njeno pogubljenje, između ostalih, bio je i incest sa bratom, zbog čega je i George pogubljen. Thomas je nakon njihove smrti ostatak života proveo van kraljeve milosti.
Daleki istok
mini|desno|300px|Države Dalekog istoka Daleki istok je naziv za istočnoazijske zemlje uz Tihi okean. Često obuhvata istočnu i jugoistočnu Aziju zajedno, a ponekad i najistočnije teritorije Rusije, tj. Ruski Daleki istok i zapadnu tihookeansku regiju.
Daleki istok se ponekad koristi kao sinonim za istočnu Aziju, pa se može definirati u geografskim ili kulturnim terminima koji uključuju Kinu (isključivši Tibet i Xinjiang), Japan, Tajvan, Koreju i Vijetnam. Ipak on također obuhvata države i kulture jugoistočne Azije poput Kambodže, Malezije, Mjanmara, Tajlanda, Indonezije i Filipina. Kada se kaže Daleki Istok najčešće se misli na dvije zemlje (Kina i Japan), ponekad četiri (Sjeverna Koreja i Južna Koreja), a ponekad i pet (Rusija); ponekad samo zemlje Indokine i malajsko-ostrvske Jugoistočne Azije (Mjanmar, Tajvan, Tajland, Laos, Kambodža, Vijetnam) (Indokina) i (Singapur, Brunej, Istočni Timor, Filipini, Indonezija i Malezija) (Malajsko-ostrvska Jugoistočna Azija); to je Daleki Istok u užem smislu; a ponekad se pojam Daleki Istok koristi da obuhvati cijelu Istočnu i Jugoistočnu Aziju od Sibira na sjeveru do ispred i iznad Australije na jugu; to je Daleki Istok u širem smislu.
Ovaj je naziv populariziran tokom razdoblja britanske kolonizacije zemalja koje su se nalazile istočno od Britanske Indije. Prije Prvog svjetskog rata Bliski istok se odnosio na relativno obližnje zemlje Otomanskog Carstva, Srednji istok na južnu i srednju Aziju, a Daleki istok na zemlje duž zapadnog dijela Tihog okeana. Mnogi evropski jezici imaju slične termine za Daleki istok poput engleskog Far East, francuskog Extrême-Orient, njemačkog Ferner Osten i italijanskog Estremo oriente.
U orijentalističkoj upotrebi Daleki istok ima prizvuk kulturnog i geografskog rastavljanja, egzotičnost zbog velike udaljenosti. Daleki istok se primjerice nikada ne odnosi na kulturno zapadne nacije Australije i Novog Zelanda, koje leže čak istočnije od Evrope nego velik dio istočne Azije. Daleki istok je u tom smislu usporediv s terminima poput Orijenta, što znači istok, Istočnog svijeta ili jednostavno Istoka.
Nakon Drugog svjetskog rata osnovan je Međunarodni vojni sud za Daleki istok na kojem su pokrenuti sudski procesi protiv japanskih ratnih zločinaca.
Upotreba naziva Daleki istok postala je u Zapadnom svijetu ograničena zbog svoga evrocentrizma i asocijacije s evropskim imperijalizmom u Aziji. Precizniji termini istočna i jugoistočna Azija ili opsežniji termini poput Pacifičkog obruča preferiraju se kulturnim i ekonomskim studijama. Regionalni rast dao je novo značenje terminu, pa se on sada shvata kao Daleki istok svijeta (tj. najistočnije kontinentsko kopno na istočnoj hemisferi) radije nego Daleki istok Evrope. Mnoga komercijalna preduzeća i institucije koriste u svojem nazivu "Daleki istok" poput Dalekoistočnog nacionalnog univerziteta u Vladivostoku, Dalekoistočnog univerziteta u Manili, Dalekoistočnog univerziteta u Južnoj Koreji, te hongkonških novina Far Eastern Economic Review.
Baklava
mini|desno|250px| Baklava
Daleki istok
Zemlje
Dalekoistočne zemlje su one zemlje koje se nalaze u Istočnoj i Jugoistočnoj Aziji. Obično se kada kaže "Daleki Istok", misli na Daleki Istok u užem smislu ili "Mali Daleki Istok".
Baklava
Baklava je tradicionalno jelo na Balkanu, kao i na Orijentu. Smatra se da porijeklo ima iz Armenije, ali zbog mnogobrojnih varijacija, postoje pretpostavke da potiče iz Arabije, kao i iz Grčke. Baklava se u Bosni i Hercegovini tradicionalno smatra kolačem za posebne praznike, te je Bošnjaci pripremaju za Bajram, dok je Hrvati i Srbi, u dijelovima srednje Bosne, Posavine i Slavonije, pripremaju za Božić.
Daleki istok
Zemlje
Istočna Azija:
Jugoistočna Azija:
Metod (čvor)
Metod (od grčkog methodos, što znači "način, put") se može odnositi na:
Agda
Agda je poznata i pod nazivom "slatka voda". Često se koristi kao dodatak tradicionalnim kolačima. Daje im slatkost, sočnost i svježinu te ih čuva u svježem i jestivom stanju mnogo duže nego što su suhi kolači.
Spravlja se tako što se na određenu količinu šećera dodaje voda, te se kuha na maloj temperaturi uz neprestano mješanje dok se ne dobije gusta tečnost. Količina šećera, vode i dužina kuhanja zavise od toga kako gustu agdu želite napraviti jer je za mnoge kolače potrebna drugačija gustoća. Međutim, najčešće je omjer takav što u posudu za kuhanje dodate šećer, a potom vodu tek toliko da nivo vode bude viši od nivoa šećera za 1-2 cm.
Urbanizacija
mini|desno|500px|Panoramski pogled na São Paulo Urbanizacija predstavlja povećanje gradskog stanovništva, a uslovljena je razvojem industrije i drugih gradskih djelatnosti. Nivo urbanizacije mjeri se učešćem gradskog stanovništva u ukupnom stanovništvu. Nivo urbanizacije nije svugdje isti: najmanji je u Aziji (37%), a najviši u Australiji (87%). Pod uticajem urbanizacije prije svega dolazi do gomilanja stanovništva u gradovima, čime gradovi ekonomski jačaju; dok na drugoj strani sela se sve više prazne, pa čak i nestaju.
Urbanizacija sa sobom dovodi cijeli niz problema, pogotovo kada se iskazuje kao nagla koncentracija velikog broja stanovnika na relativno malom prostoru. Zbog toga je potrebna posebna primjena posebnih mjera i postupaka u svrhu izgradnje i organizacije gradskih naselja. Veliki gradovi zahtijevaju posebno organiziran vodovod, kanalizaciju, opskrbu hranom i drugim namirnicama, elektroenergetsku i telekomunikacijsku mrežu. Pored toga se posebna pažnja mora posvetiti kvaliteti života u gradu, uključujući borbu protiv zagađenja, kriminala i raznih oblika društvene patologije.
1067.
Godina 1067. (MLXVII) bila je redovna godina koja počinje u ponedjeljak u julijanskom kalendaru. Oznaka 1067. za ovu godinu se koristi od ranog srednjeg vijeka, kada je kalendarska era Anno Domini u Evropi postala glavnom metodom označavanja godina.
NGC 533
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
333.
Godina 333. (CCCXXXIII) bila je redovna godina koja počinje u ponedjeljak u julijanskom kalendaru. U svoje vrijeme je bila poznata kao Godina konzulstva Dalmacija i Zenofila (ili, rjeđe, godina 1086. Ab urbe condita). Oznaka 333. za ovu godinu se koristi od ranog srednjeg vijeka, kada je kalendarska era Anno Domini u Evropi postala glavnom metodom označavanja godina.
Serdica
mini|280px|Serdica, krajolik Serdica je naseljeno mjesto u sastavu općine Rogašovci, regija Pomurska, Slovenija.
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Sloveniji nalazila se u sastavu stare općine Murska Sobota.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2011. godine, Serdica je imala 532 stanovnika.
Crkva rođenja blažene djevice Marije u Novim Banovcima
Historija
mini|desno|200px|Barokna ikona Bogorodice nepoznatog autora iz 19. vijeka Crkva svete Marije pomoćnice je podignuta pod pokroviteljstvom austrijske carice Marije Terezije. Jedna je od najstarijih rimokatoličkih crkava na tom prostoru i u potpunosti je očuvan prvobitni izgled. Župa u Novim Banovcima je osnovana 1789. godine i obuhvaćala je i okolna mjesta. Najstariji dokument koji pominje katolike u Banovcima je iz 1775. godine. To je akt srijemskog biskupa Kertiza od 12. oktobra 1775. godine. Akt je bio popis katolika u pravoslavnim selima. Navedeno je da u Banovcima ima devet katoličkih domaćinstava sa 34 duše. Matične knjige se vode od 1791. godine. Upisivani su roditelji i kumovi krštene djece. Franjevac Antun Rosman je te godine bio administrator u novobanovačkoj župi. Nakon Drugog svjetskog rata, 1948. godine, matične knjige su oduzete i danas se nalaze u Mjesnoj kancelariji. Po zapisu iz 1791. godine među navedenim stanovnicima Novih Banovaca bilo je devet njemačkih porodica, dok su ostali bili Iliri grčkog i rimskog zakona. Župa je bila dio Đakovačko-srijemske biskupije u SFRJ. Kasnije je osnovan Srijemski vikarijat sa sjedištem u Petrovaradinu, pod jurisdikcijom đakovačko-srijemskog biskupa.
Arhitektura
Crkva je sagrađena kao izdužena trikonhalna građevina sa sakristijom kvadratne osnove, koja je formirana uz jugozapadnu stranu crkve, između bočne i oltarske konhe. Masivan dvospratni zvonik, sa lučnim prolazima u prizemlju, ukrašava reprezentativno istočno pročelje. Otmjenost zdanja istaknuta je arhitektonskom plastikom u vidu jednostavno profilisanih vijenaca i pilastra sa stepenasto rješenim kapitelima, čime je naglašena vertikalna i horizontalna podjela fasadnih površina. Crkva je pokrivena dvoslivnim krovom, a nad zvonikom je limena kapa nalik piramidi.
1068.
Godina 1068. (MLXVIII) bila je prijestupna godina koja počinje u utorak u julijanskom kalendaru. Oznaka 1068. za ovu godinu se koristi od ranog srednjeg vijeka, kada je kalendarska era Anno Domini u Evropi postala glavnom metodom označavanja godina.
1069.
Godina 1069. (MLXIX) bila je redovna godina koja počinje u četvrtak u julijanskom kalendaru. Oznaka 1069. za ovu godinu se koristi od ranog srednjeg vijeka, kada je kalendarska era Anno Domini u Evropi postala glavnom metodom označavanja godina.
Émil Cioran
Émil Michel Cioran (Rasinari, 8. april 1911 - Pariz, 20. juni 1995), francuski pisac i filozof rumunskog porijekla
Od 1937. godine živio je u Parizu, a na francuskom piše od 1947. godine. Bio je filozof i moralist te jedan od najbriljantnijih savremenih esejista, ne samo zahvaljući svom snažnom i raskošnom stilu nego i u suštinskoj polemičnosti te lucidnosti svoga duha.
Proslavio se već prvim knjigama "Kratak pregled raspadanja" i "Silogizmi gorčine". Nastavljač je i ujedno poricatelj Nietzschea, zagovara "volju za nemoć", kontemplativnu dokolicu i spokojstvo korjenite skepse. Bio je anarhist i agnostik, a izgrađuje kroz bljeskove izazovnih maksima i pjesničnih aforizama mudrost koja krijepi unatoč pesimizmu.
Segna di Bonaventura
Biografija i umjetničko stvaralaštvo
thumb|250px|desno|Poliptih na kojem su prikazani Madona i tri sveca (s lijeva [[sveti Pavao, sveti Ivan krstitelj, Romuald), 1310 - 1315, Pinacoteca Nazionale, Siena.]] Segna di Bonaventura rođen je u tada bogatom gradu Sieni u provinciji Toskana, koji je po umjetničkom stvaralaštvu bio nadmoćniji takmac Firenci tokom 13. i 14. vijeka. Zahvaljujući svom talentu i rođačkim vezama sa poznatim sienskim umjetnikom Ducciom di Buoninsegnom, naučio je osnove slikarstva u njegovom slikarskom ateljeu. Vjerovatno je bio aktivan slikajući u Ducciovom ateljeu između 1310. i 1312. godine, a prije toga bio je samostalni umjetnik. Segna di Bonaventura je prvi put zabilježen u sačuvanim platnim dokumentima iz 1298. i 1306. godine kada je plaćen za slikanje korica za četiri knjige sa oznakama i grbom plemića Ugolina od Corregia, kao i malih drvenih sandučića (kabineta) koji su bili registrar za dokumente "biccherne", tj. poreskog ureda općine Siena (Palazzo Publico) u 13. i 14. vijeku.
Dok su Segna i njegov slikarski atelje dobijali uobičajenu raznolikost narudžbi, postoji veliki broj naslikanih raspela, od kojih su tri pripisana njemu. Dvojica njegovih učenika slikali su samo raspela, sudeći po onome što je ostalo od njihovog rada. Toliko narudžbi za slikanje raspela je možda stiglo jednostavno zato što je njegov slikarski atelje u to vrijeme u Sieni bio poznat po kvalitetnom slikanju raspela. Najraniji primjer iz ove serije je "Raspeće" (slika dole) koje se čuva u Puškinovom muzeju u Moskvi, a urađeno je između 1310-1315 godine. Ovo djelo također pripada ranom slikarskom periodu Segne di Bonaventure. Rubovi raspeća su oštećeni i izlizani sa svih strana, dok su neki dijelovi slike izgubljeni. Unatoć ovim oštećenjima, lahko je uočiti njegov slikarski razvoj. Jednostavan raspored Kristovog lika zajedno sa skromnim proporcijama tijela i blagim klimanjem glave daleko su od zrelih rješenja koja se vide u Segninom kasnijem "Raspeću iz Arezza". U "Raspeću" koje se čuva u Nacionalnoj galeriji u Londonu, primjetan je slikarski napredak u odnosu na "Raspeće" iz Puškinovog muzeja. Tečnost linija, harmonične kombinacije boja i graciozan izraz emocija bolje je urađen u ovom djelu. Kristovo beživotno tijelo mlohavo visi na križu, dok su noge klonule na jednu stranu, a glava je pognuta naprijed. Krv mu curi iz rana na rukama i nogama i prska sa strane. Gledalac je pozvan da se pridruži svetim Mariji i Ivanu, koji u pozi žalosti zauzimaju male panele na oba kraja križa. U raspeću, koje je rad majstora San Pola u Rossu (jednog od studenata Segne di Bonaventure) iz Propositure di Bibbiena u Arezzu (slika dole), prilično blisko prati se slikarski stil Duccia, iako su primjetni pokušaji u razvijanju vlastitog stila. Zanimljivo je još jedno djelo iz ove serije, a to je "Raspeće" (slika dole) koje je formiralo diptih (dvije ploče spojene zajedno kako bi se mogle otvarati i zatvarati). Danas se nalazi u Lehman kolekciji Metropolitan muzeja u New Yorku Ovo djelo malih dimenzija (38,1 x 27 cm) koristilo se za privatnu pobožnost. Ljepota sjaja Bogorodičinog dvora, pojačana ukrasnim detaljima u suprotnosti je s tragičnom dramom Raspeća, nudeći pokloniku dvije vrlo različite slike o kojima može meditirati. Razni istraživači Segni pripisuju još nekoliko slikanih križeva, kao naprimjer, br. 21 iz Sienske pinakoteke, križ iz Muzeja religiozne umjetnosti u Chiancianu (pripisao Van Marleu), križ iz Okružnog muzeja Pienza i križ u župnoj crkvi sv. biskupa Cerbone, Massa Marittima.
Izrada slika Madone bila je posebno značajna u sienskom slikarstvu. Pored veličanstvenih proslavljanja Majke Božje u obliku "Maeste", gdje je Bogorodica bila prikazana na prijestolju sa pratnjom anđela i svetaca, popularne su bile i druge, intimnije slike Majke Božje. Na ovim ikonama ona je obično naslikana do pojasa, dok novorođenče Krist poprima dirljiviju i razigraniju sliku. Segna di Bonaventura je zaslužan za brojne takve slike. Najranija potječe iz 1300-1310 (pogledati galeriju), a danas se čuva u Ashano, Muzeju religiozne umjetnosti; Minneapolis, Institut za umjetnost.
Godine 1317. za rad na oltarnoj slici za bratstvo augustinaca u Lecceu, blizu Siene, dobio je platu od 4 florina. Godine 1316. i 1318. njegovo ime se u pisanim dokumentima pojavljuje kao rezident dodijeljen župnoj crkvi San Pietro Ovile u Sieni, a 1319. kao stanovnik Arezza. Iste 1319. godine prima uplatu od 8 lira za obnovu Madoninog lika u sienskoj Palazzo Pubblico (Gradska vijećnica). Nakon Ducciove smrti 1319. godine, zvaničnici grada Siene povjerili su Segni di Bonaventuri restauraciju oltarske slike "Maesta", koju je njegov slavni rođak naslikao 1302. godine za Kapelu devetorice (Savjet devetorice je bio najviši državni organ grada Siene). Ovo djelo nije sačuvano, a prema sačuvanim dokumentima, to je bila prva oltarna slika sa predellom. Ovu oltarnu sliku restaurirao je Segna di Bonaventura između 1319. i 1321. godine. Jedno od djela koje je na osnovu stilskih obilježja pripisano Segni di Bonaventuri je još jedna verzija veličanja Bogorodice, poznata pod nazivom "Madona sa djetetom i svecima" (pogledati galeriju), koja se čuva u kolekciji fondacije Monte dei Pasca u Sieni. Panel je prvobitno bio dio oltarne slike. Kao i u prvoj verziji, majstor je prikazao Majku Božju s malim Kristom na prijestolju, ali je promijenio njenu pratnju. Ovog puta to su sveti Bartolomej, koji se nalazi s njene lijeve strane u velikom tamnom ogrtaču preko bogato ukrašene odjeće i drži knjigu koja je dijelom prekrivena njegovim plaštem. Na desnoj strani je sveti Ansanije (jedan od četiri sveca zaštitnika Siene), u crvenoj mantiji i s križem u ruci. U donjem desnom uglu je slikarski prikaz časne sestre (kupca ovog djela) koja kleči u podnožju Bogorodičinog trona. Upravo na osnovu prikaza časne sestre stručnjaci smatraju da je slika najvjerovatnije nastala za župnu crkvu ili samostan. Okvirni datum izrade ovog djela je 1320. godina, koja se prema mišljenju istraživača uzima kao početak njegovog zrelog slikarskog razdoblja. U "Madoni s djetetom" iz 1320. godine, koja se čuva u crkvi Santa Maria dei Servi u Sieni i dalje je vidljiv snažan bizantijski utjecaj, koji se ogleda posebno u pozlati nabora Madonine odjeće. Međutim, u kasnijim radovima na ovu temu, istraživači uočavaju povećanje utjecaja gotičke umjetnosti. To se dijelom očitovalo u prikazu prirodnijih nabora Madonine odjeće bez zlatne prevlake, kao u djelima "Madona i dijete" iz zbirke Univerziteta Sjeverne Karoline u gradu Raleigh (1320-30), "Madona i dijete" iz Akademije umjetnosti u Honoluluu (1325-30).
Segna di Bonaventura imao je dva sina koji su postali umjetnici - Niccolò di Segna i Francesco di Segna. Od njih dvojice poznatiji je Niccolò, koji je usvojio slikarski manir svog oca i započeo samostalnu karijeru između 1325. i 1330. godine. Francesko je poznat samo iz arhivskih dokumenata, iako istraživači ulažu napore da utvrde odlike njegovog stvaralačkog manira i opseg njegovih mogućih radova. Segna di Bonaventura nije bio bogat čovjek. Prema dokumentu iz 1318. godine, njegovo bogatstvo procijenjeno je na približno 50 lira. Vjerovatno njegov slikarski rad nije donio mnogo prihoda, a svojim sinovima je ostavio vrlo skromno nasljedstvo. Obično se za datum smrti Segne di Bonaventure uzima 1331. godina, a na osnovu dokumenta iz 1332. godine može se shvatiti da do tada Segna više nije bio živ.
Baština
Segna di Bonaventura kroz svoje cjelokupno slikarsko stvaralaštvo nije dostigao tako visoku umjetničku razinu kao njegov rođak Duccio ili njegov savremenik Simone Martini. Bio je nastavljač porodične umjetničke tradicije koju karakterizira prilično konzervativan pristup. Danas neki stručnjaci smatraju da je umjetnost Duccia pretvorio u svojevrsni "akademski kanon". Među Ducciovim učenicima, Segna di Bonaventura imao je veoma visok rang. Njegov značaj nije samo u njegovom prepoznatljivom tonu i njegovim inovacijama, već i u statusu ključne ličnosti Ducciovog ateljea, budući da je i sam bio na čelu istog. Njegova umjetnost našla je svoj prilično uspješan nastavak u djelima njegovih sinova Niccola i Francesca di Segne. O ovom umjetniku postoji veliki broj podataka, gdje se kroz niz dokumenata može pratiti njegova tridesetogodišnja slikarska karijera. Bio je aktivan u Sieni i Arezzu, a četiri njegove slike potpisane su njegovim imenom, što je neobično veliki broj za umjetnika iz tog perioda.
334.
Godina 334. (CCCXXXIV) bila je redovna godina koja počinje u utorak u julijanskom kalendaru. U svoje vrijeme je bila poznata kao Godina konzulstva Optata i Cezonija (ili, rjeđe, godina 1087. Ab urbe condita). Oznaka 334. za ovu godinu se koristi od ranog srednjeg vijeka, kada je kalendarska era Anno Domini u Evropi postala glavnom metodom označavanja godina.
Cactaceae
thumb| [[Echinocactus grusonii]] Cactaceae je porodica kaktusa, sukulentnih  cvjetnica reda  Caryophyllales. Poeijeklom su iz Sjeverne, Srednje i Južne (sa susjednim otocima). Uglavnom su bodljikave trajnice koje odlično podnose  sušu, zahvaljujući sočnom i mesnatom sastavnom tkivu u kojem skladište vodu. Naziv sukulente veže se zaa svaku biljku sočnog tkiva stabljike i lišća, a često i korijena, koje zadržava vlagu i omogućuje biljci normalan razvoj u razdobljima sušnog vremena. Riječ "kaktus" dolazi, preko latinskog, od starogrčkog  κάκτος - kaktos, koje je izvorno Theophrastus koristio za bodljastu  biljku čiji identitet nije siguran.
Kaktusne bodlje nastaju od specijaliziranih struktura zvanih areole, vrste visoko reducirane grane. Areole su prepoznatljiva karakteristika kaktusa. Kao i bodlje, areole potiču od cvjetova, a obično cjevasti i višeslojni. Mnogi kaktusi imaju kratkotrajno aktivno razdoblje i dugo su u stanju mirovanja, a sposobni su brzo reagirati na bilo kakvu kišu;  pomaže im i opsežan, ali relativno plitki korijenski sistem koji brzo upija svaku vodu koja dospije na površinu tla. Stabljike kaktusa često su rebraste ili nabrazdane, što im omogućava da se brzo prošire i stežu za brzo upijanje vode nakon kiše, praćeno dugim sušnim periodima. Kao i druge sočne biljke, većina kaktusa koristi poseban mehanizam nazvan "metabolizam kiselina" (CAM) kao dio fotosinteze. Transpiracija, tokom koje ugljik-dioksid ulazi u biljku i voda ističe, ne odvija se tokom dana istovremeno sa fotosintezom, već se umjesto toga događa noću. Biljka skladišti ugljik-dioksid koji uzima kao jabučnu kiselinu, zadržavajući je dok se ne vrati dnevna svjetlost, a tek potom koristi u fotosintezi. Kako se transpiracija odvija tokom hladnijih, vlažnijih noćnih sati, gubitak vode se značajno smanjuje.
1070.
Godina 1070. (MLXX) bila je redovna godina koja počinje u petak u julijanskom kalendaru. Oznaka 1070. za ovu godinu se koristi od ranog srednjeg vijeka, kada je kalendarska era Anno Domini u Evropi postala glavnom metodom označavanja godina.
Cactaceae
Mnogi manji kaktusi imaju stabljike u obliku globusa, kombinirajući najveći mogući volumen za skladištenje vode, s najmanjom mogućom površinom za gubitak vode od transpiracije. Najviši živi kaktus je primjerak Pachycereus pringlei. Najviši ikad izmjereni kaktus bio je bezvodni saguaro kaktus koji je otpuhan u oluji u julu 1986. godine; bio je visok 78 m}}. Slobodno stojeći kaktus je Pachycereus pringlei, sa maksimalnom zabiljženom visinom od 19,2 m, a najmanja je Blossfeldia liliputiana], samo oko 1 cm prečnika u zrelosti. Potpuno odrastao saguaro (Carnegiea gigantea) može apsorbirati onoliko 200 litara vode tokom kiše. Nekoliko vrsta se značajno razlikuju po izgledu od većine porodica. Barem površno biljke roda "Pereskia" nalikuju drugom drveću i grmlju, koje raste oko njih. Imaju trajno lišće, a kad su stariji, stabljika je pokrivena korom. Njihove areole identificiraju ih kao kaktuse, a uprkos svom izgledu, oni također imaju mnogo prilagodbi za očuvanje vode. Pereskia se smatra bliskom vrstama predaka iz kojih su evoluirali svi kaktusi. U tropskim regijama, drugi kaktusi rastu kao šumski penjači i epifite (biljke koje rastu na drveću). Njihova stabljika obično je spljoštena, gotovo lisnatog izgleda, s manje ili čak i bez bodlji, poput poznatih božićnih kaktusa ili kaktusa zahvalnosti (u rodu Schlumbergera])
Kaktusi imaju raznovrsnu upotrebu: mnoge se vrste koriste kao ukrasne biljke, druge se uzgajaju za stočnu hranu ili ljudsku hranu, a druge kao voće. Karmin je proizvod insekta koji živi na nekim kaktusima. Mnoge sukulente i u Starom i Novom svijetu – poput nekih Euphorbiaceae (euforbija) – imaju upečatljivu sličnost kaktusima i mogu pogrešno biti u uobičajenoj upotrebi naziva "kaktus".
Morfologija
thumb|upright|Kaktoidna vrsta roda [[Ferocactus I prirodnom okružrnju ( Arizona)]]
Oko 1.500 do 1.800 vrsta kaktusa uglavnom spada u jednu od dvije skupine "jezgarnih kaktusa": opuncije (potporodica  Opuntioideae) i "kaktioidi" (potporodica Cactoideae). Većina članova ove dvije skupine lahko je prepoznati kao kaktuse. Imaju mesnate sočne stabljike biljke, koje su glavne organi za fotosintezu. Nemaju ili imaju male ili prolazne listove. Imaju cvjetove sa jajnicima koji se nalaze ispod prašnika i latica, često duboko potonuli u mesnatu  čašicu (dio stabljike iz kojeg rastu dijelovi cvijeta). Svi kaktusi imaju areole – visoko specijalizirane kratke izdanke s izuzetno kratkim internodijima koji imaju bodlje, normalne izdanke i cvjetove.
Preostali kaktusi spadaju u samo dva roda, Pereskia i Maihuenia, i prilično su različiti, što znači da bilo koji opis kaktusa kao celine mora često praviti iznimke. Vrste „Pereskia“ površno nalikuju ostalim tropskim šumskim stablima. Kad su zreli, imaju drvenastu stabljiku koja može biti prekrivena korom i dugotrajnim lišćem, koje su  glavno mjesto fotosinteze. Njihovi cvjetovi mogu imati gornje – nadrasle jajnike (tj. Iznad mjesta pričvršćivanja čašice i latica) i areole koji stvaraju daljnje lišće. Dvije vrste „Maihuenije“ imaju mala tijela u obliku globusa sa istaknutim lišćem na vrhu.
Habitus rasta
Kaktusi pokazuju široku paletu habitusa rasta, koju je teško podijeliti u jasne, jednostavne kategorije.
Mogu biti poput drveća (arborescentni), što znači da obično imaju jedno više ili manje drvenastih debala na vrhu od nekoliko do mnogih grana. U rodu Pereskia grane su prekrivene lišćem, pa vrste ovog roda možda nisu prepoznatljive kao kaktusi. U većini drugih kaktusa grane su tipičnije u obliku kaktusa, golih listova i kore i prekrivene bodljicama, kao u Pachycereus pringlei  ili većim opuncijama. Neki kaktusi mogu narasti do veličine drveća, ali bez grana, poput većih primjerka Echinocactus platyacanthus. Kaktusi se mogu opisati i kao grmovi, s nekoliko stabljika koje dolaze iz zemlje ili sa vrlo niskim granama, poput  Stenocereus thurberi.
Manji kaktusi mogu se opisati kao stubasti. Sastoje se od uspravnih, cilindričnih stabljika, koje se mogu ili ne moraju granati, bez vrlo jasne podjele na deblo i grane. Teško je odrediti granice između stubastih oblika i oblika drveća ili grmlja. Manji i mlađi primjerci, naprimjer primjer Cephalocereus senilis su stubasti, dok stariji i veći mogu postati stablasti. U nekim slučajevima "stupci" mogu biti vodoravni, a ne vertikalni. Dakle, stabljike  Stenocereus eruca  rastu duž zemlje, ukorijenjujući se u razmacima.
Kaktusi čija su stabljika čak i manja mogu se opisati kao kuglasti, loptasti (ili okruglasti). Sastoje se od kraćih, više loptastih stabljika od stubastih kaktusa. Ovi kaktusi mogu biti samotni, kao što je Ferocactus latispinus   ili njihova stabljika može formirati grozdove koji mogu stvoriti velike nakupine. Sva ili neke stabljike u klasteru mogu imati zajednički korijen.
Ostali kaktusi imaju sasvim drugačiji izgled. U tropskim krajevima, neki rastu kao šumski penjači i epifite. Njihove stabljike su tipski spljoštene, gotovo lisnatog izgleda, s manje ili čak bez bodlji. Kaktusi za penjanje mogu biti vrlo veliki; primerak  Hylocereus  prijavljen je da je dug 100 m, od korena do najudaljenijeg dijela stabljike. Epifitski kaktusi, kao što su vrste roda  Rhipsalis  ili Schlumbergera, često vise dolje, tvoreći guste grozdove na kojima rastu na drveću visoko iznad zemlje. Habitus kaktusa
thumb|Stabljika [[Mammillaria longimamma, sa gomoljastim izbočinama]]
Areole
Areole su strukture jedinstvene za kaktuse. Iako promjenjive, obično se pojavljuju kao vunasta ili dlakava područja na stabljikama iz kojih izlaze bodlje. Cvjewtovi rastu I iz areola. U rodu Pereskia, za koji se vjeruje da je sličan pretku svih kaktusa, areole se javljaju u osovinama listova (tj. U uglu između lisne peteljke i stabljike). Kod kaktusa bez listova, areole se često nalaze na uzvišenim površinama na stabljici na kojima bi bile osnove listova.
Areole su visoko specijalizirani i vrlo kondenzirani izdanci ili grane. U normalnom izdanku koljenca koja nosi listove ili cvjetove  razdvojena  će se dužim  internodijima. U areoli su čvorovi tako zbliženi, da čine jednu strukturu. Areola može biti kružna, izdužena u ovalni oblik ili čak razdvojena na dva dijela; dva dijela mogu biti vidno povezana (naprimjer utorom u stabljici) ili izgledati potpuno odvojeno (dimorfna areola). Dio bliže vrhu stabljike tada stvara cvjetove, drugi dio bodlje. Areole često imaju višećelijske dlačice (trihome) koje daju areoli dlakav ili vunasti izgled, ponekad izrazite boje poput žute ili smeđe.
U većini kaktusa, areole proizvode nove bodlje ili cvjetove samo nekoliko godina i tada postaju neaktivne. To rezultira relativno fiksnim brojem bodlji, a cvjetovi se proizvode samo s krajeva stabljika, koji još uvijek rastu i formiraju nove areole. U rodu „Pereskija“, bliskom pretku kaktusa, areole ostaju aktivni mnogo duže; ovo je slučaj i u rodovima  Opuntia  i Neoraimondia.
Bodlje
Botanički se razlikuju trnovi, bodlje i bodljice: bodlje su modificirani listovi, a trnovi su modificirane grane. Kaktusi proizvode bodlje, uvijek iz areola, kao što je gore spomenuto. Trnovi su prisutni čak i u onim kaktusima s lišćem, poputrodova Pereskia, Pereskiopsis i Maihuenia, tako da su se jasno razvili prije potpune bezlisnosti. Neki kaktusi imaju bodlje samo kada su mladi, moguće samo kada su klijanci. To se posebno odnosi na one koji žive na drveću, poput rodova Rhipsalis i Schlumbergera , ali i nekih kaktusa koji žive na tlu, poput vrsta roda Ariocarpus.
Bodlje su često korisne za identifikaciju kaktusa, jer se uveliko razlikuju između vrsta po broju, boji, veličini, obliku i tvrdoći, kao i u tome da li su sve bodlje nastale iz  areola slične ili su različite vrste. Većina bodlji je ravna ili u većini blago zakrivljena i opisana je poput dlakavih čekinjastih, iglastih ili nalik na igle, ovisno o njihovoj duljini i debljini. Neki kaktusi imaju spljoštene bodlje (npr. Sclerocactus papyracanthus). Ostali imaju bodlje za  zakačenje. Ponekad su jedna ili više središnjih bodlji zakačne, dok su vanjske bodlje ravne (npr. Mammillaria rekoi).
Uz bodlje normalne dužine, članovi potporodice Opuntioideae imaju relativno kratke bodlje, nazvane glohida, koje su bodlje po svojoj dužini i lahko otpadaju. One ulaze u kožu i teško ih se uklanja, uzrokujući dugotrajnu iritaciju. thumb|Stabljika mladog [[Cereus hildmannianus subsp. uruguayanus, sa rebrastom i voštanom prevlakom]]
Takonomija i klasifikacija
Imenovanje i klasificiranje kaktusa bilo je teško i kontroverzno, već otkad su za nauku prvi otkriveni kaktusi. Teškoće su počele s Lineom. 1737. Godine, koji je kaktuse koje je poznavao stavio u dva roda, Cactus i Pereskia. Međutim, kada je objavio Species Plantarum 1753. - polazno djelo moderne botaničke nomenklature – sve ih je prebacio u jedan rod, Cactus.
Kasniji botaničari, poput Philipa Millera 1754. godine, kaktuse su podijelili u nekoliko rodova koje je 1789. godine Antoine Laurent de Jussieu smjestio u svoju tek stvorenu porodicu Cactaceae. Početkom 20. stoljeća, botaničari su osjetili da je Linnaeusovo ime "Cactus" postalo toliko zbunjujuće u smislu značenja (je li to bio rod ili porodica?) daa ga ne bi trebalo koristiti kao ime roda. Bečki botanički kongres 1905. godine odbacio je naziv Cactus i umjesto toga proglasio rod Mammillaria tipskim rodom porodice Cactaceae. Međutim, uspjelo se očuvati ime Cactaceae, što je dovelo do neobične situacije u kojoj porodica Cactaceae više ne sadrži rod po kojem je imenovana.
Teškoće su se nastavile, dijelom i zbog toga što se pri davanju naučnih imena oslanjalo na „uzorke tipa“.
Konačno, ako botaničari žele znati je li određena biljka primjer, recimo, Mammillaria mammillaris, trebali bi je moći uporediti s uzorkom tipa za koji  je to ime trajno vezano. Uzorci tipa obično se pripremaju komprimiranjem i sušenjem, nakon čega se skladište u herbarijima, kako bi djelovali kao konačne reference. Međutim, kaktuse je vrlo teško sačuvati na ovaj način; evoluirali su tako da se odupru sušenju i njihova tijela se ne mogu  lahko komprimirati. Daljnja poteškoća je u tome što su mnogim kaktusima imena  dali uzgajivači  i aktivisti u hortikultuturi, a ne botaničari; kao rezultat toga,  često se zanemaruju  odredbe Međunarodnog kodeksa nomenklature algi, gljiva i biljaka (koji upravlja imenima kaktusa, kao i drugih biljaka). Curt Backeberg je imenovao ili preimenovao 1.200 vrsta, a da nijedno njegovo ime nikada nije priloženo za uzorak, što je, prema Davidu Huntu, osiguralo da
Klasifikacija
Molekularnofilogenetičke studije podržale su monofiliju ove tri ove potporodice (ne Pereskioideae), ali nisu podržale sva plemena ili čak rodove  ispod ovog nivoa; Zaista, studija iz 2011. pronašla je samo 39% rodova u potporodici Cactoideae kao monofiletske. Klasifikacija kaktusa trenutno ostaje neizvjesna i vjerovatno će se mijenjati. thumb|upright|[[Pereskia grandifolia]]
Podjela
thumb|[[Maihuenia]] thumb|[[Opuntia howeyi]] thumb|[[Blossfeldia liliputana]] thumb|Tučak i prašnici cvijeta [[Mammillaria beneckei]] thumb|upright|Veliki cvjetovi u rodu [[Echinopsis]] Porodica Cactaceae uključuje 176 priznatih rodova sa preko 2.200 vrsta.
Rasprostranjenje
thumb|upright=1.5|Rasprostranjenje kaktusa {{legend|#17A9D6|Samo Rhipsalis baccifera}} {{legend|#035D1F|Svi ostali}} thumb|Rod Opuntia je odomaćen na [[Kanarski otoci|Kanarskim otocima.]] Kaktusi naseljavaju različite regije, od obalnih ravnica do visoko planinskih područja. Uz jedan izuzetak, oni su porijeklom iz Amerike, gdje se njihov raspon proteže od Patagonije do Britanske Kolumbije i Alberte u zapadnoj Kanadi. Postoji niz centara raznolikosti. Za kaktuse prilagođene suši, tri glavna centra su Meksiko i jugozapadni dio Sjedinjenih Država; jugozapadni Andi, gdje se nalaze u Peru, Bolivija, Čile i Argentina; istočni Brazil, daleko od Amazonskog bazena. Za epifitske i penjačke kaktuse koji žive na drveću nužno su različiti centri raznolikosti, jer zahtijevaju vlažno okruženje. Nalaze se uglavnom na obalnim planinama i atlantskim šumama jugoistočnog Brazila; u Boliviji, koja je središte raznolikosti za potporodicu Rhipsalideae; u šumovitim predjelima Centralne Amerike, gdje sun a  planinama Hylocereeae najrazličitiji.
Rhipsalis baccifera je izuzetak; porijeklom je iz Amerike i Starog svijeta, gdje se nalazi u tropskom području Afrike, Madagaskara  i Šri Lanke. Jedna teorija je da se širila tako što se prenosi kao sjeme u probavnom traktu ptica; sjeme Rhipsalis  prilagođeno je za distribuciju preko ptica. Populacije Starog svijeta su poliploidne i smatrane su različitim podvrstama, što podržava ideju da širenje nije bilo nedavno. Alternativna teorija je da je vrsta u početku prešla Atlantik na evropskim brodovima koji su trgovali između Južne Amerike i Afrike, nakon čega su ga ptice možda još više raširile.
thumb|Prepolovljeni plod [[Schlumbergera prečnik 1,0~1,5 cm]]
Upotreba
thumb|Oguljeni plodovi indijskog smokvastog kaktusa različitih sorti u prodaji u Meksiku Biljka koja je danas poznata pod nazivom Opuntia ficus-indica ili indijski smokvasti kaktus, odavno je bila važan izvor hrane. Smatra se da je izvorna vrsta nastala u centralnom Meksiku, mada je to sada nejasno jer su starosjedilački stanovnici južne Sjeverne Amerike razvili i distribuirali niz hortikulturnih sorti (sorti), uključujući oblike vrsta i hibride sa ostalim  opuncijama. Jedu se i plodovi i jastučići, prvi često pod španskim imenom tuna, drugi pod imenom nopal. Kultivirani oblici često su značajno manje bodljikavi ili čak bez bodlji. Za Nopalsku industriju u Meksiku, 2007. godine se tvrdilo da vrijedi 150 USD. Indijski smokva kaktus je vjerovatno bio prisutan na Karibima kada su stigli Španci, a ubrzo je unesen I u Evropu. Brzo se širila mediteranskim područjem, i prirodnim putem i unošenjem – toliko toga, rani botaničari  su pretpostavili da je porijeklom iz tog područja. Izvan Amerike, indijski smokva kaktus važan je komercijalni usjev na Siciliji, u  Alžiru  i drugim sjevernoafričkim zemljama. Plodovi drugih opuncija također se jede, uglavnom pod istim imenom, tuna. Također se konzumiraju i cvjetni pupoljci, posebno vrste roda Cylindropuntia.
Gotovo svaki mesnati prodovi kaktusa jestivi su. Riječ pitaya ili pitahaya (obično se smatra da je preuzeta na španki od haićanskih kreola, može se primijeniti na niz "ljuskavih plodova", posebno onih od stubastih kaktusa. Plod saguara (Carnegiea gigantea) odavno je važan za starosjedilačko stanovništvo sjeverozapadnog Meksika i jugozapadnog dijela SAD, uključujući pustinju Sonora. Može se konzervirati kuhanjem, da se dobije sirup i sušenjem. Sirup se takođe može fermentirati, da bi se dobilo alkoholno piće. Plodovi vrsta roda  Stenocereus takođe su bili važni izvori hrane u sličnim delovima Severne Amerike; Stenocereus queretaroensis se uzgaja radi plodova. U tropskim južnijim krajevima, alpski Hylocereus undatus pruža pitahaya orejona ", koji se danas u Aziji široko uzgaja pod imenom zmajevo voće. Ostali kaktusi koji daju jestive plodove uključuju vrste rodova Echinocereus, Ferocactus, Mammillaria, Myrtillocactus, Pachycereus, Peniocereus i Selenicereus. Tijela kaktusa osim opuncija rjeđe se jedu, mada je Anderson izvijestio da se "Neowerdermannia vorwerkii" "priprema i jede poput krompira u gornjoj Boliviji." Kaktusi kao hrana
Psihoaktivni agensi
thumb|[[Lophophora williamsii u divljini]] thumb|250px| Klesanje u kamenu iz [[Chavín de Huantar, datirano na oko 1.000. godine prije nove ere, prikazuje lik koji nosi ono što se smatra kaktusom San Pedro]] Pokazalo se da su brojne vrste kaktusa sadržavale psihoaktivna sredstva, hemijske spojeve koji svojim djelovanjem na mozak mogu izazvati promjene u raspoloženju, percepciji i spoznaji. Dvije vrste imaju dugu povijest upotrebe domorodačkih naroda Amerike: peyot,  Lophophora williamsii , u Sjevernoj Americi, i kaktus San Pedro,' 'Echinopsis pachanoi' ', u Južnoj Americi. Oba sadrže meskalin.
L. williamsii  je porijeklom iz sjevernog Meksika i južnog Teksasa. Pojedinačne stabljike su visoke oko 2 – 6 cm, promjera 4 – 11 cm, a mogu se naći u grozdovima veličine  do  1 m. Veliki dio stabljike je obično ispod zemlje. Meskalin je koncentriran u fotosintetskom dijelu stabljike iznad zemlje. Središte stabljike koja sadrži tačku rasta (apikalni meristem) je potopljeno. Iskusni sakupljači pejota uklanjaju tanki komad s vrha biljke, ostavljajući netaknutu tačku rasta, omogućavajući biljci da se regenerira. Dokazi ukazuju da je peyote bio u upotrebi prije više od 5.500 godina; osušena dugmad pejota za koje se pretpostavlja da potiču sa nalazišta u Rio Grande, Teksas, datirani radiougljikom na oko 3780. - 3660. godine p.ne. Peyote se doživljava kao sredstvo pristupa svetom duhu. Pokušaji Rimokatoličke crkve da suzbiju njegovu upotrebu nakon špankog osvajanja uglavnom su bili neuspješni, a sredinom 20. stoljeća pejot je masovnije koristio domorodački narod nego ikad na sjeveru Kanade. Sada ga formalno koristi Crkva nativnih Amerikanaca.
Echinopsis pachanoi“ potiče  iz Ekvadora i Perua. Izgled je vrlo različit od L. williamsii ''. Ima visoke stabljike, do 6 m, s promjerom  6 -15  cm, koje se odvajaiu od osnove, cjelokupnoj biljci daje izgled grmlja ili drveća. Arheološki dokazi o upotrebi ovog kaktusa izgleda da su datirani od prije 2.000– 2.300 godina, s rezbarijama i keramičkim predmetima na kojima su prikazani stubasti kaktusi. Iako su crkvene vlasti pod španskom upravom pokušale suzbiti njegovu upotrebu, to nije uspjelo, što pokazuje i kršćanski element u zajedničkom nazivu "San Pedro kaktus" – kaktus Sveti Petar. Anderson pripisuje ime uvjerenju da baš kao što sveti Petar drži ključeve do neba, efekti kaktusa omogućavaju korisnicima da "dođu do neba dok su još na zemlji." I dalje se koristi za psihoaktivne učinke, kako u duhovne, tako i u ljekovite svrhe, često se kombinira s drugim psihoaktivnim agensima, poput Datura ferox i duhanom. Nekoliko drugih vrsta roda Echinopsis, uključujući E. peruviana, takođe sadrže meskalin.
Boško Petrović (džez-muzičar)
Boško Petrović (18. februar 1935, Bjelovar – 10. januar 2011, Zagreb ), je hrvatski vibrafonist, kompozitor, vođa sastava, muzički producent, promotor, diskograf i jazz edukator. Osnivač je popularnog jazz sastava 'Zagreb Jazz Quartet', koji je nastupao u sastavu: Miljenko Prohaska, Krešimi Remeta, Davor Kajfeš i Silvije Glojnarić, a svoju vrijednost potvrdili su i u Evropi. Vlasnik je B.P. kluba u Zagrebu, u kojem su nastupali brojni svjetski muzičari. Autor je mnogih radijskih i televizijskih emisija, organizator brojnih muzičkih festivala, dok u isto vrijeme djeluje kao muzički producent i pedagog.
Sipe
mini|Sipa Sipe su red morskih životinja iz razreda glavonožaca.
Boško Petrović (džez-muzičar)
Tokom svoje muzičke karijera, dobitnik je brojnih nagrada i priznanja, a također je i višestruki dobitnik hrvatske diskografske nagrade 'Porin'.
Sipe
Plašt im se sastoji od tri mišićna sloja: vanjski i unutrašnji su kružne strukture i prostiru se oko cijelog tijela, dok je srednji sloj izgrađen od poprečnih vlakana okomitih na dva okolna. tijela nalazi se kost koja se naziva i kost sipe. mini|[[Mimikrija na šljunkovitom dnu]] To je ostatak vanjske ljuske njegovih predaka mekušaca. Na glavi ima 10 krakova kojima hvata hranu. Stoje smotane u vrećici ispod očiju, a u vrijeme lova sipa ih može velikom brzinom izbaciti na plijen. Osim dodataka, imaju i udice koje smanjuju mogućnost bijega plijena. Ove dvije ruke zovemo pipci. Između krakova su usta sa dva zuba karakterističnog kljunastog izgleda. Hrani se ribom, rakovima i drugim manjim organizmima.
Regija
S obzirom na veličinu postoje:
Boško Petrović (džez-muzičar)
Biografija
Boško Petrović je rođen u Bjelovaru 18. februara 1935 godine. U ranom djetinjstvu počinje svirati violinu, da bi sa navršenih petnaest godina prešao na harmoniku. Sa četrnaest godina slušajući američki radio, postaje zaljubljen u jazz i ostao mu vjeran do danas.
Sipe
Prilikom kretanja koristi lijevak koji prska mlazove vode naprijed. Bježeći od neprijatelja, ispušta i posebnu vrstu tamnosmeđe tinte (crnilo) koja, pomiješana s vodom, postaje neproziran oblak i tako omogućava sipi da pobjegne. Plijen dolazi lako jer ga je teško uočiti, ne samo zbog njegove promjenjive boje, već i zbog sposobnosti da nabora sluzokože prilagođavajući je teksturi okoline. Naraste do 60 cm dužine i 3 kg težine. Prosječna lovačka težina mu je oko 0,5 kg.
Regija
Fizionomske regije su regije koje imaju jednoobraznost pejzaža (Livanjsko polje, pustinja Arabija, Alpe...) Funkcionalne regije koje karakterišu obilježja koja su posljedica društveno-ekonomskih činilaca i njegova okolina.
Jacques Hadamard
mini Jacques Salomon Hadamard ForMemRS ( 8. decembar 1865. - 17. oktobar 1963.) bio je francuski matematičar koji je dao velike doprinose u teoriji brojeva, složenoj analizi, diferencijalnoj geometriji i parcijalnim diferencijalnim jednačinama.
Boško Petrović (džez-muzičar)
Biografija
minijatura|desno|250px|Vibrafon
Prve snimke za Radio Zagreb, napravio je 1954. godine svirajući harmoniku u kvartetu Radana Bosnara. Svoj prvi bluesna vibrafonu, odsvirao je u bivšem podrumu radio Zagreba zajedno sa pijanistom Mihailom Pubom Schwarzom i Perom Spasovom. Schwarz je imao sve najnovije ploče od 'Modern Jazz Quarteta' i bili su veliki obožavatelji tog jazz sastava, a kasnije je postao i veliki prijatelj sa njegovim članovima. Nakon što se opredijelio za instrument vibrafon, 1959. godine u Zagrebu osniva jazz kvartet, 'Zagreb Jazz Quartet', koji je u sastavu Miljenko Prohaska, Krešimir Remeta, Davor Kajfeš i Silvije Glojnarić, potvrdio svoju evropsku kvalitetu. U mladosti bavio se radioamaterizmom i zbog toga je upisao elektrotehnički fakultet, koji je apsolvirao, ali nikad nije diplomirao. Uz očev blagoslov otišao je putem muzike, gdje je postao vrhunski jazz izvođač.
Jacques Hadamard
Sin učitelja, Amédée Hadamarda, jevrejskog porijekla i Claire Marie Jeanne Picard, Hadamard se rodio u Versaillesu u Francuskoj i pohađao je Lycée Charlemagne i Lycée Louis-le-Grand, gdje je njegov otac predavao. Hadamard se 1884. upisao u École normale supérieure, postigavši prvo mjesto na prijemnim ispitima tamo i u Politehnici École. Njegovi su profesori između ostalih Tannery, Hermite, Darboux, Appell, Goursat i Picard. Doktorirao je 1892. i iste godine dobio je Grand Prix des Mathématiques za svoj esej o funkciji Riemann zeta.