cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Abdulmedžid I
U takvoj situaciji 1839. godine sve evropske velesile ponovno zahvaćene strahom od mogućeg nestanka Osmanlijskog Carstva odlučuju vojno intervenirati. Po novozaključeno mirovnom sporazumu 1841. godine Egipat je prihvatio vratiti Turskoj sve zemlje izvan Egipta (Siriju, Palestinu i muslimanska sveta mjesta). Taj povoljni sporazum predstavlja posljednje teritorijalno širenje Turskog carstva.
Uspješna diplomacija ovog sultana rezultira situacijom da kada 23. marta 1854. godine Rusija njemu objavi rat na njegovoj strani se uključe Velika Britanija, Francuska i Sardinija. Ovaj rat koji dobija ime Krimski po glavnom području borbi završava 1856. godine Ruskim porazom i genocidom Krimskih tatara koji tada postaju manjina u vlastitoj zemlji.
Na unutrašnjopolitičkom planu nastavljaju se reforme koje se provode uz pomoć zaduživanja u inostranstvu što će rezultirati velikim problemima u budućnosti.
Abdul Medžid I umire u 38. godini života 25. juna 1861. godine. Naslijedio ga je najstariji brat Abdul Aziz. Njegova djeca Murat V, Abdul Hamid II, Mehmed V i Mehmed VI će u budućnosti uništiti Osmanlijsko Carstvo.
Međunarodna federacija veksiloloških udruženja
mini|desno|250px|Zvanična zastava federacije Međunarodna federacija veksiloloških udruženja (fr. Fédération internationale des associations vexillologiques - FIAV) je međunarodna federacija 52 regionalne, nacionalne i multinacionalne asocijacije i institucije širom svijeta koje se bave veksilologijom. Federacija se bavi kreiranjem i razvojem znanja o zastavama svih vrsta, njihovim oblicima i funkcijama, kao i naučnim teorijama i principima baziranim na tom znanju. Pored zvaničnog naziva federacije na francuskom jeziku, kao zvanični koriste se i nazivi na engleskom, njemačkom i španskom jeziku.
Federacija ja organizovana 3. septembra 1967. na kongresu veksilologa u Rüschlikonu, Švicarska, a zvanično registrovana 7. septembra 1969. na kongresu u Bostonu, SAD.
NGC 7540-1
NGC 7540-1 (također poznat kao PGC 70788) je eliptična galaksija koja je udaljena oko 353 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Pegaz. Najveći prečnik je 0,50 (51 hiljada sg) a najmanji 0,3 uglovnih minuta (31 hiljada sg).
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Techno
Techno (fon. tehno) je oblik elektronske muzike, koji se razvio u Detroitu (Michigan, SAD) sredinom 1980-ih, pod uticajem elektro i funk muzike, kao i novog talasa.
Poslije početnog uspjeha u Detroitu, techno muzika se širi žanrovski na mnoge podžanrove, a prostorno na cijeli svijet.
Riječ techno je skraćenica od riječi tehnologija i prvi put se koristi 1985. kao naziv za granu house muzike. Prvi DJ koji je 1985. isproducirao techno je Juan Atkins. Ova vrsta muzike jako dobro uspjeva u sirovim krajevima. DJ Jeff Mills kaže: "Techno u Detroitu ima istu funkciju kao hardcore hip-hop u L.A.-u ili New Yorku. On je vrsta bijega. Pa u Detroitu se ubija iz zabave!"
Dachstein
Dachstein je najviši vrh u Dachstein masivu u austrijskoj pokrajini Štajerskoj. Ima oblik dvostrukog vrha:
Geologija
Geologija (iz grčkog γῆ, gē, i.e. "zemlja" i -λoγία, -logia, i.e. "nauka o, govori" ) je nauka koja se bavi proučavanjem planete Zemlje, stijena i minerala koje je tvore te procesa koji je mijenjaju.
Geologija nam daje uvid u historiju Zemlje dajući dokaze za tektoniku ploča, evolucionu historiju, i klimu kakva je vladala u prošlosti. Geologija je važna za istraživanja minerala i njihovu eksploataciju, vodene resurse, razumijevanje prirodnih nesreća u opasnosti, te za pobliže proučavanje klimatskih promjena. Geologija je najbitnija u geotehničkim naukama i jedna je od glavnih nauka.
Geološki materijali
Većina geoloških podatka dolazi iz istraživanja na čvrstih Zemljinih materijala. Obično se ti materijali dijele na stijene i nekonsolidovane materijale.
Dachstein
Historija
centar|600px|Panorama Dachsteina Prve osobe koje su se 1834 godine popele na vrh Dachsteina bile su Karl Thurwieser i braća Gappmayer iz Filzmoosa kod Salzburga, nakon što je ga ranije pokušao osvojiti austrijski nadvojvoda Karlo od Tešina. Dvije godine nakon prvog penjanja, Gappmayr je postavio na vrh drveni križ. Prvo zimsko penjanje uslijedilo je 14. januara 1847 godine. Tada se na vrh popeo planinar Friedrich Simony.
Geologija
Stijene
Postije tri glavna tipa stijena: magmatske, sedimentne, metamorfne. Kada se stijena kristalizuje od otopljene magme onda je to magmatska stijena. Taj kamen se može erodirati i taloižiti te tako dobijamo sedimentne stijene, ili se može usljed pritiska i tempereature mijenjati te dobijamo metamorfni. Stijene mogu prelaziti iz jednog u drugi oblik.
Većina istraživanja u geologiji je povezana sa stijenama, jer nam stijene daju najviše podataka o historiji Zemlje.
Dachstein
Historija
Nedugo poslije postavljena je i prva ruta preko južne strane Dachsteina koju su postavili braća Franz i Georg Steiner 22. septembra 1909 godine. Do danas je ovaj put poznat i kao Steinerweg (Steinerov put) i veoma je omiljen za sportsko penjanje po stijenama.
Od 1997 godine, cijela regija Hallstatt-Dachstein/Salzkammergut je stavljena pod zaštitu UNESCO-a na spisak svjetske baštine.
Seleuk I Nikator
Seleuk I Nikator (starogrčki: Σέλευκος Α΄ Νικάτωρ; 358. - 281. p.n.e.) je bio jedan od dijadosa i osnivač Seleučkog carstva. Pošto je ranije služio kao pješadijski general Aleksandra Velikog, uzeo je titulu basileus i uspostavio Seleučko carstvo nad većim dijelom teritorija na Bliskom istoku koje je Aleksandar osvojio. Nakon smrti Aleksandra Velikog u junu 323. godine p.n.e., Seleuk je podržao Perdiku, regenta Aleksandrovog carstva, koji ga je imenovao satrapom Babilona 323. godine p.n.e. Međutim, nakon izbijanja ratova dijadosa 322. godine p.n.e. Perdikini vojni neuspjesi protiv Ptolemeja u Egiptu su doveli do pobune njegovih vojnika u Peluzijumu. Nakon toga Perdika je izdan i ubijen u zavjeri u kojoj su učestvovali Seleuk, Piton i Antigon 321. godine p.n.e. Nakon toga Seleuk je postao satrap Babilona pod novim regentom Antipaterom. Međutim, rat dijadosa se nastavio i Antigon je prisilio Seleuka da napusti Babilon. Seleuk se vratio u Babilon 312. godine p.n.e. uz podršku Ptolemeja. Nakon toga, Seleuk je nemilosrdno proširio svoje carstvo osvojivši Perziju i Mediju prozvavši se Nikator (Pobjednik). Nakon smrti Aleksandra IV, odlučio je da vlada iz Babilona ogromnim istočnim dijelom Aleksandrovog carstva.
Tok'ra
mini|350px|Sam iz [[Stargate SG-1|SG-1 i Tok'ra Martuf]] Tok'ra su izmišljeni likovi iz serije SG-1. On predstavljaju Goa'uldski pokret otpora. U prevodu sa goa'uldskog jezika Tok Ra znači protiv "Ra". Cilj im je uništiti Sistemske Lordove i promijeniti običaje carstva.
Seleuk I Nikator
Nakon dvije godine rata, Seleuk 303. godine sklapa mir sa indijskim carem Chadragupta Maurya u zamjenu za 500 ratnih slonova, koji su imali odlučujuću ulogu protiv Antigona u bici kod Ipsa 301. godine p.n.e. i protiv Lizimaha u bici kod Korupedija 281. godine p.n.e. Nakon pobjede nad Antigonom i Lizimahom zauzeo je bez otpora cijelu Anadoliju. Potaknut ovim uspjehom, Seleuk je želio osvojiti Lizimahove evropske teritorije, prije svega Trakiju i Makedoniju. Ali po dolasku u Trakiju 281. godine p.n.e., Seleuk je ubijen od strane Ptolemeja Keranusa koji je potražio utočište kod njega zajedno sa svojom sestrom Lisandrom. Ubistvom Seleuka zaustavljeno je zauzimanje Trakije i Makedonije, čime se otvorio put Ptolemeju Keranusu da zauzme Lizimahove bivše teritorije. Seleuka je naslijedio njegov sin Antioh I Soter kao vladar Seleučkog carstva. Seleuk je osnovao veliki broj novih gradova tokom svoje vladavine, uključujući Antiohiju (300. godine p.n.e.), a na rijeci Tigris je uspostavio Seleukiju, novi glavni grad Seleučkog carstva.
Tok'ra
Nastanak
Prije dvije hiljade godina goa'uldska kraljica Egeria je otkrila pravu narav svoje vrste te se odlučila okrenuti protiv pravila Raa i Sistemskih Lordova. Svi njeni potomci su genetski promijenjeni da slijede njene ideale. Za razliku od Goa'ulda koji nasilno uzimaju ljude za domaćine Tok'ra i ljudi imaju istinski simbiontski odnos. Naime, ljudi se dobrovoljno javljaju za domaćine. Za uzvrat, dobijaju dva puta duži životni vijek jer simbiont ima moć iscjeljivanja, kao i svo znanje koje simbiont posjeduje. Simbiont inače ima genetičko pamćenje, tako da se svo Goa'uldsko znanje prenosi na simbionta odmah po rođenju. Tok'ra simbiont i njegov domaćin pored tijela dijele i osjećanja i sjećanja. Pošto je kraljica koja je izlegla Tok're mrtva, a i zbog činjenice da im je zbog njihovih pravila teško pronaći domaćina, Tok're polahko izumiru. Tok're su vođene od strane Tok'ra Velikog Vijeća.
Način borbe
Goa'uldi ih preziru. Rade u tajnosti u pravilu preko ubačenih prikrivenih operativaca u redove Sistemskih lordova. Da bi održali tajnost primorani su se stalno kriti i mijenjati planete na kojima žive. Najčešće svoje odaje imaju ispod zemlje, a izgrađuju ih uz pomoć kristala koji imaju ubrzan rast. To je jedna od tehnologija koje Goa'uldi bezuspješno pokušavaju da ukradu, jer su kristalni tuneli takve prirode da je njihov rast reverzibilan i po potrebi se mogu urušiti sami u sebe ne ostavljajući tragove.
Đorđe III, kralj Ujedinjenog Kraljevstva
George III (George William Frederick; 4. juni 1738 – 29. januar 1820) bio je kralj Velike Britanije i Irske od 25. oktobra 1760. do ujedinjenja dviju zemalja 1. januara 1801, nakon čega je postao kralj Ujedinjenog Kraljevstva, te izbornik Braunschweig-Lüneburg od 12. oktobra 1814. Bio je treći britanski monarh iz dinastije Hanover i prvi koji je rođen na tlu Velike Britanije.
Njegov život i vladavina, koja je bila duža od bilo kojeg britanskog monarha prije njega, je obilježena nizom vojnih sukoba. U njegovoj ranoj vladavini, Velika Britanija je porazila Francusku u Sedmogodišnjem ratu i postala dominantna evropska sila u sjevernoj Americi i Indiji. Međutim, mnoge britanske kolonije u sjevernoj Americi su ubrzo izgubljene u Američkom ratu za nezavisnost. Dalji ratovi protiv revolucionarne i Napoleonove Francuske od 1793. godine završeni su porazom Napoleona u bici kod Waterloa 1815. godine.
Tokom posljednjih godina vladavine bio je duševni bolesnik. Iako se tada smatralo da ima bolest krvne porfirije, uzrok njegove bolesti i dalje je nepoznat. Nakon smrti naslijedio ga je njegov sin kao George IV.
Djetinjstvo
George je rođen u Londonu kao najstariji sin Fridrika i Avguste, princa i princeze od Velsa. U vrijeme njegovog rođenja Velikom Britanijom vladao je Georgev djed, George II. Rođen je kao nedonošče dva mjeseca prije vremena i nije se očekivalo da će poživjeti, pa je kršten istog dana kao George William Frederick. Kada se uvidjelo da šanse za njegovo preživljavanje nisu tako male, kršten je javno, 4. jula 1738. godine.
George je vremenom izrastao u zdravo dijete, ali njegovi djed George II od Velike Britanije i baka Karolina Ansbaška su bili u lošem odnosu sa Georgevim ocem i nisu se zanimali za njegovu djecu. Godine 1751. princ od Velsa je umro od ozljede pluća, te je George postao prijestolonasljednik svom djedu. George je naslijedio očevu titulu vojvode od Edinburgha, a djed ga je proglasio princom od Velsa tri sedmice kasnije, te se počeo zanimati za njega i njegovu braću i sestre. U proljeće 1756. George je napunio osamnaest godina i djed mu je ponudio rezidenciju u palači St. James, ali George je, na nagovor majke i Johna Stuarta, 3. grofa od Buta, odbio kraljevu ponudu. Georgeova majka nije vjerovala svom svekru i svekrvi, te je željela sina držati dalje od njih.
Brak
Godine 1759. George se zainteresovao za ledi Sarah Lennox, kćerku vojvode od Richomnda, ali grof od Bruta nije se slagao sa ovom unijom i George je stoga nije oženio. Sljedeće godine George je naslijedio krunu kada je njegov djed iznenada umro 25. oktobra 1760. godine. Potraga za odgovarajućom mladenkom sada je bila u punom jeku.
Vladavina
Iako su Georgev dolazak na tron pozdravili političari iz svih partija, prve godine njegove vladavine bile su obilježene političkom nestabilnošću, uglavnom uzrokovanom neslaganjima po pitanju Sedmogodišnjeg rata. George je pokazivao naklonost prema torijevcima, zbog čega je došao u sličan sukob sa whigovcima kao i Karlo I Engleski. U maju 1762. godine George je zamijenio whigovske ministre predvođene Thomasom Pleham-Hollesom torijevskim ministrima sa Johnom Stuartom, koji nije bio član ni jednog Doma parlamenta, na čelu. Stuartovi protivnici u svojoj kampanji širili su glasine o njegovoj aferi sa kraljevom majkom i širenjem anti-škotskog raspoloženja među Englezima. Godine 1763. završio je Sedmogodišnji rat i grof od Bruta je dao ostavku, dozvolivši whigovcima sa Georgeom Grenvillom na čelu da se vrate na svoje prijašnje funkcije.
Nezadovoljstvo u kolonijama
Kako su kolonisti uglavnom plaćali jako niske poreze, britanska vlada se ubrzo našla u nemogućnosti da brani kolonije od domorodačkih ustanaka i moguće invazije Francuza. Godine 1765. U međuvremenu su Georgevu dosadili Grenvillovi pokušaji da smanji njegov autoritet i pravo na uživanje kraljevskih prerogativa, te je neuspješno pokušao nagovoriti Williama Pitta Starijeg da prihvati mjesto premijera. Nakon kratke bolesti George je otpustio Grenvillea i dozvolio Charlesu Watson-Wenthworthu (Čarls Votson Ventvort), 2. markizu od Rockinghama, da oformi ministarstvo.
Watson-Wenthworth je, uz podršku Pitta, povukao nepopularne aktove koje je Grenville donio želeći povećati poreze u kolonijama, ali njegova vlada je bila slaba i 1766. godine zamijenjen je Pittom. Zbog nastojanja Pitta i kralja da ukinu nepopularni akt o povećanju poreza učinila su ih toliko popularnim među kolonistima da su oboma podignute statue u New Yorku. Pitt se razbolio 1767. godine, dozvolivši Augustusu FitzRoyu, 3. vojvodi od Graftona, da preuzme vladu, iako ovaj nije formalno postao premijer sve do 1768. godine. Njegova vlada je prestala funkcionisati 1770. godine, pa su je ponovo preuzeli torijevci.
Vlada novog premijera, Fredericka Northa, lorda Northa, se uglavnom bila problemima oko nezadovoljstva u američkim kolonijama. Kako bi se ublažila situacija kolonistima, povučeni su svi porezi osim onoga na čaj, na kojem je kralj insistirao. Godine 1773. grupa pobunjenika bacila je 45 tona čaja vrijednog oko 10.000 funti u more, u znak političkog protesta, a taj događaj je ostao poznat kao Bostonska čajanka. U Britaniji se mišljenje o kolonistima pogoršalo i Pitt se složio sa Northom da je bacanje čaja u Bostonsku luku bio "čisti kriminal". North je zatim uveo pravila koja nalažu šta je kolonistima zabranjeno, Bostonska luka je bila zatvorena i izbori u Massachusettsu su bili ukinuti. Georgeve nade tada su se centrirale na pronalaženje odgovarajućeg riješenja za situaciju u kolonijama.
Američka revolucija
Američki rat za nezavisnost započeo je oružanim konfliktom Britanaca i kolonista u Novoj Engleskoj u aprilu 1775. godine. Mjesec dana kasnije delegati iz trinaest kolonija predložili su mirovni sporazum koji je u Londonu odmah odbijen, budući da su oružani sukobili bili sve ćešći. Već sljedeće godine, u julu 1776. godine, kolonije su objavile svoju nezavisnost i stvorile "Sjedinjene Američke Države". Američka deklaracija o nezavisnosti je bila dugački spisak optužbi protiv Georgea III, koje su sa razbjesnile.
Godine 1778. Francuska, veliki rival Britanaca, potpisao je sporazum o prijateljstvu sa Sjedinjenim Državama. Lord North je tražio od kralja da njegovu dužnost povjeri Pittu, kojeg je smatrao sposobnijim od sebe po tom pitanju, ali George III je to odbio - umjesti toga, predložio je da Pitt radi kao ministar u Northovoj vladi. Pitt je to odbio i umro iste godine. U trenutku njegove smrti Velika Britanija je bila u ratu sa Francuskom, a 1779. već u ratu sa Španijom.
mini|250px|desno|Zamišljeni prikaz rušenja statue Georgea III u New Yorku
George III je po svaku cijenu želio nastaviti rat sa Sjedinjenim Državama, uprkos savjetima svojih ministara. Granville Leveson-Gower, 1. markiz od Stafforda, i Thomas Thynne, 1. markiz od Batha, podnijeli su ostavku jer nisu željeli učestvovati u tom ratu. North se slagao sa svojim kolegama ministrima i svoje mišljenje je dao do znanja kralju, ali je ostao na svojoj funkciji. George III je na kraju, međutim, shvatio da je beznadežno pokušavati preosvojiti Ameriku, ali je ipak odbio priznati nezavisnost Sjedinjenih Država i obećao da će voditi rat što je duže moguće. Njegov plan je bio da zadraži 30.000 vojnika u New Yorku, Rhode Islandu, Kanadi i Floridi, dok bi ostatak armije bio čuvan za sukobe sa Francuzima i Špancima. Također je planirao uništiti trgovačke luke i priobalne gradove, te okrenuti Indijance protiv Amerikanaca. Očekivao je da će ovo ohrabriti rojaliste i podijeliti kongres, ali posljedice su bile upravo suprotne, a šanse za skori kraj rata izgubljene.
Godine 1781. vijesti o predaji Charlesa Cornwallisa, 1. markiza Cornwallisa, stigle su do Londona. Lord North je dao ostavku, ali je odvratio Georgea III od pomisli na abdikaciju. George je priznao poraz i dozvolio početak mirovnih pregovora. Sporazum iz Pariza, kojim je Velika Britanija priznala nezavinsost Sjedinjenih Američkih Država, i Sporazum iz Versaillesa, kojim je Florida predata Španiji i vode Newfoundlanda Francuskoj, potpisani su 1783. godine. Kada je John Adams izabran za američkog ministra u Velikoj Britaniji George je, neočekivano, izjavio da se veseli prijateljstvu sa Sjedinjenim Državama.
Problemi sa administracijom
Sa kolapsom Northove administracije 1782. godine, Charles Watson-Wentworth, 2. markiz od Rockinghama, postao je premijer po drugi put, ali je umro za samo nekoliko mjeseci. Kralj je zatim na mjesto premijera postavio Williama Pettya, 2. grofa od Shelburnea. Charles James Fox je odbio surađivati sa Pettyem, te je predložio Williama Cavendish-Bentincka, 3. vojvodu od Portlanda, za premijera.
Godine 1783. Dom naroda je prisilio Pettya na ostavku, nakon čega je njegova vlada zamijenjena koalicijom Fox-North. Vojvoda od Portlanda je postao premijer, a Fox i North su dobili značajne pozicije u vladi i držali stvarnu moć, dok je Petty predstavljao njihovu marionetu.
mini|desno|200px|Novčić sa likom Georgea III. Na novčiću piše "Georgius III Dei Gratia" - "George III, milošću Božijom".
George III je bio pod velikim stresom kada je bivao prisiljen postaviti za ministre ljude koji mu se nisu sviđali, ali Pettyevi ljudi su ubrzo postali većina u Domu naroda i nije ga bilo lahko smijeniti. Nadalje, George je bio veoma nezadovoljan kada je vlada uvela zakon kojim se politička moć u Indiji prebacuje iz Britanske istočnoindijske kompanije na parlementarne komisionare. Odmah nakon što je Dom naroda prihvatio prijedlog zakona, George je preko Georgea Nugent-Temple-Grenvillea obavjestio sve plemiće koji su glasali za zakon da će ih smatrati ličnim neprijateljima. Lordovi su odbili zakon, a tri dana kasnije Pettyeva vlada je bila otpuštena. William Pitt Mlađi je bio postavljen na funkciju premijera, a Nugent-Temple-Grenville za državnog sekretara. Temple je ubrzo bio prisiljen dati ostavku, nakon čega je vlada oslabila i izgubila svoju većinu. Parlement je ubrzo zatim bio raspušten, a naredni izbori dali su Pittu Mlađem nepoljuljan mandat.
Mandat Williama Pitta Mlađeg
Za Georgea III, odabir Williama Pitta Mlađeg za premijera je bila velika pobjeda jer mu je dokazala da još uvijek drži velike ovlasti kao monarh i da može postaviti premijera bez uplitanja parlementa. Preko Pitta i njegove vlade George je bio u mogućnosti ostvariti mnoge svoje zamisli. Kako bi pomogao Pittu i njegovoj vladi George je podijelio ogroman broj plemićkih titula i stvorio veliki broj plemića koji su zatrpali Dom lordova i omogućili Pittu da zadrži većinu. George je tokom Pittova mandata bio iznimno popularan u Velikoj Britaniji. Narod mu se divio, između ostalog, i zato što je bio vjeran svojoj supruzi, kraljici Šarloti, za razliku od njegovih prethodnika Hanoveraca. Postignut je veliki napredak u nauci i industriji, a potaknute su i ekspedicije prema Tihom okeanu.
Mentalna onesposobljenost
mini|250px|lijevo
Međutim, Georgeovo zdravlje počinje propadati u ovom periodu. Počinje patiti od mentalne bolesti za koju se danas vjeruje da je bila porfirija. Godine 1765. prvi put je nakratko bio pogođen bolešću, ali duži period nastupio je u ljeto 1788. godine. George je bio dovoljno priseban da otvori sjednicu parlamenta 25. septembra 1788. godine, ali mu se zdravstveno stanje u novembru iznenada pogoršalo i mogao je satima pričati bez prestanka. Tadašnji liječnici nisu mogli objasniti njegovo stanje, što je dovelo do mnogih glasina, od kojih jedna kaže da se rukovao sa drvetom misleći da je to pruski kralj.
Kako George već sljedeće godine nije bio u stanju otvoriti sjednicu parlamenta - a prema starom pravilu koje važi i danas, parlament ne može funkcionisati ukoliko ga ne otvori monarh. Iako teoretski nije bio ovlašten za to, parlament je počeo razmatri mogućnost uvođenja regenta. U Domu naroda Charles James Fox je izjavio da sada sve suverene ovlasti pripadaju prijestolonasljedniku, kraljevom najstarijem sinu, Georgeu, princu od Velsa. Sa druge strane, premijer William Pitt Mlađi držao je drugačije mišljenje. On je vjerovao da pravo na izbor regenta ima samo parlament. Iako je vjerovao da bez parlamentarnog pristanka princ od Velsa ima jednako pravo na regenstvo kao i svaka druga osoba u kraljevstvu, William Pitt Mlađi se sa Charlesom Jamesom Foxom slagao da je George najbolji za mjesto regenta.
Princ od Velsa, iako uvrijeđen od strane premijera Pitta, nije se slagao ni sa Foxovom filozofijom. Njegov mlađi brat, vojvoda od Yorka, izjavio je da princ od Velsa neće pokušavati preuzeti vlast bez odobrenja parlamenta. Pitt je objavio da će ovlasti princa od Velsa, ukoliko bude proglašen regentom, biti veoma ograničene. Između ostalog, ne bi smio prodati kraljev posjed niti dati titulu bilo kome osim kraljevom djetetu (odnosno svom bratu ili sestri). Princ od Velsa se nije složio sa Pittovim zamisilima. Dvije frakcije su se na kraju složile na kompromis.
Važan tehnički nedostatak regentstva bio je taj što regent i dalje nije imao pravo da otvori sjednicu parlamenta, bez čega je parlament bio u potpunosti nemoćan. Sjednice je uglavnom otvarao monarh, ali to su mogli učiniti i njegovi ili njeni predstavnici, poznati kao lordovi komisioneri. Međutim, ni lordovi komisioneri nisu mogli djelovati ukoliko ne prime veliki pečat kraljevstva, a njega je mogao predati jedino suveren. Pitt i njegovi sljedbenici bili su spremni ignorirati posljednju prepreku, ali su se njihovom naumu oštro suprotstavili Edmund Burke i vojvoda od Yorka. Bez obzira na njihove primjedbe, 3. februara 1789. godine parlament je otvorila grupa "ilegalnih" lordova komisionera. Zakon o regentstvu je predložen, ali kralj se oporavio prije nego je mogao proći u parlamentu. George III je zatim retroaktivno ovlastio lordove komisionere i dao im pečat kraljevstva.
Nakon što je ozdravio popularnost Georgea III i njegovog premijera, Pitta Mlađeg, nastavila je rasti. Njegovoj popularnosti doprinio je humani i suosjećajni tretman mentalno oboljelih ljudi.
Francuska revolucija
mini Francuska revolucija iz 1789. godine kojom je u Francuskoj bila zbačena monarhija zabrinula je mnoge britanske zemljoposjednike. Francuska je 1793. godine objavila rat Velikoj Britaniji, te je George III ovlastio Pitta da podigne poreze i okupi vojsku. Koliko god da je Velika Britanija bila spremna, Francuska je bila jača. Koalicija koja je ujedinila Veliku Britaniju, Austriju, Prusku i Španiju bila je poražena 1798. godine. Druga koalicija, koja je uključivala Veliku Britaniju, Austriju, Rusiju i Osmansko carstvo bila je poražena 1800. godine. Velika Britanije je zadnja ostala u ratu sa Napoleonom Bonapartom, tada prvim konzulom Francuske republike.
U ovom periodu James Hadfiled je, nevezano za političke okolnosti toga vremena, neuspješno pokušao izvršiti atentat na kralja pucavši u njega.
Nedugo nakon 1800. godine, kada su sukobi sa Francuskom nakratko prekinuti, Pitt se mogao pobrinuti za ustanak koji je izbio u Irskoj još 1798. godine. Parlament je tada donio Akt o uniji iz 1800. godine, koji je 1. januara 1800. godine ujedinio Veliku Britaniju i Irsku u Ujedinjeno Kraljevstvo. George je tada iskoristio priliku da odbaci titulu kralja Francuske koju je držao svaki kralj Engleske i Velike Britanije još od Edvarda III Engleskog. Tada mu je bilo predloženo da se proglasi carem Britanskih i Hanoverskih dominiona, ali George III je odbio, pošto je smatrao titulu kralja, iako nižu, historijski primjerenijom.
Kao dio svog djelovanja u Irskoj, Pitt je nakon ujedinjenja želio osloboditi rimokatolike nekih zakonskih prepreka. George III se nije slagao, rekavši da bi emancipacija katolika značila kršenje njegove krunidbene zakletve, prema kojoj je bio dužan braniti protestantizam.
Kako se suočio sa neslaganjem sa njegovim vjerskim reformama od strane kralja i većinske protestantske javnosti, Pitt je prijetio da će dati otkaz. Nedugo zatim Georgeu se opet vratila porfirija, za što je on krivio zabrinutost za problem emancipacije katolika. Dana 14. marta 1801. godine Pitta je formalno zamijenio Henry Addington, Pittov blizak prijatelj, kojem je Pitt ostao privatni savjetnik. Za vrijeme Addingtonovo mandata nije provedena skoro nijedna reforma, budući da je nacija bila protiv svake ideje o reformi, bojeći se ponavljanja Francuske revolucije u Ujedinjenom Kraljevstvu. Iako su tražili pasivno ponašanje u Ujedinjenom Kraljevstvu, javnost je željela jaku reakciju u Evropi, koju Addington nije potakao. U oktobru 1801. godine sklopljen je mir sa Francuzima, a potpisan 1802. godine.
Napoleonski ratovi
mini|250px|desno|Karikatura koja prikazuje Georgea III kako posmatra niskog Napoleona na svom dlanu
George nije smatrao mir sa Francuskom stvarnim, već ga je prije gledao kao pokušaj stvaranja mira. Već 1803. dvije nacije su opet bile u ratu jedna sa drugom. Godine 1804. Georgea je opet bio onesposobljen porfirijom, a kada se oporavio saznao je da je Addington dosta nepopularan u narodu i da javnost priželjkuje Pitta nazad. Pitt je želio dodati Foxa svojoj vladi, ali Georgeu se on nije sviđao jer je poticao princa od Velsa da vodi ekstravagantan i rastrošan život, što George III nije odobravao. Lord Grenville je to smatrao nepravdom prema Foxu, te se odbio pridružiti novoj vladi.
Pitt se koncentrirao na formiranje alijanse sa Austrijom, Rusijom i Švedskom. Ova koalicija je doživjela istu sudbinu kao i prve dvije - doživjela je 1805. godine. Invazija na Ujedinjeno Kraljevstvo od strane Napoleona se činila sve vjerovatnijom sve do slavne pobjede lorda Nelsona u bici kod Trafalgara.
Problemi u Evropi negativno su uticali na Pittovo zdravlje. Pitt je umro 1806. godine, nakon čega je još jednom otvoreno pitanje ko će voditi vladu. Lord Grenville je postao premijer u vladi koja je uključivala i Foxa, kojeg je George počeo prihvatati. Nakon Foxove smrti u septembru 1806. godine, George i administracija su bili u otvorenom sukobu. Kako bi povećali broj vojnika, predložena je mjera koja bi omogućila katolicima da budu članovi svih rankova vojske. George nije naredio samo da zaborave na tu mogućnost, već i da odustanu od svake pomisli na to budućnosti. Ministri su pristali na prvi kraljev zahtjev, ali nisu mogli obećati za postupke u budućnosti. Godine 1807. svi su bili otpušteni i zamijenjeni vojvodom od Portlanda kao nominalnim premijerom, čije je stvarne ovlasti držao Spencer Perceval. Parlament je bio raspušten i naredni izbori dali su adminsitraciju snažnu većinu u Domu naroda. Ovo je bila posljednja od Georgevih velikih političkih odluka - zamijena vojvode od Portlanda Percevalom 1809. godine bila je od malog značaja.
Kasniji život i smrt
mini|200px|lijevo|Princ od Velsa, sin Georgea III, koji je nakon njegove smrti postao George IV
Godine 1810. George je bio na vrhuncu svoje popularnosti, ali već skoro potpuno slijep i bolovima od reumatizma, te teško bolestan. Smatra se da je njegovo slabo zdravlje uzrokovala smrt njegovog najmlađeg djeteta, princeze Amelije. Priznao je da mu je potreban regent, pa je njegov najstariji sin ostao Georgev regent do kraja njegovog života. Do kraja 1811. godine George III je bio potpuno mentalno nesposoban i nikada se više nije oporavio. Živio je zatvoren u dvorcu Windsor do kraja života.
Spencer Perceval je bio ubijen 1812. godine, kao jedini britanski premijer koji je doživio tu sudbinu. Zamijenio ga je Robert Banks Jenkinson, 2. grof od Liverpoola. Bečki kongres donio je teritoriju Hanoveru, pa je princ od Velsa smatrao prigodnim da u tom trenutku hanover uzdigne od nivoa elektorata na nivo kraljevstva.
U međuvremenu Georgevo zdravstveno stanje se naglo pogoršalo. Potpuno je bio izgubio vid i polahko gubio sluh. Nikada nije saznao da je postao kralj Hanovera 1814. godine, niti da je izgubio suprugu 1818. godine. Na Božić 1819. godine pričao je neprekidno 58 sati besmislice. Posljednjih nekoliko sedmica nije mogao hodati. George III je umro 29. januara 1820. godine u dvorcu Windsor, sa svojim najdražim sinom, vojvodom od Yorka, pored postelje. Naslijedio ga je sin, do tada njegov regent, koji je postao George IV od Ujedinjenog Kraljevstva. Samo šest dana prije njega umro mu je sin, vojvoda od Kenta, čija je kćerka bila posljednji monarh iz dinastije Hanover.
U trenutku smrti George III je imao 81 godinu i 239 dana starosti, a vladao je 59 godina i 96 dana - i njegov život i njegova vladavina bili su duži nego životi i vladavine prethodnih engleskih, škotskih i britanskih vladara. Njegovo mjesto najduže je preuzela njegova unuka, Viktorija od Ujedinjenog Kraljevstva, a kasnije je poziciju najstarijeg vladara preuzela Georgeova prapraprapraunuka, Elizabeta II od Ujedinjenog Kraljevstva.
Velika količina podataka
[[Datoteka:Viegas-UserActivityonWikipedia.gif|mini|desno|Vizualizacija podataka, napravljena u IBM-u pokazuje da je "velika količina podataka", kao što je uređivanje Wikipedije uz pomoć [[bot]]a Pearle više smislena kada se unaprijedi pomoću boja i pozicioniranja. .]]
Granice veličine baza podataka se stalno mijenjaju, tako da su danas u rangu terabajta, eksabajta i zetabajta.
Naučnici se redovno susreću sa ovim problemom u meteorologiji, istraživanju gena, biološkim istraživanjima, traženju podataka na internetu, finansijskoj i poslovnoj informatici. Baze podataka također rastu i zato što se dopunjavaju neprestanim rastom broja informaciono osjetljivih mobilnih uređaja, uređaja, kao i softverskih dnevničkih evidencija (log), kamera, mikrofona, RFID čitača, mreža bežičnih senzora, i slično.
Obrada "velike količine podataka" je otežana kada se koriste relacione baze podataka i stoni statistički-vizualizacijski paketi, jer zapravo zahtijevaju softver koji omogućava masivno paralelno računanje na desetinama, stotinama, pa čak i hiljadama servera. Iznos "velike količine podataka" varira zavisno od kapaciteta organizacije koja upravlja sa podacima. U nekim organizacijama, suočavanje sa stotinama gigabajta podataka, po prvi put može izazvati ponovno promišljanje o rješenjima za upravljanje podacima. Za neke druge desetine ili stotine terabajta podataka tek postaju razlog značajnog promišljanja o novim rješenjima.
Organska arhitektura
Organska arhitektura je ogranak arhitekture koji promoviše harmoniju između prirode i čovjeka kroz dizajn koji je toliko integrisan u okolinu da dijelovi objekta, namještaj i okolina postaju dio jedinstvene međusobno podređene kompozicije. Riječ organska arhitektura je prvi put upotrebio arhitekta Frank Lloyd Wright. Teoretičar David Pearson je predložio listu pravila po kojih bi se trebalo držati u organskoj arhitekturi:
Dizajn mora
Klasičan primjer organske arhitekture je Fallingwater (slapovi) kuće koju je Frank Lloyd Wright dizajnirao za Kaufmann familiju. Kuća je izgrađena na mjestu koje je bilo izazovno zbog strmog brda na vrhu vodopada i koje je očito inspirisalo Wright-a. Mješajući prirodni obližnji kamen sa hrabrim isturenim gredama obojenim u svijetlo smeđu boju da se uklope u ambijent, objekat se sa svojim dizajnom jedino da tom mjestu može uspješno uklopiti.
NGC 6050B
NGC 6050B (također poznat kao Arp 272, IC 1179B, MCG 3-41-92, PGC 57053 i UGC 10186) je prečkasta spiralna galaksija koja je udaljena oko 511 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Herkul. Najveći prečnik je 0,40 (60 hiljada sg) a najmanji 0,3 uglovnih minuta (45 hiljada sg).
Hodi da ti čiko nešto da
Hodi da ti čiko nešto da! je osmi studijski album rock grupe Zabranjeno pušenje, objavljen 16. novembra 2006. godine u Bosni i Hercegovini u izdanju CIVITAS-a. U Hrvatskoj je objavljen 15. marta 2007. godine. Mascom je izdao album u Srbiji 2007. godine. Ovo je drugi dupli studijski album benda, a podnaslovi CD-ova su Se kličem Mujo i Se kličem Suljo.
Spisak pjesama
Izvor: Discogs
Izvođači i saradnici
Preneseno s omota albuma.
Zabranjeno pušenje
Produkcija
Dizajn
Gostujući muzičari
IC 1367
IC 1367 (također poznat kao PGC 66390) je spiralna galaksija koja je udaljena oko 184 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Ždrijebe. Najveći prečnik je 0,30 (16 hiljada sg) a najmanji 0,2 uglovnih minuta (11 hiljada sg). Prvo otkriće je napravio Stephane Javelle 30. septembra 1891. godine.
De Stijl
De Stijl je bio umjetnički pokret 1920-ih godina. Pokret se također naziva i neoplasticizam ili nova plastična umjetnost. Naziv De Stijl dolazi od holandske riječi stil.
Godine 1917. Theo van Doesburg je zajedno sa arhitektom J. P. P. Oudom i slikarom Pitom Mondrijanom osnovao u Holandiji časopis De Stijl koji je postao glasilo ovog pokreta, kojim su postavljeni principa jednog strogo apstraktnog, funkionalističkog umjetničkog pokreta. Teorijski osnov ovog pokreta koncipirao je prije svega Mondrijan. Mondrijan je svoju teoriju čiste funkcionalne apstrakcije shvatio kao logični nastavak kubizma.
Zagovornici De Stijla su nastojali da izraze utopijske ideale duševne harmonije i reda. Težili su ka čistoj apstrakciji i univerzalnosti sa svođenjem na osnovne forme i boje. Sa geometrijskom jednostavnošću elementarnih proporcija, pojednostavnili su vizuelne kompozicije na horizontalne i vertikalne smjerove te su koristili osnovne boje: crvenu, plavu, žutu bijelu i crnu.
U mnogim radovima iz ovog stila vertikalne i horizontalne linije se mimoilaze bez preklapanja.
Visoko u srednjem vijeku
mini|Širenje srednjovjekovne bosanske države|alt=|330px Za današnje područje Visočkog polja se pretpostavlja da je u 10. vijeku predstavljalo zametak u razvoju srednjovjekovne bosanske države koju spominje Bizantski car Konstantin Porfirogenit. Proširena dolina rijeke Bosne oko današnjeg Visokog je bila središte najvećeg poljoprivrednog regiona u srednjoj Bosni, stoga je prostrano i plodno visočko polje bilo idealno za razvoj političkog centra.
Naselje smješteno u Visočkom polju i njegovoj okolini, dugo je imalo naziv Bosna što je predstavljao najstariji i najuži sadržaj pojma Bosne. Visočka dolina je imala više kraljevskih dvorova, i bila je jedno od najvažnijih političkih centara srednjovjekovne države Bosne. U Milima se krunisao prvi bosanski kralj Tvrtko Kotromanić. Stari grad Visoki koji se nalazi na brdu Visočica je bio politički važna tvrđava, a njegovo podgrađe Podvisoki je bio jedan od najranijih primjera srednjovjekovne urbane sredine na užem području Bosne.
Srednjovjekovno naselje Bosna
Poznato je da je prvi poznati vladar Bosne knez Stjepan Bosanski vladao današnjim područjem sarajevskog i visočkog polja, a za uže visočko polje Pavao Anđelić tvrdi da je bilo jezgro iz kojeg su doseljeni Slaveni u 7. i 8. vijeku teritorijalno širili ime Bosne. Mjesto zvano Bosna se spominje u u 17 srednjovjekovnih izvora, a Anđelić je tu Bosnu definisao naseljem tipa teritorijalne općine, koje se nalazilo na visočkom polju. Izvjestan broj dokumenata, pisanih latinskim pismom na latinskom jeziku, spominje Bosnu u kontekstu užega naselja. Primjeri su povelje iz 1334. godine kada je ban Stjepan II pisao povelju in Bossina in curia nostra, kralj Tvrtko I 1366. u svom pismu navodi da piše scripta in Bosna. Na geografskoj karti iz 17. vijeka okolina Visokog je nazvana Podbosanje. Tu je i odluka dubrovačkog Malog vijeća iz 1367. u kojoj se navodi conventus sancti Nicolae de Bosna (samostan svetog Nikole u Bosni), navođenje Maura Orbinija 1601. da je bosanska vikarija dobila ime po glavnom mjestu u kojem se nalaze franjevci te naizmjenično lociranje franjevačkih hroničara kasnijeg doba samostana sv. Nikole u Bosnu, odnosno Mile.
Mladen Ančić je predstavio još jedan dokaz iz knjige splitskih općinskih blagajnika u kojoj se izričito navodi guardianus Bosine. Vremenom je noviji naziv Visoki, sa Podvisokim potisnuo stari naziv Bosna koji je bio središte istoimene stare bosanske župe Bosne. Imena za Visoko koja se spominju u starim izvorima i literaturi su: Vizoka, Uisochi, Vissokium, Vissochi, Visuki, Visochium.
Bosanska Banovina
mini|330px|Pogled na [[Visočko polje sa lokaliteta Vrela |alt=|lijevo]] Bosna je postala banovina 1154. godine, a njen prvi domaći bosanski ban Kulin je u današnjim Biskupićima sagradio crkvu, gdje je pronađena poznata Kulin Banova ploča. Naselje smješteno u Visočkom polju i njegovoj okolini, dugo je imalo naziv Bosna što je predstavljalo najstariji i najuži sadržaj pojma Bosne kao teritorijalno-političke zajednice. To je jedan od razloga zašto se po Anđeliću i drugim Bilinpoljski sastanak desio u Visočkoj dolini, jer se u latinskom izvorniku spominje ''Bolino Poili. Po tome, zbor se desio kraj rijeke i da se taj samostan nalazi pokraj grada Bosne ''
Srednjovjekovno naselje Bosna (civitas Bosna) u dokumentima se prvi put spominje krajem 12. vijeka. u naslovu bosanskog biskupa (episcopus Bossenensis). Mile se prvi put spominju 1244. godine kao mjesto gdje se nalazila crkva sv. Kuzme i Damjana, a iste godine ban Stjepan II Kotromanić je podigao prvi franjevački samostan svetog Nikole. Godine 1340. Mile postaju sjedište franjevačke vikarije, a samostan je igrao ulogu čuvara javnih isprava. Nakon smrti bana Stjepana II, 1353. naslijedio ga je njegov brat Vladislav, otac Tvrtka. On će zbog pogoršanog zdravlja već iste godine prepustiti vlast tada 15-godišnjem Tvrtku. Vladislav je umro 1354, a Tvrtkova majka Jelena će iste godine otputovati u Ugarsko Kraljevstvo da od tada vrhovnog vladara Bosne kralja Ludovika traži dozvolu za njenog sina da mu se prizna vlast nad banovinom. Odmah po povratku je održala stanak u Milima tražeći od plemstva da potvrdi sva prava i privilegije mladom Tvrtku, što će oni i uraditi. U povelji bana Tvrtka I knezu Vlatku Vukoslaviću iz 1354. godine izričito se navodi da je izdata poslije stanka u Milima (kda bi stank na Mili(je)h vse zemlje Bosne i Dolnih krai i Zagorija i Hlmske zemle). Grad Visoki na brdu Visočica prvi put se spominje 1. septembra 1355. godine kada je u njemu mladi ban Tvrtko I Kotromanić izdao Dubrovčanima povelju kojom im potvrđuje prava i povlastice. Njegovo podgrađe Podvisoki se prvi put spominje 1363. godine, koje će na značaju dobiti tek nakon uzdizanja Bosna na nivo kraljevine.
Bosansko Kraljevstvo
alt=|mini|Povelja kralja [[Tvrtko I, kralj Bosne|Tvrtka izdata u Moštrima]] Krunisanjem Tvrtka I Kotromanića 26. oktobra 1377. crkvi svetog Nikole u Milama, Bosanska banovina postala je kraljevina. Mjesto krunidbe još uvijek je predmet rasprava. Jedan dio historičara smatra da je krunisan u manastiru u Mileševi, u današnjoj Srbiji, povodom pisanja Maura Orbinija u njegovom djelu Kraljevstvo Slavena, dok su neki (kao što je Dubravko Lovrenović) pristalice ideje o dvostrukoj krunidbi.
Bosanski biskup Franjo Baličević, Orbinijev savremenik, piše 1600. ''U Visokomu, mojoj domovini… samostan i crkva sv. Nikole, koja se zove kraljevska kapela, lijepa je, iako ne odviše velika''. Fra Jakošić je u analima iz 1740. precizno ispitao genezu pojma: S. Nicolaus Milosevo, alias Milo, nunc Visoki. Na ovom tragu bio je i fra Filip Lastrić (1776). Krajem 1970-tih pod rukovodstvom Pave Anđelića izvršeno je sistematsko reviziono iskopavanje kraljevske crkve se došlo do arheoloških dokaza koji idu u prilog tome da je Tvrtko krunisan u Milima, a kasnije tu i ukopan zajedno sa Stjepanom II. U crkvištu pod velikim stećkom u grobu kralja Tvrtka I pronađeni su ostaci brokatne tkanine čijom su analizom pronađeni motivi grba sa štitom, velom, krunom, kacigom i perjanicom.
Borba za vlast Ostoje i Tvrtka II
mini|Ostaci [[Stari grad Visoki|Starog grada Visoki danas|alt=]] Stjepan Ostoja se u izvorima često veže za Visoko, gdje je pisao nekoliko povelja. Tako je 5. juna 1402. izdao povelju Šibenčanima kojom im potvrđuje sva prava i posjede koje su ranije uživali. Pisat će i nekoliko povelja Dubrovčanima, posebno u teškom periodu kada se za vlast borio s Tvrtkom II, a obojica će često svoje glavne odluke donositi u Visokom i Milima gdje je u maju 1404. održan stanak. Tu je Ostoja izgubio povjerenje plemstva. To je bio dug i težak stanak, kojem su svjedoci bili Dubrovčani, i koji ga u pismu iz 8. augusta 1404, opisuju kao: od potopa svieta nie se sviet toliko smel i vrtel kao tada u Visokom. Taj visočki stanak je prouzrokovao velike borbe za prijesol u koje će se uključiti Ugarsko Kraljevstvo koje sa svojom vojskom sa sjevera koji ponovo postavljaju Ostoju za kralja, a on se ponovo vraća u Visoko, pri tome nagrađujući Radivojeviće.
Sigismund Luksemburški će već sljedeće godine promijeniti stav, i poslat će vojsku na Bosnu, ali ovaj put protiv Ostoje. Tom prilikom je 1410. Podvisoki nastradao, kada je 4. marta te godine Ugarska vojska sa Vranduka krenula u pljačkaški pohod, i pri tome zarobila neke Dubrovčane, za što će Dubrovačko vijeće 11. marta protestovati kod Sigismunda. Iako su sa dubrovačkim trgovcima njegovani dobri odnosi, poznat je slučaj iz 1412. kada je Vuk Kotromanić (nećak bosanskog kralja Stjepana Ostoje, polubrat Tvrtka I) ubio dubrovačkog trgovca i vlastelina Jakšu Bunića, ukravši svo njegovo srebro koje je nosio i tako na trenutak zategnuo odnose sa Dubrovčanima. Oni će pisati kralju Ostoji i tražiti odgovornost za počinjeni zločin, ali u pisanim izvorima nema nikakvog traga tome da je Vuk bio kažnjen za svoje djelo. lijevo|mini|330px|Novac kralja [[Tvrtko II, kralj Bosne|Tvrtka II. On će 1404. imati podršku vlastele na stanku u Milima, i zbaciti kralja Ostoju. ]]
Smrt Ostoje i građanski rat
Kralj Ostoja umro je 1418, a to je označilo početak novih previranja u kraljevstvu, koja će prerasti u građanski rat jer vlastela nije podržavala Stjepana Ostojića, njegovog sina. Na povelji novog kralja od 5. marta 1419. kojom potvrđuje privilegije Dubrovniku među svjedocima je vojvoda Petar Pavlović, ali se druga vlastela ne spominje. Početkom iste godine u kraljevom okruženju u Podvisokom bio je i knez Radosav Vladimirić.
Stjepan Ostojić se na vlasti održao dvije godine, ali će pomirenje Radosava Pavlovića i vojvode Sandalja Hranića zapečatiti njegovu sudbinu, što je išlo u prilog Tvrtku II. Tako su na stanku u Visokom početkom 1420. uz Ostojića bili vojvoda Vukmir, župan Dragiša, knez Juraj Vojsalić, knez Pribić, knez Radič Radojević, knez Batić Mirković, knez Juraj Dragičević, knez Petar Klešić, vojvoda Ivko, te vojvoda Pavao Jurjević. Samo pola godine kasnije oni će svi podržati Tvrtka na stanku u junu 1420, koji je opet održan u Visokom. Sredinom augusta 1420. Tvrtko je Dubrovčanima potvrdio teritoriju Konavla, uz prisustvo iste vlastele koja se okupila i početkom 1420. u Visokom. Tvrtko II je svoje drugo kraljevanje uspostavio uz osmanlijsku podršku. Gdje se Tvrtko II. okrunio bosanskom krunom 1421. ne znamo, no nagađa se da je u Visokom jer je na istom mjestu 1404. izabran za bosanskog kralja.
Dana 12. aprila 1421. u hronici Antonija Morosinijasa zabilježena je bitka kada je 17.000 osmanlijskih vojnika prešlo rijeku Bosnu i utaborilo se u blizini Visokog. Oko 10.000 vojnika bilo je namijenjeno za zauzimanje utvrde Visoki što je spriječilo oko 8.000 bosanskih vojnika koje je poslao bosanski kralj i unatoč jakom otporu porazio osmanlijsku vojsku.
Na gradu Visoki 1420. razbolio se Batić Mirković, a čitanjem njegovog poznatog stećka saznajemo da je obavljao dužnost visočkog kneza kao kastelan grada Visoki. Značajnu ulogu u kraljevskom Visokom odigrao je Tvrtko Borovinić, koji se oko 1421. spominje kao kastelan grada Visoki, upravo u periodu velike nestabilnosti u kraljevstvu. On je 1420. ostao vjeran svrgnutom kralju Stjepanu Ostojiću i nakon što je ovaj ostao bez podrške većine gospodara i najmoćnijih bosanskih velikaša. Među okupljenim velikašima na stanku u Visokom oko novog kralja Tvrtka II. nije bilo Borovinića. Za tadašnje Borovinićevo pristajanje uz već napuštenog i svrgnutog kralja Stjepana Ostojića teško je reći u kojoj je mjeri ono stvar njegovog izbora, a u kojoj je ta činjenica da je on svojim posjedima vezan uz Visoko, tada još uporište njegovog gospodara Stjepana Ostojića.
Period stabilnosti i Tvrtkovo učvršćivanje vlasti
Sredinom februara 1421. U Visokom je održan još jedan stanak, ovaj put povodom pregovora sa Mlečanima, gdje se 17. augusta 1420 sastala Sva Bosna, a Mlečani su poslije toga dobili pozitivan odgovor i tom prilikom dobili sve slobode u trgovanju, koje su imali i za vrijeme prethodnih kraljeva. Mlečanima je povelja izdata 21. decembra 1422 u Visokom. Tvrtko Borovinić ponovo se pojavljuje u Visokom 20. novembra 1428. gdje, odakle je preko svog predstavnika uređivao potraživanja u Dubrovniku, te je u tu svrhu izdao razrješnicu računa Mihoču Rastiću, koji ga je kao prokurator zastupao u poslovima oko dohotka od kuće i zemalja što ih je preko žene naslijedio od vojvode Hrvoja Vukčića Hrvatinića. I tokom sljedećih godina mjesto gdje je javno djelovao i izdavao svoje isprave navodi se kraljevski grad Visoko.