cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bugojanska grupa
Grupa "Feniks"
Ime operacije HRB-a nezvanično je glasilo "Feniks". Pored Feniksa paralelno su trebale biti obavljene akcije "Matilda" (miniranje glavnog transformatora u Zagrebu) i "Krug" (trovanje vodovoda u Beogradu). Grupa se je sastojala od ukupno 19 članova. Nakon kratkih priprema u kampu u Salzburgu (Austrija) prebacuju se u Jugoslaviju. Obučeni u uniforme 4. oklopne čete američke vojske 21. juna 1972 prelaze ilegalno austrijsko-jugoslovensku granicu kod Dravograda. Naoružani su bili s 6 pušaka Browing malog kalibra, 2 poluautomatske puške, 3 automata, 17 revolvera, 19 noževa, 10 prigušivača i 3 snajpera. Oružje je kupljeno od američkih vojnika stacioranih u Zapadnoj Njemačkoj. Na cesti za Dravograd-Maribor dolazi do slučajnog susreta s Maršalom Titom, koji se vraćao iz lova i nalazio se sam s svojim šoferom u automobilu. Međutim prije nego što su feniksovci reagovali Titova limuzina se izgubila u daljini. Potom su zaustavili kamion koji je prevozio mineralnu vodu "Radenska" i zarobili vozača Franca Hibernika. Ilija Glavaš koji je jedini bio u civilnom odijelu, sjeda za volan. Put kojim su vozili je počeo od Maribora preko Zidanog mosta do Karlovca. Prolaze Bihać, Petrovac, Ključ, Jajce, Donji Vakuf, Bugojno. 23. juna stižu blizu Gračanice u podnožju Vran planine. Ovdje su planirali postaviti bazu za vojne akcije. Zarobljenog vozača Hibernika puštaju da se kamionom vrati za Maribor, uz prijetnju da će mu biti likvidirana porodica, ako bi prije Maribora obavijestio miliciju. Čim je Hibernik stigao u milicijsku stanicu počeo je rad telefona i teleprintera Službe bezbjednosti. Na području Bugojna, Gornjeg Vakufa, Prozora, Duvna (danas Tomislavgrad) podiže se opšta mobilizacija TO-a i milicije. 25. juna grupa stiže do planine Raduše kod Bugojna. Ovdje pronalaze nekoliko lovaca koji su se odmarali u sjenci planine. Iznenađeni lovci bivaju razoružani i pušteni da idu dalje. Rečeno ime je da odnesu vijest da su susreli "ustašku grupu" koja je samo prethodnica od 300 ustaških boraca.
Vojna operacija "Raduša 72"
25. juna JNA, TO i vojna policija formiraju štab akcije "Raduša 72".Na područje Bugojna je tokom 25. i 26. juna pristiglo oko 350 vojnika JNA, od toga 150 vojnih policajaca, 300 milicionera i 3.400 teritorijalaca. Ujutro 26. juna planina Raduša je bila potpuno blokirana. Prvi vatreni okršaj dolazi kad je grupa susrela vojne policajce pod komandom Miloša Popovića. U razmjeni vatre gine Popović i još jedan vojnik te jedan od članova grupe Feniks. Grupa se razbila na dva dijela ostavši bez municije jer je natovareni konj također u okršaju stradao.
U daljim okršajima izginuli su skoro svi članovi grupe, samo su četvorica uhapšena. Grupa Feniks je ubila ukupno 15 pripadnika vojne policije, teritorijalne odbrane i milicije.
Suđenje
Preživjeli iz grupe, Pavlović, Keskić, Vlasnović i Horvat, su suđeni na Vojnom sudu u Sarajevu.
Vejsil Keškić uhapšen je 29. juna u Rumbocima, a 21. decembra osuđen smrt. Đuro Horvat uhapšen je 2. jula kraj tunela blizu Jablaničkog jezera i tada je teško ranjen. Boravio je u Mostaru u bolnici, a zatim helikopterom prebačen u Bugojno na ispitivanje. U Sarajevu je 21. decembra osuđen na smrt. Ludvig Pavlović je uhvaćen 13. jula. On je jedini bio pomilovan i osuđen na 20 godina robije. Mirko Vlasnović se 27. jula predao pred porodičnom kućom u prisustvu brojne rodbine, 21. decembra osuđen je na smrt. Streljanje je obavljeno 17. marta 1973 iza ponoći, prvo je ubijen Đuro Horvat, zatim Vejsil Keškić i zadnji Mirko Vlasnović. Pavlović je izašao na slobodu 1991 ali je iste godine u blizini Ploča, poginuo tokom rata u Hrvatskoj.
Teze
Prema tvrdnjama slovenačkog general-majora Marjana F. Kranjca grupa Feniks je imala podršku tajnih službi SSSR-a. Ovo mu je rekao čehoslovački general Jan Šajn, koji je emigrirao na Zapad.
Reakcije
Zaključak je bio da su službe bezbjednosti neadekvatno bile pripremljene za ovakve akcije. Osniva se 14. aprila 1978, u sklopu 282. bataljona vojne policije, prva jedinica za specijalne namjene pod nazivom "Kobre". U sklopu koncepta Opštenarodne odbrane i društvene samozaštite (ONO i DSZ) uvedena je vježba pod nazivom Ništa nas ne smije iznenaditi.
Kontroverza
Dvadeseti član je trebao biti navodno Blaž Kraljević, koji je prilikom odlaska iz Australije spriječen od strane australijske tajne policije - ASIO.
NGC 225
NGC 225 je otvoreno zvjezdano jato i nalazi se u sazviježđu Kasiopeja. Prvo otkriće je napravila Caroline Herschel 27. septembra 1783.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Vladislav Hercegović Kosača
Vladislav Hercegović Kosača (1426. ili 1427 – 1490) bio je bosanski plemić s titulom hercega.
Godine 1466. naslijedio je od oca Stjepana Vukčića Kosače posjede i titulu hercega. Sukobljavao se i mirio s ocem više puta. Od 1453. često je bio u službi Osmanlija, Mlečana i ugarsko-hrvatskog kralja Matije Korvina, koji mu je 1469. darovao utvrde Veliki i Mali Kalnik kraj Križevaca. Kao osmanski vazal (od 1469) učestvovao je u osvajanju Počitelja na Neretvi 1472. i u borbama protiv ostalih bosanskih velikaša, poput Vlatkovića. U 1480. pokušava se osloboditi osmanske vlasti. U tome ne uspijeva i povlači se u Herceg Novi.
Padom Herceg Novog pod osmansku vlast u 1483. Kosača bježi u Rab, gdje uživa zaštitu Mletačke Republike. Kosača umire u Rabu 1490. Nakon njegove smrti porodica je osiromašila. Njegov sin Balša živio je na Kalniku, gdje se spominje 1510.
Address Resolution Protocol
ARP - (Address Resolution Protocol) je TCP/IP protokol koji se koristi da pretvori IP adresu u fizičku adresu, tzv. DLC (Data Link Control) adresu, kao što je Ethernet adresa. Host (čvor) u mreži koji želi dobiti neku fizičku adresu emituje (broadcast) ARP zahtjev (request) u TCP/IP mrežu. Čvor na mreži koji ima adresu iz zahtjeva, u odgovoru šalje svoju fizičku (hardware) adresu.
ARP je protokol koji IP protokol koristi da bi utvrdio odnos izmedu IP mrežnih adresa i fizičkih adresa koje koristi DLL protokol. Gledajuci OSI-ISO strukturu, ARP funkcionira nešto ispod trećeg sloja i obično se koristi u Ethernet mrežama. mini|lijevo|250px|ARP spoofing: Uspješan "ARP spoofing" napad dozvoljava napadaču da izvrši "a man-in-the-middle" napad.
Park prirode Blidinje
mini|Blidinjsko jezero u proljeće Park prirode Blidinje obuhvata područja planinskih masiva Čvrsnice, Čabulje i Vrana kao i dijelove teritorije općina Mostara, Posušja, Tomislavgrada, Prozor-Rame i Jablanice. Zbog svojih povoljnih geomorfoloških osobina i prekrasnih krajolika, područje je 30. april 1995. godine proglašeno parkom prirode. Područje Blidinja jedinstvena je prirodna pojava, koja sadrži mnoge endemske vrste biljnog i životinjskog svijeta uz dosta izvora čiste, pitke vode. To područje je poznato kao i jedno od najbrojnijih staništa endemskog bora munike. Park prirode Blidinje je dobilo ime po Blidinjskom jezeru koje je smješteno u dnu Dugog polja na visini od 1184 m. Površina jezera je oko 6 km2 uz relativno malu dubinu, dok voda u jezero dolazi prvenstveno s okolnih planina Vrana i Čvrsnice sa proljetnim otapanjem snijega. Ljeti velik dio vode iz Blidinjskog jezera nestaje u ponorima, zbog čega znatno opadne razina jezera. Jezero se nalazi na područiju općina Posušje i Tomislavgrad, a u njemu se nalaze brojne porodice kljena, oštrulje, podbile i kalifornijske pastrmke. Uz jezero proteže se Dugo polje, koje danas služi za ispašu, a manjim dijelom za obrađivanje, premda je u prošlosti bilo obrnuto. Najpoznatije znamenitosti parka uz jezero su i bogata arheološka nalazišta, te nekropola sa 150 stećaka u Dugom polju koja je u januaru 2004. godine dobila status Nacionalnog spomenika Bosne i Hercegovine. Od kulturoloških mjesta vrijedan spomena je i franjevački samostan, koji je smješten u podnožju vrha Pločno 2228 m mjestu zvanom Masna Luka, a u istom je smještena i umjetnička galerija. Svakako treba spomenuti masive Čvrsnice i kao poseban geomorfološki rezervat Diva Grabovica u okviru prelijepe cjeline obuhvata i kanjon rijeke Grabovice. U parku se nalazi i poznato svetište na Kedžari poznato po grobu prelijepe Dive kći Luke Grabovca iz Rame. Naime ona je se neobično svidjela begu Kopčiću te ju je i zaprosio, a budući da na to nije pristala Diva bježi i skriva se u Polja kako bi sačuvala svoju čistoću. Međutim beg je uz pomoć uhode nalazi i ubija. Na mjesto gdje se nalazi Divin grob svake godine u mjesecu maju hodočasti mnoštvo ljudi, a osobito djevojaka.
U parku je smješten i moderan ski centar koji je zimi odredište mnogih posjetitelja prvenstveno iz Hercegovine i Dalmacije. U skijaškom centru je instalirana četverosjedna žičara kapaciteta 1942 osoba/h uz prosječan nagib staze od 29,08% kao i manja vučnica tzv. baby lift koja je pogodna za početnike i djecu. mini|SKI centar
Internet Control Message Protocol
ICMP (engl. skraćenica za Internet Control Message Protocol) je dio skupa internet protokola što operativni sistemi koriste za rješavanje grešaka na mreži, naprimjer kada određena usluga na mreži nije dostupna, ili ako određeni host ili router nije dostižan. Pridružen mu je protokolni broj 1. ICMP se također može koristiti za prosljeđivanje upitnih poruka.
ICMP za Internet protokol verziju 4 (IPv4) je također poznat kao ICMPv4. IPv6 ima sličan protokol, ICMPv6.
Tehnički detalji
ICMP je dio skupa internet protokola i definirano je u RFC-u 792. ICMP poruke su tipično korištene za dijagnosticiranje ili kontrolu, i također se generišu kada se određena greška desi tokom neke IP operacije (specifirano u RFC-u 1122). ICMP greške su usmjerene prema izvornoj IP adresi koja je porijeklo relevantnog paketa.
Na primjer, svaki uređaj (između pošiljatelja i primatelja) koji proslijedi IP datagram prvo umanji vrijednost polja za vrijeme života (TTL) sa jedan, u IP zaglavlju. Kada ovo polje dostigne vrijedno 0, onda se paket ignoriše i zatim se ICMP poruka Time To Live exceeded in transit pošalje izvornoj adresi datagrama.
Iako su ICMP poruke sadržane u normalnim IP paketima, ipak su procesirane kao posebni slučajevi što je različito od normalnog procesiranja IP paketa. Naime, u dosta slučajeva je potrebno provjeriti sadržaj ICMP poruke i zatim proslijediti izvornoj adresi odgovarajuću poruku za grešku koja je se desila.
Struktura ICMP paketa
ICMP zaglavlje počinje poslije IPv4 zaglavlja i identifikuje se sa protokolnim brojem '1'. Svi ICMP paketi se sastoje od zaglavlja koje ima veličinu od 8 bajta i sekciju sa podacima promjenljive veličine. Prva 4 bajta od zaglavlja moraju uvijek biti konzistentni. Prvi bajt se koristi za vrstu ICMP-a, drugi za ICMP kod, treći i četvrti bajt za kontrolnu sumu, i ostatala četiri bajta za podatke, ovisno od tipa ICMP-a i korištenog koda.
ICMP poruke grešaka sadrže sekciju za podatke koji uključuju čitavo IP zaglavlje zajedno sa prvih 8 bajta podataka od IP paketa koji je prvobitno prouzrokovao ovu poruku greške. Ovaj ICMP paket se zatim enkapsulira u jedan novi IP paket.
Ivana I, kraljica Navare
Ivana I (14. januar 1271 - 4. april 1305) je bila vladarica kraljevine Navare i grofovije Šampanje.
Dolazak na prijestolje
Bila je jedino dijete navarskog kralja Henrika I i njegove supruge, Blanke od Artoisa. Njen otac je umro kada je bila stara 18 mjeseci, te je ona automatski postala kraljica Navare i grofica Šampanje. Njena majka je upravljala njenim posjedima kao regent.
Brak
Kastiljski, aragonski i francuski kraljevi i njihovi sinovi su tražili da ožene Ivanu kako bi zavladali njenim posjedima. Odlučeno je da će se udati za Filipa Lijepog, pet godina starijeg sina francuskog kralja. Njihov brak je sklopljen 1284. godine.
Njen muž je 1285. godine naslijedio oca kao kralj Francuske, što je Ivanu učinilo i francuskom kraljicom po braku. U Parizu je osnovala poznati Koledž Navare. S mužem je imala tri sina, Luja, Filipa i Karla, od kojih su svi bili kraljevi Francuske i Navare, i jednu kćerku, Izabelu, koja je brakom postala engleska kraljica.
Smrt i naslijeđe
Ivana I je umrla 1305. godine pri porodu. Njen brak s francuskim kraljem je osnovao personalnu uniji između Francuske, Navare i Champagnea. Ta personalna unija je trajala sve do smrti njihovog najmlađeg sina, kada navarsku krunu nasljeđuje njihova unuka, Ivana II, a francusku krunu rođak njenog muža.
Phnom Penh
Phnom Penh (kmerski jezik: ភ្នំពេញ, također romanizirano kao: Phnum Pénh. doslovno: "Brdo Penh" ili sa širim značenjem "Penh-ovo brdo") je glavni i najveći grad azijske države Kambodža. Nalazi se na obalama rijeke Mekong, Phnom Penh je bio nacionalni glavni grad još otkad su Francuzi kolonizirali Kambodžu, i narastao je u centar državnih ekonomskih aktivnosti.
Phnom Penh je postao industrijski, trgovački, kulturni, turistički i historijski centar Kambodže.
Nekada poznat kao "biser Azije", smatran je jednim od najljepših gradova, koje su sagradili Francuzi, u Indokini, u 1920tih. Phnom Penh, paralelno sa Siem Reap-om i Sihanoukville-om, su značajne svjetske i domaće turističke destinacije u Kambodži.
Osnovan 1434., grad je poznat po svojoj predivnoj i historijskoj arhitekturi i atrakcijama.
Brojne su zgrade koje su ostale iz perioda francuske vladavine, kao što su: Kraljevska palata, Phsar Thmei, i druge zgrade francuskog stila, kao i veliki bulevari.
Grad je smješten na obalama rijeka: Tonlé Sap, Mekong i Bassac, i ima 2 miliona stanovnika. To je najrazvijeniji i najnaseljeniji grad u državi, i državno političko središte.
Administrativna podjela
Phnom Penh je podjeljen na 12 administrativnih jedinica nazvanih khanima. Dalje se dijel na 76 sangkata (četvrti), koje se dijele na 637 phuma (sela). Administrativne jedinice su:
Gradonačelnik
Gradonačelnik je službenik (uglavnom politički) koji je, najčešće, na čelu lokalne zajednice ili lokalne samouprave (u pravilu grada), odnosno čelnik njene izvršne vlasti.
Ovlasti gradonačelnika, njegova odgovornost, način izbora i druge karakteristike zavise od države, njene administrativne organizacije, stepena autonomije koji lokalna zajednica ima u odnosu na centralnu vlast i slično. Gradonačelnik može biti osoba birana neposredno od građana koje predstavlja, tijela kojem odgovara (npr., predstavničkog tijela) ili od nekih drugih tijela ili grupa ljudi. Može vršiti stvarnu vlast, a može imati i samo ceremonijalnu ulogu.
Nekako s proljeća (album)
Nekako s proljeća jest peti studijski album sarajevske pop-rok grupe Crvena jabuka, kojeg je objavila zagrebačka izdavačka kuća Jugoton u aprilu 1991. Snimljen je u studiju Rockoko vlasnika Želimira Babogredca u mjestu Bošnjaci kod Vinkovaca. Muziku i tekst napisao je gitarist ovog sastava Zlatko Arslanagić, kojem će ovo biti zadnji album s Crvenom jabukom. Prva pjesma "Moje najmilije" odsvirana je u bržem ritmu bluz rok muzike s istaknutom usnom harmonikom Nevena Mijača i solom Zorana Šerbedžije na električnoj gitari u sredini pjesme. Naredna pjesma "Da nije ljubavi" predstavlja zanimljivu kombinaciju rokenrola i muzike dalmatinskih klapa u refrenu. Za njom slijedi pjesma po kojoj je album i dobio ime, a otpjevali su je Dražen Žerić i nekadašnji doajen sarajevske muzičke scene Kemal Monteno, koji je unio šansonjerski duh u ovu pjesmu. Odsvirana je u umjerenom latino ritmu sa povremenim solo dionicama na električnoj gitari. Osim Kemala Montena, gostujući muzičar bio je i zagrebački jazz saksofonist Miroslav Sedak - Benčić Pored prve tri pjesma s početka albuma, posebno se ističe balada "Da znaš da me boliš" kao i plesne pjesme "Crvena jabuka" i "6:00" koje predstavljaju povratak na njihov zvuk s prvog albuma. Zadnja pjesma "Nemoj da sudiš preoštro o meni" odsvirana je u umjerenom swing ritmu, koji je u to vrijeme popularisao belgijski sastav Vaya Con Dios. Većina pjesama bile su hitovi i često su se u to vrijeme mogle čuti na tadašnjim jugoslavenskim radio i televijskim stanicama. Album je naišao na dobar prijem kod slušalačke publike, a njegovo objavljivanje predstavlja jedan od zadnjih značajnih događaja na sarajevskoj pop rok sceni prije početka rata u Bosni i Hercegovini. Zbog događaja koji su se u to vrijeme događali na području bivše Jugoslavije muzičari iz ovog sarajevskog pop rok sastava odustali su od koncertne turneje. Fotografiju je uradio Roko Paparazzo, a dizajn za omot Davor Papić. Snimatelj i producent bio je Nikša Bratoš.
Janjina (rijeka)
Janjina je rijeka u istočnoj Bosni i Hercegovini.
Pariska komuna
Pariska komuna, od 18. marta do 28. maja 1871., je prvo svjetski poznato ostvarenje socijalističkog uređenja.
Iako je formalno ona bila obična "Općina Pariz", ipak je zbog svojih kontroverznih proglasa i dekreta postala jedan od najbitnijh historijskih događaja za sve radikalne i revolucionarne socijalističke pokrete. Sve najprisutnije revolucionarne struje u Pariskoj komuni - anarhizam, marksizam, blankizam i komunalizam su bile socijalističkog porijekla i iako su one inače u međusobnom konfliktu (zbog kojeg se tad već bila raspala Prva internacionala), u Parizu su svi međusobno sarađivali i nije bilo bitnih internih sukoba. Zbog toga i danas razni anarhisti i marksisti slave Parisku komunu kao jedan od najvećih i najbitnijih događaja u njihovoj historiji.
Historijski kontekst
Komunu je omogućio građanski ustanak svih revolucionarnih tendencija u Parizu poslije Francusko-pruskog rata koji je završio francuskim porazom. Rat s Pruskom, kojeg je započeo Napoleon III (Louis Bonaparte) u maju 1870. je bio katastrofalan za Francuze pa je u septembru sam Pariz bio pod opsadom. Razlika između bogatih i siromašnih u glavnom gradu je porasla zadnjih godina pa su tadašnja nestašica hrane i neprestano prusko bombardiranje bili samo dodatni razlog općeg nezadovoljstva. Radnička klasa se sve više otvarala radikalnim idejama. Postojao je konkretan zahtjev da bi Pariz morao imati svoju samoupravu u vidu nekog izabranog vijeća (gradsko vijeće se na francuskom također zove commune, nešto što je već postojalo u većini francuskih gradova, ali je bilo negirano Parizu jer se vlada bojala stanovništva glavnoga grada kojim se nije moglo vladati. Tom zahtjevu je bila pridružena i jedna manje formulirana želja za jednim pravednijim, ako i ne baš obavezno socijalističkim vođenjem ekonomije koja je bila sažeta u pučkom kriku: "La Sociale!")
Džindići (Goražde)
Džindići su naseljeno mjesto u gradu Goraždu, Bosna i Hercegovina.
Pariska komuna
Historijski kontekst
mini|desno|325p|Žene i djeca pomažu nosti gardijske topove na Montmartre: crtež it tog vremena U tom su trenutku desetine hiljada Parižana bili članovi jedne građanske milicije poznate kao "Nacionalna garda" što se bila mnogo proširila da bi pomogla u odbrani grada. Bataljoni iz najsiromašnijih kvartova su izabrali svoje časnike i posjedovali su mnoge od topova što bili postavljeni u Parizu i plaćeni javnim supskripcijama. Grad i njegova Nacionalna garda su se odupirali pruskim trupama šest mjeseci. Stanovništvo Pariza je bilo prezirno prema okupaciji - zato su ograničili prusko prisustvo na jedno malo područje grada i nadzirali su te granice.
Počeo se formirati "Centralni komitet" Garde, a Louis-Adolphe Thiers, predsjednik nove, treće francuske republike, je postao svijestan da bi u toj trenutno nestabilnoj situaciji taj organ mogao postati alternativni centar političke moći. Uz to, bojao se i toga da bi se radnici mogli naoružati oružjem Nacionalne garde i izazvati Pruse.
Uspon i priroda komune
Prusi su na kratko ušli u Pariz i izašli bez incidenata. Ali, grad je i dalje bio opkoljen dok se povlačilo pitanje ratnih odšteta.
mini|desno||500p|Streljanje generala Lecomtea i Thomasa (fotografska rekonstrukcija) Dok je Centralni komitet Nacionalne garde zauzimao sve radikalnije stajalište i osvajao sve više autoriteta, vlada nije mogla dozvoliti da isti ima na neodređeno vrijeme na raspolaganju četiristo topova. Zbog toga je Thiers, kao prvi korak, 18. marta naredio redovnim trupama da uzmu topove pohranjene na Buttes Montmartreu. Ali, umjesto da izvrše naredbu vojnici su prijateljevali s Nacionalnom gardom i stanovnicima. Kad im je njihov general Claude Martin Lecomte dao naredbu da pucaju na nenaouržanu gomilu oni su ga srušili s konja. Nakon čega su ga streljali, zajedno s generalom Thomasom - omraženim bivšim komandantom Garde kojeg je ulovila gomila u vanjskim bulevarima.
Još se vojnih jedinica pridružilo pobuni koja se toliko brzo širila da je predsjednik Thiers naredio brzu evakuaciju Pariza od strane svih još poslušnih oružanih snaga, policije i upravitelja i specijalista svih vrsta. I on sam je pobjegao, njima na čelu, prema Versaillesu. Centralni komitet Nacionalne garde je sad ostao jedina efektivna vlada u Parizu; zato je odmah abdicirirao svoj autoritet i pripremio izbore za komunalni Savjet, koji su se održali 26. marta.
Komunalni savjet od 92 člana je bio sastavljen od kvalificiranih radnika, raznih stručnjaka (kao što su lječnici i novinari) i velikog broja političkih aktivista raznih struja - od republikanskih reformista, preko raznih vrsta socijalista pa skroz do jakobinaca koji su se nostalgično prisjećali revolucije iz 1789. Karizmatični socijalist Louis Auguste Blanqui je bio izabran za predsjednika Savjeta, ali to se dogodilo u njegovoj odsutnosti, on je, naime bio uhapšen 17. marta i bio je zatvoren u tajnom zatvoru za vrijeme cijelog razdoblja postojanja Komune. Pariska komuna je proglašena 28. marta, iako su mnogi kvartovi i susjedstva zadržali organizacije utemeljene još za vrijeme opsade.
Janjina (rijeka)
Janjina je desna pritoka Drine i protiče kroz Čajniče. U Drinu se uliva u općini Goražde.
Geografija
Janjina se ulijeva u Drinu kod sela Samobor.
Barra da Tijuca
desno|mini Bara da Tižuka (portugalski : Barra da Tijuca ) je rezidencijalna četvrt u zapadnoj zoni Rio de Janeira. Četvrt izlazi na zaljev Guanabara i posjeduje plažu dužine 18 km, kao i tri velika i nekoliko manjih jezera. Jedna od tri velike avenije u Bari nosi naziv Ayrton Senna i spaja je sa četvrti Jacarepaguá. Gdje god pogled seže iz ove četvrti, u vidokrugu se uvijek nađe neko jezero i planinski obronak, ili pak more, odnosno zaljev.
Vjačeslav Molotov
Vjačeslav Mihajlovič Molotov (9. mart 1890 – 8. novembar 1986) bio je sovjetski diplomat i političar, veliki zagovornik Staljinove vlasti, dok ga Hruščov nije skinuo sa vlasti. Stavio je svoj potpis na Nacističko-sovjetski pakt o nenapadanju iz 1939.
Rođen je kao Vjačeslav Mihajlovič Skrjabin, a radi političke karijere uzeo je pseudonim Molotov (rus. molot - čekić).
Tokom 1930-ih, bio je na drugom mjestu u sovjetskom rukovodstvu, nakon Josifa Staljina, kojeg je lojalno podržavao više od 30 godina, a čiju je reputaciju nastavio braniti nakon Staljinove smrti, budući da je i sam bio duboko upleten u najgore zločine Staljinovih godina – prisilna kolektivizacija poljoprivrede početkom 1930-ih i Velika čistka tokom koje je potpisao 373 spiska osuđenih na streljanje.
Kao narodni komesar za spoljne poslove u augustu 1939. godine, Molotov je postao glavni sovjetski potpisnik njemačko-sovjetskog pakta o nenapadanju, poznatog i kao Pakt Molotov-Ribentrop. Zadržao je svoje mjesto vodećeg sovjetskog diplomate i političara do marta 1949. godine, kada je ispao iz Staljinove naklonosti i izgubio vođstvo u ministarstvu vanjskih poslova od Andreja Višinskog. Molotovljev odnos sa Staljinom se dodatno pogoršao, a Staljin je kritikovao Molotova u govoru na 19. partijskom kongresu.
Molotov je ponovno imenovan za ministra vanjskih poslova nakon Staljinove smrti 1953. godine, ali se odlučno suprotstavljao politici destaljinizacije Nikite Hruščova, što je rezultiralo njegovom konačnom smjenom sa svih pozicija i isključenjem iz partije 1961. godine. Molotov je branio Staljinovu politiku i naslijeđe do njegove smrti 1986. i oštro je kritikovao Staljinove nasljednike, posebno Hruščova.
Po njemu je nazvano improvizovano zapaljivo oružje poznato kao Molotovljev koktel.
Molotov je bio jedina osoba koja se rukovala sa Vladimirom Lenjinom, Josifom Staljinom, Vinstonom Čerčilom, Frenklinom D. Ruzveltom, Adolfom Hitlerom, Rudolfom Hesom, Hermanom Geringom i Hajnrihom Himlerom.
Doma TV
Doma TV je hrvatska komercijalna televizija s nacionalnom pokrivenošću, koja je s emitiranjem počela 2. januara 2011. u 18:00. Program je započeo emisijom Dobrodošli doma, koju su vodili Mia Kovačić i Igor Mešin, a gošća je bila Nina Badrić.
Doma TV svakodnevno nudi programe američkih studija kao što su Warner Bros i Sony, te evropskih produkcijskih kuća kao što su BBC, Mediaset, ITV (Granada) i RDF, te hrvatsku domaću produkciju.
Reksizam
mini|desno|200px|Zastava reksista. Reksizam je bio fašistički pokret aktivan u Belgiji u prvoj polovini 20. vijeka. Iako svoje korijene vuče još od kraja Prvog svjetskog rata, pokret je politički okupljen 1930. u Parti Rexiste koju je osnovao Leon Degrelle.
U početku modelovan po uzoru na italijanski fašizam i španski falangizam, pokret se poslije po ideologiji približio njemačkom nacizmu. Pokret je podržavao "desničarsku revoluciju" i dominaciju Katoličke crkve u Belgiji, ali se njenoj ideologiji snažno suprotstavio lider belgijske crkve kardinal van Roey, koji je reksizam opisao kao "opasnost za crkvu i zemlju ".
Stranka je u početku zagovarala konzervativne katoličke vrijednosti, ali se s vremenom približila nacizmu; većina članova, uključujući i samog Degrellea, je za vrijeme okupacije sarađivala s Nijemcima.
Naziv pokreta proizlazi iz slogana Christus Rex (Krist Kralj) koji označava zagovaranje katoličkih vrijednosti i velikog uticaja Crkve u organizaciji države; u ondašnjoj Belgiji su postojale i konzervativne novine naziva Christus Rex za koje je Degrelle radio dok nije pokrenuo vlastite Éditions de Rex. Osim isticanja tradicionalnih katoličkih vrijednosti, stranka je zagovarala ukidanje demokratije, uvođenje korporativističke organizacije, elemente nacionalizma, socijalnu jednakost, ali i žestoki antikomunizam. Konačni cilj političke djelatnosti trebao je biti uspostavljanje klerofašističke diktature u zemlji.
Parti Rexiste je podršku među stanovništvom imala uglavnom u frankofonom, valonskom dijelu Belgije, dok je među Flamancima bila popularnija Flamanska nacionalna unija. Najviši politički doseg reksista je bio rezultat ostvaren na izborima 1936. godine kada su sa 11,4% osvojenih glasova na izborima imali 21 od 202 poslanika i 12 senatora. Tri godine kasnije imali samo po četiri poslanička i senatorska mjesta.
Nakon uspona NSDAP-a u Njemačkoj, stranka je počela svoje ideje prilagođavati nacističkima usvajajući antisemitizam i sekularne stavove. Od Nijemaca su dobijali i finansijsku pomoć, ali istodobno su slabile veze sa Crkvom, uglavnom zbog nezadovoljstva biskupa novom politikom. Nakon njemačke invazije na Belgiju 1940. godine jedan dio reksista se uključio u pokret otpora nezadovoljan nacističkom antiklerikalnom i antisemitskom politikom, no većina je sarađivala s okupatorom kojeg je vidjela kao saveznika u borbi protiv komunizma. U uskoj vezi s reksizmom bile su i belgijske SS-formacije Wallonien i Langemarck koje su početkom Operacije Barbarossa poslale 25.000 i 15.000 dobrovoljaca na Istočni front.
Butan (plin)
Butan, poznat i pod nazivom n-butan, je nerazgranati alkan sa četiri atoma ugljika, CH3CH2CH2CH3. Butan se, također, koristi kao zajednički termin za n-butan sajedno sa svojim jedinim izomerom, izobutanom (poznati pod nazivom metilpropan), CH(CH3)3.
Butan je jako zapaljiv, bezbojan, te plin lahko pretvorljiv u tekućinu.
Sutjeska (rijeka)
Sutjeska je 33 kilometra dugačka rijeka u istočnoj Bosni i Hercegovini. Izvire na nadmorskoj visini od 1800 metara. Sutjeska je lijeva pritoka Drine. U Drinu se uliva južno od Foče na 430 metara nadmorske visine.
Nacionalni park
Rijeka je dio Nacionalnog parka Sutjeska i to je najstariji nacionalni park u Bosni i Hercegovini, koji je poznat po svojim prirodnim vrijednostima i ljepotama. Obuhvata područje Sutjeske sa strogim prirodnim rezervatom Perućica, dijelove planina Maglić (2386 m- najviši vrh u BiH), Volujaka, Vučeva i Zelengore. Zahvaljujući prirodnim vrijednostima i njihovoj očuvanosti NP Sutjeska je od 2000. godine uvršten u II kategoriju IUCN-a (Odjel UN-a za zaštitu prirode i prirodnih dobara).
Tok
Izvorišni dio rijeke Sutjeske nalazi se na tromeđi Bosne, Hercegovine i Crne Gore u planinskom sistemu masiva visokih planina Volujaka (2336 m) i Vilišta (2133 m), na jugozapadnim padinama M. Vlasulje (1922 m) i zapadnim obroncima Kuka(1821 m) u Brdima. Gornji tok rijeke Sutjeske nastaje iz više stalnih, ali slabijih potočića koji izbijaju na jugoistočnoj strani kotline Čemerno. Ovi potočići se sastaju kod mjesta Žugovine, gdje obrazuju Sutjesku. Dužina toka rijeke Sutjeske je 37 km.
Sutjeska, prije polja kod Tjentišta, teče kroz uski kanjon, lomeći se o njegove kamene litice. Njena pritoka Perućica, koja dolazi sa sjeverozapadnih obronaka Maglića (2386 m) prolazi kroz predjele prašume, a na svom srednjem toku, na oko 3 km od ušća pravi vodopad Skakavac visine 75 m.
Glavne pritoke Sutjeske sa zapada su Jabušnica, Hrčavka i Bukovik, a sa istoka Suški Potok, Perućica i Ždrijelo. Sve ove vode parka su kristalno bistre i čiste, bogate potočnom pastrmkom i drugim oblicima života karakterističnim za te ekosisteme.
Historija
U novijoj historiji, u Drugom svjetskom ratu, na ovim prostorima se odvijala jedna od najtežih bitaka koje su partizanske snage vodile protiv združenih njemačko-italijanskih i kvinsliških trupa. Bitka na Sutjesci (Peta ofanziva, "Operacija Schwarz") odvijala se od 15. maja do 15. juna na prostorima Crne Gore, istočne Hercegovine i istočne Bosne, a završne borbe su se odigrale na području rijeke Sutjeske i planinama koje je okružuju. U spomen na ovaj događaj 1973. godine je podignuto Spomen obilježje Bitke na Sutjesci, vrijedno svjedočanstvo savremene arhitekture, skulpture i slikarstva, harmonizovano sa ambijentom.
NGC 6375
NGC 6375 (također poznat kao MCG 3-44-9, PGC 60384 i UGC 10875) je eliptična galaksija koja je udaljena oko 283 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Herkul. Najveći prečnik je 1,60 (132 hiljade sg) a najmanji 1,6 uglovnih minuta (132 hiljade sg). Prvo otkriće je napravio Albert Marth 15. maja 1864. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
IC 1825
IC 1825 (također poznat kao IRAS 02362+0853, PGC 10031 i UGC 2138) je spiralna galaksija koja je udaljena oko 235 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Kit. Najveći prečnik je 1,20 (82 hiljade sg) a najmanji 0,8 uglovnih minuta (55 hiljada sg). Prvo otkriće je napravio Stephane Javelle 29. januara 1897. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Fatih
Fatih je gradski okrug i općina u Istanbulu. U njemu se nalazi i sjedište okruga, uključujući kancelariju guvernera a prostorno obuhvata poluostrvu koja se podudara s granicama nekadašnjeg Konstantinopolja, historijske jezgre današnje metropole Istanbula.
2009. godine, okrug Eminönü, koji je bio odvojena općina i koji se nalazi na vrhu poluostrva je spojen sa okrugom Fatih, zbog malobrojne populacije okruga Eminönüa. Sjeverno od okruga nalazi se Zlatni rog, južno je Mramorno more. Granicu na zapadu formira Teodosijev zid a na istoku Bosfor.
Historija
thumb|desno|250px|Džamija Šehzade
Historijski bizantijski okruzi obuhvaćeni današnjim Fatihom su: Exokiónion, Aurelianae, Xerólophos, Eleuthérou, Helenianae, Dalmatoú, Sígma, Psamátheia, Katakalón, Paradeísion, Olympíou, Kýrou, Peghé, Rhéghion, Elebíchou, Leomákellon, Dexiokrátous, Petríon (ili Pétra), Phanàrion, Exi Mármara (Altımermer), Philopátion, Deúteron i Vlachernaí.
Nakon osmanlijskog osvajanja Konstantinopolja 1453. godine vremenom se za ovaj dio grada ustalio današnji naziv Fatih a dolazi od imena turskog sultana Mehmeda II, zvanog i Osvajač (od izvorne arapske riječi fatih). Fatihova džamija, koju je dao izgraditi nakon pada grada nalazi se u ovom dijelu Istanbula a sultanu je služila kao mjesto odmora koje je redovno posjećivao.
Danas, okrug Fatih obuhvata nekoliko gradskih četvrti kao što su: Aksaray, Fındıkzade, Çapa i Vatan Caddesi koje su u većoj mjeri kosmopolitskije u odnosu na konzervativnu sliku koju okrug ima uglavnom u očima stranaca. Sa nekadašnjim okrugom Eminönüom, koji je ponovo zvanični dio okruga Fatih, i njegovim historijskim zidovima iz bizantijskog perioda, Fatih je onaj pravi Istanbul iz starog doba, prije procesa proširenja grada koji je započeo krajem 19. vijeka.
Stanovništvo
Kretanje broja stanovnika okruga prikazan je u sljedećoj tabeli.
Crna joha
240px|desno|mini|Ženske rese
Crna joha (lat. Alnus glutinosa) je bjelogorično drvo iz porodice Betulaceae.
Rasprostranjenost
Raste na sjevernoj Zemljinoj polulopti u nizinskim šumama uz močvare, rijeke i potoke.
Izgled
Naraste do 25 m. Deblo dosiže do vrha krošnje. Kora je crno-smeđa. Izbojci obiluju bjelkastim lenticelama. Pupovi su na dugim stapkama i ljepljivi. Cvjetaju prije listanja. Lišće je okruglasto, 4-10 cm dugo, na vrhu zaobljeno ili tupo prikraćeno, u početku ljepljivo, odozgo u uglovima žila s čupercima žutih dlačica. Otpada zeleno, tj. ne žuti. Muške i ženske rese, javljaju se u jesen. Ženske su rese sitne na dužoj stapci. Priperci odrvene i čine češeriće, koji ostaju dosta dugo na drvetu, nakon što se otvore, a plodovi ispadnu. Supke su obrnuto jajolike, oko 5 m dugačke. Prvi su listovi goli. Plod je sitan, okriljen vrlo uskim krilcem i plosnat.
Ekološki zahtjevi
Ona oblikuje tipičnu čupavu (zvonoliku) korijensku mrežu u kojoj prevladava pružanje korijenja u okomitom smjeru. Crna joha živi u simbiozi s bakterijama iz porodice aktinomiceta (Aktinomyces alni Peklo) koje tvore crvenkaste bradavice na korijenju. One obogaćuju tlo vežući nitrogen iz vazduha što je jedan od razloga zbog kojeg crna joha ima svojstva pionirske vrste.
Aleksandar Litvinjenko
Aleksandar Litvinjenko (Александр Вальтерович Литвиненко) (Voronjež, 4. decembar 1962. - London, 23. novembar 2006.) pripadnik tajne službe Rusije, disident.
Karijera
Nakon mature 1980. regrutiran je te je uznapredovao do čina brigadira. Služi u protivobavještajnim službama KGB-a, a od 1997. u odjelu Analize kriminalističkih organizacija. Na novinarskoj konferenciji 1998. javno je kritizirao vodstvo FSB/KGB-a i razotkrio više zapovijedi koje je dobio. S pukovnikom Mihailom Trepaškinom ustvrdio je na novinarskoj konferenciji 1997. da se priprema likvidacija milijardera Borisa Berezovskog. Uhapšen je u martu 1999, a u novembru je pušten te opet uhapšen. Pušten je iduće godine. Iz Ukrajine je pobjegao u Tursku, odakle konačno u London gdje je zatražio i u maju 2001. dobio azil i državljanstvo. Za njim su legalnim putem došli supruga i sin. Litvinjenko je bio jedan od najvećih prebjega iz ruske Federalne službe sigurnosti i kritičar režima predsjednika Putina.
Atentat polonijem 210
Dana 1. novembra 2006. Litvinjenko se naglo razbolio te je početkom mjeseca hospitaliziran u Londonu. Umro je tri sedmice poslije, otrovan radioaktivnim izotopom polonijem 210, koji mu je ubačen u čaj. Njegovu agoniju i smrt budno je pratilo oko javnosti iz dva razloga. Prvi je izgledna upletenost Kremlja i time opravdanost Litvinjenkovih optužbi i povezanost njegovog slučaja s ostalim disidentskim likvidacijama, naročito onom Ane Politkovske. Drugi je način na koji je Litvinjenko likvidiran, odnosno radioaktivnost i ugroženost svih koji su bili u kontaktu sa žrtvom. Stoga je pokrenuta opsežna istraga koja je britanske agente dovela u Moskvu, ali ondje nisu naišli na saradnju. Nije im dopušteno da razgovaraju s glavnim osumnjičenim, Andrejem Lugovojem koji je i sam završio u bolnici zbog radijacije. Andrej Lugovoj bio je operativac KGB-a/FSB-a, tjelohranitelj bivšeg ruskog premijera Jegora Gajdara, a zatim poduzetnik. Lugovoj je 25. oktobra, sedam dana prije nego što je Litvinjenko otrovan, doputovao u London. Radijacija je otkrivena u avionu kojim je doletio, kao i u hotelu Sheraton u kojem je odsjeo. Dan prije trovanja, 31. oktobra, Lugovoj je ponovo došao u London i ponovno su njegov avion i njegov hotel, ovaj put Millenium, kao i novi nogometni stadion Arsenala Emirates, koji je posjetio, bili pozitivni na radijaciju.
Reakcije na atentat
Britanski kao ni općenito zapadni mediji isprva nisu pokazali interesa za ovaj incident, možda radi zaštite Litvinjenka koji je bio strogo čuvan u bolnici. Premda je Litvinjenko od početka novembra bio u bolnici, tek je 18. novembra vijest procurila u javnost. Kasnije, međutim istraga traje još dugo nakon njegove smrti, osobito kad je utvrđeno da je još nekoliko osoba s kojima je bio u bliskim kontaktima ozračeno.
James K. Polk
James Knox Polk bio je 11. predsjednik Sjedinjenih Američkih Država.
Rođen je u Sjevernoj Karolini, ali je uglavnom živio u Tennesseeju. Roditelji su mu bili škotsko-irskog porijekla. Bio je prvo Jeffersonov demokrat, te blizak prijatelj Andrewa Jacksona. Oženio se Sarah Childress. Godine 1824. Polk je ušao u kuću predstavnika. Na izborima 1844. Polk je pobijedio Henryja Claya. Bio je u Demokratskoj stranci i predsjednik SAD-a od 1845. do 1849.
Rani život
Rođen je 1795 u okrugu Mecklenburg, Sjeverna Karolina. Završio je studije prava na Univerzitetu Sjeverne Karoline uz nagrade. Kao advokat je već u šao u politiku i postao bliski prjatelj Andrew Jacksona (Endru Džekson). Bio je nadležan u tzv. Ratu banaka. Između 1835 do 1839 postaje guverner Tennesseeja. Ambiciozan bio je 1844 favorit za vice predsjednika. Za vrijeme predsjedničke kampanje između Martin van Burena i Henryja Claya, Polk je zauzeo poziciju da bi se Texas trebao "ponovo anektirati" a Oregon može biti i "okupiran". Američki kongres donosi rezoluciju koja odobrava zauzimanje teritorije Texasa, koji je tada pripadao Meksiku. Ostarjeli predsjednik Jackson koji je favorizovao širenje SAD-a pomogao je Polku kod kampanje za predsjednika.
Američko-meksički rat
1848. nakon dugih borbi SAD zauzima Mexico City i pobjeđuje. Time se okončava širenje od zapadne do istočne obale. SAD plaća 15 miliona dolara Meksiku kao odštetu.
Kanada
Pod pritiskom SAD-a Britanija pristaje da se granica proširi do 49' geografske širine odnosno Vancouvera.
Oregon
Shodno Polkovom sloganu "54-40 ili bitka" (54-40 or fight) zatraženo je da Britanija preda SAD-u teritoriju Oregana koji je već 30 godina bi okupiran. Oregon je ležao na 54' 40" stepenu geografske širine.
Polk je predsjednik koji je najviše proširio SAD, mada je ova ekspanzija potjecala svađu između Sjevera i Juga zbog širenja robovlasništva. Povlači se iz politike nakon što se je razbolio i umire juna 1854.
Tijuca
Tižuka (port. Floresta da Tijuca) je nacionalni park i kišna šuma u srcu Rio de Janeira, najveća je urbana šuma, koja pokriva 32 km2.
Tižuka je dom stotina vrsta biljaka i životinja, mnoge od njih na pragu izumiranja, koje se samo mogu naći u atlantskim kišnim šumama - Mata Atlantika (Mata Atlântica). Kada je većina šume na ovom području posječena, na uštrb plantaža kafe, Tižuku je ponovo zasadio major Manuel Gomes Archer u drugoj polovini 19. vijeka.
Zelena kičma Rija, kako zovu Tižuku, također u sebi skriva i kolosalnu skulpturu Isusa Iskupitelja na brdu Corcovado, vodopade Cascatinha, kapelicu Mayrink sa muralima koje je naslikao Cândido Portinari. Među impresivnijim vrhovima, u Tižuki se nalazi i Pedra da Gávea.
1961. godine, šuma Tižuka je proglašena nacionalnim parkom.
Charles Glover Barkla
Charles Glover Barkla (Widnes, 27. juni 1877. - Ediburgh, 23. oktobar 1944.), britanski fizičar. Dobitnik Nobelove nagrade za fiziku 1917. godine za proučavanje rasipanja x-zraka.
Rođen je u Widnesu, a studirao na Liverpolskom institutu i Univerzitetu u Liverpulu (eng. University of Liverpool). Nakon rada na Kembridž univerzitetu (eng. University of Cambridge), Univerzitetu u Liverpulu i Kraljevskom koledžu u Londonu (eng. King's College London), godine 1913. izabran je u zvanje profesora na Univerzitetu u Edinburgu (eng. University of Edinburgh), i tu poziciju je zadržao do svoje smrti. Oženio se sa Mary Esther Cowell 1907. godine.
Đakovići (Goražde)
Đakovići su naseljeno mjesto u gradu Goraždu, Bosna i Hercegovina.
Popis stanovništva u Hrvatskoj 2011 (Zagreb)
'''Popis stanovništva u Hrvatskoj 2011. godine''' proveden je od 1. do 28. aprila 2011, prema stanju na dan 31. marta. Popis je proveden na temelju ''Zakona o Popisu stanovništva, kućanstava i stanova u Republici Hrvatskoj 2011. godine'' (Narodne novine, broj 92/10). Grad Zagreb je po Popisu stanovništva 2011. godine na površini od 641 km2 imao 790.017 stanovnika, što predstavlja 18,44% od ukupnog broja stanovnika Hrvatske. Gustoća naseljenosti u Zagrebu je 1.232,48 stanovnika/km2.
Volkswagen
Volkswagen (fon. folksvagen), skr. VW (fon. fau-ve), njemački je proizvođač automobila sa sjedištem u Wolfsburgu, savezna pokrajina Donja Saksonija. Osnovan je 1937. i proizvodi najprodavanije automobile istoimene Volkswagen grupacije, holding preduzeća koje je osnovano 1975. s ciljem daljnjeg razvoja ove kompanije. Prema statistici iz 2015. godine, Volkswagen je bio na drugom mjestu sa 9,993,600 proizvedenih automobila odmah iza japanskog proizvođača automobila Toyota sa 10,083,783 proizvedenih automobila.
Volkswagen ima tri automobila na spisku 10 najprodavanijih automobila svih vremena, a to su: Golf, Buba i Passat. Ovaj podatak se može naći na internet stranici pod nazivom 24/7 Wall St. S ova tri automobila Volkswagen ima više automobila na spisku onih koji se i dalje proizvode nego bilo koji drugi proizvođač.
1937–1945: Projekt narodnog automobila
Trend nije bio nov, pošto je Béla Barényi zaslužan za kreiranje osnovnog dizajna sredinom 1920ih. Josef Ganz je razvio Standard Superior (idući dotle da ga reklamira kao "Njemački Volkswagen"). U Njemačkoj, kompanija Hanomag masovno je proizvodila 2/10 PS "Komissbrot", mali, jeftini automobil na zadnji pogon, od 1925. do 1928. Također, u Čehoslovačkoj, Hans Ledwinkaov model Tatra T77, veoma popularan među njemačkom elitom, postajao je manji i priuštiviji pri svakoj reviziji. Ferdinand Porsche, veoma poznati dizajner jakih vozila i trkačih auta, godinama je pokušavao naći proizvođača zainteresiranog za male aute podesne za porodice. Osjećao je da su mali automobili u to vrijeme samo "ogoljeni" veliki automobili. Umjesto toga on je iz temelja napravio automobil koji je nazvao "Volksauto" 1931. godine, koristeći dosta ideja tog vremena kao i nekoliko vlastitih, postavljajući ih zajedno u auto na zadnji pogon sa zračnim hlađenjem, torzionom polugom i oblikom "bube", prednjom haubom zaobljenom radi bolje aerodinamike (potrebno zbog malog motora).
Godine 1933, sa više navedenih projekata koji su bili u razvoju ili u ranim fazama proizvodnje, uključio se Adolf Hitler, zahtijevajući proizvodnju osnovnog vozila sposobnog za transport dvoje ljudi i troje djece pri brzini od 100 km/h. Htio je da Nijemci imaju isti pristup automobilima kao i Amerikanci. "Narodni auto" bio bi dostupan građanima Trećeg rajha kroz plan štednje od 990 Rajhmarki (396 $ iz 1930tih)—otprilike kao cijena manjeg motocikla (prosječan prihod oko 32 RM sedmično).
Bez obzira na jak lobi u korist jednog od postojećih projekata, uskoro je postalo očito da privatna industrija ne može prodavati automobile za samo 990 RM. Tako je Hitler odlučio sponzorisati potpuno nove, državne fabrike koristeći dizajn Ferdinanda Porschea (sa nekim svojim ograničenjima dizajna, uključujući motor na zračno hlađenje tako da ništa nije moglo zakočiti). Težnja je bila da obični Nijemci nabavljaju automobil u smislu šeme štednje ( – "Pet marki sedmično morate ostaviti sa strane, ako želite voziti svoj vlastiti automobil"), što je oko 336.000 ljudi eventualno platilo. Štednje ovih 336.000 ljudi zaplijenili su Rusi 1945. godine pri padu Berlina. Ipak, čitav projekt bio je finansijski nesiguran, a to su jedino korupcija i neuračunljivost nacističkog režima i omogućili.
Prototipovi automobila nazvani "KdF-Wagen" ( – "snaga kroz užitak"), pojavili su se od 1936. naovamo (prvi automobili bili su proizvedeni u Stuttgartu). Auto je već imao svoj prepoznatljiv okrugli oblik u zračno hlađenom četverotaktnom motoru na zadnji pogon. VW auto bio je samo jedan od više KdF programa koji su uključivali stvari kao ture i izlete. Prefiks Volks— ("Narodni") nije samo primijenjen na automobile, nego i na druge proizvode u Njemačkoj; naprimjer "Volksempfänger" radio-prijemnik. Na 28. maj 1937, Gesellschaft zur Vorbereitung des Deutschen Volkswagens mbH (ponekad skraćeno Gezuvor ) uspostavljen je od strane Deutsche Arbeitsfronta. Kasnije je preimenovan u "Volkswagenwerk GmbH", 16. septembra 1938.
mini|VW Tip 82E
Erwin Komenda, dugogodišnji šef dizajna za Auto Union, dio Porscheovog odabranog tima, razvio je prototip tijela auta, koji je danas poznat kao Volkswagen Buba. Bio je jedan od prvih koji su se proizvodili uz pomoć aerodinamičkog tunela, metoda u upotrebi u Njemačkoj od ranih 1920tih. Automobili su stavljani pod više rigoroznih testova i ostvarili su rekordne milione milja testiranja prije nego su završeni.
Pravljenje nove fabrike počelo je 26. maja 1938. u novom gradu KdF-Stadtu (današnji Wolfsburg), koji je sa svrhom izgrađen za radnike fabrike. Ova fabrika je samo proizvodila nekolicinu automobila otkako je počeo rat 1939. godine. Nijedan ustvari nije isporučen bilo kojem nosiocu završenih štampanih knjiga uštede, iako je jedan Tip 1 Cabriolet predstavljen Hitleru 20. aprila 1939. godine (na njegov 50. rođendan).
Rat je značio izmijenjenu proizvodnju za vojna vozila, Tip 82 Kübelwagen ("auto-kanta") komunalno vozilo (VW-ov najčešći ratni model), kao i amfibijsko vozilo Schwimmwagen, koji su korišteni za opremu njemačkih snaga. Kako je bilo uobičajeno sa većinom proizvodnje u Nacističkoj Njemačkoj tokom rata, zarobljenici su se koristili za rad u pogonu Volkswagena, npr. iz koncentracijskog logora Arbeitsdorf. Kompanija je 1998. godine priznala da je koristila 15.000 zarobljenika tokom rata. Njemački historičari procjenjuju da su 80% Volkswagenove radne snage tokom rata činili zarobljenici. Većina zarobljenika izjavila je da su isporučivani iz koncentracijskih logora na zahtjev menadžera pogona. Tužbu su podnijeli preživjeli 1998. godine za restituciju za prisilni rad. Volkswagen je uspostavio dobrovoljni fond za restituciju.
mini|Fabrika Volkswagen