cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Urugvaj (rijeka)
Tok
thumb|right|250px|Moconá vodopadi (također poznati i kao Yucumã vodopadi), na mjestu gje rijeka prolazi između Argentine i Brazila, ukupne širine do 3 km Rijeka je dužine od 1.838 km a nastaje u Brazilu, ispod planinskog lanca Serra do Mar,   gdje se spajaju rijeke Canoas i Pelotas, na oko 200 metara iznad nivoa mora. U ovoj fazi rijeka prolazi kroz neravan, izlomljen teren, formirajući brzake i vodopade. Protičući kroz brazilsku saveznu državu Rio Grande do Sul, rijeka Urugvaj nije plovna.
Neobična karakteristika ove rijeke je potopljeni kanjon. Ovaj kanjon je nastao tokom posljednjeg perioda ledenog doba. Dubina kanjona je do 100 metara ispod dna korita i širine koja iznosi od 1/8 do 1/3 širine rijeke. Kanjon je vidljiv samo na dva mjesta, od kojih je jedan Moconá vodopadi. Međutim, vodopadi nisu vidljivi tokom pet mjeseci u godini.
Zajedno sa rijekom Paraná, Urugvaj čini estuarij Río de la Plata. Plovna je nizvodno od grada Salto Chico. Glavna pritoka joj je Río Negro, koja izvire na jugu Brazila i protiče kroz Urugvaj dužinom od oko 500 km, do ušća u rijeku Urugvaj, koje se nalazi oko 100 km sjeverno od ušća ove rijeke u Rio de la Platu.
Rijeka je premoštena sa pet međunarodnih mostova (od sjevera prema jugu): Integration Bridge i Paso de los Libres-Uruguaiana International Bridge, između Argentine i Brazila, mostovima Salto Grande Bridge, General Artigas Bridge i Libertador General San Martín Bridge između Argentina i Urugvaja.
Slivno područje Urugvaja je površine od oko 365.000 km2. Glavna ekonomska karakteristika rijeke je njen hidropotencijal, što je iskorišteno izgradnjom brana Salto Grande (Urugvaj) i Itá (Brazil).
Pokret Nauku mladima – Savez mladih istraživača Bosne i Hercegovine
mini|thumb|320px|Ilustracija masovnosti pokreta: Učesnici Ljetne škole Pokreta "Nauku mladima", u [[Jezero (Jajce)|Jezeru kod Jajca, 1989.]] Pokret "Nauku mladima" – Savez mladih istraživača Bosne i Hercegovine, formalno je, sve do 1992., djelovao u okviru "Narodne tehnike Bosne i Hercegovine", udruženja inovatora koja je osnovana 1946. Međutim, nositelj cjelokupne organizacije, djelatnosti, rukovođenja i smještaja administracije Pokreta, bio je Prirodno-matematički fakultet. Među prvim organizatorima i predsjednicima bili su profesori Prirodno-matematičkog fakulteta u Sarajevu.
Aktivnosti Pokreta su organizirane u mreži lokalnih klubova mladih istraživača, a zatim na godišnjim smotrama na bosanskohercegovačkom i saveznom nivou bivše Jugoslavije. Smotre su imale i takmičarski i obrazovni karakter. Učesnici – uglavnom srednješkolci – nadmetali su se u znanjima iz svih prirodnih i matematičkih nauka, na slobodno odabrane teme. Radovi su pisani u obliku maturskih/diplomskih radova, a zatim su ih kandidati (na smotrama) branili pred komisijama koje su bile sastavljene od profesora sa Prirodno-matematičkog fakulteta i fakulteta biotehničkih i biomedicinskih nauka, te Zemaljskog muzeja Bosne i Hercegovine, Sarajevo. Dodjeljivane su (obično) po tri nagrade (godišnje, u vidu odgovarajućih knjiga), (na republičkom i saveznom nivou).
Održavane su i redovne, petnaestodnevne ili mjesečne, ljetne škole Pokreta, koje su obično održavane u historijski poznatim gradovima i lokacijama, kao što su Tjentište, Boračko jezero, Treskavica – Vučja Luka, Jezero (kod Jajca) i druga.
Većina najangažiranijih aktivista sa Prirodno-matematičkog fakulteta dobila je najviša priznanja Pokreta i "Narodne tehnike" (što se može registrirati internetskim pretraživanjem).
Historija i djelatnost
Inicijativa za osnivanje Pokreta u Bosni i Hercegovini potekla je sa kongresa "Narodne tehnike Jugoslavije", 1963. godine i to je već tada bio uvod u organizovaniji rad na planu naučnoistraživačkog stvaralaštva mladih i rada sa mladim talentima.
U akciju "Nauku mladima" uključili su se:
Tako je veliki broj učesnika pri osnivanju Pokreta "Nauku mladima" jasno govorio o širini i dubini razumijevanja ovog fenomena, što je dovelo do odluke o formiranju Saveznog odbora Pokreta "Nauku mladima" kao organa Vijeća "Narodne tehnike Jugoslavije", čiji zadatak je bio da koordinira ukupnu aktivnost naučnoistražvačkog stvaralaštva mladih Jugoslavije, odnosno da koordinira aktivnost republičkih odbora.
Krajem 1964. godine, osnovan je Pokret "Nauku mladlma" u SRBIH, koji je okupljao oko 2.000 učenika srednjih škola, organizovanih u klubove, kružoke, sekcije i naučne grupe širom Republike. Početne aktivnosti imale su, pored istraživačkog i takm1čarski karakter, gdje su prvobitno učestvovali mladi fizičari, hemičari, biolozi, a od 1966. godine i astronomi, da bi se kasnije sve više širio krug naučnih disciplina i oblasti, a od 1979. godlne uvode se društvene nauke, uključujući i geografiju i historiju.
Od 1972. godine u Pokretu su i učenici osnovnih škola, kao i manji broj studenata. Veliki broj nastavnika je preuzeo ulogu mentora, a brojni afirmirani naučni i stručni radnici obavljali su provjeru i ovjeru naučnoistralivačkih rezultata mladih autora, posebno onih radova koji su prezentirani na republičkim i saveznim smotrama. U prvim godinama postojanja i razvoja Pokreta, bila je adekvatnija društvena valorizacija djelatnosti Pokreta, a posebno društvena valorizacija angažovanja nastavnika - mentora, kao i vrednovanje njihovih troškova, te naučnih i stručnih radnika, da bi se to, posebno u posljednjih desetak godina, svelo skoro na zanemarljivo, pa sve do otpora njihovom angažiranju u Pokretu, što je svakako imalo odraza i na ukupan razvoj ove organizacije.
Ubijeđeni u budućnost razvoja nauke i naučnoistraživačkih potencijala u stvaralaštvu mladih, inspirisani zainteresovanošću sve većeg broja mladlh za djelatnost Pokreta i, u prvom redu, entuzijazmu velikog broja nastavnika - mentora i naučn1h i stručnih radnika, i pored svih teškoća, Pokret je nastavio svoju misiju sve do 1992.
Dobrim dijelom su ostvareni kontakti i odredena saradnja sa jednim brojem fakulteta u SR BIH, većim školskim centrima, SIZ-ovima obrazovanja, jednim brojem preduzeća i kolektiva JNA. Medutim, pored rezultata koji su postignuti, u organima Pokreta postojalo je nezadovoljstvo statusom ove djelatnosti, društvenom valorlzacljom rada, a posebno ostvarenih rezultata.
Sa stanovišta uključivanja ove djelatnosti u naučnotehnološki razvoj, ostvarivana je saradnja sa obrazovnim i naučnim institucijama, nadležnim državnim organima za ovu oblast, kao i sa privrednim organizacijama, pri čemu je ostao neriješen sistemski način finansiranja, uz neadekvatnu finansijsku podršku programskim aktivnostima i projektima. Organizacije Pokreta "Nauku mladima" - Saveza mladih istraživača polazište svog djelovanja imale su, u prvom redu, u potrebama i interesima mladih da se bave naukom i upoznaju naučno-tehnolotko-tehnički razvoj. Te potrebe i interesi uistinu su shvaćeni kao potreba i nteres društva, normativno regulisani, društveno dogovoreni i iskazani u Ustavu SR BiH, Zakonu o nauanoistralivčakoj djelatnosti, zakonima o osnovnom, srednjem i visokom obrazovanju, zakonima o javnim fondovima, dugoročnim i srednjoročnim planovima i programima razvoja društveno-političkih zajednica itd.
Uz pomenute aktivnosti Pokret je u svim aktivnosima, pored istraživačkog duha, razvijao, afirmirao i na druge načine stimulirao i razvoj moralno-odgojnih vrijednosti članstva, uz organizovano djelovanje na suzbijanju današnjih poroka, koji su već 1970-ih godina prošlog stoljeća ozbiljno zaprijetili širenjem i u nižim dobima bosanskohercegovačke omladine.
Jaruge (Prijedor)
Jaruge su naseljeno mjesto u gradu Prijedoru, Bosna i Hercegovina.
Historija
Naselje Jaruge su do 1963. bili u sastavu općine Kozarac.
Hudo (Tržič)
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Sloveniji nalazilo se u sastavu stare općine Tržič.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2011. godine, Hudo je imalo 52 stanovnika.
Miloševac (Modriča)
Miloševac je naseljeno mjesto u općini Modriča, Bosna i Hercegovina.
Kučevice
mini|280px|Kučevice, krajolik Kučevice su naseljeno mjesto u sastavu općine Netretić, Karlovačka županija, Republika Hrvatska.
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Hrvatskoj nalazile su se u sastavu stare općine Duga Resa.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2011. godine, Kučevice su imale 119 stanovnika.
Napomena: ''Do 1991. iskazivano pod imenom Kućevice.''
Popis 1991.
Na popisu stanovništva 1991. godine, naseljeno mjesto Kučevice je imalo 242 stanovnika, sljedećeg nacionalnog sastava:
Tičevo
Bosna i Hercegovina:
Fototropizam
korijenje obično pokazuje negativne fototropizme, iako gravitropizmi mogu imati veću ulogu u njihovom ponašanju i rastu. Izdanci nekih loza pokazuju negativan fototropizam, što im omogućava da rastu prema mraku, ka čvrstim objekatima na koje se penju. Kombinacije fototropizama i gravitropizama omogućavaju biljkama da rastu u ispravnom pravcu.
Mehanizam
Postoji nekoliko signalnih molekula koje pomažu biljkama da odrede odakle dolazi izvor svjetlosti, a to aktivira nekoliko gena, koji mijenjaju hormonski gradijent, omogućavajući biljkama da rastu prema svjetlu. Sam vrh biljke, poznat kao koleoptil, neophodan je u osjećanju svjetlosti. Srednji dio koleoptila je područje u kojem se javlja zakrivljenost. Prema Cholodny–Wentovoj hipotezi, razvijenoj početkom 20. stoljeća, smatra se da se, u prisustvu asimetrične svjetlosti, auksin kreće ka strani u sjenci i promovira istezanje ćelija na toj strani, zbog čega se biljni organi krive prema izvoru svjetlosti. Auksini aktiviraju protonske pumpe, smanjujući pH u ćelijama na tamnoj strani biljke. Ova kiselost aktivira enzime regiona ćelijskog zida, poznate kao ekspanzini, koji razgrađuju veze u strukturi ćelijskog zida, čineći ga manje krutim. Osim toga, kisela sredina izaziva poremećaj vodikovih veza u celulozi koja čini ćelijski zid. Opadanje čvrstoće ćelijskog zida izaziva bubrenje ćelija i vrši mehanički pritisak koji pokreće fototropizme.
Za drugu grupu gena, PIN gene, nađeno je da imaju važnu ulogu u fototropizmima. Oni kodiraju transportere auksina, pa se smatra da su odgovorni za polarizaciju auksina. Naime PIN3 je identificiran kao primarni nosač auksina. Moguće je da fototropini primaju svjetlost i inhibiraju aktivnost PINOID kinaze (PID), koja zatim promovira aktivnost PIN3 . Ova aktivacija dovodi do asimetrične distribucije auksina, što onda vodi ka asimetričnom istezanju ćelija u stabljici. Mutanti pin3 imaju kraći hipokotila i korijenje divljeg tipa, a isti fenotip je viđen kod biljaka koje su rasle sa curenjem nhibitora auksina. Upotrebom anti-Pin3 označavanja imunogoldom, uočena su kretanja proteina PIN3. On je obično lokalizovan na površini hipokotila i stabljike, ali je također internalizovan u prisustvu brefeldina A (BFA), koji je inhibitor egzocitoza. Ovaj mehanizam dozvoljava da se PIN3 repozicionira, što je odgovor na stimulans okoliša. Mislilo se da PIN3 i PIN7 proteini imaju ulogu u fototropizmima koji su izazvani pulsiranjem. Odgovori zakrivljenosti kod mutanta "pin3" su znatno smanjeni, ali samo neznatno kod mutanata "pin7". Postoje izvjesna suprotnost djelovanja između "PIN1", "Pin3", i "PIN7", ali se smatra da PIN3 ima veću ulogu u fototropizmima koji su izazvani pulsiranjem.
Postoje fototropini koji su vrlo izraženi u gornjem području koleoptila. Dva glavna su phot1 i phot2. Jednostruki mutanti phot2  imaju fototropne reakcije kao u divljeg tipa, ali dvostruki mutanti phot1 phot2  ne pokazuju fototropne odgovore. Količine prisutnih PHOT1 i PHOT2 su različite, ovisno o starosti biljke i jačine svjetlosti. U zrelim listovima arabidopsisa postoji velika količina PHOT2, što je također viđeno i kod ortologa riže. Ispoljavanje PHOT1 i  PHOT2  mijenja se u zavisnosti od prisustva plave ili crvene svjetlosti. Ne postoji potiskivanje iRNK za PHOT1 u prisustvu svjetlosti, nego nadregulacija transkripata PHOT2. Nivoi iRNK i prisutnih proteina u biljci ovise o starosti biljke. To ukazuje na to da se nivo ekspresije fototropina mijenja tokom sazrevanja lišća.
Zreli listovi sadrže hloroplaste koji su bitni u fotosintezu. U različitim uvjetima osvjetljenja, dolazi do preuređivanja fhloroplasta, kako bi se povećao intenzitet fotosinteze. Postoji nekoliko gena koji su uključeni u biljni fototropizam, uključujući i NPH1 i  NPL1  gene. Oba su uključena u rearanžmane hloroplasta. Za mutanta nph1 i duplog mutanta npl1 nađeno je da imaju reducirane fototropne odgovore. Ustvari, dva gena su suvišna u određivanju zakrivljenosti stabljike.
Hušica
Hušica je naseljeno mjesto u sastavu općine Tržič, regija Gorenjska, Slovenija.
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Sloveniji nalazila se u sastavu stare općine Tržič.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2011. godine, Hušica je imala 3 stanovnika.
Vagovina
Vagovina je naseljeno mjesto u sastavu grada Čazme, Bjelovarsko-bilogorska županija, Republika Hrvatska.
Riječani Donji
Riječani Donji su naseljeno mjesto u općini Modriča, Bosna i Hercegovina.
Vagovina
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2011. godine, Vagovina je imala 381 stanovnika.
Popis 1991.
Na popisu stanovništva 1991. godine, naseljeno mjesto Vagovina je imalo 430 stanovnika, sljedećeg nacionalnog sastava:
Visoka Greda
Visoka Greda je naseljeno mjesto u sastavu općine Vrbje, Brodsko-posavska županija, Republika Hrvatska.
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Hrvatskoj nalazila se u sastavu stare općine Nova Gradiška.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2011. godine, Visoka Greda je imala 217 stanovnika.
Napomena: ''Iskazuje se od 1890. Do 1921. iskazivano kao dio naselja, a od 1931. kao naselje.''
Organizacija afričkog jedinstva
Organizacija afričkog jedinstva (OAU) osnovana je 25. maja 1963. godine u Adis Abebi u Etiopiji, sa 32 vlade potpisnice. Jedna od glavnih osoba za osnivanje OAU-a bila je Kwame Nkrumah iz Gane. Raspušten je 9. jula 2002. godine od strane posljednjeg predsjednika, južnoafričkog predsjednika Thabo Mbeki, a zamijenjen je Afričkom unijom (AU). Neki od ključnih ciljeva OAE-a bili su ohrabrivanje političke i ekonomske integracije među državama članicama, te iskorjenjivanje kolonijalizma i neokolonijalizma sa afričkog kontinenta. Iako je postigla neki uspjeh, postojala su i različita mišljenja o tome kako će se to postići.
Kunići Ribnički
Kunići Ribnički su naseljeno mjesto u sastavu općine Netretić, Karlovačka županija, Republika Hrvatska.
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Hrvatskoj nalazili su se u sastavu stare općine Duga Resa.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2011. godine, Kunići Ribnički su imali 22 stanovnika.
Napomena: ''Do 1900. iskazivano pod imenom Kunić, a od 1910. do 1991. pod imenom Kunić Ribnički.''
Popis 1991.
Na popisu stanovništva 1991. godine, naseljeno mjesto Kunići Ribnički je imalo 94 stanovnika, sljedećeg nacionalnog sastava:
Jugovci
Jugovci su naseljeno mjesto u gradu Prijedoru, Bosna i Hercegovina.
Historija
Naselje Jugovci se do 1963. nalazilo u sastavu općine Ljubija.
Atletičar godine Track & Field Newsa
mini|Istočnonjemačka sprinterica [[Marita Koch osvojila je ovu nagradu rekordna četiri puta]] Atletičar godine Track & Field Newsa godišnja je nagrada koju dodjeljuje američki sportski magazin Track & Field News. Dobitnike bira skup atletskih stručnjaka iz cijelog svijeta. Muškarcima se dodjeljuje od 1959, a ženama od 1974.
Danilo Kraljice
Danilo Kraljice je naseljeno mjesto u sastavu grada Šibenika, Šibensko-kninska županija, Republika Hrvatska.
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Hrvatskoj nalazilo se u sastavu stare općine Šibenik.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2021. godine, Danilo Kraljice je imalo 87 stanovnika.
Napomena: ''U 1857., 1869., 1921. i 1931. podaci su sadržani u naselju Danilo. Od 1880. do 1910. iskazivano kao dio naselja. Do 1971. iskazivano pod imenom Kraljice.''
Popis 1991.
Na popisu stanovništva 1991. godine, naseljeno mjesto Danilo Kraljice je imalo 182 stanovnika, sljedećeg nacionalnog sastava:
Donje Polje
Donje Polje je naseljeno mjesto u sastavu grada Šibenika, Šibensko-kninska županija, Republika Hrvatska.
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Hrvatskoj nalazilo se u sastavu stare općine Šibenik.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2021. godine, Donje Polje je imalo 188 stanovnika.
Popis 1991.
Na popisu stanovništva 1991. godine, naseljeno mjesto Donje Polje je imalo 199 stanovnika, sljedećeg nacionalnog sastava:
AMX-30
AMX-30 je glavni borbeni tenk druge generacije kojeg je projektirala francuska kompanija GIAT, a čiji je prvi naručilac i korisnik bila francuska vojska 1966. godine. Razvijan je uporedo s njemačkim Leopard 1. Prvih 5 tenkova je predano 501. Régiment de Chars de Combat (tenkovski puk) u augustu 1966. godine. Proizvodna verzija tenka AMX-30 je zbog povećanja pokretljivosti bila teška 36 tona, ali je zbog toga žrtvovana oklopna zaštita. Francuzi su važnost pokretljivosti tenka stavljali ispred oklopne zaštite. Vjerovali su da ako tenk bude pretežak, da će i pored svog silnog oklopa biti ranjiviji zbog premale pokretljivosti. Manjak oklopne zaštite su pokrili većom brzinom i manjim dimenzijama tenka, uključujući i visinu od 2,28 metara. Glavno naoružanje je činio 105 mm top, koji ispaljuje visoko-eksplozivne protivtenkovske granate poznate kao Obus G. Tenk pokreće 720 KS (540 kW) snažan HS-110 dizelski motor koji omogućuje maksimalnu brzinu od 65 km/h. Snaga se prenosi uz pomoć pomalo problematične transmisije koja utječe na ukupne performanse tenka.
Zbog problema uzrokovanih nepouzdanom transmisijom, 1979. francuska vojska je počela modernizaciju svojih tenkova na standard AMX-30B2. Modernizacija je uključivala novu transmisiju, poboljšan motor i uvođenje novog stabiliziranog kinetičkog penetratora i još neka poboljšanja. Proizvodnja tenka AMX-30 je također proširena na razne verzije i izvedbe, uključujući AMX-30D (oklopno vozilo za popravke), AMX-30R (protivavionski raketni sistem), AMX-30H (nosač mosta), lanser Pluton taktičkih nuklearnih raketa, lanser za rakete zemlja-zrak i mnoge druge.
Prethodnici AMX-30 su bila dva poslijeratna francuska srednje teška tenka, uključujući ARL 44. Iako je ARL 44 bio prijelazni tenk, razvoj njegovog nasljednika, tenka AMX-50 je zaustavljen sredinom 1950-ih u korist uvođenja u službu M47 Patton tenkova. Godine 1956. francuska vlada je ušla u združeni projekt razvoja novog standardnog tenka zajedno s Njemačkom i Italijom. Iako su se ove tri zemlje dogovorile oko karakteristika koje bi novi tenk trebao imati, obje države, Francuska i Njemačka su počele raditi na osobinama prototipa s namjerom testiranja osobina i kombiniranjem najboljih rezultata. Međutim, projekt je propao zato što njemačka strana nije htjela prihvatiti francuski 105 mm tenkovski top, a francuska strana je odlučila da će odgoditi proizvodnju do 1965. godine. Kao rezultat propalih pregovora, obje strane su odlučile napraviti tenkove na osnovi svojih prototipova. Njemački tenk je postao Leopard 1, dok je francuski postao AMX-30.
Početkom 1969., tenk AMX-30 i neke njegove verzije je naručila Grčka, kojoj se kasnije pridružila i Španija. Daljnjih godina AMX-30 je izvezen u Saudijsku Arabiju, Venezuelu, Katar, Ujedinjene Arapske Emirate, Kipar i Čile. Do kraja proizvodnje napravljeno je ukupno 3.571 primjerak tenka AMX-30 i njegovih verzija. Španija i Venezuela su kasnije počele opsežne programe modernizacije kako bi produžile operativni vijek svojih vozila dovođenjem na moderniji standard. U Zaljevskom ratu 1991., AMX-30 su bili u sastavu francuske i katarske vojske gdje su učestvovali u borbama protiv iračkih snaga. Međutim, do danas su Francuska i većina ostalih država korisnica zamijenili svoje AMX-30 s modernijim tenkovima.
Historija i pozadina razvoja
lijevo|mini|200px|AMX-50 u muzeju tenkova u Saumuru
Razvoj novog tenka je ponuđen petorici različitih proizvođača, uključujući Atelier de Construction d'Issy-les-Moulineaux (AMX), Forges et Chantiers de la Méditerranée (FCM), Renault, Société Lorraine de Dietrich (SLD-Lorraine) i Société d'Outillage Mécanique et d'Usinage d'Artillerie (SOMUA). Novo vozilo je bazirano na poslijeratnim potrebama za jednim borbenim tenkom. Novo vozilo je označeno kao AMX-50 i njegova šasija i suspenzija su bili slični onima na njemačkom Panther tenku, kojeg je koristila francuska vojska odmah nakon Drugog svjetskog rata. Specifikacije francuske vlade za novi tenk su bile pod jakim utjecajem njemačkog tenka Panther i težeg Tiger I. Francuska vojska je izričito htjela tenk s visinom oklopne zaštite starijih tenkova i vatrenom moći modernih tenkova. Premda je dizajn posuđen s njemačkog tenka, uključujući Maybach 1000 KS (750 kW) snažan motor baziran na ranijem modelu i torzijske poluge osovinskih kotača, AMX-50 posjeduje i nekoliko originalnih značajki. Naprimjer, AMX-50 ima oscilirajuću kupolu koja se sastoji od dva dijela, od kojih je jedan postavljen na oslonac donjeg dijela, pričvršćen na prsten kupole. Glavni top je postavljen na gornji dio, olakšavajući elevaciju i depresiju topa, a isto tako pojednostavljuje opremu sistem upravljanja paljbom i instalaciju sistema automatskog punjača topa. Od tri konstruktora, Renault se povukao iz programa, dok je početkom 1946. francuska vlada odabrala AMX i SOMUA za daljnji razvoj. Prototipovi su određeni kao M4 i AMX je dovršio svoj prototip 1949., dok SOMUA nije bila gotova do 1956. godine. AMX-ov prvi prototip je bio naoružan s 90 mm topom, dok je drugi prototip u julu 1950. bio opremljen većim 100 mm topom. Iako je bilo namjere da se AMX-50 pusti u proizvodnju kao standardni srednji tenk Zapadnoevropske unije, zbog finansijskih razloga i dolaska vojne pomoći iz SAD-a u obliku isporuke 856 M47 Patton tenkova originalni projekt je zaustavljen. 1951. godine odlučeno je da se program uklopi s projektom razvoja teškog tenka s još većim 120 mm tenkovskim topom; iako su napravljena tri prototipa, ovaj projekt je također napušten 1956. godine, uglavnom zbog neuspjeha u razvoju dovoljno jakog motora.
desno|mini|200px|Char Batignolles-Châtillon
Francuska je projekt AMX-50 tenka 1951. privremeno službeno napustila kao i plan proizvodnje srednjeg tenka. Očekivalo se da će Zapadna Njemačka uskoro dobit dopuštenje da se ponovno naoruža i Nijemci su počeli preuzimati opremanje svojih oružanih snaga s gomilanjem jeftinijih lakih, ali relativno snažnih srednjih tenkova. Plan isporuke više hiljada takvih tenkova Nijemcima je uključivao i da Francuska usvoji ideju i plan stvaranja lakih tenkovskih "Type 67" oklopnih divizija, za koje je AMX-13/105 posebno namijenjen. Privatni pothvat dizajniranja ciljanog tenka i ispunjenog jednakim zahtjevima je bio nešto malo veći Char Batignolles-Châtillon. Izvedeni prototip gore spomenutog srednjeg tenka napravljen je 1955. i dokazao je da je moguće proizvesti tenk s prvoklasnim topom koji ima oklopnu zaštitu prednjeg dijela ekvivalentnu s 80 mm debljine homogenog čeličnog oklopa i s ukupnom težinom od 30 tona. Ovaj prototip je ponovno probudio interes u razvoju srednjeg tenka.
Godine 1956. odbrambena radna grupa Zapadnoevropske unije zvana FINBEL (nazvana je prema Francuskoj, Italiji, Holandiji, Belgiji i Luksemburgu), koja je osnovana 1953. i sastavljena od različitih štabova, konceptirala je odredbe specifikacija za novi srednji tenk koji bi na kraju zamijenio američke i britanske u službi u tim državama. Iste godine, Njemačka se pridružila radnoj grupi, što je promijenilo naziv grupe u FINABEL (dodano "A" označava Allemagne, "Njemačku"  u Francuskoj) i 27. oktobra 1956. u gradu Colomb-Béchar dogovoren je bilateralni sporazum između Francuske i Njemačke o saradnji u izgradnji tenka. Iako ostale države članice FINABEL-a nisu službeno učestvovale, klasa je nazvana Europa-Panzer kako bi se naglasila povezanost projekta s Evropom i stručnjaci iz svih zemalja članica su učestvovali u procesu razvoja.
Specifikacije (FINABEL 2A5) za novi tenk su tražile laki i pokretni borbeni tenk, postavljajući limit težine na 30 tona i osobine teško oklopljenog vozila stavile kao kompromis. Francuski i njemački inženjeri su tokom konferencije u Bonnu dana 13. februara 1957. definirali potrebe za budući tenk. To uključuje maksimalnu širinu do 3,15 metara, visinu do 2,15 metara i 105 mm tenkovski top kojeg će razviti francusko-njemački vojni istraživački institut u gradu Saint Louis. Novi tenk je trebao imati zrakom hlađeni benzinski motor, torzijske poluge suspendirane s hidrauličnim šokovima, odnos snage i težine od barem 30 KS/t i radijus kretanja od 350 km. U maju, Italija se pridružila, bez ikakvog materijalnog doprinosa projektu zato što nakon rata nije imala biroe za razvoj tenkova. Iste godine, 28. decembra, francusko i njemačko ministarstvo odbrane u Parizu su dogovorili ugovor koji će dopustiti objema državama da proizvedu dva prototipa odvojeno. Sljedeće godine, projekt je dobio prvu prijetnju kada je Charles de Gaulle preuzeo vlast u Francuskoj, stvarajući Petu republiku: ugovor u Parizu je kao glavni cilj imao razvoj zajedničkog nuklearnog oružja i 17. juna 1958., ali je de Gaulle odlučio odbiti Njemačku i Italiju kako se ne bi protivio SAD-u i Ujedinjenom Kraljevstvu. Ovo je navelo Njemačku da izgubi interes za projekt razvoja zajedničkog tenka.
Razvoj i opis
De Gaulle je odlučio da Francuska, iako službeno i dalje ostaje članicom, neće učestvovati u NATO savezu. Ova odluka je prouzrokovala puknuće veza između Francuske i Zapadne Njemačke, koja je počela naglašavati važnost standardizacije s američkom opremom, naročito u naoružanju i provođenja nove NATO-ove politike upotrebe dizelskih motora koji mogu koristiti više vrsta goriva. Njemački ministar odbrane Franz Josef Strauss počeo se protivit projektu zajedničkog tenka. U julu 1963. Njemački odbor za odbranu Bundesrat je odlučio naručiti "čistokrvni" njemački tenk. Francuska vlada je kao odgovor na njemačku odluku postupila na isti način.
Unatoč tome usporedna testiranja su održana u Mailly-le-Campu, Meppenu, Bourgesu i Satoryu između 5 francuskih i 5 njemačkih prototipova u vremenu od augusta do oktobra 1963. pod italijanskim, holandskim, belgijskim i američkim nadzorom. Francuski prototip je dobio odvojenu nacionalnu oznaku - AMX 30. Testiranja su pokazala da njemački prototip, koji je 1. oktobra isto dobio svoje nacionalno ime Leopard, ima puno bolju pokretljivost i ubrzanje. Francuska vlada je izjavila da neće moći pokrenuti proizvodnju novog tenka do 1965., zato što su Nijemci odbili ugraditi francusko-njemački 105 mm tenkovski top. Umjesto njega, odabrali su britanski Royal Ordnance L7 koji je istog promjera, čijih su 1500 primjeraka naručili u jeseni 1962., a njemačka početna nastojanja da proizvode zajednički tip municije dostatne kvalitete u kompaniji Rheinmetall su propali. Prijedlog za spas projekta da se kombinira francuska kupola i njemačka šasija su propali. Kao rezultat svega, program je okončan, a francuska i njemačka strana su definitivno odlučile da će usvojiti dva odvojena tenka.
lijevo|mini|200px|Jedan od dva pred proizvodnih modela iz 1965.
Prototipovi tenka AMX-30 su težili 32,5 tona i bili su zbijenih dimenzija. Bili su širine 3,1 metar što se može usporediti samo sa švicarskim Panzerom 61 i visinu 2,18 metara što se može usporediti samo sa sovjetskim T-55. U usporedbi sa AMX-50, AMX-30 je imao konvencionalnu kupolu zato što je otkriveno da je puno teže zatvoriti oscilirajuće kupole od prodora radioaktivne prašine i vode kada je tenk u vodi. Oscilatorne kupole su imale i veliku balističku manu u području između spoja kupole i tijela tenka. Prva dva prototipa su originalno pogonili motori snage 720 KS zvani SOFAM 12 GSds koji su paljeni svjećicama. Kasnije je ugrađen dizelski motor koji može koristiti više goriva, razvijen u kompaniji Hispano-Suiza. Sedam prototipova tenka AMX-30 iz 1963. je kasnije nadograđeno s novim dizelskim motorom. Dva sljedeća prototipa koji su bili pretproizvodna vozila su dovršeni u novembru 1965.
Prva proizvodna verzija tenka AMX-30 nazvana je AMX 30B da bi se razlikovala od prototipova AMX 30A. Prvi primjerci su dovršeni u junu 1966., proizvedeni sa zavarenim i lijevanim tijelom tenka i u potpunosti lijevanom kupolom. Proizvodna verzija imala je borbenu masu od 36 tona. AMX-ova odbrana i preživljavanje na bojištu je bazirana na pokretljivosti. Francuski inženjeri su vjerovali kako će pokretljivost tenka biti od veće koristi nego običan čelični oklop. Kao rezultat njihovog mišljenja, AMX-30 je imao tanji oklop od većine ostalih glavnih borbenih tenkova koji su bili u to vrijeme u proizvodnji. Kupola je imala maksimalnu debljinu oklopa 50 mm, a bio je zakošen za 70o na prednjem dijelu i 23o na bočnim stranama, što je pružalo zaštitu od 20-milimetarskog penetrirajućeg projektila. Vrijednosti za efektivne debljine ukošenog oklopa su: 79 mm za prednji dio tijela, 59 mm za bočni prednji dio tijela, 30 mm za stražnje bočne strane tijela, 15 mm za podnicu i krov tijela, 80,8 mm za čeoni oklop kupole, 41,5 mm za bočne strane kupole, 50 mm za stražnji dio kupole i 20 mm za krov kupole. Dodatna zaštita je ponuđena ugradnjom nuklearno, biološkog i hemijskog zaštitnog seta (NBH) u koji je uključen ventilacijski sistem.
Jedna od jedinstvenih karakteristika tenka AMX-30 je bio Obus à Charge Creuse de 105 mm Modèle F1 (Obus G) HEAT projektil i Modele F1 jednodijelni čelični 105 mm glavni top. Cijev topa je imala prstenove od legure magnezija kako prilikom zagrijavanja ne bi došlo do deformacije cijevi. HEAT bojna glava je patila od stabilizirane vrtnje zbog paljbe iz užlijebljene cijevi topa, što je natjeralo Francuze da razviju granatu Obrus G , (Gresse). Projektil Obrus G je bio sastavljen od dva glavna dijela, uključujući vanjsku čahuru i suspendiranu unutrašnju čahuru koje su međusobno odvojene kugličnim ležajem. To je omogućilo projektilu da se prilikom izlaska iz topa ne vrti i zbog toga je imao veću učinkovitost od normalno stabilizirane HEAT granate. Unutrašnja čahura se nije vrtjela omogućujući bojnoj glavi da djeluje s maksimalnom učinkovitosti. Bojeva glava koja je sadržavala 780 grama heksolitea i mogla je probiti 400 mm čeličnog oklopa. Bila je učinkovita protiv tenkova na udaljenostima do 3000 metara. Zbog toga što je kombinirala dobru učinkovitost penetracije i dovoljno veliki domet u svoje vrijeme je bila smatrana kao "idealna granata". AMX-30 je bio dizajniran i za paljbu OCC F1 Mle.60 visokoeksplozivnog projektila, SCC F1 trening granata i OFUM PH-105 F1 dimnih granata. Glavni top je bio suspregnut s trzajnom kočnicom, koja je imala maksimalni intenzitet od 400 mm i imala elevaciju od -8 stepeni do 20 stepeni. Naoružanje kupole je prošireno koaksijalno montiranom 12,7 mm M2 Browning mitraljezom. Komadant tenka je mogao koristiti 7,62 mm protivavionski mitraljez postavljen na krov kupole. Borbeni komplet se sastojao od 50 105 mm granata, 748 metaka za 12,7 mm mitraljez i 2.050 metaka za 7,62 mm protivavionski mitraljez. Komadant tenka je imao kupolu koja je nudila deset vizira za pregled u 360o i binokularni teleskop s uvećanjem 10 puta. Komadant je imao i optički daljinomjer. Topnik je imao teleskopski vizir za top i dva periskopa za osmatranje.
desno|mini|200px|AMX-30B u [[Bovington Tank Museum]]
Serijska verzija AMX-30B je opremljena s Hispano-Suiza HS-110 dizelskim motorom koji je postavljen u stražnji dio tijela tenka. Dvanaestcilindrični motor zapremine 28,8 litara i snage 720 KS (540 kW) mogao se na frontu zamijeniti u 45 minuta. Maksimalna cestovna brzina tenka bila je 65 km/h. Tenk s maksimalnom količinom od 970 litara goriva u rezervoaru ima domet kretanja do 600 kilometara. Kao pogonsko gorivo može koristiti dizel, kerozin i benzin. Snaga motora se prenosi preko Gravina G.H.B.200C dvostruke centrifugalne spojke. Mjenjač je bio mehanički AMX 5-SD-200D s pet brzina za naprijed i pet za unazad. Ova transmisija je bila po uzoru na transmisiju na njemačkom tenku Panther i bazirana je na projektu koje je započeo 1938. godine. Transmisija je bila od AMX-ovih glavnih promašaja i uzroka problema. Vozač je morao sam mijenjati brzine u tačno određenim trenucima čak i ako se tenk kreće po teškom terenu. Tenkova težina je raspodijeljena na pet dvostrukih točkova sa svake strane načinjenih od legure aluminija. Kotači su gumom presvučenim, i pokretali su gusjenice širine 570 mm. Tenk je mogao savladati vodenu prepreku dubine do 1,3 metra bez ikavke pripreme, do 2 metra s manjim pripremama i do 4 metra s punom pripremom. Puna priprema uključivala je dodavanjem disalice, instalaciju prednje ploče koja se postavila na prednji dio tijela preko otvora za hlađenje motora i postavljanjem infracrvene vozačke opreme koja je uključivala i reflektor. Godine 1969. napravljeno je jedno specijalno vozilo za trening zarona. Vozilo je nazvano AMX 30 Gloutte (od francuskog faire glouglou, "grgljati") i bilo je bez gusjenica i motora. Mogao se preko rampe mogli spustiti u vodu uz pomoć vitla. Bio je opremljen s cijevi za brzi bijeg iz vozila.
Anergija
Anergija je ona energija koja se ne može upotrijebiti za rad. Ona je suprotna eksergiji. U principu radi se o rezervoaru toplote (jezero, rijeka, more, atmosfera, Zemljino tlo). Anergija se također nalazi kod razhladnih tokova SUS motor a, termolelektrana itd. Anergija se može smatrati ona energija koja je obogaćena entropijom.
AMX-30
Modernizacija
Tokom proizvodnje napravljene su mnoge izmjene i poboljšanja. One uključuju ugradnju stabilizacije topa od 1971. godine i od 1972. zamjena originalne koaksijalno ugrađenog teškog mitraljeza s višenamjenskim M-693 F2 20 mm automatskim topom koji je namijenjen protiv lahko oklopljenih vozila i niskoletećih aviona i helikoptera, s mogućnošću elevacije od -8 do 40 stepeni. Automatski top može gađati ciljeve na zemlji na udaljenostima do 1500 m ili niskoleteće ciljeve (helikoptere) do 1000 m udaljenosti. Svi tenkovi u francuskoj vojsci su na kraju dovedeni na taj noviji standard; klasifikacijska oznaka je i dalje ostala AMX 30B.
Anergija
Princip i upotreba u praksi
Da bi se ostvario korisni rad potrebna je razlika, odnosno dva nivoa, toplote. Toplotni rezervoar, koji okružuje neku toplotnu mašinu, u kojem vlada na svakom mjestu ista tempeartura ne može se upotrijebiti za korisni rad (perpetuum mobile 3. vrste). Primjera radi toplotna pumpa koristi toplotu (niža temperatura) okoline za zagrijavanje (viša temperatura) domaćinstava ali je potrebna dodatna (obično električna) energija za njen pogon. U prirodi se nalaze rezervoari različitih temperatura no razlika je mala a time korisni stepen (Carnotov ciklus). Svaki prirodni ili vještački rezervoar toplote poput bojlera, ledenih, stratifikacijski itd. su rezervoari anergije. Mreža koja prenosi toplotnu energiju naziva se anergetska mreža. U susštini svaka energija se može podjeliti na anergiju i eksergiju:
AMX-30
Modernizacija
mini|lijevo|200px|AMX-30B2 mini|lijevo|200px|AMX-30B2 BRENUS
Početkom 1973., samo sedam godina nakon početka serijske proizvodnje, Francuzi su započeli program razvoja buduće modernizacije tenka. Rezultat tog programa bio je  AMX 30 Valorisé ("poboljšani AMX-30"). U junu 1979. francuska vojska je odlučila izgraditi nove ali i modernizirati postojeće tenkove AMX-30 s poboljšanim sistemom za upravljanje paljbom (SUP) i novom transmisijom i označiti ih kao AMX-30B2. Prvi novo proizvedeni tenk je ušao u službu u januaru 1982. Novi COTAC APX M-508 sistema za upravljanje paljbom uključivao je ugradnju laserskog daljinomjera i termovizije. Iako je bilo ideja da se promjer glavnog topa poveća sa 105 mm na 120 mm, to nije napravljeno. Umjesto većeg topa poboljšano je streljivo za 105 mm top. Uvedena je nova stabilizirana probojna granata (APFSDS). Originalni motor je zamijenjen za poboljšanu verziju poznatu kao HS-110.2 maksimalne snage 680 KS (510 kW). Slaba transmisija je zamijenjena s poluautomatskom SESM ENC200 transmisijom s hidrodinamičkim pretvaračem okretnog momenta i hidrostatičkim uređajem za upravljanje. Suspenzija je bila poboljšana usvajanjem novih torzijskih poluga i šokova kojima je povećan vertikalni otklon točkova koji nose gusjenice i sveukupno je povećana terenska (eng. off-road) pokretljivost tenka. Od 1998. francuska vojske je započela zamjenu motora u AMX-30 tenkovima i njegovim verzijama s 500 Renault Mack E9 motora snage 750 KS.
mini|desno|200px|Pogled na stražnji dio AMX-30B2
U novije vrijeme AMX-30 se koristi kao testna platforma za nekoliko „stealth“ tehnologija, uključujući zračno hlađenje površine tijela tenka i upotreba vizuelnih kamuflaža. Ovaj prototip je poznat i kao Démonstrateur Furtif à Chenille. Njegovo tijelo i kupola su u potpunosti prekriveni s nadgradnjom konstruiranom s pločama stavljenim pod određenim uglom napravljenih od materijala koji upija radarsko zračenje.
Verzije tenka
mini|desno|200px|Prototip AMX-30 ACRA
AMX-30 ima veliki broj različitih verzija, uključujući velik broj ostalih oklopnih vozila baziranih na istoj šasiji. Pojednostavljena verzija tenka (zvana „osnovni AMX-30“, eng. "basic AMX-30") namijenjena izvozu je dizajnirana bez infracrvenog vizira, periskopa i manje kompleksne komandirove kupole. Ova verzija je i bez hermetičkog filtra za zrak, a manja 7,62 mm mitraljez je montiran koaksijalno dok je veći 12,7 mm M2 mitraljez pomaknut na krov kupole. Razmatrana je i još jedna verzija tenka za francusku vojsku u čiju je kupolu ugrađen 142 mm tenkovski top sposoban ispaljivati supersonične ACRA (Anti-Char Rapide Autopropulsé) protivtenkovske projektile i visokoeksplozivne granate. Prototip ove verzije je dovršen 1967. godine s novom lijevanom kupolom koja je dovoljno široka da primi naoružanje puno većeg kalibra. Međutim visoka cijena ACRA projektila natjerala je francusku vojsku da napusti program 1972. godine. Vozila bazirana na AMX-ovoj šasiji uključuju oklopno vozilo za popravke, nosač sklopivog mosta, samohodni protivavionski top, lansirno vozilo za taktički nuklearni projektil i samohodnu haubicu.
mini|lijevo|200px|AMX-30D francuske vojske
AMX-30D
Oklopno vozilo za popravke (Inženjersko vozilo), poznato kao AMX-30D (AMX-30 Dépanneur-Niveleur) dizajnirano je kako bi moglo popraviti ili pomoći glavnim borbenim vozilima na frontu. Rad na AMX-30D vozilu je počeo 1966. kao dio istraživanja francuske vojske u svrhu razvoja vozila za popravak primarno namijenjen popravku AMX-30 tenkova. Prototip vozila je proizveden i dostavljen na testiranja 1971. godine, a u februaru 1973. prva predserija od pet vozila je predana vojsci. Iste godine, dodatnih 100 AMX-30D je naručeno, a njihova proizvodnja je započela 1975. Vozilo za popravke je bilo opremljeno s vitlom koje je pokretano uz pomoć motora vozila, s mogućnošću izvlačenja maksimalno 35 tona težine. Vozilo je imalo i teški vučni kabl dužine 80 metara, dok je dodatni vučni kabl bio dužine 120 metara i kompatibilan s vučom do 20 tona težine kada se radi o izvlačenju vozila koje se nalazi ispred prednjeg djela AMX-30D. U drugačijim slučajevima vozilo mora biti osigurano s pomičnim rekvizitima koja se nalaze na vozilu i lopatica buldožera mora biti spuštena na zemlju. Kran može podići 3,29 tona težak motor i 10 tona tešku kupolu. Umjesto kupole AMX-30D ima krovnu nadgradnju i teži 36 tona, iako s ugrađenim jačim pogonskim motorom može težiti do 40 tona. Vozilo za samozaštitu ima postavljen 7,62 mm mitraljez. AMX-30D ima maksimalnu cestovnu brzinu od 60 km/h i maksimalan domet do 500 km.
AMX-30H
AMX-30 nosač mosta ili Poseur de pont sastoji se od AMX-30 šasije s kutijastom krovnom nadogradnjom koja nosi sklopivi most. Most je dug 22 metra i može pružiti prijelaz preko površine širine do 20 metara. Most je širok 3,1 metar, ali širina se može povećati na 3,95 metara koristeći dodatne ploče. Može izdržati težinu do 46 tona. Razvoj nosača mosta započeo početkom 1963., iako razvoj prototipa nije počeo do jula 1967. godine. Prototip je dovršen 1968. i nazvan AMX-30H, ali nije prihvaćen za daljnji razvoj do septembra 1971. kada se naručuje prva predserija od 5 vozila. Vozila su dostavljena 16. oktobra 1972. nakon čega su ocjenjivana i testirana. Godine 1975. AMX-30H je proglašen standardnim sklopivim mostom u francuskoj vojsci iako niti jedno serijsko vozilo nikada nije naručeno.
mini|desno|200px|Samohodni lanser taktičke nuklearne rakete [[Pluton (projektil)|Pluton]]
AMX-30DCA
Razvoj samohodnog protivavionskog topa je započeo 1969. za moguću potrebu francuske vojske i za izvoz. Iako francuska vojska nije naručila niti jedan primjerak ovog vozila, 1975. Saudijska Arabija je naručila poboljšanu verziju označenu kao AMX-30SA. Sistem je postavljen na šasiju AMX-30 i razvijen za odbranu protiv niskoletećih prijetnji. Glavne dijelove sistema čine dva Hispano-Suiza 30 mm 831 A automatska topa, usklađenih s Oeil-noir sistemom za upravljanjem paljbe (SUP). Isti sistem je već otprije bio instaliran na šasiju lahkog tenka AMX-13. Proizvodnja ovog vozila započela je 1962., a postavljanje na AMX-30 omogućilo je veću šasiju na koju bi S 401 A kupola mogla biti montirana uz vrhunsku mobilnost. Teža šasija AMX-30 također je omogućila stabilniju platformu za topove i omogućila da se uz sistem nosi puno više potrebne municije (1200 metaka u usporedbi sa 600 koliko je nosio AMX-13). Topovi su napravljeni da mogu ispaljivati 5 metaka ili 15 metaka u jednom ciklusu s maksimalnom brzinom paljbe od 650 metaka u minuti. Topove kontrolira analogni računar koji je primao podatke s Doppler radara koji se, kada nije bio u upotrebi, mogao spustiti u oklopnu kutiju da se zaštiti od oštećenja. Radar je zavisio od vizuelnog praćenja mete tako da je mogao raditi samo po vedrom vremenu.
mini|lijevo|200px|Pogled na lijevu stranu lansera raketa zemlja-zrak „[[Roland (rakete)|Roland“ u borbenom položaju]] mini|lijevo|200px|AMX-30R sa spuštenim lansirnim cijevima i radarom
Samohodni lanseri
Tri raketna sistema su bila razvijena za montažu na tijelo tenka AMX-30.
AMX-30R
Drugi raketni sistem je AMX-30R (Roland), platforma za lansiranje Roland raketa zemlja-zrak. Razvoj ovog vozila je započeo 1974. godine. Pet vozila je proizvedeno u prvoj predseriji koja je dovršena do 1977., a već iste godine je naručeno 183 ovakvih vozila. Sistem Roland je uključivao pravouglo nadgrađe, više od onog na AMX-30D i Pluton, u koje se nalazio radarski sistem i na kojem su montirane dvije lansirne tube na svakoj strani, s automatskim sistemom za punjenje koje je pohranjivalo 8 raketa u rezervi unutar tog nadgrađa. Rolandov istraživački radar je imao domet 16 km.
AMX-30SA
mini|desno|200px|[[AU-F1 GCT|GCT u službi u Saudijskoj Arabiji]]
AMX-30 AuF1
AMX 30 AuF1 punim imenom Canon automoteur de 155 GCT (Grande Cadence de Tir, velika brzina paljbe) je razvijen na temelju šasije AMX-30 kako bi pružio taktičko-artiljerijsku potporu jedinicama u francuskoj vojsci. U veliku kupolu je montirana 155 mm haubica dužine cijevi 40 kalibara. Haubica je opremljena automatskim punjačem koji omogućuje maksimalnu brzinu paljbe od osam granata u minuti, a maksimalni domet joj je 23,5 km. Kupola omogućuje elevaciju topa do 66 stepeni i može se okrenuti u svih 360 stepeni. Vozilo u tijelu nosi 42 granate. Odluka o dizajniranju samohodne haubice datira još iz 1969. s prvim dovršenim prototipom 1972. godine. Do 1979. napravljeno je ukupno 7 prototipova i šest predserijskih vozila, nakon kojih je proizvedeno 110 samohodnih haubica. Ova narudžba je kasnije povećana na 190 haubica.
AMX-30S
mini|desno|200px|AMX-32 Verzija AMX-30S izvedena je 1973. godine i namijenjena je izvozu u zemlje s tropskom klimom. Jedina vidljiva razlika od standardnog tenka AMX-30 je postojanje štitnika gusjenica. Ovaj tenk ima i slabiji motor (405 kW) i vodeno hlađenje. AMX-30S licencirano se proizvodio u Španiji, a izvezen je u Saudijsku Arabiju.
AMX-32
Prvi prototip poboljšanog AMX-30 tenka za izvoz, poznat kao AMX-32 je otkriven javnosti u junu 1979. Originalno namijenjen kao alternativa za AMX-30B2, AMX-32 je imitirao oklop sa zrakom između dvije ploče kojeg su Nijemci uspješno primijenili na tenku Leopard 1A3 i A4. AMX-32 je tako imao veću razinu oklopne zaštite i veću šansu za preživljavanje na frontu od svog prethodnika AMX-30S. Automatski top promjera cijevi 20 mm je postavljen koaksijalno s glavnim topom, dok je 7,62 mm mitraljez bio montiran na krov kupole. Međutim, nije bilo zainteresiranih kupaca.
Izvoz
mini|lijevo|200px|Španski AMX-30 u muzeju oklopnih vozila El Goloso
Izrael se u februaru 1964. odlučio za proizvodnju vlastitog tenka. Prva razmatrana mogućnost je bila proizvodnja tijela tenkova AMX-30 pod licencom u Izraelu, dok bi se kupole radile u Francuskoj. Međutim, Izrael je kao prioritet stavio oklopnu zaštitu umjesto pokretljivosti, pa je general major Israel Tal prekinuo pregovore s Francuskom nakon što je 1966. postignut dogovor s Ujedinjenim Kraljevstvom oko proizvodnje tenka Chieftain u Izraelu pod licencom.
Francuska je također propustila priliku da svoj tenk prodaju u ostale dvije FINABEL nacije, Belgiju i Holandiju. Holanđani su odustali od projekta, tako da nisu ni testirali tenk, a Belgija je naručila njemačke tenkove Leopard 1 nakon što je Francuska odbila prepustiti proizvodnju nekih dijelova AMX-30 tenka u Belgiji jer se bojala da bi se time povećala ukupna cijena AMX-a.
Zbog svoje cijene koja je bila niža od konkurencije i lahkoće održavanja tenka, kupnju AMX-30 su preferirale manje razvijene i siromašnije zemlje.