cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ahemenidsko Carstvo
Novčani sistem
Prelaz na novčani sistem darika spominje se na glinenim zapisima pronađenim u Persepolisu. Tokom prvih godina vladavine Darija Velikog plaćalo se uglavnom putem robne razmjene, tako da je sistem punu primjenu doživio tek u vrijeme vladanja Darijevog sina i nasljednika, Kserksa I Velikog. U međuvremenu, trgovina sa drugim zemljama bila je većinom zasnovana na robnim razmjenama, ali perzijska valuta igrala je veliku važnost prilikom trgovine sa grčkim provincijama. Promjena novčanog sistema bila je samo djelimična, zato što su perzijski kraljevi gomilali zlato u svojim riznicama pa većina plemenitih metala nikada nije pretvarana u kovanice.
Porezni sistem
mini|desno|180px|[[Darije I|Darijevo pismo jonskom satrapu Gadatu u kojem spominje održavanje kraljevskih vrtova]]
U vrijeme vladavine Kira Velikog i Kambiza II, perzijski kraljevi su kao porez primali razne darove od pokorenih naroda. Od vladavine Darija Velikog sve porezne oblasti (koje gotovo odgovaraju satrapijama) morali su plaćati fiksni porez, koji je bio određen količinama zlata i srebra u skladu sa prirodnim resursima satrapije. Neki porezni okruzi siromašni plemenitim metalima porez su plaćali specijalnim resursima; konjima, drvetom, žitaricama, itd. Ovaj oblik fiksnog poreza nametnut je svim pokorenim zemljama, osim regije Fars (Perzija) u kojoj su živjeli Perzijanci. Prikupljena sredstva korištena su za finansiranje troškova države i kraljevskog dvora; plaćanje službenika, javnih radova, izgradnju puteva, kanala, palata, itd.
Porezi su činili najveći izvor prihoda za Perzijsko carstvo, a prikupljeno zlato i srebro čuvalo se u kraljevskim riznicama u Persepolisu, Susi i Ekbatani. Prilikom arheoloških istraživanja u Persepolisu je otkriveno na hiljade glinenih zapisa na klinastom pismu koji detaljno spominju aktivnosti poreznih službenika. Spominje se i druga vrsta prihoda, poput cestovnih ili gradskih tarifa koje su naplaćivane na putevima ili ulazima u grad. Rad poreznih službenika u satrapijama provjeravali su tajni inspektori koji se nazivaju "kraljevim očima i ušima", i koji su slali izvještaje o lokalnim poslovima.
Detaljna statistika o porezima zapisana je u Herodotovim djelima, koji s velikom preciznošću opisuje fiksne poreze nametnute pojedinim satrapijama. Herodotov popis sastoji se od 20 oblasti Perzijskog carstva, a navodi poreze iz doba Darija I Velikog (549 – 486. p. n. e.), čija je vladavina završila svega dvije godine prije rođenja Herodota. Unatoč tradicionalno upitnoj vjerodostojnosti statistika grčkog historičara, njegovi podaci su bez obzira vjerodostojan pokazatelj ekonomske moći pojedinih pokrajina Perzijskog carstva. Količina poreza izražena je u talentima, drevnoj mjeri za masu - jedinica od 1 talenta odgovara masi vode u potpuno ispunjenoj amfori. Grčki ili atički talent iznosi 26 kg, egipatski 27 kg , a babilonski 30.3 kg. Preračunato u moderni novac, grčki talent srebra imao je vrijednost od 20.000 američkih dolara prema kursu iz 2004. godine. Također, vrijednost drevnog srebrnog talenta procjenjuje se i kao ekvivalent devetogodišnjeg stručnog rada jednog čovjeka. Detaljni popis satrapija i odgovarajućih poreza :
Saobraćaj
350px|desno|mini|Karta Perzijskog carstva s označenom [[Kraljevska cesta|Kraljevskom cestom]]
Poljoprivreda i navodnjavanje
mini|300px|Sustav [[kanata (3D presjek)]] Perzijsko doba Ahemenida donosi velike promjene u poljoprivredi, koja je činila važnu ulogu u privredi carstva. Poboljšano je navodnjavanje širom carstva, posebno u područjima koja su imala ograničen pristup vodi; Egipat, Babilon, Iran, te Srednja Azija. Navodnjavanje se vršilo pomoću složenih sistema kanata koje su razvili stari Perzijanci. Ovaj sistem posebno je unaprijedio područja modernog Irana i Afganistana gdje se taj sistem koristi i dan danas, u cijelom svijetu. Perzijski kraljevi podsticali su gradnju tih podzemnih kanala za navodnjavanje, a Perzijanci su ih onima koji su sudjelovali u gradnji davali u najam na period od pet generacija.
Zajednički jetreni vod
minijatura|200px|desno 200px|thumb|Vena porta i njeni ogranci 200px|thumb|žučni mjehur i žučni vodovi Zajednički jetreni vod (lat. ductus hepaticus communis) je vod koji nastaje spajanjem lijevog jetrenog voda (lat. ductus hepaticus sinister) i desnog jetrenog voda (lat.ductus hepaticus dexter). Zajednički jetreni vod spaja se sa vodom žučnog mjehura (lat. ductus cysticus) i zajedno oblikuju glavni žučovod (lat. ductus choledochus) koji se u zidu duodenuma spaja sa ductus pancreaticus major (veliki vod gušterače) te se uljevaju skupa u duodenum. Oddijev sfinkter regulira prolazak žuči i sokova gušterače u duodenum i kontrolira protok probavnih sokova kroz kratki zajednički vod. Zajedno sa ductus cysticus i arteria cystica formira Callotov trougao koji sačinjavaju elemti koji moraju biti identificirani na operaciji.
Ahemenidsko Carstvo
Poljoprivreda i navodnjavanje
Kanat je sistem koji se sastoji od niza vertikalnih okna nalik bunarima koje pri dnu povezuje blago nagnuti kanal. Osnovne karakteristike sistema: Izvođenje kanata uobičajeno je za područja gdje su izvori vode neposredno podno planina, odnosno tamo gdje je izvor najbliži površini terena.
Zajednički jetreni vod
Zajednički jetreni vod dug je 6-8 cm, a širok oko 6 mm.
Ahemenidsko Carstvo
Vojska
Perzijska vojska predstavljala je okosnicu carske moći, i nije imala pravog rivala u antičkom svijetu sve do dolaska Aleksandra Makedonskog. Budući da se Perzijsko carstvo prostiralo na ogromnim područjima udaljenim hiljadama kilometara sa različitim geografskim karakteristikama, za njihovu kontrolu bila je potrebna zahtjevna ratna vještina.
U vrijeme Kira Velikog kada je Perzija još bila pod dominacijom moćne Medije, svi Perzijanci bili su dužni boriti se za perzijskog kralja. Osim velike strateške vojne važnosti, perzijska vojska igrala je i veliku političku ulogu osiguravanja političkog jedinstva među svim teritorijima koji su bili pod vlašću Ahemenida. Elitu perzijske vojske predstavljali su Perzijski besmrtnici koji su uvijek brojali tačno 10.000 vojnika, a u vrijeme mira služili su kao kraljevska garda. Članovima tih elitnih jedinica mogli su postati isključivo Perzijanci, Medijci i Elamiti. Budući da su trenirani od rođenja prema strogim vojničkim pravilima i da su učestvovali u brojnim bitkama širom svijeta, često su smatrani najboljim vojnicima antičkog doba. Glavni general perzijskih besmrtnika (perz. hazaparati) često je nazivan „drugim iza kralja“, komandovao je cijelom kraljevskom vojskom. Perzijska vojska bila je podijeljena na pješadiju i konjicu, čiji su pretpostavljeni bili uglavnom iz perzijskog plemstva.
Perzijska vojska imala je stalne garnizone širom carstva, a vodili su ih perzijski oficiri. Garnizoni su postavljani uglavnom na važnim strateškim tačkama, glavnim cestama, ili pak na samim granicama carstva (kao što je ostrvo Elefantina na Nilu). Vojnici mnogih naroda sudjelovali su u perzijskoj vojsci, što osim Perzijanaca, Medijaca i Elamita uključuje i Asirce, Feničane, Babilonce, Indijce, Grke, Egipćane, Židove, Arape, itd.
Satrapi su bili odgovorni za regrutaciju, održavanje i finansiranje vojnih snaga u njihovim administrativnim jedinicama, ali nisu mogli upravljati tom vojskom. Satrapijskim vojskama upravljali su posebni perzijski namjesnici koji su bili odani velikom kralju. U doba mira, kada nije bilo potrebe za regrutacijom, vojska je bila sastavljena uglavnom od profesionalnih perzijskih i medijskih vojnika.
U ratno doba, vojska se proširuje sa profesionalne vojske pomoću regrutovanja vojnika iz različitih naroda carstva. Pokrajine carstva imale su vlastite vojne jedinice koje su bile čuvari reda i bile opremljene u skladu sa lokalnom vojnom tradicijom. Prema Herodotovim djelima, perzijska vojska bila je heterogena i vrlo raznolika. Navodno je imala 67 etničkih vojnih jedinica i bila podijeljena u tri glavna roda; pješadiju, konjicu i mornaricu, dok su pješadija i konjica imali posebne jedinice strelaca.
Raznolikost trupa vojske Perzijskog carstva, njihovog oružja i opreme te borbenih tehnika navodi na to da su perzijski generali morali savladati složeno strateško i taktičko znanje za djelotvorno i koordinisano komandovanje takvom vojskom.
Historičar Briant pretpostavlja kako su Kserks I i neki drugi kasniji perzijski kraljevi imali samo ceremonijalnu ulogu u vojsci, odnosno ulogu prikazivanja cjelovitosti carstva, njihovog autoriteta, te zbog jačanja morala vojske. Rimski Historičar Kvint Kurcije Ruf pretpostavlja kako su na raznolikosti vojske insistirali sami perzijski kraljevi, koji su time željeli ukazati na raznolikost, ali i jedinstvo carstva.
Jezik
mini|300px|desno|Trojezični [[Behistunski zapisi pisani na perzijskom, elamskom i akadskom jeziku]]
Budući da su Perzijanci upravljali administracijom i vojskom carstva, perzijski jezik je imao status glavnog jezika, ali kao administrativni jezik korišten je i aramejski, kojeg je uglavnom koristila diplomatija. Upotreba ostalih jezika je ograničena na veličinu područja u kojem je živjelo stanovništvo koje je govorilo te jezike kao svoje maternje jezike. Poznato je kako se elamski jezik koristio kao službeni na sudu u regiji Fars, o čemu svjedoče zapisi iz Persepolisa koji datiraju između 509. i 458. p. n. e. Ostali jezici su uglavnom imali lokalnu upotrebu; egipatski, grčki, lidijski i licijski.
elamski i akadski jezik korišteni su na trojezičnim kraljevskim natpisima, zajedno sa perzijskim koji se koristio uglavnom za reprezentativne svrhe, kao što je slučaj u Behistunu.
Život na kraljevskom dvoru
Kraljevski perzijski dvor imao je neograničenu vlast u carstvu, a on uključuje samog kralja, njegovu porodicu, te perzijsko plemstvo. Na dvoru su donošene upravne i strateške odluke, koje su potom provodili njihovi podanici. Međutim, historijskih dokumenata koji se odnose na perzijsko sudstvo ima vrlo malo i neravnomjerno su raspodijeljeni.
Ovisno o boravku u različitim kraljevskim rezidencijama (Persepolis, Susa, Babilon, Ekbatana), zajedno sa kraljem putovala bi i kraljevska porodica te veći dio administracije. Tokom putovanja kralj i plemstvo boravili bi u velikom i luksuznom šatoru, postavljenim na središtu privremenog boravka i označenim posebnim simbolima. Historičar Pierre Briant pretpostavlja kako su oni podsjećali na palače u Susi i Persepolisu. Život na kraljevskom dvoru određen je strogim normama ponašanja. Kralj je bio okružen raznim visokim službenicima, koji su uključivali upravitelje trezora i kartoteka, te diplomate zadužene za odnose sa javnošću i stranim delegacijama. Narod je imao pravo zatražiti posjetu kralju, ali morali su posredovati preko čuvara koji bi preko kralja obavještavali posjetioca o eventualnom odobrenju i vremenu posjete.
Herodot i Ksenofont opisuju kako je perzijski kralj lično obično birao jela, zbog sigurnosnih razloga. Na banketima (svečanim gozbama) pažljivo je birao goste, također zbog istih razloga. Sudionici banketa bili bi strogo raspoređeni na posebna mjesta, zbog ceremonijalnih i sigurnosnih razloga. Grčki autori opisuju perzijske bankete kao vrlo luksuzne i svečane, budući da su isti odražavali kraljevu moć i autoritet, ali i gostoljubivost. Prehranu za kralja i besmrtnike pripremali su odvojeni i elitni gastronomi, a za svaki slučaj trovanja hranom gastronomi bi podlijegali strogim propisanim kaznama. Voda je dopremana iz rijeke Šaour na kojoj leži grad Susa, a prije konzumiranja bila bi prokuhavana i posluživana u posudama od srebra. Perzijanci su veliku važnost pridavali oblikovanju posuđa, koje je odražavalo moć i dobar ukus.
Kraljevo posebno mjesto za vrijeme banketa nije bilo samo u ceremonijalne svrhe, već i za očuvanje njihovog zdravlja. Važnu ulogu na kraljevskom dvoru igrali su i liječnici, koji su bili stalna kraljevska pratnja. Njihova uloga bila je i kontrola hrane, što znači kako se radilo o osobama od velikog povjerenja. Kraljevi liječnici su nerijetko bili i Grci i Egipćani.
Dvorjane su služili i eunusi a bili su podijeljeni u dvije grupe; one koji su služili kraljevsku porodicu, te ostale službenike. Budući da je kraljevski dvor činila šira kraljevska porodica zajedno sa plemićima, pretpostavlja se da su imali mnogobrojnu poslugu. Mnogi antički autori spominju kako su perzijski kraljevi praktikovali poligamiju i imali mnogo djece, te kako su imali vlastite hareme. Ipak, moderni historijski dokazi govore kako prvobitna pretpostavljena funkcija „harema“ u Persepolisu nije tačna, odnosno kako se zapravo radi o kraljičinim odajama. Žene sa kraljevskog dvora, što uključuje kraljice i princeze, imale su veliku autonomiju i mogle su putovati, što spominju zapisi iz Persepolisa. Žene u Perzijskom carstvu imale su velika prava u odnosu na ostatak drevnog svijeta ; u nekim pokrajinama carstva vladali su ženski satrapi, a tokom grčko-perzijskih ratova na strani perzijske vojske sudjelovala je i jedna admiralica (Artemizija I iz Karije ).
Kao što je to slučaj u asirskoj i babilonskoj tradiciji, lov je bio omiljena zabava perzijskim kraljevima. Na taj način održavali su tjelesnu formu u vrijeme mira, te su iskazivali svoju hrabrost i sposobnost. Prilikom lova bacanje prvog koplja bilo je isključivo pravo kralja. Lov je praktikovan i u posebnim vrtovima (perz. pairidaeza: „ograđeni prostor“), koji su služili i kao mjesto za opuštanje i uživanje budući da su bili bogato ukrašeni, te za lov na raznu divljač. Načini lova razlikuju se zavisno o načinu i korištenju oružja: lovili su pješice, na konju ili u kolima, a koristili su mač, luk, koplje ili mreže. Pismo koje je Darije I Velki poslao jonskom satrapu Gadatu spominje prevoz plodova između Eufrata i azijske obale, što svjedoči o velikom interesu kralja za hortikulturu.
Život izvan kraljevskog dvora
Uzimajući u obzir da postoji malo dokumenata iz ovog razdoblja, svakodnevni život stanovnika Perzijskog carstva i dalje je uglavnom nepoznat, za razliku od života na kraljevskom dvoru. Arheološka istraživanja pokazuju kako su perzijske kuće građene većinom od opeke koja je vezivana mortom od gline i slame. Za izolaciju donjih dijelova zidova korišten je bitumen. Kuće su građene oko unutrašnjeg dvorišta sa istaknutim trijemom, a najčešće su imale jednu ili dvije etaže. Budući da su Perzijanci širom svijeta poznati po izradi tekstila, pretpostavlja se da su kuće bile ukrašene perzijskim tepisima visokog kvaliteta, te opremljeni vrhunski oblikovanim namještajem.
Odijevanje je prilično poznato budući kako postoji mnogo umjetničkih ilustracija koje prikazuju ljude iz ahemenidskog doba. Perzijanci su nosili duge kapute (sa ili bez rukava) omeđene pojasom, te hlače od kože ili fine tkanine (zbog mogućnosti jahanja na konju). Obuća je od dvije vrste; zatvorenih cipela sa 3 ili 4 vezice, ili od čizama. Kape su se nosile zavisno od oblika i materijala: od jednostavnih poveza preko glave, do bogato ukrašenih pletenih kapa. Po boji odjeće se razlikovala karakteristika društvenih slojeva tog doba, crvena je boja ratnika, bijela sveštenika, a plava seljaka. Kraljevi su se odijevali u sve tri boje kako bi pokazali svoj autoritet nad sva tri društvena sloja. Najvjerodostojniji izvori o perzijskoj nošnji su reljefi iz Persepolisa.
Obrazovanje u ahemenidsko doba je relativno nepoznato. Sigurno je da su perzijski plemići školovali svoju djecu, ali većina seljaka bila je nepismena. Prema dostupnim historijskim informacijama, školovanje mladih perzijskih plemića počinjalo je od pete godine, i trajalo je deset do dvadeset godina, zavisno o izvoru. Strabon piše kako su se mladi ljudi bavili gimnastikom, te kako su obučavani za lov, korištenje koplja, prepoznavanje biljaka, te izradu odjeće i mreža. Ksenofont navodi kako je njihovo školovanje uključivalo obuku prema kojoj su trebali razviti smisao za pravdu, poslušnost, izdržljivost, upornost i samokontrolu.
Religija
mini|350px|desno|[[Zoroastrizam|Zoroastrijski simbol farvahar (Persepolis, Iran)]]
Za vrijeme vladavine ahemenidske dinastije religija zoroastrizma postaje državnom religijom i proširuje se iz jugozapadnog Irana na veliki dio Bliskog istoka. Zoroastrizam i njegovi pogledi postaju jedan od najvažnijih elemenata perzijske kulture, a istovremeno se javlja i jaka mješavina sa drugim religijama, posebno sa onima u Mezopotamiji.
Dobro u Zoroastrizmu predstavljao je bog pod imenom Ahura Mazda. Predstavljala ga je vatra, kao simbol čistoće i moći. Zlo je prirodna sila odvojena od Ahure Mazde i suprostavljena njemu i njegovom djelu, a postoji samo na duhovnom planu, za razliku od duhovnog i fizičkog postojanja onog što je stvorio Ahura Mazda. Napad zla, odnosno zlog duha Ahrimana događa se između tih dviju krajnih tačaka na vremenskoj traci.
Sredinom 5. vijeka p. n. e., odnosno u doba vladavine Artakserksa I i Darija II, Herodot piše:
Također, Herodot tvrdi kako molitva ili žrtva nije mogla biti obavljena bez prisutnosti zoroastrijskog sveštenika, koji nisu bili povezani sa sveštenicima niti jedne druge religije. Osim toga, njihova funckija se prenosila nasljedno, sa oca na sina.
Za vrijeme vladavine Darija Velikog zoroastrizam postaje posebno vezan uz kraljevu ideologiju. U mnogim zapisima Darija I i njegovog sina Kserksa I Velikog, kao što su Behistunski natpisi ili reljefi u Persepolisu i Susi, navodi se kako legitimitet kraljevske moći dolazi po volji Ahure Mazde, koja se prikazuje kao zaštitnik kralja i samog carstva. Portal iz Persepolisa bogato je ukrašen reljefima sa obje strane koji posloženi od vrha prema dnu prikazuju: Ahura Mazdu, kralja Darija I na prijestolju, a zatim tri reda vojnika iz kraljevske lične straže. Ovi motivi žele prikazati kako „Bog dobra“ (Ahura Mazda) štiti perzijskog kralja i vojsku, odnosno kako je kraljeva vlast legitimna.
Umjetnost
Perzijska umjetnost u doba Ahemenida cvate, a njena svrha je prije svega veličanje slave vladajuće dinastije. Širenjem Perzijskog carstva paralelno se širila i perzijska umjetnost, koja kulminira kada je carstvo bilo na vrhuncu, prvenstveno zahvaljujući bogatim porezima koje je kraljevski dvor primao iz brojnih pokorenih zemalja.
Arhitektura i urbanizam
mini|250px|desno|Karakteristični perzijski [[stup iz apadane u Persepolisu, Iran]] mini|desno|250px|Grobnica [[Kserks I|Kserksa Velikog (cca 20x30 metara) uklesana u stijene Nakš-i Rustama, Iran]]
Perzijsko Veliko Kraljevstvo ostavilo je brojne monumentalne palate, prije svega u Susi, Pasargadu, Ekbatani i Persepolisu. Za razliku od mnogih drugih monumentalnih građevina antičkog doba poput Partenona u Grčkoj ili Koloseuma u Rimskom Carstvu, perzijske građevine nisu gradili robovi već plaćeni radnici iz svih zemalja carstva; Babilonije, Karije, Jonije, Asirije, Egipta, itd.
U rano doba perzijska plemena nisu imali jedinstveni arhitektonski stil, budući da su bili polunomadski narod seljaka i jahača. Međutim, nakon što je Kir Veliki 550. p. n. e. osnovao Perzijsko Carstvo, širom zemlje niknut će mnoge monumentalne građevine. U početku se ahemenidska arhitektura temeljila na elementima pokorenih naroda, ali prema njima ubrzo je bio razvijen autohtoni stil. Prvi perzijski grad Pasargad još pokazuje neke nomadske uticaje gdje su objekti raspršeni u ogromnom parku, ali pedeset godina kasnije gradi se Persepolis koji postaje simbolom racionalizacije i ravnoteže u perzijskoj arhitekturi. Plan kompleksa je strogo ortogonalan, broj stupova u dvoranama je slagan u omjerima 1:1 ili 1:2, raspored objekata je poslagan na zaštićenoj terasi. Trijemovi s dvostrukim kolonadama na apadani sijeku se na uglovima koji postaju kule, što je bila velika funkcionalna i estetska inovacija. Kompleksu se pristupa s dva velika portala kroz koji ide sav promet.
Uspjesi ovih originalnih djela temelje se na brojnim elementima koji kombinuju arhitekture osvojenih naroda. Perzijski elementi nisu hibrid već mješavina stilova koji stvaraju novi stil. Proizlaze iz stručnosti arhitekata i radnika širom carstva, pa je perzijska arhitektura utilitaristička, ritualna i simbolična. Persepolis je pun elemenata koji svjedoče o njihovim višestrukim uticajima.
Egipatski elementi prepoznatljivi su na krovnim vijencima i portalima, a mesopotamski kod povezivanja dviju palata gdje jedna ima privatnu, a druga javnu namjenu. Rozete i biljni reljefi sa stubišta skupa s nazubljenim bedemima i zidovima podsjećaju na arhitekturu zigurata, koji su u ranije doba nicali u Mesopotamiji i Elamu. Glazure reljefa imaju babilonski uticaj, dok krilati ljudi-bikovi na portalima potiču od asirskog stila. Nakon uključivanja Jonije u Perzijsko carstvo, perzijska arhitektura dovodi do jakog uticaja na grčki jonski red, kao i obrnuto. Ti uticaji posebno su vidljivi kod dvorana sa stupovima (hipostila). Lidijski i jonski arhitekti sudjelovali su na radovima u Pasargadu, te kasnije u Persepolisu i Susi, o čemu svjedoče grafiti na grčkom u kamenolomu blizu Persepolisa i zapis iz Suse. Spiralni elementi (volute) s perzijskih kapitela kasnije su postali glavno obilježje grčke arhitekture jonskog reda. Persepolis je kasnije snažno uticao na Artemidin hram u Efezu, jedno od antičkih sedam svjetskih čuda.
Načelo unutrašnjeg prostora, gdje dvorana sa stupovima predstavlja jezgro palate, prisutno je na Bliskom istoku i prije doba Perzijskog carstva. Ipak, sofisticiranost perzijske tehnologije koja je vidljiva na visini i rasponima stupova, uvjetovala je veliku prostranost i upotrebljivost dvorana, za razliku od sličnih hipostila u Grčkoj i Egiptu čiji su stupovi bili zdepasti, rasponi maleni, a prostori skučeni.
Konstruktivni sistemi u Persepolisu su isključivo tektonski, odnosno sastoje se od stupova i greda, dok nema traga stereotomskom sistemu (lukova, svodova i kupola). Većina stupova izrađenih od drva su nestali, ali sačuvane su njihove kamene baze. Kod dvorana gdje su visine bile prevelike za korištenje drveta, stupovi su građeni od masivnih kamenih blokova. Kameni stupovi koji su preživjeli vrlo su heterogenog stila, odnosno pokazuju uticaje različitih civilizacija. Baza stupa ima hetitski uticaj, dok je omjer visine i promjera debla gotovo identičan stupovima jonskog reda. Ogromni kapitel koji čini gotovo trećinu ukupne visine stupa karakterističan je za egipatske stupove s kapitelom lotosa. Skulpturalni kapiteli sa životinjskim oblicima vjerovatno su inspirisani asirskom arhitekturom, ali predstavljaju originalni perzijski stil.
Kao i većina ahemenidskih palata, Persepolis je imao zidove izgrađene od opeke, koji možda izgledaju neobično na području gdje je kamen dostupan u velikim količinama. To je zajednička karakteristika svih naroda Istoka, koji kamen koriste uglavnom za utvrđivanje gradskih zidina. Danas su uglavnom sačuvani samo temelji zidova, kao i masivni kameni portali i stupovi.
Iako je građen gotovo dva vijeka, Persepolis kao cjelina pokazuje jedinstveni stil koji je karakteristika ahemenidske umjetnosti. Kasniji ahemenidski vladari nisu mnogo odstupali od umjetnosti i tehnike koju je Kir Veliki započeo u Pasargadi, a Darije I Veliki nastavio u Persepolisu. Samo najnovije kraljevske grobnice Artakserksa II i Artakserksa III razlikuju se od onih u Nakš-i Rustamu po tome što nisu urezane u okomitu liticu planine već u kosi teren, ali na pročelju sadrže iste elemente kao i Darijeva grobnica.
Kiparstvo
Najpoznatije skulpture iz ahemenidskog perioda nalaze se u Persepolisu. Brojni reljefi krase stubišta, panele ispred palate i unutrašnjost kraljevskih dvorana. Pretpostavlja se kako su također korišteni za uređenje prostorija sa stupovima. Inspiracija perzijskih skulptura vuče korijene iz Egipta, Grčke i Asirije, a karakteriše je velika preciznost i detaljnost izvođenja. Načini oblikovanja skulptura su tipični za orijentalnu umjetnost; svi likovi prikazani su u profilu. Reljefi najčešće prikazuju perzijskog kralja i vojnike, te bikove, lavove i grifone; životinje vrlo su stilizirane, bez varijacija. Osim reljefa, historičari poput Herodota i Plutarha spominju kserksov kip u Persepolisu, te kip Darijeve žene Artistone u Susi. Neke skulpture su u potpunosti realistične, poput psa (mastifa) koji je pronađen na uglu apadane.
Polikromija
Polikromija igra važnu ulogu u perzijskoj umjetnosti, a karakterišu je šareni i bogato ukrašeni reljefi na zidovima. Za razliku od Persepolisa, palata u Susi nema reljefe urezane u kamenu, već raznobojne keramičke glazure na zidovima od opeke, očito inspirisane mesopotamskom kulturom. Na njima su najčešće oblikovani likovi raznih životinja (lavovi, bikovi, grifoni) ili perzijskih vojnika, koji podsjećaju na reljefe u Persepolisu.
U Susi je polikromija na keramici očuvana, ali to nije slučaj sa kamenim reljefima u Persepolisu gdje se pigment s vremenom raspao. Područja na kojima su korištene boje teško je tvrditi, budući da je pigment gotovo u potpunosti nestao. Vrijeme, tanki slojevi nanošenja boja, te raspadanje organskih pigmenata glavni su razlozi njegovog nestanka. Ipak, dokazi o korištenju boja nalaze se u tragovima širom palate što svjedoči kako Persepolis nije bio jednoličan, već u bogatim bojama. Također, pronađeno je i mnogo posuda koje su sudeći prema unutrašnjim pigmentima služile za čuvanje boja. Boje su korištene na svim arhitektonskim elementima; zidovi, reljefi, stupovi, vrata, podovi, stepenice, kipovi, itd. Opeka je bila glazirana, crvena oker boja korištena je na podovima od vapnenca ili sivo-zelenkastog gipsa, stupovi su oslikani u više boja, kao i eksterijer palata. Tragovi crvene boje pronađeni su i na skulpturi žene Artistone koja se danas čuva u iranskom Nacionalnom muzeju u Teheranu. Velika paleta pronađenih boja govori o njihovom bogatom polikromatskom porijeklu. Spominje se i upotreba biljnih pigmenata, ali s obzirom na raspadanje takvih organskih boja, nažalost nisu sačuvane.
Zlatarstvo
Zlatarstvo je jedan od najvažnijih elemenata perzijske kulture, koji se u ahemenidsko doba proširio širom carstva. Reljefi u gradovima poput Persepolisa pokazuju kako su Perzijanci zlatnom nakitu pridavali veliku važnost.
Otkrića brojnih komada posuđa izrađenih od plemenitih metala poput zlata i srebra također pokazuju kako je zlatarstvo bila važna karakteristika perzijske kulture, ali i dokaz njihove estetske zrelosti i napredne tehnologije. Ukrašavanje vaza, čaša, posuda, nakita, pa čak i oružja kombinuje klasicizam i sinkretizam. Kao i kod ostalih grana perzijske umjetnosti, na zlatarstvo uticaj su imale i razne pokorene kulture, koje su Perzijanci koristili u stvaranju novog i originalnog perzijskog stila.
Arheološki pronalasci zlatnih predmeta u Maloj Aziji pokazuju velike sličnosti sa onima iz pokrajine Fars, a ponekad su sličnosti tolike da se pretpostavlja kako potiču iz iste radionice, iako se radi o predmetima koji datiraju decenijama ili čak vijekovima kasnije. Neke stilske analogije mogu se pronaći i u Grčkoj i Trakiji što svjedoči o snažnom perzijskom uticaju i na Evropu.
Tehnologija
mini|280px|Konstruktivne spone (kopče) između kamenih blokova koje su korištene u Persepolisu i [[Pasargadu datiraju iz 6. vijeka p. n. e. i najstarije su u historiji; predstavljaju veliki napredak u antičkoj građevinskoj tehnologiji]] mini|280px|Unatoč aktivnoj zoni [[zemljotresa, perzijski stupovi apadane u Perzepolisu viši su i vitkiji od bilo kojih iz tog doba, uključujući grčke]]
Kompleksi u Pasargadu i Perzepolisu obiluju mnogim inovativnim elementima na području građevinskog inžinjerstva. Novija istraživanja strukturalne tehnologije u susjednom Pasargadu koji je udaljen svega 43 km i građen tri decenije prije Persepolisa, pokazala su kako su perzijski inženjeri sagradili kompleks koji je mogao izdržati jake potrese, čak do 7. stepeni prema Richterovoj skali. Temelji građevinskih zdanja u Persepolisu i Pasargadu građeni su tehnologijom izolovane baze temelja, koja se danas koristi pri gradnji modernih osjetljivih objekata poput nuklearnih elektrana, zbog zaštite od seizmičkih aktivnosti.
Značajan doprinos građevinarstvu predstavlja i upotreba konstruktivnih spona (kopči) između kamenih blokova, koji su izgrađeni od metala. Takav konstruktivni sistem zajedno s izolovanom bazom temelja stvorili su preduslove za izgradnju mnogo većih i tanjih konstruktivnih elemenata, koji su svoj vrhunac doživjeli u apadani Persepolisa gdje su stupovi bili visoki čak 20 metara što ih čini najvišim te u odnosu na visinu najtanjim stupovima antičkog građevinarstva, dok su osni rasponi stupova od 8.65 m također veći od bilo kojeg arhitektonskog zdanja tog doba. Usporedbe radi, Artemidin hram u Efezu kojeg su Grci uvrstili u Sedam svjetskih čuda imao je mnogo manje raspone od 5.9 m, dok su stupovi bili 1.5 m kraći od onih iz apadane Persepolisa.
Ogromni perzijski inžinjerski poduhvati poput izgradnje prvog Sueskog kanala, pontonskih mostova preko Dardanela ili kanala kroz poluostrvo Atos predstavljaju tehnološke uspjehe koji nisu ostvareni nikada ranije u historiji, niti stotinama godina kasnije.
Kulturni uticaj
U antičkoj historiji Perzijsko Veliko Kraljevstvo zauzima posebno mjesto, i imaće veliki uticaj u kasnijem periodu. Pod ahemenidskom dinastijom desetine različitih naroda bili su ujedinjeni u jednoj državi koja se protezala od rijeke Ind do Egejskog mora. Administrativnu organizaciju koju su uspostavili Perzijanci koristili su Aleksandar Makedonski i brojna druga carstva koja su oponašali perzijski sistem političke federacije. Iranska kultura proširila se većim dijelom Bliskog istoka, kao i upotreba perzijskog jezika.
Budući da su Stari Grci prozvali Iran „Perzijom“ prema vladajućoj perzijskoj dinastiji Ahemenida, od kraja 6. vijeka p. n. e. u zapadnom svijetu sve države iranskih vladarskih dinastija nazivale su se „Perzijom“ što se zadržalo do danas (vidi: Terminologija Irana i Perzije).
Perzijsko Veliko Kraljevstvo je veoma značajno za moderni Iran, jer je ta antička država predstavljala početak dominacije Perzijanaca nad ostalim iranskim narodima što se zadržalo do današnjeg dana gdje Perzijanci čine 51% iranskog stanovništva. Osnivač carstva Kir Veliki često se naziva „ocem Irana“.
25. juni
25. juni / lipanj (25. 6) jest 176. dan godine po gregorijanskom kalendaru (177. u prestupnoj godini). Do kraja godine ima još 189 dana.
28. 6. 1914. (knjiga)
28. 6. 1914. je roman bosanskohercegovačkog književnika Zlatka Topčića objavljen 2019. godine. Drugo izdanje je objavljeno 2021. i osvaja dvije nagrade; Nagradu Fondacije za izdavaštvo za najbolju knjigu (2021) i Nagradu "25. novembar" za knjigu godine (2022).
Tematizira Sarajevski atentat, a predstavljen je na Internacionalnom festivalu književnosti "Bookstan".
GLUT
GLUT je napisao autor OpenGL Programiranja za X Windows sisteme (OpenGL Programming for the X Window System) Mark J. Kilgard. GLUT je napisan iz dva razloga; da olakša učenje OpenGL-a i da omogući portabilan programerski kód (GLUT se može koristiti na vise operativnih sistema). Primjer GLUT distribucije je PyOpenGL softverski paket čija je svrha povezati Python sa OpenGL-om i slicnim API-ima.
Glavni žučovod
minijatura|desno|250px
Glavni žučovod (lat. ductus choledochus) je vod koji odvodi žuč u dvanaestopalačno crijevo, a nastaje spajanjem voda žučnog mjehura (lat. ductus cysticus) sa zajedničkim jetrenim vodom (lat. ductus hepaticus communis).
Donji kraj glavnog žučnog voda spaja se sa glavnim gušteračnim vodom (lat. ductus pancreaticus major) u ampulu Vateri. Ampulu obavija mišić hepatopankreasni sfinkter (Oddijev sfinkter) koji kada je kontrahiran sprečava ulazak žuči u tanko crijevo.
Plitska
Plitska je naseljeno mjesto u sastavu općine Kotor-Varoš, Bosna i Hercegovina.
Progresivni rok
Progresivni rock (skraćenice prog rock, prog ili progrock) je podžanr rock-a, koji se pojavio kasnih 1960-ih, doživio klimaks popularnosti 1970-ih, a kao muzička forma nastavlja do dana današnjeg.
Vod žučnog mjehura
minijatura|desno
Vod žučnog mjehura (lat. ductus cysticus) je kratki vod koji povezuje žučni mjehur sa zajedničkim jetrenim vodom (lat. ductus hepaticus communis). Spajanjem voda žučnog mjehura sa zajedničkim jetrenim vodoma nastaje glavni žučovod (lat. ductus choledocus). U vodu žučnog mjehura nalaze se spiralne valvule koje značajno ne ometaju tijek žuči. Kroz vod žučnog mjehura žuč može teči u oba smjera, što omogućuje da se žučni mjehur puni između oborka i prazni nakon masnog obroka.
Progresivni rok
Glavna imena progresivnog rocka su grupe iz 1970-ih: Jethro Tull, Yes, Genesis, Pink Floyd, Emerson, Lake & Palmer (ELP), Rush, Gentle Giant i King Crimson.
Karakteristike progresivnog rocka
In the Court of the Crimson King grupe King Crimson, objavljen u oktobru 1969, često se smatra prvim albumom progresivnog rocka. Imao je sve elemente žanra: dugačke i artikulisane pjesme, neregularne ritmove, eksperimentalno korištenje instrumenata i naslovnice albuma inspirisane fantazijom ili umjetnošću.
Pierre Béarn
Pierre Béarn (Bukurešt, Rumunija, 15. septembar 1902. - Pariz, 27. oktobar 2004.), francuski književnik.
Kao zapovjednik jedne laže za evakuaciju mornara zarobljen je od Nijemaca, i zatvoren u koncentracionom logoru Aintree. Osnovna tematika tadašnje njegove poezije jesu more i rat. Nakon rata odlazi u Afriku kao ataše za štampu. Fasciniran tim kontinentom, donijet će otuda jedan roman i dobar broj pjesama. Radio animator, on preuzima 1954. emisiju “Poezija nije mrtva”. Godine 1969., kreira jednu tromjesečnu reviju Most. Godine 1975. povlači se u Montlhéry koji ga je zarobio svojim spokojstvom i vedrinom, Što će mu omogućiti da napiše još brojna djela. Godine 1998., pojavljuje se prvi tom njegovih sabranih djela «Duga»zatim izlazi «Nebo mog života», kojeg 1999. slijedi drugi tom “300 basni sadašnjosti”. Treći tom je u pripravi, u njemu će biti pjesnikova ljubavna poezija.
Na nesreću nepriznat od javnosti, Pierre Béarn je ipak primio niz književnih nagrada koje visoko pozicioniraju njegovo djelo: prix Verlaine 1940., le Grand Prix International de Poésie, dodijeljen od generala de Gaullea 1971., le Grand prix de l’Académie française 1981. i le Grand Prix de Poésie de l’Académie française za cjelinu svojih basni godine 1995.
Odlikovan je Kolajnom Pokreta otpora za sudjelovanje u oslobađanju Pariza 1944. kao i Legiju časti 1990., od predsjednika François Mitterranda. Imenovan je časnikom Nacionalnih zasluga 1995. od Jacquesa Chiraca i komandorom Reda umjetnosti i književnosti godine 2000., od ministrice kulture, Catherine Tasca.
Preminuo je 27. oktobra 2004. u svojoj 103. godini života.
Telamon
Telamon je prema grčkoj mitologiji sin eginskog kralja Ajaka i Eneide, planinske nimfe. Bio je brat Peleja i Foka. Pošto je Fok bio najmlađi sin Ajaka i njegov miljenik, Telamon i Pelej su bili ljubomorni na njega. Zbog toga Fok odluči da povede grupu eginskih iseljenika u Fokidu gdje bi nastavili živjeti. Jednog dana Ajak posla po Foka, vjerovatno u želji da mu zavješta kraljevstvo nad ostrvom zbog čega majka ohrabri Telamona i Peleja i oni se zakunu da ga ubiju čim stigne. Kada je stigao, braća Foka izazovu na petoboj međutim u tom nadmetanju ga ubiše i sakriše u šumu kako ga otac ne bi našao. Ipak otac pronađe mrtvog Foka usljed čega Telamon pobježe na ostrvo Salaminu u strahu od očeve osvete. Tu oženi Glauku, kćerku kralja Kihreja i naslijedi kraljevski prijesto.
U Ilijadi je predstavljen kao otac grčkih heroja Ajanta i Teucera od strane različitih majki. Neki izvještaji spominju i trećeg sina, Trambelusa. On i Pelej su također bili bliski prijatelji Herakla, pomažući mu u njegovim ekspedicijama protiv Amazonki i njegovom napadu na Troju.
NGC 6153
NGC 6153 (također poznat kao ESO 331-PN6) je planetarna maglina i nalazi se u sazviježđu Škorpion. Prvo otkriće je napravio Ralph Copeland 27. maja 1883. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Catherine Clément
Catherine Clément (Boulogne-Billancourt, 10. februar 1939.), francuska sociologinja, književnica.
Bila je dugogodišnja asistentica Vladimira Jankelevitcha na Sorboni, autorica tridesetak eseja i romana. Roman Martin i Hannah Clément je napisala inspirirana biografijom Hannah Arendt iz pera Elisabeth Young-Bruehl. Okosnica romana je razgovor dviju žena: Elfride, Heideggerove supruge i Hannah Arendt, njegove nekadašnje ljubavnice. Mlada studentica Hannah i njen sedamnaest godina stariji profesor doživjeli su strasnu ljubav 1924. nakon čega su zauvijek ostali duhovno povezani. Za tu trogodišnju vezu Elfride je saznala tek dvadeset pet godina kasnije, što je bilo razlogom njene duboke mržnje prema Hannah.
''Godine 1975. Heidegger je bolesni starac i Elfride se ne usuđuje zabraniti Hannah da ga posjeti. Tada započinje duga rasprava dviju žena. Hannah optužuje Elfride da je ona glavni inicijator neshvatljivog Heideggerovog pristajanja uz nacizam, a supruga optužuje Hannah da je preljubnica i rušiteljica sretnih brakova. Prilikom tog posjeta dvije starice nemilosrdno se optužuju, mrze, mire. Četiri mjeseca nakon tog susreta Hannah Arendt, umire u New Yorku. U šezdeset devetoj godini Heidegger umire u Freihurgu sljedeće godine u osamdeset i sedmoj godini, dok će Elfride umrijeti 1994. godine u devedeset i osmoj godini života. ''
6. vijek
6. vijek je razdoblje koje je trajalo od 501. do 600. godine. U Evropi se tradicionalno smatra dijelom ranog srednjeg vijeka, a ponekad i završnim periodom tzv. kasne antike.
mini|Svijet na početku 6. vijeka
Pregled
Na Dalekom istoku je relativna stabilnost podijeljene Kine u periodu Južnih i Sjevernih dinastija okončana kada su sredinom vijeka niz seljačkih ustanaka, vojničkih pobuna i dinastijskih sukoba doveli do pada Južne dinastije dinastije Liang, odnosno cijepanja sjeverne Kine pod dinastijom Sjeverni Wei na dvije države - Zapadni Wei i Istočni Wei. Razdoblje razdvojenosti Kine na tri velika entiteta, međutim, nije dugo potrajalo; sjeverozapadna kineska država, kojom je zavladala dinastija Sjeverni Zhou je već nakon jedne generacije ponovno ujedinila sjevernu Kinu. Nju je ubrzo nakon toga svrgnula nova dinastija Sui čiji je vladar isto tako brzo pokrenuo pohod kojim je pokorena dinastija Chen, posljednja od Južnih dinastija, i ponovno uspostavljeno političko jedinstvo carske Kine nakon gotovo četiri vijeka. Tim je procesima prilično pomoglo dalje jačanje budizma u Kini koga su vladari nastojali iskoristiti kao ideološko opravdanje procesa centralizacije vlasti. Iz Kine se budizam nastavljao širiti na druga područja; tu se posebno ističe Koreja gdje je u državi Baekje proglašen državnom religijom, ali i Japan gdje je u tzv. Asuka periodu došlo do stvaranja japanske države u modernom smislu.
NGC 7659
NGC 7659 (također poznat kao MCG 2-59-40, PGC 71417 i UGC 12595) je spiralna galaksija koja je udaljena oko 182 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Pegaz. Najveći prečnik je 0,80 (42 hiljade sg) a najmanji 0,3 uglovnih minuta (16 hiljada sg). Prvo otkriće je napravio John Frederick William Herschel 16. oktobra 1784. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Oddijev sfinkter
minijatura|desno
Oddijev sfinkter (lat. sphincter ampullae hepatopancreaticae) je glatki kružni mišić koji regulira izlučivanje jetre, gušterače i žučnog mjehura u dvanaestopalačno crijevo. Mišić je dobio naziv po talijanskom anatomu Ruggero Oddiju.
Mišić obavija ampulu Vateri, proteže se do malo distalnije od spoja glavnog žučovoda (lat. ductus choledochus) i glavnog gušteračnog voda (lat. ductus pancreaticus major). Na drugom kraju mišić dolazi do površine duodenuma. Otvor ampule u dvanaesnik se naziva lat. papilla duodeni major. Oddijev sfinkter je anatomski i funkcionalno neovisan o mišićnim vlaknima u tankom crijevu. Svojim djelovanjem sprečava prijelaz sadržaja iz crijeva u ampulu i regulira otpuštanje žuči i sekreta gušterače u tanko crijevo.
Afari
Afari ili Danakili su kušitski narod koji nastanjuje Afrički rog. Prvenstveno žive u etiopskoj regiji Afar i sjevernom dijelu Džibutija, iako pripadnici ovog naroda naseljavaju i južni dio Eritreje. Afari govore afarskim jezikom, koji je dio kušitske grane afroazijske porodice jezika. Afari su jedini narodi Afričkog roga koji naseljavaju teritorije koje izlaze i na Crveno more i Adenski zaliv.
Jezik
Afari govore afarskim jezikom kao maternjim jezikom i dio je kušitske grane afroazijske jezične porodice. S obzirom da su Afari tradicionalno nomadski stočari, afarski jezik se može naći i izvan teritorije koju uglavnom naseljavaju. Zajedno sa saho jezikom čini skup dijalekta Saho-Afarskih jezika.
Religija
Afari su pretežno muslimani. Dugi period su povezani s islamom kroz različite politike i uglavnom su Suniti. Afari su tradicionalno pastiri koji u pustinji uzgajaju koze, ovce i stoku. Socijalno su organizirani u klanove i dvije glavne klase: asaimara (crveni) koji su politički dominantna klasa i adoimara (bijelci) koji su radnička klasa i uglavnom žive na području planina Mabla.
Osim toga, Afari su poznati po svojoj borilačkoj vještini. Muškarci tradicionalno dobro barataju s džilijima, poznatim zakrivljenim noževima. Afari u svojoj kulturnoj tradiciji njeguju opsežan repertoar bojnih pjesama.
Veliki hadronski sudarač
mini|desno|250px|Mapa Velikog hadronskog sudarača (LHC) u CERN-u Veliki hadronski sudarač (engleski:The Large Hadron Collider (LHC)) je ubrzivač fizičkih čestica sa najvećom snagom, u svijetu. LHC leži u tunelu kružnog oblika, obima 27 km, 175 metara pod zemljom ispod francusko-švicarske granice, nedaleko od Ženeve, Švicarska. LHC je sagrađen od strane Evropske organizacije za atomska istraživanja (engleski: the European Organization for Nuclear Research (CERN)), sa namjerom različitih testiranja u oblasti fizike visokih energija, uključujući i postajanje hipotetskog higgsovog bozona i velike porodice novih čestica predviđenih teorijom supesimetrije. Utemeljen je i izgrađen u saradnji više od 10 000 naučnika iz preko 100 zemalja kao i stotina univerziteta i laboratorija.
Sidonie Gabrielle Colette
Sidonie Gabrielle Colette (Saint-Sauver-en-Pui-Saye, 28. januar 1873. - Pariz, 3. august 1954.), francuska književnica.
Prva djela pisala je sa svojim prvim suprugom piscem i novinarom Willyem. Bila je plesačica u music hallu, pjevačica i glumica. Članicom Kraljevske akademije u Bruxellesu i Goncourtove akademije postala je 1945. godine. Njena djela su puna senzibiliteta i životne radosti, a simpatije publike stekla je kao sugestivan slikar životinja.
Književne novine
Književne novine su srbijanski časopis za književnost i kulturna pitanja. Osnivač i izdavač je Udruženje književnika Srbije. Redakcija lista nalazi se u Francuskoj ulici 7 u Beogradu.
Historija
Prvi broj časopisa izašao je 14. januara 1954.
Veliki vojvoda bosanski
Veliki vojvoda bosanski bila je dvorska titula u Bosanskom kraljevstvu, koju je kralj dodijeljivao najvišim vojnim zapovjednicima, obično najuticajnim i najsposobnijim među bosanskim plemstvom.
Historija
U odnosu na ostatak zapadne i srednje Evrope i drugih slavenskih zemalja gdje su titule Velikog vojvode i Velikog kneza bilo značajno povezane, gdje su obje te titule bile većeg ranga od vojvode, a niže od kralja, u srednjovjekovnoj Bosni titula Velikog vojvode više je odgovarala bizantijskoj vojnoj tituli megas doux, što najpribližnije označavalo vrhovnog vojnog komandanta.
Kao i u ostatku južnoslavenskih država i u Bosni je postojala titula knez ili veliki knez što je u slučaju Bosne više u odgovaralo velikom feudalnom posjedniku, s odgovarajućim uticajem na stanku (Veliki bosanski rusag ili sva Bosna) gdje se okupljalo bosansko plemstvo, bez obzira na rang i status.
Titula "Velikog vojvode" je bila specifično bosanska titula, mada su i vojvode u ostalim zemljama u blizini igrale važnu ulogu u komandovanju vojskom. Titulu "Velikog vojvode bosanskog" je dodijeljivao kralj/kraljica svojim najvišim vojnim zapovjednicima.
NGC 923
NGC 923 (također poznat kao IRAS 02244+4145, MCG 7-6-22, PGC 9355 i UGC 1915) je spiralna galaksija koja je udaljena oko 260 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Andromeda. Najveći prečnik je 0,80 (60 hiljada sg) a najmanji 0,6 uglovnih minuta (45 hiljada sg). Prvo otkriće je napravio Jean Marie Edouard Stephan 30. oktobra 1878. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Eksergija
Eksergija nekog sistema, u termodinamici, predstavlja maksimalni korisni rad otvorenog sistema koji se može postići tokom procesa koji taj sistem dovodi u ravnotežu s nekim toplotnim rezervoarom. Kada je okolina toplotni rezervoar, eksergija predstavlja potencijal sistema da vrši promjene dok postiže ravnotežu sa svojom okolinom. Općenito, eksergija je dio energije koji je raspoloživ za upotrebu. Kada sistem postigne ravnotežu sa okolinom, eksergija je nula. Pojam eksergije upotrijebio je prvi put Zoran Rant 1953.-1956, slovenački profesor.
U energetici postoji još jedna definicija eksergije i energije. Eksergija je dio energije čiji se određeni dio pretvoriti iz jednog oblika u drugi oblik. Primjeri eksergije su:
Anergija je dio energije koji se ne može pretvoriti u mehanički rad. Uništeni dio eksergije se naziva anergija.
U procesu proizvodnje električne energije, ili nekog drugog oblika eksergije, nužno se oslobađa energija koja se nema gdje drugo odvesti, nego u okolinu. To znači da bilo koja elektrana nužno toplotno opterećuje okolinu, obično dvije trećine od ukupne energije odlazi u okolinu.
gdje:
Dakle, drugi član desne strane jednačine je anergija.
Politička stranka
Politička stranka je organizovana politička grupa koja za cilj ima sprovođenje određene državne politike, temeljene na određenoj ideologiji ili ekonomskim interesima.
Da bi političke stranke funkcionisale, moraju posjedovati nekoliko stvari:
Eötvösov broj
U dinamici fluida, Eötvösov broj (Eo) bezdimenzionalni broj koji je dobio naziv po mađarskom fizičaru Lorándu Eötvösu (1848.-1919.).
IC 1520
IC 1520 (također poznat kao Arp 50, MCG -2-1-7 i PGC 73057) je spiralna galaksija koja je udaljena oko 417 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Kit. Najveći prečnik je 0,70 (85 hiljada sg) a najmanji 0,6 uglovnih minuta (73 hiljade sg). Prvo otkriće je napravio Stephane Javelle 4. novembra 1891. godine.
Eötvösov broj
Zajedno sa Mortonovim brojem može se koristiti za opisivanje oblika mjehurića ili kapi, koji se kreću u okolnom fluidu. Eötvösov broj može se smatrati kao sila potiska podijeljena sa silom površinskog napona.
IC 1520
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Eötvösov broj
Bondov broj
Bondov broj - Eötvösov broj jednak je Bondovom broju. Upotreba Eötvösovog broja više je zastupljena u Evropi.
Bondov broj, oznake Bo, je bezdimenzionalna veličina koja izražava omjer masenih sila (najčešće gravitacionih) naspram sila površinskog napona:
gdje je
Debelo Brdo (Sarajevo)
Debelo Brdo je područje na zapadnom obronku masiva Trebevića iznad Sarajeva. Administrativno pripada općinama Centar i Novo Sarajevo.