cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Indoevropljani
Indoevropljani su velika govorna skupina naroda koji govore nekim indoevropskim jezikom. Nastali su u procesu indoevrpeizacije kao posljedice širenja stanovništva i kultura. Franz Bopp je 1816. godine prvi dokazao genetsku srodnost indoevropskih jezika analizirajući uporedne glagolske paradigme grčkoga, latinskoga, perzijskog, gotskoga jezika, a između 1833 i 1852. god napisao je Komparativnu gramatiku, od kada Indoevropske studije postaju akademska disciplina.
Domovina Praindoevropljana
Nakon nekoliko stoljeća istraživanja tokom druge polovine 20. stoljeća definirano je nekoliko teorija i hipoteza o domovini Praindoevropljana. U ovo pitanje uključena je lingvistika, arheologija i u posljednje vrijeme intenzivno genetika, u velikim i značajnim istraživačkim centrima. Praindoevropljani nisu narod i ovaj se termin ne koristiti kao bilo kakva etnička ili rasna odrednica, kako se to često radilo tokom posljednjeg stoljeća i nerijetko se još uvijek radi u političke svrhe, već se može koristiti isključivo kao lingvistička odrednica za govornike indoevropskog prajezika, ili kao odrednica za populacije koje su naseljavale prostor sa određenom kulturom, čiju materijalnu ostavštinu tumačimo kao indoevropsku.
Pitanje tačne definicije ove problematike kompleksno je i tokom gotovo stotinu godina arheološkog istraživanja, brojni su naučnici ponudili najrazličitije moguće definicije koje bi Praindoevopljane smjestile na određeni geografski prostor tokom određenog vremenskog perioda, koje bi objasnile širenje i distribuciju indoevropskih naroda i jezika kroz historiju i danas. Ne postoji nijedan praindoevropski tekst, a fizički ostatci i materijalna kultura ne mogu se sa sigurnošću utvrditi bez opširne rasprave. Geografsko područje na kojem su živjeli Praindoevropljani predmetom je intenzivne, a ipak neriješene prepirke.
mini|desno|Širenje indoevropljana krajem bronzanog doba - prema teoriji [[Gustav Kossinna|Gustava Kossinne.]]
Teorija Gustava Kossinne
Njemački filolog i historičar Gustav Kossinna, nakon pojave rasizma krajem 19. stoljeća, iznio je nacionalistički nastrojenu tezu po kojoj je pradomovina Indoevropljana današnja germanska (njemačka) teritorija, što je bio temelj za kasnije nacionalsocijalističko viđenje arijevske rase. Bio je proponent ideje o kontinuiranom lokalnom razvoju Praindoevropljana koji je počeo u paleolitu. Nakon toga, došlo je do raseljavanja po Evropi formiranih etničkih cjelina, Kelta, Ilira, Slavena, Tračana i romanskih naroda. Konkretno, Iliri su se na Balkan doselili sa prostora Lužice u današnjoj Njemačkoj. Ovakav pristup definirao je evropsku arheološku teoriju i praksu sve do vremena nakon II. svjetskog rata.
Pedesetih godina Marija Gimbutas izašla je sa novom, Kurganskom hipotezom. Alojz Benac, u skladu sa njenom teorijom 1979. godine u djelu Prahistorija jugoslavenskih zemalja, smatra da promjene koje se povezuju s eneolitskim zajednicama, u trajanju oko jednog milenijuma, predstavljaju početak stvaranja supstrata (mješavina neolitskih populacija i migracionih populacija, nosilaca kultura Bakarnog doba), čiji će historijski razvoj dovesti do oblikovanja društava i profiliranja etničkih zajednica u Evropi.
Kurganska hipoteza
Tezu je postavila Marija Gimbutas 1956. god. u svom djelu Prahistorija istočne Evrope, kao doprinos potrazi za porijeklom Indoevropljana, koristeći sintezu lingvistike i arheologije. Njen kurganski model za pradomovinu Indoevropljana nalazi u pontsko-kaspijskim stepama. Mobilnost nosilaca Kurganske kulture, zasnovana na domestikaciji konja i upotrebi točka, dovela je do raširenosti kulture i migraciji stanovništva na prostoru Evrope i velikim dijelom Azije, sa početkom oko 4000. god. pne. Ta se kretanja odražavaju i na teritoriju Bosne i Hercegovine, ali se na osnovu sadašnjeg nivoa istraženosti u arheologiji ne mogu sagledati kao jedinstven proces, niti bi se moglo govoriti o Indoevropljanima kao nosiocima određene kulture (kulturne grupe) eneolitskog doba. Na prisustvo određenih elemenata koji se povezuju sa procesom indoevropeizacije ukazuju nalazi sa nekoliko lokaliteta.
Najstariji od tih elemenata su dugački kameni noževi otkriveni kao skupni nalaz (ostava) na lokalitetu Boškova greda u Orahovcu kod Trebinja. Slijedećoj fazi mogli bi pripadati dijelovi keramike sa vrpčastim ukrasom (Schnur), nađeni na više lokaliteta u Hercegovini (Ljeskova glavica u Ljubomiru kod Trebinja, Zelena pećina na vrelu Bune), a u Bosni u najstarijem sloju Gradine Klisura na Glasincu.
Keramika sa vrpčastim ukrasom pojavljuje se u kontekstu najranijih sahrana pod tumulima (Ljeskova glavica u Ljubomiru).
Proces indoevropeizacije nastavljen je novim doseljavanjima i sažimanjem starijih i novijih populacija i njihovih kultura na prelazu iz eneolita u rano bronzano doba i tokom toga doba.
Od kraja ranog bronzanog doba na Balkanskom poluostrvu traje neprekinut razvoj bez arheološki prepoznatljivog priliva stanovništva. Izuzetak je uski pojas južno od Save gdje je došlo do ekspanzije nosilaca kulture polja sa urnama). Time je process indoevropezacije na balkanskim prostorima bio završen.
Asklepije
mini|Asklepije, kopija originala iz [[4. vijek p. n. e.|4. vijeka p. n. e.]] Asklepije (grč. Ἀσκληπιός, Asklēpiós; lat. Aesculapius) bio je bog liječništva, sin Apolona i nimfe Koronide. Asklepijev je pandan u rimskoj mitologiji Eskulap, a bio je znan i pod egipatskim imenom Imhotep.
Indoevropljani
Anadolska hipoteza
Teorija se pojavila 1987. god. i iznio ju je britanski arheolog Colin Renfrew. Jedini trenutak u evropskoj prahistoriji koji bi se mogao poklapati s tako velikim promjenama kao što je predložena indoevropeizacija Evrope jest početak bavljenja poljoprivredom u 7. milenijumu pne. na prostoru Male Azije ili Anadolije.
Renfrew je zaključio da su ti prvi poljoprivrednici bili Paindoevropljani odgovorni za uvođenje indoevropskog u južnu i srednju Evropu, te je naknadno širenje indoevropskog započelo upravo iz ova dva područja zajedno sa širenjem poljoprivrednih tehnika. A kako je nametnuti element posebno vidljiv unutar dvije najranije neolitske kulture južne Europe, koje obe datiraju iz 7. milenija, dakle balkanski kompleks i impresso kultura na zapadnom i središnjem Mediteranu, kao i Kultura trakaste keramike u Njemačkoj i istočnoj Evropi iz 5. milenija, ovo bi bile kulture koje predstavljaju dolazak indoevropskih obilježja u Evropu. Filozofija te teorije je da Praindoevropljani, nisu bili ratnici koji su osvojili i zauzeli Evropu čisto vojnom silom, već su bili izumitelji poljoprivrede i Evropu su osvojili kulturnom i intelektualnom nadmoći.
Asklepije
Karakteristike
Prikazivali su ga slično Zeusu, no uz Eskulapa su uvijek bile zmije koje su, zbog mogućnosti skidanja kože, bile simbol pomlađivanja. Osobito je bio štovan u Epidauru u Argolidi. Njegove su se svetkovine slavile dan prije dionizijskih svečanosti.
Kult
Asklepijevo najpoznatije svetište bilo je u Epidauru (Epidaurus) u Argolidi te na ostrvu Kozu gdje je Hipokrat, poznati ljekar, vjerovatno počeo karijeru.
Indoevropljani
Anadolska hipoteza
Glavni oslonac teorije o zemljoradnicima kao nosiocima širenja Praindoevropljana leži u njenoj vezi sa arheološkim poznatim događajima, kao što je širenje zemljoradnje, koje za arheologe predstavlja siguran znak premještanja populacija.
Asklepije
Kult
U Asklepijevu su čast zmije korištene u iscjeliteljskim ritualima. Neotrovne zmije ostavljene su da pužu na podu gdje je bolesnik spavao. Katkad su i sveti psi lizali rane.
Indoevropljani
Teorija paleolitskog kontinuiteta
Nekoliko godina nakon objavljivanja Renfrewove knjige, pojavila se alternativna Teorija paleolitskog kontinuiteta koja tvrdi da su Indoevropljani prisutni još od paleolita. Podržavaju je dva arheologa i tri lingvista, svaki samostalno, (Alinei, Ballester, Cavazza, Costa, Otte, Poghirc). Teorija ima sličnosti s uralskim kontinuitetom u tome da tvrdi neprekinuti kontinuitet iz paleolitika i za indoeuvropski jezik i za ljude.
Teorija Maria Alineia
Alinei tvrdi da do sada nijedna teorija nije iznijela dokaze protiv teorije paleolitskog kontinuiteta i zaključuje da se 'dolazak' Indoevropljana u Evropu i Aziju mora vidjeti kao jedna od velikih epizoda 'dolaska' Homo sapiensa u Evropu i Aziju iz Afrike. Taj dolazak nije se desio u ne davnoj prošlosti, te je razdvajanje indoevropskih jezika od zajedničkog praindoevropskog jezika bio veoma dug proces, povezan s različitim fazama početnih migracija iz Afrike, s različitim smjerom razvoja u pojedinim nastanjenim područjima, te razlikama u klimatskom, etničkom i društvenom kontekstu.
Iz ovoga slijedi da je genetski i jezični kontinuitet od paleolita osnovna radna hipoteza za oblikovanje indoevropskih jezika, kako u Evropi tako i u Aziji.
Asklepije
Kult
Brojni su liječnici u hramovima iscjeljivali u čast Asklepija, a dolazili su im i brojni hodočasnici. Originalna Hipokratova zakletva spominje i Asklepija: "Kunem se Apolonom liječnikom, i Asklepijem, i Higejom, i Panacejom i svim ostalim bogovima."
Most na rijeci Kwai
Most na rijeci Kwai jest ratni film Davida Leana iz 1957, zasnovan na romanu francuskog pisca Pierrea Boullea. Film je fikcija, ali kao okruženje koristi građenje burmanske željeznice 1942. i 1943. U glavnim ulogama nastupili su Alec Guinness, Sessue Hayakawa, Jack Hawkins i William Holden.
Indoevropljani
Anadolijski narodi
Hetiti, Karijci, Lidijci, Likijci, Luvijci
Baltički narodi
Aisti, Galindi, Jatvingi, Kuri, Litvanci, Letonci (Latvijci), Nadrovci, Prusi, Samogiti, Selonci, Semimigalci]], Skalvijci, Sudovci
Germanski narodi
Nijemci, Flamanci (U Belgiji), Luksemburžani, Austrijanci, Danci, Englezi, Norvežani, Šveđani, Nizozemci, Ferojci (sa Ferojskih otoka), Frizi, Buri ili Afrikaneri. Tokom historije javljali su se i:
Asklepije
Mitologija
mini|lijevo|150p|Asklepije, kip u [[Berlinu]]
Most na rijeci Kwai
Radnja
Dva ratna zarobljenika zakopavaju leš u groblju japanskog zarobljeničkog logora tokom Drugog svjetskog rata u južnoj Burmi. Jedan od njih, zapovjednik američke mornarice Shears (Holden), rutinski podmićuje čuvare kako bi izbjegao teški rad. Stiže veliki kontingent britanskih zarobljenika, marširajući i drsko fućkajući Colonel Bogey March, pod vodstvom pukovnika Nicholsona (Guinness).
Indoevropljani
Germanski narodi
Goti (istočni i zapadni), Vandali, Langobardi, Franci, Saksonci, Gepidi
Asklepije
Rođenje
Koronida, kći kralja Flegije, bila je Apolonova ljubavnica koja mu je rodila sina Asklepija. Dok je bila trudna s njime, zaljubila se u Ishiju, Elatova sina, a vrana je dojavila Apolonu vijest o prijevari. U početku Apolon nije vjerovao vrani te je cijelu vrstu obojao u crno (dotad su vrane bile bijele), da bi je kaznio zbog laži. Kasnije, saznavši da je to istina, šalje svoju sestru Artemidu da ubije Koronidu, a također je i sve vrane učinio svetima i dao im zadatak da najavljuju smrt. Apolon je spasio Koronidino i njegovo dijete te ga je dao Kentauru Hironu da ga odgoji. Flegija je bio gnjevan zbog smrti svoje kćeri te je spalio Apolonov hram u Delfima, a Apolon ga je zbog toga ubio.
Most na rijeci Kwai
Radnja
Zapovjednik logora, pukovnik Saito (Hayakawa), obraća im se informirajući ih o svojim pravilima. Insistira da svi zatvorenici, bez obzira na čin, rade na gradnji mosta preko rijeke Kwai koji će biti dio željeznice koja će povezati cijelu Burmu.
Indoevropljani
Helenski narodi
Grci. Od starih plemena najveći su bili Ahejci, Jonjani, Dorani i Eoljani.
Indoarijski narodi
Bengalci, Kašmirci, Marati, Pandžabi, Kašmirci, Sindi, Radžputi, Singalezi. Potomci su starog naroda Arijaca koji su jednim dijelom naselili Indiju a drugim Iransku visoravan.
Iranski narodi
Afganci ( Paštuni ), Bahtijari, Baludži, Gilani, Kurdi, Luri, Mazanderani, Oseti, Perzijanci, Tadžici, Tališi, Tati, Zaza.
Asklepije
Liječništvo
Kentaur Hiron poučio je Asklepija operiranju i postao je najpoštovaniji liječnik. Prema Pindarovim pitijskim odama, Hiron ga je također naučio koristiti lijekove, inkantacije i ljubavne napitke. Apolodor tvrdi da mu je Atena dala posudicu Meduzine krvi koja je imala magična svojstva - ako je uzeta s lijeve strane njena tijela, smrtonosan je otvor, a ako je uzeta s desne strane, može oživljavati mrtve. Prema nekim izvorima, Asklepije se borio na strani Ahejaca u Trojanskome ratu gdje je izliječio Filokteta od poznatog ugriza zmije. Neki pak tu zaslugu pripisuju njegovim sinovima koje je Homer spominjao kao darovite liječnike i iscjeljitelje.
Most na rijeci Kwai
Radnja
Sljedećeg jutra Saito naređuje svima da rade, a Nicholson naređuje svojim oficirima da stanu. Ističe kako Ženevske konvencije kažu da su zarobljeni oficiri izuzeti od manualnog rada. Saito se razbjesni i udari Nicholsona u lice, ali ovaj se odbija pokoriti, čak i nakon što je Saito izvadio strojnicu. Saita od njegove namjere odvraća major Clipton (James Donald), medicinski oficir; umjesto toga, japanski zapovjednik ostavlja Nicholsona i njegove oficire da stoje na neizdrživoj vrućini. Kako dan prolazi, jedan od njih pada u nesvijest, ali Nicholson i ostali ostaju stajati i kad se ljudi počinju vraćati s posla. Nakon što je Nicholson pretučen u Saitovom stožeru, britanski oficiri poslani su u kavez za kaznu, a Nicholson u samicu.
Indoevropljani
Keltski narodi
Kelti su nekad bili narodi sa velikom i značajnom historijskom ulogom: Gali, Arverni, Boji (Boii), Briganti (Brigantes), Eduanci (Aedui), Durotriges, Eravisci, Helvećani (Helvetii), Iceni, Nervijci (Nervii), Parisii, Skordisci (Scordisci), Tectosages, Tolistobogii, Trinovanti (Trinovantes), Trocmi, Venetii, Volci (Volcae). Današnji keltski narodi: Irci, Velšani, Škoti, Bretonci.
Most na rijeci Kwai
Radnja
Nakon što Clipton zatraži da vidi oficire, Saito pristaje pod uvjetom da Clipton nagovori Nicholsona da se predomisli. No, Nicholson se odbija maknuti s mjesta, rekavši: "Ako se sada predamo, nikad neće biti kraja." U međuvremenu, izgradnja mosta kasni daleko poslije zadanog roka, djelomično zbog mnogih "nesreća" koje su organizirali Britanci.
Indoevropljani
Romanski narodi
Italijani, Rumuni, Arumunji, (Vlasi), Španci, Portugalci, Katalonci, Galjegi (Galicijci), Valonci, Moldavci, Retoromani, Korzikanci.
Asklepije
Smrt
Da bi se osvetio za smrt svoga sina, Apolon je ubio Kiklopa koji je stvorio Zeusove munje. Prema Euripidovoj drami Alkestidi, Zeus je potom osudio Apolona da služi Admetu da bi se iskupio.
Most na rijeci Kwai
Radnja
Nakon što se fizički oporavio od kazne, ali ipak mentalno slomljen, Nicholson odlazi u inspekciju i biva šokiran nakon što je shvatio kako na gradilištu vlada neorganizacija, zabušancija i direktna sabotaža. Odlučuje sagraditi bolji most od Japanaca. Naređuje kapetanu Reevesu (Peter Williams) i majoru Hughesu (John Boxer) da smisle dizajn za prikladan most, unatoč vojnoj važnosti koji on ima za Japance. Želi se dokazati pred onima koji su ga zarobili i držati svoje ljude zaposlene.
U međuvremenu, trojica muškaraca, među kojima je i Shears, pokušavaju pobjeći. Dvojica su ubijena, a Shears je pogođen. Pada u rijeku gdje ga odnosi struja. Nakon nekoliko dana u džungli, naleti na tajlandsko selo, čiji mu stanovnici pomažu da se oporavi. Shears je poslan u britansku bolnicu u Colombo, na Šri Lanki. Tokom oporavka udvara se zgodnoj medicinskoj sestri. mini|desno|200px|Shears na oporavku poslije bijega u društvu medicinske sestre Major Warden (Jack Hawkins), član britanskih specijalnih jedinica, pokuša stupiti u kontakt s njim. Priopćava Shearsu da vodi malu grupu komandosa na misiju u kojoj bi trebali uništiti most na rijeci Kwai. Zamoli Shearsa da se dobrovoljno priključi, budući da poznaje područje. Shears odbija, konačno priznavši da on uopće nije zapovjednik Shears, nego obični mornarički regrut. Shears počinje pričati kako su on i zapovjednik mornarice preživjeli potapanje njihova broda, ali je zapovjednika kasnije ubila japanska patrola. "Shears" je zamijenio identifikacijske pločice s mrtvim oficiro,, nadajući se da će tako doći do komfornijeg tretmana u zarobljeništvu. Nije uspjelo, ali tada nije imao izbora, pa se nastavio lažno predstavljati. Warden mu kaže kako su to već znali. Kako bi izbjegla loš publicitet, američka mornarica je sretna da ga posudi britanskoj. Warden mu ponudi pogodbu u zamjenu za njegove usluge, a na misiji će mu biti dat ekvivalentan čin majora te će izbjeći kaznu. Shears se nevoljko "dobrovoljno" priključuje.
U logoru, Clipton zbunjeno gleda kako Nicholson luđački tjera svoje ljude da dovrše projekt do roka. Ironično, čak dobrovoljno prijavljuje svoje podređene oficire kako bi pomogli na fizičkom radu. Kako su japanski inženjeri izabrali loše gradilište, originalni most je napušten, a 400 metara nizvodno počinje gradnja novog.
U međuvremenu, komandosi se spuštaju padobranima. Jedan pogiba zbog lošeg slijetanja. Ostali nastavljaju prema rijeci, uz pomoć domorotkinja nosačica i njihovog seoskog glavešine, Yaija. Dok se u logoru slavi dovršetak mosta, Shears i poručnik Joyce (Geoffrey Horne) pod okriljem noći postavljaju eksploziv. Sljedećeg dana preko mosta bi trebao proći voz sa japanskim vojnicima i važnim službenicima. Warden ih želi dići u zrak. mini|desno|Nicholson pokraj komemorativne ploče o završetku mosta Kako pada noć, Nicholson ponosno korača po mostu. Tokom posljednje inspekcije opao je nivo vode i otkrio žice koje povezuju eksploziv, a u daljini se začuje nadolazeći voz. Nicholson i Saito požuruju nizvodno i počnu vući žice koje vode do Joycea. Nakon što su došli preblizu, Joyce izlazi iz zaklona i izbode Saita do smrti. Nicholson poviče tražeći pomoć i pokuša spriječiti komandosa (koji si ne može dopustiti da ubije Nicholsona) da se dokopa detonatora. Počinje obračun; Yai je ubijen. Nakon što Joyce biva pogođen, Shears prepliva rijeku kako bi dovršio zadatak, ali ga ubijaju prije nego što je stigao do pukovnika.
Nakon dovršetka njegove misije, Warden uz pomoć nosača otetura natrag u džunglu. Clipton, koji je svjedočio krvoproliću, promrmlja: "Ludilo!... Ludilo!".
Historijska utemeljenost
lijevo|300px|mini|Most na rijeci Kwai u junu 2004. Priča je zasnovana na gradnji jednog od željezničkih mostova preko rijeke Mae Klong (koja je 1960-ih preimenovana u Khwae Yai) 1943. godine na mjestu zvanom Tha Ma Kham, 5 km od tajlandskog grada Kanchanaburija. Bio je to dio projekta povezivanja postojećih tajlandskih i burmanskih željezničkih linija kako bi se stvorila ruta od Bangkoka do Rangoona i kako bi se olakšala japanska okupacija Burme. Oko 100.000 prisilno regrutiranih azijskih radnika i 12.000 ratnih zarobljenika umrlo je na cijelom projektu.
Iako su patnje izazvane gradnjom burmanske željeznice i njenih mostova istina, događaji iz filma većinom su fikcija. Stvarni saveznički glavni oficir na mostu bio je potpukovnik Philip Toosey. Neki smatraju kako je film uvredljiva parodija Tooseyja. U BBC-jevoj seriji Timewatch bivši ratni zarobljenik u logoru rekao je da je malo vjerovatno da bi čovjek kao što je izmišljeni Nicholson mogao doći do čina potpukovnika; a sve i da jest, drugi bi ga zarobljenici "tiho eliminirali". Julie Summers u svojoj knjizi The Colonel of Tamarkan piše da je Pierre Boulle, koji je bio ratni zarobljenik u Tajlandu, stvorio fiktivni lik Nicholsona kao mješavinu svojih uspomena o francuskim oficirima kolaboracionistima.
Toosey se dosta razlikovao od Nicholsona i sigurno nije bio kolaboracionist koji se osjećao obaveznim sarađivati s Japancima. Toosey je činio sve kako bi odgodio gradnju mosta što je duže moguće. Gdje god je Nicholson osuđivao sabotažu i druge pokušaje odgađanja građenja, Toosey je to poticao: bili su skupljani bijeli mravi kako bi pojeli drvnu građu, a beton je bio slabo pomiješan.
Uništenje mosta u filmu potpuno je izmišljeno. Zapravo, sagrađena su dva mosta: privremeni drveni most, a nekoliko mjeseci kasnije i stalni čelično-betonski most. Oba su mosta korištena 2 godine, sve dok nisu uništeni u savezničkom bombardiranju. Čelični most je popravljen te je i danas u upotrebi.
Produkcija
mini|desno|200px|Scena iz filma: most u Kitulgali na [[Šri Lanka|Šri Lanki, prije eksplozije]]
Scenario
Scenaristi Carl Foreman i Michael Wilson bili su na tzv. "crnoj listi", pa su mogli raditi samo potajno. Potpis na filmu dobio je Pierre Boulle (koji nije govorio engleski), koji je na kraju i osvojio Oscar. Akademija je tek 1984. ispravila nepravdu i retroaktivno dodijelila nagradu Foremanu i Wilsonu, obojici posthumno. Negdje u isto vrijeme film je ponovo objavljen s njihovim imenima na špici.
Sessue Hayakawa navodno je izrezao svoju kopiju scenarija kako bi sadržavala njegove vlastite rečenice; unatoč tome, nije znao da će njegov lik poginuti na kraju filma.
Snimanje
Nekoliko režisera kandidiralo je za ovaj projekt, među njima i John Ford, William Wyler, Howard Hawks, Fred Zinnemann i Orson Welles. Producent Sam Spiegel kasnije je rekao da je David Lean, tada praktično nepoznat izvan Velike Britanije, izabran "u nedostatku ičeg drugog".
Lean se umalo utopio kad ga je odnijela riječna struja tokom pauze u snimanju; život mu je spasio Geoffrey Horne.
Film je bio međunarodna koprodukcija između britanskih i američkih kompanija. Radnjom je smješten u Burmu, ali je većinom sniman blizu Kitulgale, na Šri Lanki, s nekoliko scena snimljenih u Engleskoj.
Eksplozija mosta trebala se snimati 10. marta 1957. uz prisutnost Solomona Bandaranaikea, tadašnjeg premijera Šri Lanke, i nekoliko članova vlade. Međutim, kamerman Freddy Ford nije mogao na vrijeme pobjeći od eksplozije, pa je Lean zaustavio snimanje. Voz je udario u generator na drugoj strani mosta te se oštetio. Popravljen je do sljedećeg jutra kad je dignut u zrak, s Bandaranaikeom i njegovim ljudima u neposrednoj blizini.
Muzika
Nezaboravni element filma jeste melodija Colonel Bogey March koju zvižde ratni zarobljenici kad ulaze u logor. Pjesmu je 1914. napisao Kenneth Alford. Dodana joj je melodija Malcolma Arnolda (poznata kao The River Kwai March), koju je svirao orkestar, preuzimajući je od zviždača. Mitch Miller ostvario je hit snimivši obje koračnice. Arnold je za svoju kompoziciju osvojio Oscara.
Centule III od Béarna
130px|mini|Mapa koja pokazuje položaj Béarna u srednjem vijeku Centule III (fr. Centulle III de Béarn) bio je francuski plemić, vikont Béarna (vicomte de Béarn).
Bio je sin i nasljednik vikonta Gastona I, a nazvan je po svom dedi, vikontu Centuleu II od Béarna.
Majka vikonta Centulea jeste nepoznata.
Asklepije
Smrt
Nakon što je shvatio Asklepijevu važnost, Zeus ga je stavio na nebo kao sazviježđe Zmijonosac (Ophiuchus). Njegovo ime zmijonosac dolazi od poznatog simbola Asklepija koji je postao simbol ljekarnika i liječnika. Taj simbol sadrži dvije zmije oko grane, a poznati Hermesov kaducej sadrži dvije isprepletene zmije i par krila, simbol putovanja. Zmije su izabrane zbog toga što presvlače kožu - simbol pomlađivanja.
Centule III od Béarna
Centule je oženio nepoznatu ženu, koja mu je rodila sina Gastona. Gaston je poslije postao vikont Gaston II od Béarna.
Lord Lupus Snažni ubio je Centulea III.
Indoevropljani
Slavenski narodi
Istočni: Bjelorusi, Rusi, Ukrajinci, Rusini, Lemki, Bojki i Huzuli.
Zapadni: Česi, Slovaci, Slovinci, Moravci, Lužički Srbi, Polabljani, Poljaci, Pomerjani.
Južni: Bošnjaci, Bugari (sa Pomacima), Crnogorci, Goranci, Hrvati, Makedonci, Slovenci, Srbi,,.
Citrus
Citrus je rod stablašica ili grmolikih cvjetnica iz porodice Rutaceae. Biljke ovog roda proizvode citrusne plodove, uključujući važno voće poput narandži, limuna, grejpfruta, pomela i limeta.
Vrste roda Citrus vode porijeklo iz južne i istočne Azije, jugoistočne Azije, Melanezije i Australije. Razne vrste citrusa, od davnina, korištene su i od autohtonih kultura na ovim prostorima. Odatle se njegova kultivacija proširila u Mikroneziju i Polineziju Australonezijskom ekspanzijom (oko 3000–1500. p.n.e.), zatim i na Bliski Istok i Mediteran (oko 1200. p.n.e.), pa putem trgovačke rute tamjana, dalje u Evropu.
Historija
Vrste proizašle iz ovog događaja uključuju limunove ( Citrus medica ) južne Azije, pomela (C. maxima), kontinentalna jugoistočna Azija, mandarine  (C. reticulata), patuljaste narandže  (C. japonica), mangšanijegan (C.mangshanensis), i ičang papeda  (C. ichangensis) jugoistoka Kine; kafirske limete  (C. hystrix) sa otoka  jugoistočne Azije, te  biasong i samujao (C. micrantha) sa Filipina. thumb|left|Mapa izvornih rasprostranjenja glavnih divljih kultivara „citrusa“ i odabrani relevantni divlji taksoni.
Opis i taksonomija
thumb|250px|Plodovi citrusa grupirani po srodstvenoj sličnosti; [[dijagram prema podacim Cur et al. (2016) ]] thumb|250px|Trodimenzijska projekcija glavne komponentne analize hibrida citrusa, sa limunima (žuta), pomelima (plava), mandarinom (crvena) i [[Citrus micrantha|mikrantom (zelena) koje definiraju osi. Očekuje se da će se hibridi naći između roditelja: ML: Meksička limeta; A: Alemov; V: Volkamerov limun; M: Meyerov  limun; L: uobičajeni i „slatki“  limunovi; B: Bergamotova narandža; H: Haploidna klementina; C: klementine; S: Gorke narandže; O: Slatke narandže; G: Grejpefruti. Slike iz:  Curk, et al. (2014)''. ]] Taksonomija i biosistematika roda su složene i nejasan je precizan broj prirodnih vrsta, jer su mnoge od imenovanih hibridi koji se klonski razmnožavaju sjemenom (putem apomiksije), a genetički dokazi upućuju na to da su čak i neke divlje, istinski rasplodne vrste hibridnog porijekla. Najviše kultivisana Citrus spp. izgleda da su prirodni ili vještački hibridi malog broja osnovnih predačkih vrsta, uključujući limun, pomelo, mandarinu i papedu (vidi sliku). Prirodne i kultivirani hibridi citrusa uključuju komercijalno važno voće, kao što su narandžee, grejpfruti, limuni, limete i neke mandarine.
Filogenetičke analize sugeriraju da su vrste roda Oxanthera sa Nove Kaledonije mogle biti prelazne ka rodu Citrus. thumb|250px| Kriške raznih plodova citrusa
Stablo
Ove biljke su veliki grmovi ili stabla malih do umjerenih veličina, dosežu visinu od oko 5 – 15 m, sa bodljastim izdancima i naizmjenično raspoređenim zimzelenim listovima, cijelovitih rubova. Cvjetovi su samotni ili u malim gronjama, svaki cvijet prečnika 2 – 4 cm, s pet (rijetko četiri) bijelih latica i brojnim prašnicima; često su vrlo snažno mirišljavi.
Plod
Plod je hesperidij, posebna bobica, loptasto izdužen, dug 4 – 30 cm, sa dijametrom od oko 4– 20 cm, s kožastom korom ili "korom" koja se naziva perikarp. Vanjski sloj perikarpa je „egzokarp“ nazvan flavedo. Srednji sloj perikarpa je mezokarp, koji se u agrumima sastoji od bijelog, spužvastog "albeda" ili srži. Unutrašnji sloj perikarpa je endokarp. Prostor unutar svakog segmenta je lokula ispunjena Vezikulnim sokom, ili "pulpom". Od endokarpa, protežu se nizovi dlačica, u mjestima koja plodu pružaju zaštitu dok se razvija. Citrusi su prepoznatljivi po mirisu, dijelom zahvaljujući flavonoidima i limonoidima (koji su terpeni]) sadržani u kori, a većina ih sadrži sok. Sok sadrži veliku količinu limunske kiseline, što im daje karakterističan oštar okus. Rod je komercijalno važan jer se mnoge vrste uzgajaju kao voće, koje se jede svježe, presovano za sokove ili konzervirano u marmeladama i ukiseljeno.
Također su dobri izvori vitamina C i flavonoida. Sadržaj vitamina C u plodu ovisi o vrsti, Varijetetu i načinu uzgoja. Pokazalo se da voće proizvedeno organskom poljoprivredom sadrži više vitamina C od onog proizvedenog konvencionalnom obradom, ali rezultati ovise o vrstama i kutivarima. Flavonoidi uključuju razne flavanone i flavone.
Plodovi citrusa
thumb|right|Citrus medica thumb|right|Citrus australasica Smatra se da je rod "Citrus" podrijeklom iz istočnog podnožja Himalaja. Prije kuliviranja, sastojalo se od samo nekoliko vrsta, mada još nije potvrđen status nekih zasebnih: C. alata – C. ampullacea – C. asahikan – C. assamensis – C. aurantiaca – C. aurata – C. aurea – C. balincolong – C. balotina – C. benikoji – C. boholensis – C. canaliculata – C. celebica – C. combara – C. crenatifolia – C. daoxianensis – C. davaoensis – C. erythrosa – C. excelsa – C. flavicarpa – C. funadoko – C. genshokan – C. glaberrima – C. gracilis – C. hainanensis – C. hanaju – C. hassaku – C. hiroshimana – C. hongheensis – C. hyalopulpa – C. inflata – C. intermedia – C. iwaikan – C. karna – C. keraji – C. kerrii – C. kinokuni – C. kotokan – C. leiocarpa – C. longilimon – C. longispina – C. lycopersiciformis – C. macrolimon – C. macrophylla – C. maderaspatana – C. madurensis – C. medioglobosa – C. megaloxycarpa – C. miaray – C. micrantha – C. montana – C. nana – C. nippokoreana – C. oblonga – C. obovoidea – C. odorata – C. oleocarpa – C. otachibana – C. oto – C. panuban – C. papaya – C. papillaris – C. paratangerina – C. platymamma – C. ponki – C. pseudogulgul – C. pseudolimon – C. pseudolimonum – C. pseudopapillaris – C. pseudoparadisi – C. pseudosunki – C. pyriformis –  C. rokugatsu – C. rugulosa – C. semperflorens – C. shunkokan – C. sinograndis – C. southwickii – C. suavissima – C. succosa – C. suhuiensis – C. sulcata – C. taiwanica – C. takuma-sudachi – C. tamurana – C. tankan – C. tardiferax – C. tardiva – C. tarogayo – C. temple – C. tengu – C. tumida – C. ujukitsu – C. vitiensis – C. webberi – C. westeri – C. wilsonii – C. yamabuki – C. yatsushiro – C. yuko
Hibridi i kultivari
thumb|right|Slatki [[Oroblanco je hibrid pomela i grejpfruta]] thumb|right|Etrog ili citron je često u upotrebi za jevrejske i jemenske rituale thumb|right|[[Klementina|Klementine (Citrus ×clementina) imaju tanju koru od narandži.]] thumb|250px|Citrus ×unshiu), poznat kao sacumas thumb|upright|Slatke narandže (Citrus ×sinensis) se upotrebljavaju kao hrana u raznim oblicima: potiču od a pomela i  mandarinskih narandži. thumb|Poprečni presjek limete odihukuti thumb|upright|Plodovi limete odihukuti thumb|Plod pompije Slijedeći citrusi poredani su po roditeljstvu. Kako je svaki hibrid proizvod (najmanje) dvije roditeljske vrste, popisuju se više puta. Citrus medica-bazirani Bazirani na Citrus reticulata Ostali/Nesvrstani
Proizvodnja
Citrusi se proizvode širom svijeta; prema UNCTAD-u, do 2004. bilo je 140 zemalja koje proizvode agrume. Oko 70% ukupne svjetske proizvodnje citrusa uzgaja se na Sjevernoj hemisferi, posebno u zemljama oko Mediterana i Sjedinjenih Država, iako je Brazil najveći proizvođač U SAD-u se većinu soka od naranče i grejpa proizvodi Florida, dok se agrumi za konzumaciju kao svježeg voća uglavnom uzgajaju u Californiji, Aritoni i Texasu. Manja tržišta za rast agruma u Sjedinjenim Državama potiču iz Južne Karoline, Džordžije, Oklahome, Tennesseeja i svih zalivskij država, uključujući Luisianu, Alabamu, Mississippi i Džordžiju, kao i Sjevernu Karolinu. Nezavisni kultivari nalaze se u Kentuckyju, Virginiji, pa čak i Missouriju, južnom Illinoisu i dalekom južnom Kansasu. Što je sjevernije područje, to se uzgaja više sezonskih kultivara. Florida proizvodi oko 100 miliona kutija godišnje (svaka kutija teži 90 funti). Kina bi mogla biti glavni igrač na tržištu soka od naranče i prerađenih citrusna, osim visokih tarifa na citrusne proizvode koji domaću prodaju čine profitabilnijom. Iako je citrus nastao na jugoistoku Azije, trenutna proizvodnja tamo je niska zbog prinosa nižih od prosjeka, visokih troškova proizvodnje i marketinga, kao i bolesti.
Proizvodnja citrusa u Evropi i dalje opada, iako proizvodi klementina koje posebno uzgaja Španija povećavaju popularnost među potrošačima.
Felice Bonetto
Potpuni spisak rezultata u F1
(Utrke u boldu označuju najbolju startnu poziciju) (Utrke u italicu označavaju najbrži krug utrke) * Zajednički pogon.
Slon
Slonovi su veliki sisari iz porodice Elephantidae (od lat. elefantus - slon) a spadaju u red Proboscidea (surlaša). Obično se razlikuju dva roda slonova afrički slon (Loxodonta africana) i azijski slon (Elephas maximus), mada postoje neki dokazi da su afrički savanski slon i afrički šumski slon dvije različite vrste (L. africana i L. cyclotis, respektivno). Slonovi su rašireni širom podsaharske Afrike i južne i jugoistočne Azije. Porodica Elephantidae je jedina preživjela porodica iz reda surlaša; druge, danas izumrle vrste iz ovog roda su bile mamuti i mastodonti. Mužjak afričkog slona je najveća kopnena životinja i može doseći visinu od 4 m i težinu od 7 tona. Svi slonovi imaju nekoliko karakterističnih osobina, od koji su najuočljiviji dugo debelo rilo zvano surla, kojim slonovi uzimaju vodu, dišu i dohvataju hranu i predmete. Njihovi sjekutići su narasli u kljove koje mogu služiti kao oružje protiv grabežljivaca ili kao alat za pomjeranje objekata ili kopanje. Svojim velikim ušima mogu mahati čime pomažu u snižavanju temperature tijela. Afrički slonovi imaju veće uši i konkavna leđa dok azijski slonovi imaju manje uši i konveksna ili ravna leđa.
Svi su biljožderi i hrane se travama i lišćem, a žive u različitim okruženjima uključujući savane, šume, pustinje i močvare. Teže da ostanu blizu vode. Smatraju se jednom od ključnih vrsta zbog uticaja kojeg imaju u svojim okruženjima. Druge životinje se drže na distanci od slonova, a grabežljivci poput lavova, tigrova i hijena obično uzimaju za žrtvu mladunčad slonova (telad). Slonovi mogu da dožive i do 70 godina starosti u divljini.
Ponašanje i socijalizacija
Ženke slona (krave) žive obično u porodičnim grupama sastavljenim iz jedne ženke sa mladuncima i nekoliko rodbinski povezanih ženki i njihovih mladunaca. Grupe predvodi također ženska jedinka, obično najstarija ženka. Slonovi imaju posebno sastavljeno društvo gdje se brojne porodične grupe sastaju i socijaliziraju. Mužjaci (bikovi) napuštaju svoju porodičnu grupu kada dostignu pubertet, a obično žive sami ili sa drugim mužjacima. Odrasli mužjaci obično dolaze u grupu kada traže partnericu i ulaze u period povišenog nivoa testosterona kada su mnogo agresivniji prije parenja. To im pomaže da postignu dominaciju što uvećava šanse za reprodukciju u odnosu na suparničke mužjake. Mladunci su u središtu interesovanja u svojoj porodičnoj grupi i oslanjaju se na svoje majke do treće godine života. Slonovi komuniciraju dodirivanjem, pogledom, mirisom i zvukovima, koriste infrazvuk i seizmičku komunikaciju na duge udaljenosti. Inteligencija slonova se može upoređivati sa primatima. Smatra se da slonovi imaju samospoznaju te pokazuju empatiju za umiruće ili umrle jedinke svoje vrste.
Afrički slonovi su stavljeni na spisak ranjivih vrsta od strane Međunarodne unije za očuvanje prirode (IUCN), dok je azijski slon klasificiran kao ugrožena vrsta. Među najvećim prijetnjama za populaciju slonova u svijetu smatra se trgovina slonovačom, jer se životinje nezakonito love zbog njihovih kljovi. Druge prijetnje po opstanak divljih slonova je nestanak njihovog prirodnog okruženja. Slonovi se u Aziji koriste kao radne životinje. U prošlosti koristili su se i u ratovima; danas se često drže u zatočeništvu u zoološkim vrtovima i cirkusima. Slonovi su čest motiv u umjetnosti, narodnim običajima, religiji, literaturi i, općenito, u popularnoj kulturi.
Podjela
Danas žive još samo tri vrste surlaša:
Manji broj naučnika koji se bave kriptozoologijom a zanimaju ih slonovi, predlažu da se u slonove uvrsti i patuljasti slon (Loxodonta pumilio) kao još jedna, zasebna, vrsta. Međutim, drugi naučnici nisu prihvatili taj prijedlog. Ta vrsta uz šumskog slona živi u tropskim kišnim šumama (Gabona, Konga, Kameruna).
Rasprostranjenje
Šumski slon živi u kišnim šumama zapadne Afrike, među ostalim u Kamerunu, DR Kongu i Centralnoafričkoj Republici.
Područje gdje živi azijski slon širi se čitavim područjem jugoistočne Azije kao i Indijskog potkontinenta.
Opis
Slonovi su sisari iz porodice Elephantidae, najvećih postojećih kopnenih životinja. Danas su prepoznate tri vrste: afrički obični slon, afrički šumski slon i azijski slon. Elephantidae su jedina preživjela porodica iz reda Proboscidea; izumrli članovi uključuju mastodonte. Porodica Elephantidae također uključuje nekoliko danas izumrlih grupa, kao što su mamuti  i slonovi sa pravim kljovama. Afrički slonovi imaju veće uši i udubljena leđa, dok azijski imaju manje uši i konveksna ili ravna leđa. Obilježavajuća svojstva svih slonova uključuju dugačku proboscis koji se naziva surla, kljove, veliki ušni poklopci, masivne noge i žilavu, ali osjetljivu kožu. Surla se koristi za disanje, donošenje hrane i vode u usta i hvatanje predmeta. Kljove izvedene iz zuba sjekutića služe i kao oružje i kao alat za pomjeranje predmeta i kopanje. Veliki ušni preklopci pomažu u održavanju konstantne tjelesne temperature, kao i u komunikaciji. Noge poput stuba nose veliku težinu.
Slonovi su raštrkani po subsaharskoj Africi, Južnoj i Jugoistočnoj Aziji i nalaze se na različitim staništima, uključujući savane, šume, pustinje i močvare. Oni su biljojedi i zadržavaju se u blizini vode kada im je dostupna. Smatra se da su ključne vrste, zbog utjecaja na njihovo okruženje. Slonovi imaju fisijsko-fuzijsko društvo, u kojem se više porodičnih grupa okuplja radi druženja. Ženke imaju naviku da žive u porodičnim grupama, koje se mogu sastojati od jedne ženke s teladima ili nekoliko srodnih ženki s potomstvom. Grupe, koje ne uključuju bikove, predvodi (obično) najstarija krava, poznata kao matrijarh.
Mužjaci (bikovi) napuštaju porodične grupe kada dostignu pubertet i mogu živjeti sami ili s drugim mužjacima. Odrasli bikovi uglavnom komuniciraju s porodičnim grupama, onda kada traže partnerku. Ulaze u stanje povišenog testosterona i agresivnosti poznatog kao must, što im pomaže da steknu dominaciju nad ostalim mužjacima, kao i reproduktivni uspjeh. Telad su centar pažnje u njihovim porodičnim grupama i oslanjaju se na svoje majke, čak tri godine. Slonovi u divljini mogu živjeti i do 70 godina. Komuniciraju dodirom, vidom, mirisom i zvukom; slonovi koriste infrazvuk i seizmičku komunikaciju na velikim udaljenostima. Slonovska inteligencija upoređena je s onom kod primata i Cetacea. Čini se da imaju samosvojest, a izgleda da pokazuju empatiju prema umirućim i mrtvim članovima porodice.
Međunarodna unija za zaštitu prirode (IUCN), afričke slonove označila je kao ranjivi, a azijske kao ugrožene. Jedna od najvećih prijetnji populaciji slonova je trgovina slonovačom, jer su životinje krivolovljene zbog kljova. Ostale prijetnje divljim slonovima uključuju uništavanje staništa i sukobe s lokalnim stanovništvom. U Aziji,  slonovi se koriste kao radne životinje. U prošlosti su se koristili iu ratovima; danas ih se često kontroverzno prikazuje u zoološkim vrtovima ili ih se koristi za zabavu u cirkusima. Slonovi su vrlo prepoznatljivi i zastupljeni su u umjetnosti, folkloru, religiji, književnosti i popularnoj kulturi.
Veličina
Slonovi su najveće žive kopnene životinje. Jedinke afričkog grmljanskog slona su najveća vrsta, a mužjaci su visoki 304 – 336 cm na razini ramena i imaju tjelesnu masu 5,2 – 6,9 tona, a ženke koje stoje 247 – 273 cm, sa tjelesnom masom od 2,6 –  3,5 t. Muški azijski slonovi obično su visoki oko 261 – 289 cm i  teški  3,5 –  4,6 tona, dok su ženke visoke 228 – 252 cm do ramena i  teške 2,3 – 3,1 tonu. Afrički šumski slonovi najmanja su vrsta, s mužjacima koji su obično visoki oko 209 – 231 cm, tžine 1,7 – 2,3 tone. Muški afrički grmoljanski slonovi su obično 23% viši od ženki, dok su muški azijski slonovi od ženki viši samo za oko 15%.
Kosti
Skelet slona sastoji se od 326–351. kostiju. Pršljenovi su povezani čvrstim zglobovima, što ograničava fleksibilnost kičme. Afrički slonovi imaju 21 par rebara, dok azijski imaju 19 ili 20 parova.
Glava
Lobanja slona dovoljno je elastična da podnese sile koje generiraju poluge kljova i sudari glave u glavu. Stražnji dio lubanje je spljošten i raširen, stvarajući lukove koji štite mozak u svim smjerovima. Lobanja sadrži zračne šupljine (sinuse) koje joj smanjuju težinu, a istovremeno održavaju ukupnu snagu. Te šupljine daju unutrašnjosti lubanje izgled saća. Lobanja je posebno velika i pruža dovoljno prostora za hvatišta mišića koji podržavaju cijelu glavu. Donja vilica je čvrsta i teška.. Zbog veličine glave, vrat je relativno kratak, da bi pružio bolju potporu. U nedostatku suznog aparata, oko se oslanja na tvrdu žlijezdu kako bi ga održalo vlažnim. Izdržljiva nicirajuća membrana štiti očnu jabučicu. Položaj i ograničena pokretljivost očiju ugrožavaju životinjsko vidno polje. Smatra se da slonovi imaju dihromatsko viđenje boja i mogu dobro vidjeti pri slabom svjetlu, ali ne i pri jakom.
Surla
Surla ili proboscis, je spoj nosa i gornje usne, iako su u ranom životu fetusne odvojene. Surla je izdužena i specijalizirana kao slonovski najvažniji i najsvestraniji dodatak. Sadrži do 150.000 odvojenih mišićnih fascija, bez kostiju i malo masti. Ovi upareni mišići sastoje se od dvija glavna tipa: površinski i unutrašnji. Prvi se dijele na leđne, trbušne i bočne, dok se drugi dijele na poprečne i radijalne mišiće. Mišići surle povezuju se s koštanim otvorom u lobanji. Nosna pregrada sastoji se od sitnih mišićnih jedinica koje se vodoravno protežu između nosnica. U osnovi, nosnice dijeli hrskavica. Surla se, kao mišićni hidrostat kreće precizno koordiniranim kontrakcijama mišića. Mišići rade i jedni protiv drugih. Jedinstveni proboscidni nerb – formiran od maksilarnog i facijalnog – proteže duž obje strane.
Slonovska surla imaju višestruke funkcije, uključujući disanje, njuh, dodirivanje, hvatanje i oglašavanje. Čulo životinje može biti četiri puta osjetljivije od osjećaja krvotrakača. Sposobnost surle da čini moćne pokrete uvijanja i namotavanja, omogućava mu da sakuplja hranu, hrve se s drugim slonovima, i podignite do 350 kg. Može se koristiti za osjetljive zadatke, poput brisanja oka i provjere otvora, i sposobna je za lomljenje ljuske kikirikija bez razbijanja sjemena. Svojim surlom, slon može doći do predmeta na visini do  7 m i kopati po dnu vode sa blatom ili pijeskom. Pojedini mogu imati bočne preferencije: neki je više vole uvijati ulijevo, drugi udesno. Mogu usisavati vodu i za piće i za prskanje po tijelima. Odrasli azijski slon sposoban je u surli držati 8,5 L vode. Također raspršuju prašinu ili travu na sebe. Kada je pod vodom, slon koristi surlu kao dihalicu.
Afrički slon na vrhu surle ima dva nastavka nalik prstima koji mu omogućavaju da uhvati i prinese hranu ustima. Azijski slon ima samo jedan, a više se oslanja na motanje oko neke namirnice i stiskanje u usta. Azijski slonovi imaju veću koordinaciju mišića i mogu obavljati složenije zadatke. Gubitak surle bio bi štetan za preživljavanje slona, iako su u rijetkim slučajevima jedinke preživjele sa skraćenim. Primijećeno je da jedan slon pase klečeći na prednjim nogama, podižući se na zadnje noge i usnama uzimajući travu. Sindrom diskesične surle je stanje paralize kod afričkih grmljanskih slonova, uzrokovano degradacijom perifernih živaca i mišića koji počinju na vrhu.
Zubi
Slonovi obično imaju 26 zuba: sjekutiće, poznate kao kljove, 12 mliječnih pretkutnjaka i 12 kutnjaka. Za razliku od većine sisara, kojima rastu mliječni zubi, a zatim ih zamjenjuju jednim trajnim setom odraslih zuba, slonovi su polifiodonti koji imaju cikluse zamjene zuba tokom života. Tokom uobičsjene dugovječnosti, zubi za žvakanje zamjenjuju se šest puta. Zubi se ne zamjenjuju novima koji izlaze iz vilice vertikalno kao kod većine sisara. Umjesto toga, novi zubi izrastaju na stražnjoj strani usta i pomiču se prema naprijed kako bi istisnuli stare. Prvi žvakaći zub sa svake strane vilice ispada kada slon ima dvije do tri godine. Drugi set žvakaćih zuba ispada sa četiri do šest godina. Treći set ispada sa 9-15 godina, a četvrti traje do 18-28 godine. Peti set zuba ispada početkom 40-ih. Šesti (i obično završni) set mora trajati do kraja života. Slonovi zubi imaju zubne grebene u obliku petlje, koji su kod afričkih deblji i dijamantoliki.
Kljove
Kljove slona modificirani su drugi sjekutići u gornjoj vilici. Zamjenjuju mliječne zube u dobi od 6–12 mjeseci i godišnje kontinuirano rastu otprilike do oko 17 cm. Novorazvijena kljova ima glatku caklinsku kapu koja na kraju istroši. Dentin je poznat je kao slonovača i njegov poprečni presjek sastoji se od ukrštenih uzoraka linija, poznatih kao „mašinsko ucrtavanje“, koje stvaraju područja u obliku dijamanta. Kao komad živog tkiva, kljova je relativno mehka; tvrda je koliko i mineral kalcit. Velik dio kljove može se vidjeti vani; ostatak je u ležištu u lobanji. Najmanje jedna trećina kljove sadrži pulpu, a neki imaju nerve koji se protežu do vrha. Stoga bi ga bilo teško ukloniti bez nanošenja štete životinji. Kad se ukloni, slonovača počinje sušiti i pucati, ako se ne održava hladnom i vlažnom okruženju. Kljove služe u više svrha. Koriste se za iskopavanje vode, soli i korijenja, uklanjanje kore ili obilježavanje drveća, kao i za pomjeranje drveća i grana prilikom čišćenja staze. U borbi se koriste za napad i obranu, te za zaštitu trupa.
Kao i kod ljudi, koji su obično desnoruki ili ljevoruki, slonovske kljove obično su desnostrane ili lijevostrane. Dominantna kljova, koja se naziva glavna kljova, uglavnom je istrošenija, jer je kraća s okruglim vrhom. Za afričke slonove kljove su prisutne i kod mužjaka i kod ženki i približno su iste dužine kod oba spola, dostižući dužinu i do 300 cm, ali mužjaci imaju deblje. U ranija vremena nisu bile neuobičajene i kljove teške preko 200 kilograma, iako je danas rijetkost vidjeti kljovu sa više od 100 kg.
Kod azijskih, samo mužjaci imaju velike kljove. Njihove ženke imaju vrlo male kljove ili ih uopće nemaju. Ima mužjaka i bez kljova i posebno su česti među slonovima iz Šri Lanke. Azijski mužjaci mogu imati kljove sve dok i afrički, ali obično su tanji i lakši; najveća zabilježena bila je duga 302 cm i teška 39 kg. Lov na slonovaču u Africi and Asia vodio je ka prirodnom odabiranju koje je favoriziralo kraće kljove  i  nestajanju kljova.
Koža
Koža slona je uglavnom vrlo žilava, debljine 2,5 cm, na leđima i dijelovima glave. Koža oko usta, anusa i unutar uha znatno je tanja. Slonovi obično imaju sivu kožu, ali afrički izgledaju smeđe ili crvenkaste boje, nakon što se uvaljaju u obojeno blato. Azijski slonovi imaju depigmentirane dijelove, posebno na čelu i ušima i okolnim područjima. Telad ima smećkastu ili crvenkastu dlaku, posebno na glavi i leđima. Kako slonovi sazrijevaju, njihova dlaka potamni i postaje rjeđa, ali guste koncentracije dlake i dlačica ostaju na kraju repa, kao i na bradi genitalijama i područjima oko očiju i ušnog otvora. Koža azijskog slona obično je prekrivena sa više dlaka od svog afričkog.
Slon koristi blato kao kremu za sunčanje, štiteći kožu od ultraljubičastog svjetla. Iako je žilava, slonova koža je vrlo osjetljiva. Bez redovnih blatnih kupki kako bi je zaštitili od opeklina, uboda insekata i gubitka vlage, slonovska koža trpi ozbiljna oštećenja. Nakon kupanja, slon će obično trupom otpuhati prašinu sa tijela i ona se isuši u zaštitnu koru.
Slonovi imaju poteškoće s ispuštanjem toplote kroz kožu zbog svog niskog omjera površime i zapremine, koji je mnogo puta manji od ljudskog. Čak su primijećeni da podižu noge, verovatno u pokušaju da tabane izlože zraku.