cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Frakcija Crvene armije
Nastanak
Sve je započelo na studentskim protestima kasnih 1960-tih kada je tokom nereda smrtno ranjen protestant koga je ubila policija. Za vrijeme kasnijih demonstracija protiv rata u Vijetnamu njemačka policija je bila veoma brutalna. Tokom jednog protesta 2. juna 1967. ubijen je student Benno Ohnesorg. Sve je to kulminiralo podmetanjem požara u par stanica policije od strane grupe: Thorwald Proll, Horst Söhnlein, Gudrun Ensslin i Andreas Baader koji su ubrzo uhapšeni.
1960-te u Njemačkoj dolazi do ekstremne reakcije na nacističku prošlost. Mladi Nijemci su se pitali zašto je generacija njihovih roditelja učestvovala u grozotama nacizma. Kada su shvatili da su mnogi bivši nacisti i dalje dio sistema i policije koja napada njihove demonstracije, ponekad i sa ubilačkom silom, mnogi su izgubili svaku vjeru u demokratski potencijal političkog poretka i okrenuli se oružanoj borbi da ga zbace.
2. aprila 1968. godine Andreas Baader, Gudrun Ensslin, Thorwald Proll i Horst Söhnlein podmeću požar u robnoj kući u Frankfurtu. Na zidu obližnje zgrade ostavljaju grafit: "Bolje spaljivati robne kuće nego kupovati u njima". Brzo nakon toga su pronađeni i uhapšeni. Andreas Baader ostaje u zatvoru do maja 1970. kada spektakularno bježi uz pomoć poznate novinarke Ulrike Meinhof, Gudrun Ensslin, Irene Goergens, Ingrid Schubert i jedne još uvijek nepoznate osobe. Novinarka Ulrike Meinhof je u to vrijeme pisala u pozitivnom svijetlu o studentskim protestma i kritičke članke o ponašanju policije, šireći bunt. Jednom je rekla: "Ako zapalite jedan automobil to je krivično djelo, a ako zapalite na stotine automobila to je politički aktivizam". Ili: "Policajci su svinje. Zapravo, oni su gori od svinja. Ubijanje policajaca je neophodno u cilju oslobođenja. Čovjek postaje drugačiji kada navuče uniformu. Čim je u uniformi, čovjek postaje legitimna meta revolucionara." Meinhofova je ubijedila stražare da puste Baadera u biblioteku da bi ga ona intervjuisala. Tamo su stražare dočekali naoružani ljevičari koji su oslobodili Baadera. Ulrike Meinhof postaje jedna od vodećih ličnosti ovog pokreta, napušta ugodni javni život i prelazi u ilegalu i oružanu borbu.
Djelovanje
Do kraja 1970. godine RAF je opljačkao tri banke u Berlinu. Ukradenim novcem su preko istočnog Berlina stigli do Jordanske pustinje gdje pohađaju vojnu obuku u kampu Al-Fataha i kupuju oružje za dalje akcije. Tada počinje i njihova dugoročna saradnja sa palestinskim militaristima.
Tokom 1971. godine pljačkaju banke širom Njemačke, tj. vrše "eksproprijaciju kapitala", kako to oni nazivaju. Ulrike Meinhof piše njihov zvanični manifest na kojem se prvi put pojavljuje njihov logo: crvena petokraka, preko nje kalašnjikov i natpis RAF. Kasnije AK-47 biva zamenjen oružjem Heckler & Koch MP5, omiljenim alatom grupe. Mjesto zločina napuštali su uvijek u "BMV" automobilima, a koristili su isključivo ova kola jer su bila laka za obijanje, lako su se palila "na žice" i bila su veoma brza. Tih godina u Njemačkoj se govorilo da BMV zapravo znači "Baader-Meinhof Wagen" (Baader-Meinhof automobil).
Njemačkim vlastima je naročito teško padalo to što je mnogo mladih ljudi širom zemlje odobravalo ono sto je RAF činio. Tadašnje novinarske ankete pokazuju da bi svaki treći omladinac u Njemačkoj pružio utočište RAF-ovcima u bjekstvu. "Podvizi" RAF-a inspirišu pojavljivanje drugih oružanih formacija: "2. juni" i "Revolucionarne ćelije" počinju sa napadima na banke, policiju i vlasništvo kapitalista. "2. juni" u saradnji sa organizacijom IRA podmeće bombu u britanski jaht-klub. Cijelu Njemačku trese groznica crvenog nasilja. Tadašnji ministar unutrašnjih poslova Hans-Dietrich Genscher formira specijalne sekcije policije koje se bave isključivo ovom pojavom.
Hapšenja
Sredinom 1972. godine specijalna policija saznaje za potencijalno skrovište RAF-a u Frankfurtu. Upadaju u prostoriju gdje ne nalaze ljude, ali nalaze ogromne količine eksploziva. Policija je ispraznila kutije eksploziva i ozvučila cijel prostor ne odajući da zna za njega. Zatim su radnici Gradskog zelenila navodno sadili travu u okolini, a zapravo su postavljali vreće sa pijeskom, očekujući veliki oružani okršaj sa RAF-om. Prvog juna, u ukradenom najnovijem modelu Porschea, stižu Andreas Baader i Holger Meins. Pružaju otpor pucajući na policajce iz skrovišta. Snajper ranjava Baadera u nogu. Meins je primoran da se skine do gole kože i izađe sa rukama na glavi. Obojica bivaju uhapšeni. Sutradan je uhapšena i Gudrun Ensslin, i to u jednom butiku u Hamburgu. Prodavac je pozvao policiju jer je u njenoj jakni, koju je ostavila dok je probala bluzu, primijetio revolver. Dvije nedelje kasnije uhapšena je i Ulrike Meinhof. Bio je to kraj djelovanja tzv. prve generacije RAF-a.
Druga generacija
Od slobodnih članova i novih simpatizera formirana je druga generacija koja je izvela mnoge terorističke akcije (napad na ambasadu u Stokholmu, otmice aviona, napadi na pravosudne organe) uglavnom u cilju oslobađanja članova prve generacije iz zatvora. Postojale su i treća, četvrta kao i peta generacija RAF-ovaca.
30. jula 1977. Jürgen Ponto, vlasnik Dresdner banke je ubijen na vratima kuće prilikom pokušaju kidnapovanja.
5. septembar5. septembra 1977. Hanns-Martin Schleyer, bivši oficir SS trupa i jedan najmoćnijih industrijalaca u Zapadnoj Njemačkoj je kidnapovan. Njegov vozač je tog dana naglo zakočio kad su ispred njega izletila kolica sa bebom. Policijski auto koji je bio u pratnji nije se mogao zaustaviti i slupao se u Schleyerov automobil. Pet maskiranih napadača odmah su ubili policajce i kidnapovali Schleyera. U pismu sa zahtjevima koje je poslato vladi je navedeno oslobađanje svih 11 pripadnika organizacije. U Bonnu je organizovan krizni štab čiji je vođa bio kancelar Helmut Schmidt. Njegov plan je bio da odugovlači dok se ne sazna pozicija taoca. Mjesec dana se ništa nije događalo. Primljena je začuđujuća informacija - otet je avion koji je letio za Frakfurtu od strane četvorice muslimanskih otmičara koji su postavili iste zahtjeve kao i RAF plus 15 miliona $ i oslobađanje dva Palestinca. Avion je najprije preusmjeren u Italiju, a zatim prema Kipru, Bahreinu i Dubaiju, da bi na kraju sletio u Mogadiš. Tamo su otmičari ubili pilota, da bi nakon toga riskantnom akcijom njemačke tajne službe tri otmičara ubijena, a niko od talaca nije povrđen.
Pola sata kasnije, nakon što je na radiju objavljena vijest o neuspjehu otmice aviona, u svojim ćelijama su nađeni mrtvi Andreas Baader i Gudrun Ensslin. Zvanično je objavljeno da se radi o samoubistvima mada je kod mnogih izazvao sumnju način na koji je Baader navodno izvršio samoubistvo. Naime on je ustreljen pištoljem u glavu iako je to bio strogo čuvan zatvor gde je pištolj skoro nemoguće bilo prokrijumčariti. Sljedećeg dana je RAF objavio informaciju o egzekuciji Schleyer-a.
Raspuštanje
RAF je nastavio sa djelovanjem i kasnije ali zbog sloma komunizma njihov uticaj je postao zanemarljiv. Njihova posljednja velika akcija bila je podmetanje ogromne bombe i rušenje zidova ženskog zatvora u Weiterstadt 1993. Potpuno su se razišli tek 1998. kada je poslato i zvanično saopćenje "Reutersu".
RAF je ostala upamćena po velikoj podršci koju su uživali od strane stanovništva (naročito omladine) iako je koristila nasilne metode da bi ostvarila svoje ciljeve.
20. maj
20. maj / svibanj (20. 5) jest 140. dan godine po gregorijanskom kalendaru (141. u prestupnoj godini). Do kraja godine ima još 225 dana.
Evropsko prvenstvo u rukometu 1994.
Evropsko prvenstvo u rukometu 1994. održavalo se od 3. juna do 12. juna 1994. godine u Portugalu. Sve utakmice su odigrane u Almadi i Portu.
Izvlačenje takmičarskih grupa
Takmičari su igrali u četiri grupe.
Sastav zlatne reprezentacije Švedske
Ola Lindgren, Per Carlen, Erik Hajas, Jerry Hallbäck, Stefan Lövgren, Robert Andersson, Pierre Thorsson, Staffan Olsson, Magnus Andersson, Tommy Suoraniemi, Mats Olsson, Tomas Svensson, Robert Hedin, Magnus Wislander, Martin Frandesjö. Izbornik: Begt Johansson
Mehanika čvrstih tijela
Mehanika čvrstih tijela je grana fizike i matematike koja se bavi proučavanjem ponašanja čvrstih pod uticajem vanjskih faktora (npr. vanjskih sila, temperaturnih promijena, i td.). Ona je dio šire oblasti pod nazivom mehanika kontinuuma.
Glavne oblasti
Postoji nekoliko standardnih modela kako čvrsti materijali reaguju na napon:
Jedna od najčešćih praktičnih primijena mehanike čvrstih tijela je Euler-Bernoullieva jednačina grede.
tipično, mehanika čvrstih tijela koristi linearne modele kako bi dovela u vezu napone i naprezanja (pogledajte linearna elastičnost). Međutim, stvarni materijali često ispoljavaju nelinearno ponašanje.
Za specifičnije definicije napona, naprezanja i odnos među njima, pogledajte članak čvrstoća materijala.
Protrombinsko vrijeme
Laboratorijsko mjerenje
Referentni raspon za protrombinsko vrijeme ovisi o korištenoj analitičkoj metodi, ali je obično oko 12-13 sekundi (rezultate uvijek treba tumačiti korištenjem referentnog raspona iz laboratorije koja je izvršila test), a INR u odsustvu antikoagulansne terapije je 0,8 –1.2. Ciljni raspon za INR u upotrebi antikoagulansa (npr. varfarina) je 2 do 3. U nekim slučajevima, ako se smatra da je potrebna intenzivnija antikoagulacija, ciljni raspon može biti čak 2,5-3,5 u zavisnosti od indikacije za antikoagulaciju.
Metod
Protrombinsko vrijeme obično analizira laboratorijski tehnolog na automatiziranom instrumentu na 37 °C (kao nominalna aproksimacija normalne temperature ljudskog tijela).
Sivi soko
thumb|Falco peregrinus thumb|Falco peregrinus madens
Sivi soko (lat:Falco peregrinus) je vrsta sokola sa širokim rasprostranjenjem. Ova vrsta obuhvata 17-19 podvrsti. Sivi soko je najbrža vrsta među pticama na zemlji.
NGC 7648
NGC 7648 (također poznat kao IC 1486, IRAS 23213+0923, MCG 1-59-72, PGC 71321 i UGC 12575) je spiralna galaksija koja je udaljena oko 163 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Pegaz. Najveći prečnik je 1,60 (76 hiljada sg) a najmanji 1,0 uglovnih minuta (48 hiljada sg). Prvo otkriće je napravio John Frederick William Herschel 18. oktobra 1784. godine.
Sivi soko
Karakteristike
Sivi soko se hrani pticama, najčešće golubovima, patkama, vrapcima i slično. Pri obrušavanju dostiže brzinu od oko 350 km/h. Plijen lovi isključivo u zraku. Mužjak sivog sokola, kao i kod većine ptica grabljivica, je za jednu trećinu manji nego ženka. Boju stiče oko godinu dana od izleganja, dok su mladunci tamno smeđe boje. Gnijezdi se na planinskim liticama i kao i druge vrste sokola svoje gnijezdo ne pravi sam, nego koristi napuštena gnijezda drugih ptica.
Jaja
Krajem marta, ili početkom aprila, ženka obično polaže 3-4 jajeta. Jaja su izdužena i pjegava. Srednja veličina iznosi 52x40 mm.
Razvitak
Inkubacija traje pretežno 30 dana. Na jajima sjede oba roditelja. Poslije izlijeganja, mladi ostaju u gnijezdu 35-40 dana. poslije napuštanja gnijezda, roditelji se o mladima brinu još oko 60 dana. Samo jedna trećina izlega preživi prvu zimu.
Zaštita
Sivi soko je ugrožena vrsta. U zadnje vrijeme se uspješno vrši akcija vještačkog uzgoja i povratka u prirodna staništa.
Kupola
mini|250p|Bazilika sv. Petra u [[Rimu]] Kupola (italijanski: cupola) je poluloptasti izvod iznad prostorije, koja ima tlocrt kružnice ili kvadrata.
NGC 6143
NGC 6143 (također poznat kao IRAS 16205+5512, MCG 9-27-24, PGC 57919 i UGC 10358) je prečkasta spiralna galaksija koja je udaljena oko 244 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Zmaj. Najveći prečnik je 1,00 (71 hiljada sg) a najmanji 0,9 uglovnih minuta (64 hiljade sg). Prvo otkriće je napravio John Frederick William Herschel 24. aprila 1789. godine.
Kupola
Kupola se najviše gradi kao kalota ili polukugla od kamena ili opeke, a u novije doba od armiranog betona u konstrukciji tzv. ljuske.
NGC 6143
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Kupola
Kupola se može izvesti direktno na zidovima prostora ili preko posebnih konstrukcija:
Često se između kupole i pandantiva umeće cilindrični tambur. Najčešće se na vrhu kupole ostavlja otvor za svjetlo (oculus) ili tornjić (lanterna) s prozorima.
Najpoznatiji primjeri kupola u svjetskoj arhitekturi su: rimski Panteon, Aja Sofija u Carigradu, bazilika sv. Petra u Rimu, Tadž Mahal, Agra, Indija; Katedrala sv. Pavla, London, Engleska; Capitol, Washington, D.C., SAD, i mnoge druge.
Tabla (košarka)
mini|desno|250px|Tabla s obručem mini|desno|250px|Tipična tabla s obručem u privatnom vlasništvu
Košarkaška tabla je dio košarkaške opreme. To je vertikalno uzdignuta tabla na koju je pričvršćen obruč. Pravi se od ravnog, krutog materijala, najčešće od pleksiglasa. Obično je oblika pravougaonika i takva se koristi u NBA, NCAA i međunarodnoj košarci. Ipak, mnoge table mogu biti i ovalnog oblika, naročito u amaterskoj igri.
Obruč se montira na tablu preko fleksibilne spone, tj. nosača, koji apsorbira silu koju proizvede lopta pri dodiru s obručom ili igrač prilikom zakucavanja, pa se obruč ponovo vraća u horizontalni položaj.
Tabla se vrlo često koristi u igri da se o nju lopta odbije u obruč. Za razliku od obične košarke, u košarci na pijesku i netbolu tabla se uopće ne koristi, već samo obruč.
Dijagram košarkaške table
Dimenzije su određene pravilima FIBA-e, NBA i NCAA.
NGC 3222
NGC 3222 (također poznat kao MCG 3-27-11, PGC 30377 i UGC 5610) je prečkasta spiralna galaksija koja je udaljena oko 257 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Lav. Najveći prečnik je 1,20 (90 hiljada sg) a najmanji 1,0 uglovnih minuta (75 hiljada sg). Prvo otkriće je napravio Friedrich August Theodor Winnecke u martu 1855. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
NGC 1703
NGC 1703 (također poznat kao ESO 119-19, IRAS 04521-5949 i PGC 16234) je prečkasta spiralna galaksija koja je udaljena oko 70 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Zlatna riba. Najveći prečnik je 2,90 (59 hiljada sg) a najmanji 2,6 uglovnih minuta (53 hiljade sg). Prvo otkriće je napravio John Frederick William Herschel 4. decembra 1834. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Genji Monogatari
mini|tekst iz prve verzije (12. vijek), danas u Tokugava muzeju u [[Nagoya|Nagoji.]]
Genji Monogatari (jap:源氏物語, bos: Priča o Gendži) je klasično djelo japanske književnosti koje je početkom 11. vijeka napisala plemkinja i dvorska dama Murasaki Shikibu (978.–1014.). Radi se o jednom od prvih psiholoških romana japanske literaturne historije. Ponekad se označava kao prvi ikad pisani roman, iako je ovo mišljenje osporeno. Priča o Genji i dalje ima visoko mjesto u japanskoj kulturi i vrijedi za jedno od djela sa posebnim značajem.
Originalni rukopis, nastao na vrhuncu Heian ere, više ne postoji. Napravljen je u stilu "concertina" ili orihon kao nekoliko listova papira zalijepljenih i presavijenih naizmjenično u jednom pa drugom smjeru.
Djelo pripovijeda o životu Hikaru Genjija, ili "Sjajnog Genjija", koji je sin drevnog japanskog cara (čitaocima poznatog kao car Kiritsubo) i nižerangirane konkubine po imenu Kiritsubo Consort. Iz političkih razloga, car uklanja Genjija iz linije nasljeđivanja, spuštajući ga na mjesto običnog stanovnika i dajući mu prezime Minamoto, te Genji nastavlja karijeru carskog oficira. Priča se koncentriše na Genjijev romantični život i opisuje običaje aristokratskog društva tog vremena. Možda je to prvi roman na svijetu, prvi psihološki roman i prvi roman koji se još uvijek smatra klasikom, posebno u kontekstu japanske književnosti.
Historijski kontekst
Murasaki je pisala na vrhuncu moći klana Fujiwara - Fujiwara no Michinaga je bio regent po svemu osim po imenu i najznačajnija politička ličnost svog vremena. Shodno tome, vjeruje se da je Murasaki djelimično formirala lik Genjija kroz svoje iskustvo s Michinage.
Priča o Genjiju je možda bila napisana poglavlje po poglavlje, jer je Murasaki predavala priču aristokratskim ženama (damama u čekanju). Ima mnogo elemenata koji se nalaze u modernom romanu: centralni lik, veoma veliki broj glavnih i sporednih likova, dobro razvijena karakterizacija svih glavnih likovai niz događaja koji pokrivaju život centralnog lika i sl. Nema određene radnje, ali događaji se dešavaju i likovi jednostavno stare. Uprkos velikom broju glavnih likova (oko četiri stotine), roman zadržava unutrašnju konzistentnost; na primjer, svi likovi stare u korak, a porodični i feudalni odnosi ostaju netaknuti.
Jedna od komplikacija za čitaoce i prevodioce Genjija je to što gotovo nijedan lik u originalnom tekstu nije dobio eksplicitno ime. Umjesto toga, likovi se pozivaju na njihovu funkciju ili ulogu (npr. ministar ljevice), titulu(npr. Njegova ekselencija) ili njihov odnos prema drugim likovima (npr. Nasljednik), koji se mijenjaju kako roman napreduje. Ovaj nedostatak imena proizilazi iz dvorskih manira iz Heian ere zbog kojih je bilo neprihvatljivo javno i otvoreno slobodno spominjanje nečijeg imena. Savremeni čitaoci i prevodioci koristili su razne nadimke da bi pratili mnoge likove kroz radnju.
Autorstvo
Postoji debata o tome koliki dio Genjija je zapravo napisala Murasaki Shikibu. Debate o autorstvu romana traju vijekovima i malo je vjerovatno da će ikada biti riješene ukoliko ne dođe do nekog većeg arhivskog otkrića.
Općenito je prihvaćeno da je priča u sadašnjem obliku završena do 1021. godine, kada je autorica Sarashine Nikki napisala dnevnički zapis o svojoj radosti što je dobila potpunu kopiju priče. Ona piše da ima preko 50 poglavlja i spominje lik uveden na kraju djela, pa ako su na priči radili i drugi autori osim Murasaki, djelo je završeno vrlo blizu vremena njenog pisanja. Murasakijin vlastiti dnevnik uključuje referencu na priču, a zapravo i primjenu imena 'Murasaki' na sebe u aluziji na glavni ženski lik. Taj zapis potvrđuje da je neki, ako ne i cijeli dnevnik, bio dostupan 1008. godine, kada interni dokazi uvjerljivo sugerišu da je zapis zabilježen.
Za Murasaki se kaže da je napisala lik Genji na osnovu ministra s lijeve strane u vrijeme kada je bila na dvoru. Drugi prevodioci, poput Tylera, vjeruju da je lik Murasaki no Ue, za kojeg se Genji udala, zasnovan na njoj samoj.
Yosano Akiko, prva autorica koji je napravila moderni japanski prijevod Genjija, vjerovala je da je Murasaki napisala samo poglavlja od 1 do 33, a da je poglavlja od 35 do 54 napisala njena kćerka Daini no Sanmi. Drugi stručnjaci su također sumnjali u autorstvo poglavlja 42 do 54 (posebno poglavlja 44, koje sadrži rijetke primjere grešaka u kontinuitetu). Prema uvodu Royalla Tylera u njegov engleski prijevod djela, nedavna kompjuterska analiza je pokazala "statistički značajna" odstupanja u stilu između poglavlja 45–54 i ostalih, kao i među ranim poglavljima.
Radnja
Genjijeva majka umire kada je imao tri godine, a car je ne može zaboraviti. Car Kiritsubo tada čuje za ženu (Dama Fujitsubo), nekadašnju princezu prethodnog cara, koja liči na njegovu pokojnu konkubinu, te ona postaje jedna od njegovih žena. Genji je prvo voli kao maćehu, a kasnije kao ženu, i zaljubljuju se jedno u drugo. Genji je frustriran svojom zabranjenom ljubavlju prema Dami Fujitsubo i u lošim je odnosima sa vlastitom ženom (Aoi no Ue, Dama Aoi). Upušta se u niz ljubavnih veza sa drugim ženama. One ga međutim ne ispunjavaju, jer se u većini slučajeva odbijaju njegova udvaranja, njegove ljubavnice iznenada umiru, ili mu postaje dosadno.
Genji posjećuje Kitayamu, ruralno brdsko područje sjeverno od Kyota, gdje zatiče lijepu desetogodišnju djevojčicu. Fasciniran je djevojčicom (Murasaki) i otkriva da je ona nećakinja Dame Fujitsubo. Konačno je kidnapuje, dovodi u svoju palatu i obrazuje je da bude poput Dame Fujitsubo, koja je njegov ženski ideal. Za to vrijeme Genji se također tajno susreće sa Damom Fujitsubo i ona rađa njegovog sina Reizeija. Svi osim dvoje ljubavnika vjeruju da je otac djeteta car Kiritsubo. Kasnije dječak postaje prestolonasljednik, a Dama Fujitsubo carica, a Genji i Dama Fujitsubo se zaklinju da će čuvati istinu o identitetu djetetovog pravog oca u tajnosti.
Genji i njegova žena, Dama Aoi, pomire se. Ona rodi sina, ali ubrzo umire. Genji je tužan, ali utjehu nalazi u Murasaki, koju ženi. Genjijev otac, car Kiritsubo, umire. Naslijedio ga je sin Suzaku, čija majka (Kokiden), zajedno sa Kiritsubovim političkim neprijateljima, preuzima vlast na dvoru. Tada se otkriva još jedna Genjijeva tajna ljubavna veza: Genji i konkubina cara Suzakua bivaju otkriveni dok se tajno sastaju. Car Suzaku priznaje da je lično zabavljen Genjijevim podvizima sa ženom (Oborozukiyo), ali je dužan kazniti Genjija iako mu je on polubrat. On progoni Genjija u grad Suma u ruralnoj provinciji Harima (sada dio Kobea u prefekturi Hyōgo). Tamo, prosperitetni čovjek poznat kao Akaši novajlija (jer je iz Akashija u provinciji Settsu) zabavlja Genjija, a Genji ima aferu sa Akashijevom kćerkom. Ona rađa Genji jedinu kćer, koja će kasnije postati carica.
U glavnom gradu cara Suzakua muče snovi o njegovom pokojnom ocu, Kiritsuba, i nešto počinje da pogađa njegove oči. U međuvremenu, njegova majka, Kokiden, se razboli, što slabi njen uticaj na prestolju i dovodi do toga da car naredi da se Genji pomiluje. Genji se vraća u Kyoto. Njegov sin od Dame Fujitsubo, Reizei, postaje car. Novi car Reizei zna da je Genji njegov pravi otac i podiže Genjijev rang na najviši mogući.
Međutim, kada Genji napuni 40 godina, njegov život počinje da propada. Njegov politički status se ne mijenja, ali njegov ljubavni i emocionalni život se postepeno smanjuje kako srednje godine zavladaju. Oženi se drugom ženom, Trećom princezom (poznatom kao Onna san no miya u verziji Seidensticker, ili Nyōsan u Waleyjevoj). Genjijev nećak, Kashiwagi, kasnije siluje Treću princezu, a ona nosi Kaoru (koji je, u sličnoj situaciji kao i Reizei, pravno poznat kao Genjijev sin). Genjijev novi brak mijenja njegov odnos sa Murasaki, koja je izrazila želju da postane časna sestra (bikuni) iako je Genji tu želju odbio.
Genjijeva voljena Murasaki umire. U sljedećem poglavlju, Maboroshi ("Iluzija"), Genji razmatra koliko je život prolazan. Odmah iza poglavlja pod nazivom Maboroshi, nalazi se poglavlje pod nazivom Kumogakure ("Nestao u oblacima"), koje je ostavljeno prazno, ali implicira Genjijevu smrt.
Poglavlja 45-54 su poznata kao "Uji poglavlja". Ova poglavlja prate Kaorua i njegovog najboljeg prijatelja Nioua. Niou je carski princ, sin Genjijeve kćeri, sadašnje carice nakon što je Reizei abdicirao s prijestolja, dok je Kaoru poznat svijetu kao Genjijev sin, ali mu je zapravo otac Genjijev nećak. Poglavlja uključuju Kaoru i Niouovo rivalstvo oko nekoliko kćeri carskog princa koji živi u Ujiju, mjestu udaljenom od glavnog grada. Priča se naglo završava, a Kaoru se pita da li Niou krije Kaoruovog bivšu ljubavnicu od njega. Kaoru se ponekad naziva prvim antiherojem u književnosti.
Kolašinski proces
Kolašinski proces ili Vasojevićka afera je bilo suđenje iz 1909. pripadnicima opozicije crnogorskom knezu Nikoli Petroviću Njegošu. Od 103 osobe kojima se sudilo, na smrtnu kaznu je osuđeno 11 osoba, 51 na vremenske kazne, dok su 33 osobe proglašene nevinim. Ovaj događaj je pogoršao odnose Crne Gore i Srbije. Glas Crnogorca je pisao o osuđenima na smrtnu kaznu. Presuda je izvršena u ponedjeljak 16. novembra 1909. godine. U Andrijevici su ubijeni potporučnik Petar Đinović, barjaktar Mihailo Jojić i Radisav Račić, a u Podgorici penzionirani komandir Petar Mitrović i Ilija Božin Petrović, preduzimač državnih građevina. Kasnije su mnogi pomilovani, kao Đoko Ćosović i mnogi drugi iz Kuča, dvojica Vasojevića i jedan čovjek iz Bjelopavlića. Lazar Tomanović, ministar pravosuđa i ministar vanjskih poslova Crne Gore je o Kolašinskoj aferi u svojim memoarima zapisao: Kolašinska afera je posljedica neuspjha bombaške afere, uporni podzemni rad Beča.
Kritika
Adam Pribićević je u listu Srpsko kolo od 26. novembra (9. decembra) 1909. godine pisao povodom osude sedam Crnogoraca na smrt i strijeljanju petorice zbog optužbe za pobunu: ''Ali neka bude uvjeren stari tiranin, da će krv one petorice pasti na njega i djecu njegovu. I Obrenovići su u Srbiji strijeljali, ali su dočekali da i njih strijeljaju. Bilo je i ruskih i francuskih i engleskih i drugih vladara, koji su vješali i strijeljali, ali su i oni dočekali strašnu uru. Dočekaće je i on za jamačno... Stid, sramota i prokletstvo narodno pokriće uspomenu izroda srpskih što su digli krvavu ruku na glave braće svoje, jer htjedoše slobode i pravde...''
Olsok
180px|mini|desno|Križ od cvijeća – [[grb Verdala u Stiklestadu za vrijeme olsoka u maju 2013.]] Olsok (od staronordijskog: ólafsvaka ≈ Olafovo bdijenje) naziv je za obilježavanje praznika 29. maja 1030, godišnjicu pogibije norveškog kralja Olafa II u bitci kod Stiklestada.
Obilježavanje
Olav se u Norveškoj smatra širiteljem kršćanstva; zadržao je svoju važnost, poput svojih bdijenja, i nakon reformacije. Njegov se dan naziva Ólavsøka kao službeni praznik na Farskim otocima i Olai u Danskoj; u Švedskoj, se obilježava samo u nekoliko područja kao što je Härjedalen, zove se Olofsmässa ili Olsmässa, a u Finskoj se obilježava u pokrajini Savonlinna.
Historija
Norveški kralj Olaf II zapamćen je kao Rex perpetuus Norvegiae, vječni kralj Norveške. 29. maja tradicionalno je datum smrti kralja Olafa u bitci kod Stiklestada, sjeverno od Nidarosa (danas Trondheim), u Norveškoj, 1030. godine. Smatra se se da je mučeništvo kralja Olafa u Stiklestadu presudno pridonijelo uspostavljanju kršćanstva u cijeloj Norveškoj. Kralj Olaf je naknadno proglašen svetim u Nidarosu 3. augusta 1031. uglavnom nakon nastojanja nordijskog biskupa Grimkjella.
Obilježavanje
Sve do luteranske reformacije u 16. vijeku olsok je bio veliki crkveni praznik u nordijskim zemljama. Krajem 19. i u ranom 20. vijeku došlo je do ponovnog zanimanja za olsok, posebno u Norveškoj. Rimokatolička crkva u Norveškoj priznaje olsok kao veliki blagdan u cijeloj zemlji, dok Luteranska crkva u Norveškoj priznaje taj dan uglavnom u Katedrali Nidaros kao i u drugim crkvama. Počevši od 900. godišnjice Stiklestada 1930, 29. maj je službeni Dan zastave (Olsokdagen) u Norveškoj. Od 1954. Drama Svetog Olava izvodi se svake godine u Stiklestadu.
Na Farskim otocima Ólavsøka se također obilježava 29. maja. Ólavsøka je najveći ljetni festival na Farskim otocima i obično se slavi tokom nekoliko dana. Ova tradicija datira iz vremena kada su otoci bili dio Norveške tokom srednjeg vijeka. Unutar Švedske Olofsmässa ("Olafova misa") priznata je uglavnom unutar bivše norveške pokrajine Härjedalen.
Unutar Finske, Pyhän Olavin Päivä ("Dan svetog Olafa") uglavnom se slavi u Savonlinni, mjestu Olavinlinna, budući da je sveti Olaf svetac zaštitnik mjesta.
Masakr u Sokolinama
Masakr u Sokolinama je ratni zločin počinjen nad bošnjačkim civilima i ratnim vojnim zarobljenicima tokom rata u Bosni i Hercegovini od 1992. do 1995. godine. Masakr je počinjen 14. juna 1992. godine u mjestu Sokolina u općini Ilijaš. Tog dana srpske paravojne jedinice potpomognute JNA ubile su 47 Bošnjaka iz naselja Ahatovići u Sarajevskoj općini Novi Grad.
Napad na Ahatoviće
28. maja 1992. godine počeo je napad na Ahatoviće, naselje u kojem su Bošnjaci činili više od 90 posto stanovnika. Nakon granatiranja, srpske snage 2. juna 1992. probile su linije odbrane na kojima je bilo stotinjak samoorganizovanih mještana. Grupa od oko 40 mještana pokušali su da se izvuku iz sela i probiju prema Visokom, ali je na jednom brisanom prostoru na njih otvorena paljba iz artiljerijskog i pješadijskog oružja, u kojoj je ih je poginulo 18, a 12 ranjeno. Ostali su se morali predati napadačima.
Držanlije
Držanlije su naseljeno mjesto u gradu Livnu, Bosna i Hercegovina. Naselje Držnlije su jedno od najpitoresknijih sela u općini Livno. Smješteno je u gornjem, središnjem dijelu Livanjskog polja, na uzvisini iznad rijeke Sturbe, dok su mlinovi i vikend naselje smješteni na samoj obali rijeke.
Masakr u Sokolinama
Mučenje u Rajlovcu
Zarobljeni su odvedeni u logor u Rajlovcu gdje su bili podvrgnuti torturi, premlaćivani i izgladnjivali sve do sredine juna.
Masakr
Oko 20:00 sati naveče 14. juna 1992. godine 55 mještana Ahatovića koji su preživjeli napad su ukrcani u autobus, te su voženi u pravcu Olova. Kad je autobus došao do mjesta Sokolina u općini Ilijaš, autonus je zaustavljen i odjeknulo je nekoliko eksplozija. Autobus je najprije pogođen sa tri projektila ispaljena iz ručnih bacača, onda je u njega ubačeno desetak ručnih bombi. Nakon bombi pucano je u autobus iz pješadijskog oružja. Osmero mještana Ahatovića su preživjeli masakr i stigli do Olova. Jedan od preživjeli, Elvir Jahić je svjedočio o ovom zločinu pred Haškim tribulalom na suđenju Momčilu Krajišniku.
Dokumentarni film
2001. godine snimljen je dokumentarni film “Dobar muž, dragi sin” za Holanđansku televiziju o masakru mještana Ahatovića.
Kompletna metamorfoza
mini|desno|130px|Potpuna metamorfoza [[pčela|pčele]] Kompletna metamorfoza, potpuna metamorfoza ili holometabolizam je termin koji se koristi u svijetu insekata a opisuje specifičan razvoj pojedinih vrsta insekata u četiri faze: embrion, larva, lutka i imago (odrasla jedinka). Npr. životni ciklus leptira, embrion se razvija u jajetu, zatim izlazi kao gusjenica (larva), onda se zakukulji u lutku i razvije se u odraslog leptira.
Redovi koji vrše kompletnu metamorfozu su:
21. maj
21. maj / svibanj (21. 5) jest 141. dan godine po gregorijanskom kalendaru (142. u prestupnoj godini). Do kraja godine ima još 224 dana.
Eugene McCarthy
mini|desno|Eugene McCarthy Eugene Joseph "Gene" McCarthy (29. mart 1916 – 10. decembar 2005) bio je američki političar, član Kongresa i predsjednički kandidat 1968. Bio je član Predstavničkog Doma (U.S. House of Representatives) od 1949. do 1959, a Senata u periodu od 1959. do 1971.
Pet puta se bezuspješno kandidirao za predsjednika SAD-a.
Aleksandar Veliki
Aleksandar III Makedonski (starogrčki: Ἀλέξανδρος ὁ Μέγας; 20. juli 356. pr. n. e – 10. juni 323. pr. n. e), poznatiji kao Aleksandar Veliki bio je kralj Makedonije i član dinastije Argeada. Rođen u Peli 356. godine pr. n. e, Aleksandar je naslijedio svog oca, Filipa II, na prijestolju u dobi od dvadeset godina. On je proveo većinu svojih vladajućih godina u vojnoj kampanji bez presedana kroz Aziju i sjeveroistok Afrike, dok u dobi od trideset godina nije stvorio jedno od najvećih carstava antičkog svijeta, koje se prostiralo od Grčke do Egipta i sjeverozapada drevne Indije. Bio je neporažen u borbi i smatra se jednim od najuspješnijih vojnih zapovjednika u historiji.
U mladosti, Aleksandra je podučavao filozof Aristotel do njegove 16. godine. Kada je naslijedio svog oca na prijestolju 336. prije nove ere, nakon ubistva Filipa, Aleksandar je naslijedio snažno carstvo i iskusnu vojsku. On je proglašen vojskovođom Grčke i iskoristio je ovaj čin za pokretanje vojnih planova širenja njegovog oca.
Izvršio je invaziju 334. prije nove ere na Ahemenidsko carstvo, zauzevši Malu Aziju, započevši niz kampanja koje su trajale deset godina. Aleksandar je slomio moć Perzije u nizu odlučujućih bitki, posebno u borbama kod Isa i Gaugamela. On je kasnije svrgnuo Perzijskog kralja Darija III i osvojio čitavo Prvo Perzijsko carstvo. U tom trenutku, njegovo carstvo se protezalo od Jadranskog mora do rijeke Ind. U nastojanju da stigne do "kraja svijeta i velikog vanjskog mora", napao je Indiju 326. pr. n. e, ali je na kraju bio prisiljen da se vrati na zahtjev svojih vojnika. Aleksandar je umro u Babilonu 323. pr. n. e, u gradu u kojem je planirao kampanju koja bi počela invazijom na Arabiju. U godinama nakon njegove smrti, niz građanskih ratova pocijepao je carstvo, što je rezultiralo stvaranjem nekoliko država u kojima su vladali dijadosi, Aleksandrovi preživjeli generali i nasljednici.
Aleksandrovo naslijeđe uključuje kulturnu difuziju koju su izvršila njegova osvajanja, kao što je grčko-budizam. Osnovao je dvadesetak gradova koji nose njegovo ime, najpoznatiji je Aleksandrija u Egiptu. Njegove gradove su naseljavali grčki kolonisti, a samim time su širili grčku kulturu na istoku što je rezultiralo novom helenističkom civilizacijom, čiji su aspekti bili vidljivi u tradiciji Bizantije sredinom 15. stoljeća i istočne Anadolije do 1920. godine. Aleksandar je postao legendaran kao klasični heroj, a karakteristike su istaknute u historiji, grčkim mitovima i negrčkim kulturama. On je postao mjera na osnovu kojeg vojni lideri porede sebe, a u vojnim akademijama širom svijeta još se uvijek uče njegove taktike. Njegovo naslijeđe često ga ubraja među najbolje svjetske ličnosti svih vremena, zajedno sa njegovim učiteljem Aristotelom.
Rođenje i djetinjstvo
Aleksandar je rođen šestog dana starogrčkog mjeseca Hekatombaiona, koji odgovara 20. julu 356. prije nove ere, u Pelli, glavnom gradu kraljevine Makedonije. Bio je sin kralja Makedonije, Filipa II, i njegove četvrte supruge, Olimpije, kćerke Neoptolemusa I, kralja Epira. Iako je Filip imao osam žena, Olimpija je bila njegova glavna supruga već neko vrijeme, vjerovatno jer je rodila Aleksandra.
lijevo|mini|217x217piksel|Rimski medaljon s prikazom [[Olimpija|Olimpije, Aleksandrove majke]] Nekoliko legendi okružuje Aleksandrovo rođenje i djetinjstvo. Prema starogrčkom biografu Plutarhu, Olimpija je, uoči konzumacije braka sa Filipom, sanjala da joj je utrobu udario grom, uzrokujući plamen koji se širio "nadaleko i naširoko" prije nego što se ugasio. Negdje nakon vjenčanja, Filip je rekao da je vidio sebe, u snu, kako osigurava utrobu svoje supruge, pečatom na kojem je ugravirana slika lava. Plutarh je ponudio razne interpretacije tih snova: da je Olimpija bila trudna prije braka, što ukazuje zatvaranjem njene utrobe; ili da je Aleksandrov otac bio Zeus.
Na dan kad je Aleksandar rođen, Filip se pripremao za opsadu na grad Potideja na poluotoku Halkidiki. Istog dana, Filip je primio vijest da je njegov general Parmenion porazio kombinovanu ilirsku vojsku, i da su njegovi konji pobijedili na Olimpijskim igrama. Također je na taj dan hram Artemide u Efezu, jedno od sedam svjetskih čuda, spaljen. To je navelo Hegesiasa od Magnesia da kaže da je spaljen, jer Artemida nije bila prisutna, prisustvujući rođenju Aleksandra. Takve legende možda su se pojavile kada je Aleksandar postao kralj, a možda i na njegov poticaj, da se pokaže da je on bio natčovjek i predodređen za velike stvari od začeća.
thumb|right|upright|Aleksandar i Bukefal, djelo [[Domenico Mairia Canuti|Domenica Mairia Canutia, 17. stoljeće]] U njegovim ranim godinama, Aleksandra je čuvala Lanike, sestra Aleksandrovog budućeg generala Klita Crnog. Kasnije su Aleksandra podučavali strogi Leonidas, rođak njegove majke, i Filipov general Lizimah. Aleksandar je odgajan kao i svi plemeniti makedonski mladići, učeći ga da čita, jaše, bori i lovi. mini|Aristotel podučava Aleksandra Kada je Aleksandar imao deset godina, trgovac iz Tesalije je donio Filipu konja, kojeg mu je prodao za trinaest talenata. Konj ga nije slušao i Filip je naredio da se konj vrati. Aleksandar je, međutim, otkrio da konj ima strah od vlastite sjene i zatražio da on ukroti konja, što je vremenom i uspio. Plutarh navodi da je Filip, presretan ovim prikazom hrabrosti i ambicije, poljubio svog sina u suzama, govoreći: "Sine moj, moraš pronaći carstvo dovoljno veliko za svoje ambicije. Makedonija je premala za tebe", i kupio konja za njega. Aleksandar ga je nazvao Bukefal, što znači "volova glava". Bukefal je išao s Aleksandrom sve do Indije. Kada je životinja umrla, Aleksandar je nazvao grad po njemu, Bukefalija.
Pubertet i obrazovanje
Kada je Aleksandar navršio trinaest godina, Filip je započeo potragu za tutorom, i razmatrali su se akademici Isokrat i Speusip, ali su oni u pismu podnijeli ostavke na tu dužnost. Na kraju, Filip je izabrao Aristotela i obezbjedio mu učionicu u hramu Nimfe u Miezu. U zamjenu za učenje Aleksandra, Filip se složio da obnovi Aristotelov rodni grad Stageiru, kojeg je razorio i da ga ponovo nasele svi bivši građani koji su bili robovi, i oni koji su bili u izgnanstvu.
Mieza je bila kao internat za Aleksandra i djecu makedonskih plemića, kao što su Ptolomej, Hefestion i Kasandar. Mnogi od ovih studenata će postati njegovi prijatelji i budući generali. Aristotel je predavao Aleksandru i njegovim drugovima medicinu, filozofiju, moral, religiju, logiku i umjetnost. Pod Aristotelovim tutorstvom, Aleksandar je razvio strast za Homerovim djelima, a posebno Ilijadu; Aristotel mu je dao kopiju knjige, koju je Aleksandar nosio tokom svoje kampanje.
Namjesništvo i uspon
U 16. godini, Aleksandrovo obrazovanje kod Aristotela se završilo. Filip je ratovao protiv Bizantiuma, ostavljajući Aleksandra kao regenta i nasljednika. Tokom Filipovog odsustva, tračanin Maedi se pobunio protiv Makedonije. Aleksandar je odgovorio brzo, zauzimajući njegovu teritoriju. Zatim je kolonizovao Grcima, i osnovao grad po imenu Aleksandropolis. Nakon povratka, Filip je poslao Aleksandra sa malom vojskom da savlada pobunu u južnoj Trakiji. Kompanjom protiv grčkog grada Perinthusa, Aleksandar se dokazao tako što je spasio oca. U međuvremenu, grad Amfisa je zauzeo zemljište koje pripada svetilištu Apolona u Delfima, a Filip je vidio priliku da dodatno proširi teritoriju. Iako je bio zauzet u Trakiji, on je naredio Aleksandru da prikupi vojsku za kampanju u Grčkoj. Zabrinut da ne intervenišu druge grčke države, Aleksandar je vojsku izmjestio tako da su oni mislili da se priprema za napad na Iliriju. Tokom ovog previranja, Iliri su napali Makedoniju, samo da bi odbili Aleksandra. mini|Filip II Makedonski Filip i njegova vojska su se pridružili Aleksandru 338. p.n.e., i zajedno su marširali na jug kroz Termopil, zauzimajući ga nakon tvrdoglavog otpora od strane Tebanskog garnizona. Zatim su zauzeli grad Elatea, koja je udaljena samo dan marša od Atine i Tebe. Atinjani, na čelu sa Demostenom, su zatražili savez sa Tebom protiv Makedonije. I Atina i Filip su poslali ambasadore u Tebu kako bi je privukli na svoju stranu, ali je Teba prije stala na stranu Atine. Filip maršira na Amphissu, hvata plačenike koje je tamo poslao Demosten i prihvaća predaju gradu. Filip se zatim vraća u Elateu, i šalje konačnu ponudu mira sa Atinom i Tebom, ali ga one odbacuju. Kada je Filip zamarširao na jug, njegovi protivnici su ga blokirali u blizini Chaeronea. Kada je započela bitka kod Chaeronea, Filip je zapovijedao s desne strane a Aleksandar s lijeve strane, u pratnji sa Filipovim pouzdanim generalima. Prema drevnim izvorima, dvije strane su se ravnomjerno borile neko vrijeme. Filip je namjerno naredio svojim vojnicima da se povuku, računajući da će ga neprovjereni atinski hopliti slijediti, čime će razrijediti svoju liniju. Aleksandar je bio prvi koji je razbio Tebansku liniju, a slijedili su ga Filipovi generali. Nakon što su oštetili neprijateljsku koheziju, Filip je naredio svojim trupama da ih pritisnu naprijed i da ih unište. Tada su Atinjani izgubili, a Tebanci su bili okruženi. Pošto su se borili sami, bili su poraženi.
Nakon pobjede u Chaeronei, Filip i Aleksandar su marširali bez otpora u Peloponez, gdje su ih dočekali svi gradovi; međutim, kada su došli u Spartu, oni su ih odbili, ali nisu pribjegavali ratu. U Korintu, Filip je uspostavio "Helenski savez" (po uzoru na stari anti-Perzijski savez iz Grčko-Perzijskih ratova), koji je uključivao većinu grčkih gradova-država, osim Sparte. Filip je tada nazvan Hegemon (često se prevodi kao "vrhovni komandant") ove lige (poznata modernim naučnicima kao Korintska liga), i najavio je svoje planove za napad na Ahemenidsko carstvo.
Izgnanstvo i povratak
Aleksandar je pobjegao iz Makedonije sa svojom majkom, sakrivši se kod njenog brata, kralja Epira Aleksandra I u Dodoni. On je nastavio za Iliriju, gdje je zatražio utočište kod Ilirskog kralja i bio tretiran kao gost, uprkos tome što ih je porazio u borbi nekoliko godina ranije. Međutim, čini se da Filip nikad nije imao namjeru da se odrekne svog politički i vojno obučenog sina. Aleksandar se vratio u Makedoniju nakon šest mjeseci zahvaljujući naporima porodičnog prijatelja, Demaratusu, koji je posredovao između dvije strane.
Sljedeće godine, Perzijski namjesnik (guverner) Caria, Pixodarus, ponudio je svoju najstariju kćerku Aleksandrovom polubratu, Filipu Arrhidaeusu. Olimpija i nekoliko Aleksandrovih prijatelja su sugerisali Filipu da istraži koji cilj ima Perzijski namjesnik. Aleksandar je reagovao šaljući glumca, Thessalusa Korintskog, koji je rekao Pixodarusu da on ne bi trebao nuditi ruku svoje kćerke nezakonitom sinu, već Aleksandru. Kada je Filip čuo za ovo, zaustavio je pregovore i izgrdio Aleksandra koji je želio da se oženi Pixodarusovom kćerkom, objašnjavajući da želi bolju mladu za njega. Filip je poslao u egzil četiri Aleksandrova prijatelja, Harpalusa, Nearchusa, Ptolomeja i Erigylusa, a Korinćanina je bacio u lance.
Stupanje na prijesto
336. prije nove ere, dok je u Aegaei prisustvovao vjenčanju svoje kćerke Kleopatre i Olimpijinog brata, Aleksandra I, Filip je ubijen od strane svog tjelohranitelja Pausaniasa. Kad je Pausanias pokušao pobjeći, sapleo se preko vina i ubijen je od strane svojih progonitelja, uključujući i dva Aleksandrova druga, Perdikasa i Leonatusa. Aleksandar je proglašen kraljem od strane plemića i vojske u 20. godini.
Konsolidacija moći
Atalus je u to vrijeme razgovarao sa Demostenom, kako bi pobjegao u Atinu. Attalus je u prošlosti jako vrijeđao Aleksandra, a nakon Kleopatrinog ubistva, Aleksandar je smatrao da je previše opasno da ga ostavi živog. Aleksandar je jedino poštedio Arhidaeusa.
Vijest o smrti Filipa natjerala je mnoge države u pobunu, uključujući i Tebu, Atinu, Tesaliju i tračanska plemena sjeverno od Makedonije. Kada je vijest o pobuni stigla do Aleksandra, on je brzo odgovorio. Iako su mu savjetovali da koristi diplomatiju, Aleksandar je sa 3.000 makedonskih konjanika krenuo na jug prema Tesaliji. Našao je Tesalijsku vojsku koja je zaokupirala prolaz između planine Olimp i planine Osa, i naredio svojim ljudima da pređu preko planine Osa. Kada se Tesalijska vojska probudila sutradan, pronašla je Aleksandra okružena njegovom vojskom sa svih strana, odmah se predala i pridružila se njegovim snagama. On je zatim nastavio prema jugu ka Peloponezu.
Aleksandar je zaustavljen na Termopilu, gdje je priznat kao vođa Korintske lige prije nego što je krenuo prema Korintu. Atina je sklopila mir i Aleksandar je pomilovao pobunjenike. Poznati susret između Aleksandra i Diogena se desio tokom boravka Aleksandra u Korintu. Kada je Aleksandar pitao Diogena šta može učiniti za njega, filozof je podrugljivo zatražio od Aleksandra da stane malo u stranu, čime je blokirao sunčevu svjetlost. Ovaj odgovor očito je oduševio Aleksandra, koji je rekao: "Uistinu, ako ikad ne budem htio da budem Aleksandar, volio bih da budem Diogen". U Korintu, Aleksandar je uzeo naslov Hegemon (vrhovni komandant) i, poput Filipa, imenovan je za komandanta nadolazećeg rata protiv Perzije.
Balkanska kampanja
mini|Karta Makedonskog kraljevstva 336. godine p.n.e Prije prelaska u Aziju, Aleksandar je htio da zaštiti svoju sjevernu granicu. U proljeće 335. prije nove ere, on je suzbio nekoliko pobuna. Krenuvši iz Amphipolisa, on je otputovao na istok u zemlju "nezavisnih Tračana", i na planini Haemus, makedonska vojska je napala i porazila tračke snage. Zatim su makedonci umarširali u državu Tribali, i porazili njihovu vojsku u blizini rijeke Luginus (pritoka Dunava). Aleksandar je došao nakon tri dana na Dunav, susrevši pleme Geti na suprotnoj strani. Prelazeći rijeku tokom noći, on ih je iznenadio i prisilio njihovu vojsku da se povuče nakon prvog okršaja sa konjanicima.
Tada je Aleksandru stigla vijest da su Cleitus, kralj Ilirije, i Glaucias, kralj Taulanta, digli otvorenu pobunu protiv njegove vlasti. Marširajući zapadno u Iliriju, Aleksandar je porazio njihovu vojsku, zbog čega su dva vladara pobjegla sa svojim trupama. Sa ovim pobjedama, on je osigurao svoju sjevernu granicu.
Mala Azija
Aleksandrova vojska je prešla Dardanele 334. p.n.e. i brojala je 48.100 vojnika, 6.100 konjanika i flotu od 120 brodova s posadom koja je brojala 38.000 ljudi, uglavnom iz Makedonije i raznih grčkih gradova-država, i plaćenika koji su došli iz Trakije, Panonije i Ilirije. On je pokazao svoju namjeru da osvoji cijelo Perzijsko carstvo bacajući koplje na azijsko tlo rekavši da je prihvatio Aziju kao poklon od bogova. Ovo je pokazalo Aleksandrovu želju za borbom, za razliku od želje njegovog oca za diplomatijom. mini|Karta Aleksandrovog carstva i njegova maršuta Nakon početne pobjede protiv Perzijskih snaga u bici kod Granika, Aleksandar je prihvatio predaju Perzijskog pokrajinskog grada Sarda; zatim je nastavio pohod prema obali Jonskog mora. Iako je Aleksandar vjerovao u svoje božansko pravo, on je porodice umrlih vojnika nagradio velikodušno: "Rodbini svog palog borca, Aleksandar daje oslobođenje od oporezivanja i javne službe". Bez obzira da li su to bili njegovi ratnici ili perzijske snage koji su mu se suprostavili, Aleksandar je odlučio da poštuje one koji su poginuli. On je čak otišao toliko daleko da je postavio statue u čast na te ljude. Mada to nije direktno utjecalo na kulturu, Perzijanci nisu osjećali potrebu za pobunom i prema Aleksandru su postupali sa dužnim poštovanjem. Na Halicarnasusu, u Carii, Aleksandar je uspješnoj vodio prvi od mnogih opsada, na kraju prisiljavajući svoje protivnike, plaćeničkog kapetana Memnona sa Rodosa i perzijskog namjesnika Carie, Orontobatesa, da se povuku morskim putem. Aleksandar je ostavio Cariu Adi, kojeg je Aleksandar usvojio.
Iz Halicarnasusa, Aleksandar je nastavio preko planine Lucija i Pamfilijan ravnicom, zauzimajući sve primorske gradove koji su bili perzijske pomorske baze. Pošto od Pamfilije nema velikih luka, Aleksandar je prešao na unutrašnjost. Kod Termesosa, Aleksandar je zauzeo grad Pisidiju. U drevnom Frigijskom glavnom gradu Gordiumu, Aleksandar je "otkopčao" do tada nerješiv Gordijev čvor, u kojem je pisalo da očekuje budućeg "kralja Azije".
Levant i Sirija
Aleksandar je otputovao na jug, ali ga je dočekala Darijeva znatno veća vojska koju je lagano porazio, izazvavši kod Darija paniku. Iako je jurio neke vojnike, Aleksandar je (njihove porodice) tretirao s poštovanjem, što je pokazalo njegovu velikodušnost i dobrotu prema svim ljudima koji su se nalazili u mjestima koje je osvojio. Darije je pobjegao iz bitke, dovodeći svoju vojsku do kolapsa, ostavljajući za sobom svoju ženu, svoje dvije kćerke, svoju majku Sisigambis i nevjerovatno blago. On je ponudio mirovni sporazum koji je obuhvatao zemlje koje je već izgubio, i otkupninu od 10.000 talenata za svoju porodicu. Aleksandar je odgovorio da, pošto je on sada kralj Azije, je on taj koji odlučuje sam o teritorijalnoj podjeli.