Josip_Broz_Tito
Praško proljeće
Dolazak na vlast Alexandra Dubčeka u Čehoslovačkoj početkom 1968. godine nije izazvao veći interes u Jugoslaviji. Uglavnom zbog vlastitih političkih i privrednih problema. Isprva su Tito i suradnici s velikim simpatijama slušali kako novo čehoslovačko rukovodstvo ističe da ima različitih načina izgradnje socijalizma, ali nisu bili zadovoljni razvojem događaja u Praškom proljeću. Tito nije odobravao medijske slobode, niti zahtjeve za obnovom višestranačja, prijedlog za obnavljanje Male Antante, te je sve to smatrao opasno za poziciju Partije u društvu. Istvoremeno je prepoznavao bazu za kritiku sličnih anomalija u Jugoslaviji, te je Miki Tripalu objašnjavao kako "...on neće biti Dubček i dopustiti da kontrarevolicija uzme maha..." Nakon posjete Japanu i Mongoliji u aprilu je Tito posjetio Moskvu i sastao se s Brežnjevom, Kosiginom i Nikolajem Podgornijem. Prijem je bio drugačiji u odnosu na ranije Titove posjete, jer je on bio stariji 15 godina od njih, a oni su ga smatrali iskusnijim i uglednijim drugom. Tema je bila i stanje u Čehoslovačkoj, koje su sovjetski političari nazvali kontrarevolucijom, a Tito je priznao da u zbivanjima ima neprijateljskih elemenata, ali je naglasio da su čehoslovački komunisti odani komunizmu i da nisu protiv njega. Braneći čehoslovačku politiku, zapravo je branio jugoslavensku neovisnu poziciju, a o tome je javno govorio u augustu, dva dana nakon invazije snaga Varšavskog pakta na Čehoslovačku. Razgovor je završen molbom da Tito razgovara s čehoslovačkim komunistima. Prvi termin krajem jula je odgođen, pa je Tito boravio u Pragu od 9–11. augusta. Tito nije podržao sve Dubčekove zahtjeve, ali ih je vjerovao da će uspješno reformirati čehoslovački socijalizam. Taj Titov pristup u Moskvi je protumačen kao podrška Jugoslavije. Nakon ulaska tenkova u Čehoslovačku, Tito je bio na Brijunima, te je odmah sazvao državni i partijski vrh, stavio vojsku u stanje pripravnosti, a pozvani su i Oto Šik, potpredsjednik Čehoslovačke i ministar vanjskih poslova Jiří Hájek, koji su bili na godišnjem odmoru u Jugoslaviji - te ponovo naglasio da "...se ne radi samo o Čehoslovačkoj, nego zapravo o nama..." Konačno je na Devetom kongresu KPJ, 1969. godine optužio intervenciju "...kao težak udarac interesima progresa, mira i slobode..." Naložio je da se organiziraju javne demonstracije, te se u Beogradu okupilo 250.000 građana. U sovjetskom je vrhu bilo prijedloga da se napadne Jugoslavija kao posljednji "bastion revizionizma", a za što su postojali konkretni planovi kao "Plan Polarka", kojim se trebalo vojnim sredstvima inkorporirati Austriju i Jugoslaviju. JNA nije u tom trenutku bila spremna za rat, većina važnijih jedinica bila je orijentirana prema odbrani sjeverne i sjeverozapadne granice, a zbog straha u zemlji je zavladala euforija ponovo pronađenog bratstva i jedinstva. Tek tri godine kasnije održani su vojni manevri Sloboda '71 na prostorima Bele Krajine, Like, Korduna, Banije i zapadne Bosne, kao odgovor na intervenciju u Čehoslovačkoj. Kasnije kritike Koče Popovića, o neadekvatnoj zaštiti istočnih granica, te optuživanju generala Ivana Gošnjaka, Tito se prvi put osobno sukobio s Popovićem, te Gošnjaka nije smijenio, mada je i on smatrao da je to bila njegova greška.