cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
CHMP4A
Opis
CHMP4A pripada porodici proteina koji modificiraju hromatin/nabijeni multivertikulskni tjelesni protein (CHMP). Ovi proteini su komponente ESCRT-III (endosomni kompleks za sortiranje potreban za transport III), kompleksa koji je uključen u razgradnju proteina površinskih receptora i stvaranje endocitnih multivikulnih tijela (MVB). Neki CHMP imaju i jedsrnu i citoplazmatsku/ vezikulsku distribuciju, a jedan takav CHMP, CHMP1A, potreban je i za stvaranje MVB i za regulaciju napredovanja ćelijskog ciklusa (Tsang et al., 2006).
Aminokiselinska sekvenca
Dužina polipeptidnog lanca je 222  aminokiseline, a molekulska težina   25.098 Da.
C: Cistein D: Asparaginska kiselina E: Glutaminska kiselina F: Fenilalanin G: Glicin H: Histidin I: Izoleucin K: Lizin L: Leucin M: Metionin N: Asparagin P: Prolin Q: Glutamin R: Arginin S: Serin T: Treonin V: Valin W: Triptofan Y: Tirozin
Kloniranje i ekspresija
Korištenjem N-terminalne regije ALIX (PDCD6IP; 608074) kao sonde na 2-hibridnom skriningu kvasca u cDNK biblioteci HeLa ćelija, Katoh et al. (2003) klonirali su CHMP4A. Izvedeni protein od 223 aminokiseline ima tri područja sa upredenom zavojnicom, baznu polovihu N-kraja i kiselu polovinu C-kraja.
NGC 526
NGC 526 se može odnositi na jedan od sljedećih NGC/IC objekata:
CHMP4A
Kloniranje i ekspresija
Analizom Northern blot-a, Katoh et al. (2004) otkrili su transkript CHMP4A od 1 kb u svim ispitivanim tkivima, s najvećom ekspresijom u srcu i umjerenom u skeletnim mišićima, bubrezima i jetri. PCR-om ljudske biblioteke cDNK melanoma, Lin et al. (2005) klonirali su CHMP4A, kojeg su označili SNF7-1. Identificirali su dva motiva PxxP u blizini C-kraja CHMP4A. Northern blot analizom otkrivena je ekspresija CHMP4A u svim ispitivanim tkivima, s najvišim nivoima u bubrezima, jetri, skeletnim mišićima i srcu.
Funkcija
Tsang et al. (2006) izveli su sistematsku 2-hibridnu analizu kvaščevih i ljudskih komponenata ESCRT-III, uključujući CHMP4A. CHMP4A je komunicirao s proteinom ESCRT-III VPS4A i s molekulom za transdukciju signala CC2D1A. U S. cerevisiae, ESCRT-III se sastoji od Vps20, Snf7, Vps24 i Vps2, koji se sastavljaju tim redoslijedom i njihovo rastavljanje zahtijeva se ATPaza Vps4. Wollert et al. (2009) rekonstituirali i vizualizirali fluorescentnom mikroskopijom ESCRT-III, zavisno pupanje i cepanje intralumenskih vezikula u gigantske unilamelske vezikule. Pokazali su da su za odvajanje intralumenskih vezikula dovoljne tri podjedinice ESCRT-III, Vps20, Snf7 i Vps24. Vps2, ESCRT-III podjedinica odgovorna za regrutiranje Vps4 i ATPazne aktivnost Vps4 bile su potrebne za reciklažu ESCRT-III i podržale su dodatne krugove pupanja. Minimalni skup ESCRT-III i Vps4 proteina sposobnih za višestruke cikluse odvajanja vezikula odgovara drevnom skupu ESCRT proteina, konzerviranih od arheja do životinja.
Lučica (Barilović)
Lučica je naseljeno mjesto u sastavu općine Barilović, Karlovačka županija, Republika Hrvatska.
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Hrvatskoj nalazila se u sastavu stare općine Duga Resa.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2011. godine, Lučica je imala 38 stanovnika.
Popis 1991.
Na popisu stanovništva 1991. godine, naseljeno mjesto Lučica je imalo 49 stanovnika, sljedećeg nacionalnog sastava:
CIDEB
Inducirajući efektor b ćelijske smrti sličan DFFA, znan i kao CIDEB, je ljudski gen.
Nedavno je CIDEB nokaut-miševa generiran tehnikom homologne rekombinacije. CIDE nulti miševi pokazuju smanjenje lipogeneze. CIDEB nokaut- miševi otporni su na gojaznost i jetrenu steatozu izazvanu ishranom sa puno masnoća. Pored toga, nulti miševi CIDEB također imaju poboljšanu osetljivost na insulin i pojačan metabolizam jetrene oksidacije masnih kiselina i cijelog tela.
Lugovskoy et al. (1999) izvijestili su o strukturi konzerviranog N-terminalnog domena (CIDE-N) ljudskog CIDEB. Pokazali su da CIDE-N domen CIDEB komunicira sa CIDE-N domenima i DFF40 i DFF45. Vezni epitopi bili su slični i locirani u visoko nabijenoj bipolarnoj površini CIDEB-a. Nadalje, pokazali su da CIDE-N domen CIDEB regulira enzimsku aktivnost kompleksa DFF40 / DFF45 in vitro.
Aminokiselinska sekvenca
Dužina polipeptidnog lanca je 219  aminokiselina, a molekulska težina   24.678 Da.
C: Cistein D: Asparaginska kiselina E: Glutaminska kiselina F: Fenilalanin G: Glicin H: Histidin I: Izoleucin K: Lizin L: Leucin M: Metionin N: Asparagin P: Prolin Q: Glutamin R: Arginin S: Serin T: Treonin V: Valin W: Triptofan Y: Tirozin
Kloniranje i ekspresija
Inohara et al. (1998) izvijestili su o identifikaciji i karakterizaciji dva sisarska gena, koje su nazvali CIDEA i CIDEB (efektori A i B slični DFFA-u koji induciraju ćelijsku  smrt), kodirajući visoko povezane proteine s homologijom u N-terminalnom području DFF45, podjedinici faktora fragmentacije DNK (DFF) koja se za vrijeme apoptoze razlaže kaspazom-3. Utvrđeno je da CIDEA i CIDEB aktiviraju apoptozu u ćelijama sisara, a to je inhibirano DFF45, ali ne i inhibitorima kaspaze. Izražavanje CIDEA-om inducirane fragmentacije DNK u T-ćelija]]ma 293, što je također inhibirao DFF45; to dalje sugerira da DFF45 inhibira apoptotske aktivnosti CIDE. Pored CIDEA i CIDEB sisara, Inohara et al. ](1998) identificirali su DREP1, homolog roda [[Drosophila DFF45, koji bi mogao inhibirati apoptozu posredovanu CIDEA.
Nova Sušica
Nova Sušica je naseljeno mjesto u sastavu općine Pivka, regija Primorsko-notranjska, Slovenija.
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Sloveniji nalazila se u sastavu stare općine Postojna.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2011. godine, Nova Sušica je imala 102 stanovnika.
Napomena: ''U 1994. smanjeno za dio naselja koji je sa dijelovima izdvojenim iz naselja Mala Pristava, Nadanje selo i Stara Sušica spojen u novo samostalno naselje Ribnica. Iste godine povećano za dio naselja Ribnica.''
Kozjak (Lopare)
Kozjak je naseljeno mjesto u općini Lopare, Bosna i Hercegovina.
NGC 5291
NGC 5291 se može odnositi na jedan od sljedećih NGC/IC objekata:
Prugovac (čvor)
Hrvatska:
Srbija:
Prekursor (hemija)
U hemiji, prekursor, preteča ili prethodnik, je spoj koje učestvuje u hemijskoj reakciji koja proizvodi drugi spoj.
U biohemiji, pojam "prekursor" često se preciznije odnosi na hemijski spoj koji prethodi nekom drugom u metaboličkom putu, kao što je proteinski prekursor.
Nezakoniti prekursori droge
U 1988. Konvencija Ujedinjenih nacija protiv ilegalnog prometa opojnim drogama i psihotropnim supstancama uvela je detaljne odredbe i zahtjeve koji se odnose na kontrolu prekursora koji se koriste za proizvodnju i zloupotrebu droga.
U Evropi je Uredba (EZ) br. 273/2004 Evropskog parlamenta i Vijeća o prekursorima za droge usvojena 11. februara 2004. (Evropski zakon o prekursorima droge)
Nezakoniti prekursori eksploziva
Dana 15. januara 2013. godine usvojena je Uredba (EU) br. 98/2013 Evropskog parlamenta i Vijeća o marketingu i upotrebi prekursora eksploziva.
Uredba usklađuje pravila širom Evrope o stavljanju na raspolaganje, uvođenju, posjedovanju i upotrebi određenih supstanci ili smjesa koje bi se mogle zloupotrijebiti za ilegalnu proizvodnju eksploziva.
Otkrivanje
Prenosivi, napredni senzor zasnovan na infracrvenoj spektroskopiji u šupljem vlaknu usklađenom sa kolonom brze gasne hromatografije sa silicijem i mikro-mašinom može analizirati ilegalne stimulanse i prekursore s osjetljivošću na nivou nanograma .
Ramanova spektroskopija uspješno je testirana za otkrivanje eksploziva i njihovih prethodnika.
Tehnologije koje mogu otkriti prekursore u okolini mogle bi doprinijeti ranom otkrivanju lokacija na kojima se proizvode ilegalne supstance (i eksplozivi i droge).
Sarah Ferguson
Sarah Ferguson je britanski pisac, televizijska ličnost, filmski producent i bivša supruga brtitanskog princa Andrewa.
Poreklo
Rođena je 15. oktobra 1959, u Londonu, kao druga kći majora Ronalda Fergusona i njegove prve supruge Susan Wright. Sarah ima stariju sestru Jane, dve mlađe polu-sestre, Alice i Elizu i jednog mlađeg polu-brata Andrewa. 1974, su se Sarini roditelji razveli. Majka se zatim preudala za polo igrača Hectora Barrantesa a otac se oženio sa Susan Deptford.
Brak i razvod
Sarah se 23. jula 1986, u Vestminsterskoj opatiji, udala za britanskog princa Andrewa, drugog sina i treće dijete kraljce Elizabete II i princa Filipa. Na dan vjenčanja je kraljica Elizabeta II, dodijelila Sari titulu vojvotkinje od Yorka. Brak se počeo raspadati zbog česte prinčeve odsusnosti, za vrijeme služenja u ratnoj mornarici. Njih dvoje su se razveli 30. maja 1996. Od tada je Sarah izgubila sve kraljevske titule. Ipak su nakon razvoda ona i princ nastavili održavati kontakte. Imaju i dvije kćeri: Beatrice i Eugenie, nad kojima dijele zajedničko skrbništvo.
Brezovica pri Trebelnem
Brezovica pri Trebelnem je naseljeno mjesto u sastavu općine Mokronog–Trebelno, regija Jugoistočna Slovenija, Slovenija.
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Sloveniji nalazila se u sastavu stare općine Trebnje.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2011. godine, Brezovica pri Trebelnem je imala 21 stanovnika.
Napomena: ''Do 1953. iskazivano pod imenom Brezovica. U 1996. smanjeno za dio naselja koji je priključen naselju Pugled pri Mokronogu.''
Hominizacija
350px|mini|desno|Interakcija mogućih faktora očovječavanja
Terminologija
Hominizacija ili hominacija (lat. homo = čovjek) je proces očovječavanja. Ovaj termin se često poistovjećuje sa pojmom antropogeneza. Međutim, antropogeneza obuhvata proces cjelokupnog morfološko-anatomskog i funkcijskog, etološkog, društvenog i duhovnog očovječavanja, dok se hominizacija, u užem smislu, iz tog kompleksa odnosi na proces sticanja isključivo ljudskih specifičnosti kojih nema u ostatku živog svijeta. U engleskom jezičkom području oba pojma su najčešće obuhvaćena sadržajem definicije termina evolucija čovjeka (en. human evolution).
Definicija
mini|400px|Sukcesija karakterističnih evolutivnih novosti u procesu antropogeneze (prema: British Museum of Natural History ) 300px|mini|Kostur glave čovjeka
mini|500px Evolucija čovjeka – antropogeneza (grč. άνθρωπος - anthropos = čovjek + γένεσις – génesis = rođenje, razvoj) –filogeneza čovjeka, tok bioloških procesa koji su doveli do stvaranja anatomski modernog „racionalnog čovjeka“ (Homo sapiens sapiens). Antropogeneza je onaj ogranak filogeneze, tj. evolucije reda Primates iz kojeg se razvijao savremeni čovjek.
Antropogeneza je ustvari proces gubljenja tipično životinjskih i sticanja isključivo ljudskih osobenosti. Njene prelomne faze nisu obilježene morfološko–anatomskim, koliko kulturološkim pojavama evolucijskih novosti u živom svijetu, kao što su: Antropogeneza je proces postanka ljudske vrste, a nauka o antropogenezi je antropogenija.
Osnovna obilježja ljudske adaptivne zone
Osnovno obilježje ljudske adaptivne zone je egzistencija pomoću rada, odnosno proizvodnje sredstava kojima se obezbjeđuju potrebni uslovi za život. Prirodni okviri ljudskog života su tokom procesa antropogeneze doživ1java1i krupne promjene, ali su rad, razvoj složenog sistema radnih odnosa i društvena podjela rada permanentno bili jedini suštinski uslov i način njegovog opstanka na našoj planeti. Prva obrada predmeta rada pomoću svojeručno stvorenih sredstava za rad bila je samo ključ za uski ulaz u neslućeno široku buduću adaptivnu zonu ljudskog roda. U njoj je i sam čovjek postepeno širio sopstvene mogućnosti za osvajanje njenih potencijala, zahvaljujući razvoju proizvodnih snaga društva, sopstvenim dostignućima i spoznajama. Između ostalog, i po takvom položaju i odnosu prema svojoj adaptivnoj zoni, čovjek je jedinstven primjer u prirodi.
Dvokvržični pretkutnjaci
U pokušajuma da se pozicioniraju prvi nalazi australopiteka u evolucijskoj liniji hominida, traženo je svojstvo po kojem se oni razlikuju od današnjih velikih majmuna, izuzimajući Hominidae. Tom prilikom je uočeno da ni jedan majmun na drugom pretkutnjaku donje vilice nema dvije kvržice, nego samo jednu. Za razliku od njih, svi primati hominidne linije, od rda Australopithecus do roda Homo, uključujući i recentne ljude imaju bikuspidalne, tj. dvokvržićne donje pretkutnjake.
Dvonožni hod
O tome kako i zašto je dvonoštvo evoluiralo kod ljudskih predaka, postoji najmanje dvanaest različitih hipoteza. Poznato je, međutim da se pojavilo prije povećanja zapremine ljudskog mozga ili izrade kamenih alata. Bipedal specializations are found in Australopithecus fossils from 4.2-3.9 million years ago. Evolucija bipedalizma je praćena značajnim korelacijskim promjenama u kičmenom stubu, uključujući i uspravno kretanje naprijed, položaj velikog moždano-moždinskog spoja (foramen magnum), odnosno zgloba glava – kičma, gdje se lobanja oslanja na stub koji omogućava dvonožno kretanje.
Nedavni dokazi u vezi sa spolnim dimorfizmom suvremenog čovjeka u lumbalnom području kičme viđeni su kod predmodernih primata kao što su bili pripadnici vrste Australopithecus africanus. Ovaj dimorfizam je shvaćen kao evolucijska adaptacija žena da, u trudnoći, bolje podnose lumbalna opterećenja, što je adaptacija koja nije potrebna nedvonožnim primatima.
Prilagođavanje na dvonoštvo uvjetuje manju stabilnost ramena, što  je omogućilo ramenima i udovima da ostvare veću međusobnu nezavisnost i diferencirana  opterećenja. Osim promjene u stabilnosti ramena, promjena kretanja povećava potrebu za njihovu vezu, što podržava napredovanje evolucije dvonoštva.
Različite hipoteze nisu nužno međusobno isključive i, jer je niz selektivnih snaga osigurno  djelovo zajedno da bi dovele do ljudskog dvonoštva, važno je uočiti razliku između adaptacije za samo dvonoštvo i adaptacije za trčanje, koji se kasnije postepeno razvijalo. Mogući razlozi za evoluciju ljudskog dvonoštva uključuju oslobađanje ruku za korištenje alata i plodonošenje, seksualni dimorfizam u prikupljanju hrane, promjene u klimi i staništu (iz džungle u savanu), što je podrazumijevalo podizanje vidnog polja i pozicije očiju, te potrebu da se smanji količina kože koja je izložena tropskom suncu.
Teorija prelaska u savanu
U stvari, hipoteza o "pulsiranju" prometa materija (metabolizma) podržava osnove teorije savane, objašnjavajući suženje pošumljene površine zbog globalnog zagrijavanja i hlađenja, koji prisiljavaju životinje na izlazak na otvorene travnjake, što iziskuje  potrebu hominida da steknu dvonoštvo (Elizabeth Vrba). Umjesto toga, postojeće homininske preadaptacije na dvonožnost su se mogle potpunije usavršiti u savanama. Fosilni zapis pokazuje da su početkom dvonožnosti hominine još uvijek bile prilagođene i za penjanje po stablima i u vrijeme kada su imale uspravan hod. Moguće je da je dvonoštvo evoluirao još na drveću, a kasnije primijenilo u savanama, kao ranije degenerirana (vestigijalna) osobina. Ljudi i orangutani su jedinstveni po dvonožnim reaktivnim adaptacijama, kad se penju na tanke grane, u kojima su povećane kuka i koljena proširenje u odnosu na promjer grane, što može povećati raspon izvor hrane i na drveću, a može se pripisati konvergentnoj evoluciji dvonoštva razvijanog u istom (šumskom) okruženju.
Činjenica da su homininski fosili obično nađeni u stepskim sredinama, dovela je do toga da antropolozi vjeruju da su hominini živjeli, spavali i  hodali  uspravno i umirali samo u tim sredinama, jer njihovi fosili nisu pronađeni u šumovitim područjima. Međutim, fosilizacija je rijetka pojava, pa ovo može biti umjesno samo ako bi organizam koji umire ostao fosiliziran da ga neko nađe kasnije, što je također rijetka pojava. Činjenica da ti fosili nisu pronađeni u šumama ne može biti argument za zaključak da nijedan hominin nije nikada umro i u takvim područjima. Ovakvi pogledi su odložili prihvatanje teorije savane za više od stotinu godina. Neki od nađenih fosila su zapravo pokazali i dalje prisustvo adaptacije za sličan način života na drvetu. Na primjer, Lucy, čuveni  Australopithecus afarensis , nađen u Hadaru (Etiopija), koji su eventualno bili vezani za šumu u vrijeme Lucyne smrti, imali su zakrivljene prste koji bi joj dali sposobnost hvatanja za grane drveća, ali je hodala dvonožno. "Little Foot," prikupljanje "'Australopithecus africanus' 'kosti stopala, ima divergentni palca, kao i gležnja snage da hoda uspravno. "Little Foot", kolekcija kostiju stopala Australopithecus africanus, može shvatiti kao kretanje poput majmuna, možda na granama drveća, a bio je dvonožac. Ostaci polena koji su nađenu u tlu na lokacijama u kojima su pronađeni ovi fosili ukazuju da je ovo područje bilo pokriveno gustom vegetacijom i tek nedavno postalo sušna pustinja, kao što je sada.
Hipoteza o položaju pri hranjenju
Ova hipoteza je nedavno podržana na Indiana University. Ona tvrdi da su čimpanze dvonožne samo kada jedu. Dok su (četveronožno) bili na zemlji, oni nisu mogli doći do voća koje visi na niskom drveću i dok je ono tamo, dvonoštvo je korišteno za dohvatanje nadzemnih grana. Ovi dvonožni pokreti možda su se razvile u redovne navike, jer su bili toliko zgodni u pribavljanju hrane. Također, ova hipoteza je upoređena i sa pokretima uspravnog vješanja čimpanzi, što je   efikasno u žetvi hrane. Kada se analizira anatomija fosilnih  Australopithecus afarensis , uočavaju se vrlo slične karakteristike ruke i ramena kao u čimpanze, što ukazuje na prednje udove za vješanje. Također, kuk im zadnji udovi u rodu  Australopithecus  vrlo jasno ukazuju na dvonoštvo, ali ovi fosili ukazuju i na vrlo neefikasne lokomotorne  pokrete, u poređenju s ljudskim. Zato se tvrdi da je dvonoštvo evoluiralo više kao prizemni položaj za hranjenje nego kao stav za hodanje.
Također je zabilježeno da je u više od 75% kretanja  orangutani, za stabilizaciju, koriste prednje udove za njihanje po tanjim granama. Pretpostavlja se da je povećana fragmentacija šuma gdje je živio A. afarensis, kao i drugi preci recentnih ljudi i drugi majmuni mogla doprinijeti ovom razvoju dvonoštva kao evolucijski odgovor na smanjenje i diskontinuitet šuma. Ovi nalazi mogli bi također rasvijetliti nekoliko neslaganja u anatomiji A. afarensis, kao što su skočni zglob, što je omogućilo da "ljuljanje", visoka fleksibilnost prednjih udova i neki drugi detalji. Ideja da je dvonoštvo počelo od kretanja na drveću objašnjava kako je povećana fleksibilnost zgloba, kao i dugih udova koji bi se koristio za pridržavanje za grane.
Model rezerviranja
Jednu teorija o porijeklu dvonožnog ponašanja predstavio je Owen Lovejoy (antropolog), poznat kao "muško rezerviranje". Teorizirao je da je evolucija dvonoštva bila vezana za monogamiju. Suočeni sa dugim intervalima rađanja i niskom stopom reprodukcije, koja je tipična za velike majmune, početkom hominidne faze češće se javlja dugoročnije vezanje reprodukcijskih partnera, što je omogućilo povećanje roditeljske brige usmjerene ka podizanju potomstva. Počinje porodična podjela rada u kojoj mužjaci pribavljaju hranu sa širih područja, a ženke samo oko obitavališta, čuvajući mlade, što povećava stopu preživljavanja potomstva. Tako je smanjena i potreba da ženke napuštaju mlade zbog parenja, jer u obitavališto obično nosi mlade i u potrazi za hranom. Ovaj model je osobito podržan redukcijom ("feminizacija") malih očnjaka i kod ranih  hominida, kao što su Sahelanthropus. i Ardipithecus ramidus, koji zajedno sa malom veličinom tijela, uz dimorfizam u Ardipithecus i Australopithecus, predlaže smanjenje međumužjačkog antagonističkog ponašanja kod ranih hominida. Osim toga, ovaj model podržava i prisustvo niza današnjih ljudskih osobina povezanih sa skrivenom ovulacijom (trajno uvećane grudi, nedostatak seksualne bubrenja) i niske konkurencije sperme (testisi umjerene veličine, mali volumen spermatozoida,) koji ne podržava nedavne adaptacije na poliginijski reproduktivni sistem.
Međutim, ovaj model je izazvao određene kontroverze. Među najčešće monogamnim primatima, mužjaci i ženke su otprilike iste veličine. Seksualni dimorfizam je minimalan, a druge studije su sugerirale da su mužjaci Australopithecus afarensis bili gotovo dvostruko teži od ženki. Međutim, Lovejoyev model pretpostavlja da veći mužjaci moraju braniti harem i teritoriju rezervnih ženki (da se izbjegne konkurencija sa ženkama za resurse koje je mogla doseći sama), što favorizira povećanje veličine muškog tijela da se ograniči rizik od predatora. Osim toga, razvojem dvonožnosti, specijalizirane noge bi spriječile majku za pogodno držnje bebe, ometajući slobodu majke, a učinile bi potomstvo ovisnijim o prikupljenoj hrani ostalih članova grupe.
Današnji monogamni primati kao što su giboni imaju tendenciju da budu i teritorijalni, a fosilni dokazi ukazuju na to da su Australopithecus afarensis živjeli u velikim grupama. Međutim, dok giboni i hominidi imaju smanjene očnjake i seksualni dimorfizam, a ženke gibona povećanje (maskulinizaciju') očnjaka tako da oni mogu aktivno učestvovati u odbrani doma i teritorija. Umjesto toga, smanjenje muških očnjaka hominida je u skladu sa smanjenjem međumuške agresije u grupi današnjih primata.
Model ranog dvonoštva hominina
Nedavne studije 4,4 miliona godina starih nalaza  Ardipithecus ramidus  ukazuju na dvonoštvo, pa je tako moguće da je dvonoštvo kod hominina evoluirao vrlo rano, a smanjeno u čimpanzai i gorila, kada su postali više specijalizirani na svoj način života. Prema Richardu Dawkinsu, u knjizi "Predak Tale", čimpanze i bonoboi  potiču  od  gracilnih australopiteka (Australopithecus), dok su gorile potomci roda Paranthropus. Ovi majmuni su možda nekada bili i dvonožni, ali onda izgubili tu sposobnost kada su bili prisiljeni vratiti se u šumska staništa, po svoj prilici od strane onih koji su na kraju postali australopitecine. Rani hominini, kao što su Ardipithecus ramidus, možda bili dvonošci na drveću, koji su kasnije samostalno evoluirali prema koljenskom hodanju čimpanzi i gorila. Također se sugerira da je jedan od uzroka izumiranja Neandertalca bio manje efikasno trčanje.
Model upozorenja (aposemije)
Joseph Jordan, sa Univerziteta u Melbournu, je (2011) pretpostavio da je dvonoštvo bio jedan od glavnih elemenata opće strategije odbrane ranih hominida, na osnovu aposemije, tj. prikazivanja upozorenja i zastrašivanja potencijalnih predatora i konkurenata s pretjeranim vizualnim i audio signalima. Prema ovom modelu, hominidi su pokušavali da ostanu vidljivi i glasni sve moguće vrijeme. Razvoj nekoliko morfoloških obilježja i ponašanja je usmjeren ka postizanju tog cilja: uspravno dvonožno držanje, duže noge, duga čvrsto uvijena kosa na vrhu glave, obojeno tijelo, prijeteći sinhroni pokreti tijela, glasno i preglasno ritmičko oglašavanje, bubnjanje po vanjskim subjektima. Sporo kretanje i jaki mirisi (karakteristične za hominide, uključujući i ljude) su drugi oblici ispoljavanja aposemije kod vrsta koje reklamiraju svoju „neisplativost“, odnosno  i rizik  za potencijalne predatore.
Ostali modeli ponašanja
Postoji niz ideja koje promoviraju određenu promjenu u ponašanju kao ključni pokretač za evoluciju hominidnog dvonoštva. Na primjer, Wescott (1967), a kasnije Jablonski i Chaplin (1993) ukazuju na to da bi ispoljavanje dvonožne  prijetnje okolini mogla biti prijelazno ponašanje, koje je dovelo da neke grupe majmuna počinju češće usvajati dvonožni položaj. Ostali (npr., glasoviti Dart 1925) su ponudili ideju da je glavni pokretač dvnoštva potreba za većom budnošću  protiv predatora, što  bi pružilo početnu motivaciju. Dawkins (2004) je tvrdio da je to moglo početi kao neka vrsta mode koja je  imitirana, a zatim eskaliralo putem seksualne selekcije. Tanner je sugerirao da je vidljivost muškog falusa mogao biti početni poticaj, kao i povećanje seksualne signalizacije u uspravnom položaju ženki.
Model termoregulacije
Model po kojem termoregulacija objašnjava porijeklo dvonoštva je jedna od najjednostavnijih teorija, također ima održiva objašnjenja. Peter Wheeler, profesor evolucijske biologije, predlaže da dvonoštvo povećava izloženost tjelesne površine, ako je više iznad tla, što dovodi do smanjenja primanja topline i pomaže njenom otpuštanju. Kada je hominid viša iznad tla, organizam ima povoljniji pristup brzini vjetra i temperaturi. U doba povećane vrućine, bolje izlaganje strujanja vjetra, konvekcijom daje efikasnije rezultate u gubljenju suviška toplote, što je udobnije za organizam. Također objašnjava da vertikalni položaj minimizira direktno izlaganje suncu, dok četveronoštvo razotkriva više tijela za direktnu izloženost. Analiza i interpretacija oblika Ardipithecus otkrivaju da ovu hipotezu treba modifcirati, uzevši u u obzir da su okolno drveće i šumovita područja uvjetovali preadaptacije za dvonožni hod, već u ranoj fazi hominida, što je dalje usavršavano pod pritiskom prirodne selekcije. To dozvoljava efikasnije iskorištavanje toplijih uvjeta ekološke niše, nego toplijih uvjeta kod hipotetičkih podsticaja inicijalnog  dvonoštva.
Modeli nošenja
Charles Darwin je napisao da "čovjek nije mogao postići svoj prisutni dominantan položaj u svijetu bez upotrebe ruku, koje su tako izvrsno prilagođeni čin poslušnosti njegove volje" (Darwin (1871). Nakon toga, mnogi modeli porijekla dvonožnog kretanja zasnivaju se na ovoj liniji razmišljanja. Gordon Hewes (1961) je predložio da se doda nabavka mesa "sa značajne udaljenosti", Hewes (1961) da je to bio ključni faktor. Isaac (1978) i Sinclair et al. (1986) su ponudili modifikacije ove ideje, kako je zaista učinio Lovejoy (1981) svojim, već opisanim, 'modelom rezerviranja'. Drugi su, kao što su Nancy Tanner (1981), su predložili da je nošenje beba bilo ključno, dok su drugi predložili da je ka promjenama vodila upotreba kamenog oruđa i oružja. Ova teorija o upotrebi kamena je vrlo nevjerovatna, jer iako su drevni ljudi poznavali lov, otkriće alata nije datirano u hiljadama godina nakon porijekla dvonoštva, što ga vremenski čini manje vjerovatnim da je bio pokretačka snaga evolucije.
Modeli gaza
Zapažanje da veliki primati, uključujući posebno velike majmune, koji se na kopnu uglavnom kreću četveronoške, imaju tendencju da pređu  na dvonožno kretanje u dubokoj vodi (do pojasa), dovelo je do ideje da je porijeklo ljudskog dvonoštva  možda pod utjecajem obalnog okruženja. Ova ideja, sa oznakom hipoteza gaženja  promorana je nekoliko decenija makon što je spisateljka  Elaine Morgan, kao dio hipoteze vodenog majmuna, koja također podrazumijeva plivanje, ronjenje i vodene izvore hrane,  izvršila snažan utjecaj na mnoge razmatranje izvjesnih  aspekata ljudske evolucije, uključujući i dvonoštvo. Ova hipoteza nije prihvaćena od kompetentnih autora ili se ne smatra ozbiljnom  unutar antropološke naučne zajednice. Drugi, međutim, navode dvonoštvo u vezu sa klasterom  drugih korelacijskih  adaptacija koje su jedinstvene među primatima, uključujući voljnu kontrolu disanja, ćelavost, potkožno masno tkivo i nekoliko drugih osobina koje je teško objasniti iz ugla više konvencijskih  teorija.
Preostale teorije ovog tipa ukazuju  na eksploataciju vodenih izvora hrane (pružanje esencijalne hranjive tvari za evoluciju ljudskog mozga  ili  da su možda vršeni  evolucijski pritisci na ljudskih pretke na promoviranje adaptacije koja je kasnije pomogla  razvoju ka  punom „radnim vremenu“ dvonoštva. Također se mislilo da se, u skladu  sa potrebama pribavljanja izvora hrane iz vodenih resursa,  kod ranih hominida razvila  zavisnost od dvonoštva  i omogućila  širenje duž mora i rijeka.
Zapremina mozga
mini|300px|Evolucija zapremine mozga u procesu hominizacije
Smatra se da su evolucijska rješenja ovog problema mogla ići u tri osnovna pravca,ka:
Takve cvolucijske tendencije, ipak, do sada nisu registrirane. Ukratko, prirodnim odabiranjem nije ostvarcno relativno povećanje reproduktivnosti genotipova koji su bili niosiotelji takvih promjena.
U novije vrijerne, osebtu pozornost nauučnih krugova  privlači akceleracija indiviclualnog rasta i razvoja, koja je registrirana u mnogim  dijelovma svijeta. U vezi s tim, u dosta ozbiljnoj formi se postavlja i pitanje da li će peiriod dostizanja spollne zrelosti dječaka i djevojčica i dalje skraćivati fiziološko djetinjstvo i da li ćc čovjek budućnosti biti orijaške visine. U tom kontekstu je teško predviđati evolucijske tendencije u promjenama količine moždane mase.
Među najbitnijim faktorima evolucijskog rasta ljudskog mozga bile su korelacijske promjene koje je donio uspravni dvonožni način kretnja. Budući da su bile selektivno favorizovane, kor1ativne funkcionalno-anatomske prornjene progresivno utiču i na mjenjanje odgovarajuáih osobina mozga. Te promjene se u početku tiču kvantiteta, koji poslepeno prelazi u najbitnije kvalitativne evolucijske novosti horminidne razvojne linije. U novoj sredini, mozak se oslobađa voljne funkcije održavanja ravnoteže (koja je na drveću bila neophodna) i ono postaje automatsko. Promjene u značaju čula (posebno mirisa i vida) se odražavaju i u odgovarajućim izmjenama senzornih oblasti mozga, a porast manipulativnih (radnih) sposobriosti selektivno utiče na adekvatne promjene i u motornim centrima. Premještanjem zgloba glava - kičma prema sredini lobanjskog dna, stupnjevito se ostvaruju uvjeti za ubrzanu progresivnu evoluciju visine lobanje, odnosn zapremine mozga. Tome također doprinosi i izmjena po1ožaja i funkcije vratnih mišića, načina ishrane itd. Tako muskulatura, koja četvorononim primatima s1uži za održavanje karakteristiònog po1ožaja glave, kod hominida mijenja po1ožaj i gubi taj znaćaj, pa se smanjuju i koštani grebeni i hvatišta glavenih mišića. Izmijenjen način ishrane usmjerava selekciju ka smanjenju njuške, vilica, zubala, tj. povećanju visine lica itd. Proizvodnja oruđa za rad (prvi put kod habilina), ornogućuje uspješniji lov, čirne se ostvaruju uvjeti za prelazak sa herbivorne na omnivornu ishranu. Bjelančevinska (mesna) hrana je energetski bogatija pa, umjesto stalnog traganja za hranom, ljudskim precima ostaje vremena i za drugc aktivnosti. To omogućava intenzivnije funkcioniranje mozga kao relativno najvećeg potrošača energije u ljudskom organizmu. Govoreći o značaju te pojave mnogi se slažu da evolucija primata, bez toga, vjerovatno uopćte ne bi ni pošia putem očovječavanja.
U najgrubljim crtma, opće tendencije u evoluciji morfoloških (i funkcionalnih) specifiònosti mozga primata (u odnosu na ostale sisare) mogu se svesti u nekoliko osnovnih pravaca.
Progresivni rast zapreniine rnozga je jedno od najmarkantnijih i najznačajnijih obilježja procesa antropogeneze. Kod savrernenih čovjekolikih rnajrnuna ona iznosi oko 450 cm3; kod australopiteka je bila oko 500 cm3, kod Homo habilis oko 600 cm3, u skupini Homo erectus - oko 1.000 cm3, kod neandertalca, kromanjonca i recentnog čovjeka obično od 1.400 do 1.600. Na osnovu toga, moguće je zakčjučiti da se u proteklih milion godina zapremina mozga hominida povećala za oko 1.000 cm3. Smatra se da je povećanje te zapremine praktično stalo na razini neandertalca.
Skelet
Promjene u kosturu su uglavnom posljedica prilagođavanja uspravnom, tj. ortostatskom hodu. Uzroci uspravljanja se najčešćena dovode u vezu sa promjenama predačkog staništa, kada su rani hominini  ( potporodica Homininae) napustili prašume i prešli u savane.
Kosti glave
Glavne promjene lobanje su:
(Detalji: Selektiraj slike!)
Dlakavost
Tjelesna dlakavost je dramatično smanjena i zadržava se kao kosa  koja neograničeno raste tokom cijelog života, a dlake na drugim područjima se javljaju u  pubertetu i  uglavnom imaju naglašenu spolnu specifičnost (stidne i pazušne dlake, brada i brkovi).
Proizvodnja oruđa
Općeprihvaćeno je mišljenje da je proizvodnja oruđa za proizvodnju oruđa bila ključna pojva u izdvajanju hominidne linije iz zajedničke skupine sa čimpanzama.
Još uvijek se javljaju nove "preporuke" za promociju neke skupine u prvog proizvođača takvog alata, koje, međutim, u ključnom kriteriju difenencijacije (još uvijek) ostaju neargumentirane i na razini naslućivanja ili vjerovatnoće. Međutim, kada je riječ o skupini nalaza koji su opisani kao Homo habilis (= čovjek sposobni, vješti) taj kriterije je neupitan. Većina fosila pripadnika ove skupine, otkrivena je tek krajem  druge polovine 20. vijeka, pa su neki od njih ranije svrstavani u australopitecine.
Upotreba sirovih (neobrađenih ili neznatno modificiranih predmeta pri obavljanju odreðenih aktivnosti, nije rijetka pojva ni među životinjama na mnogo nižem stupnju evolucije nego što su primati Međutim, još uvijek je jedino čovjek sposoban da upotrebljava oruđe za proizvoduju složenijeg alata za rad. Ta elernentarna razlika između životinja i čovjeka bila je prcsudni argurnent za svrstavanjc bilo kojeg fosilnog ili suvremenog primata u prave pripadnike ljudskog roda (Homo). Inače, morfološko-anatomski gledano, Homo habilis teško da se razlikovao od svog savremenika australopiteka. Hodao je na dvije noge, imao ie istu ili neznatno veću zapreminu mozga (do 750 cm3) i podjednako kratku njušku kao i australopiteci. Ipak, po proizvodnji oruđa, bio je bližii današnjim  Ijudima nego pripadnicima roda 'Australopithecus. Pouzdano je utvrđeno da je pogodni materijal (kamenje) prikupljao i na višekilometarskirn udaljenostima od svojih obitavališta, da bi ga oblikovao u odgovarajuéa oruđa  i upotrebljavao za obradu mekših stijena. U ostacirna njegove "alatnice" nađeno je oruđe različite namjene: kameno iverje, nožoliki kameni listovi, sjekirice, strugači itd. Postoje indicije da su još prije 1,7 miliona godina ovi praljudi organizovali lovačke skupine. Takav način pribavljanja hrane podrazurnijeva vladanje i elenieiitima efikasnijeg međusobnog sporazumijevanja.
Otkriće kontrole vatre
Pogodnosti koje je vatra unijela u prve ljudske skupine, omogućile su nove velike migracije u ekspanziji roda Homo, ovoga puta ka hladnijim klimatima.
Neki istraživači misle da pouzdani dokazi o rasprostranjenoj kontroli vatre datiraju tek od  prije oko 125.000 godina i ranije. Širu podršku i argumentiranu podršku o prvim imaju oni koji pretpostavljaju da su prvi korisnici kontrolirane upotrebe vatre bili pripadnici vrste Homo erectus. To temelje na nalazima ostataka pepela, ugljevlja i nagorjelih kostiju u  špilji u Zmejevom brdu kod Beijinga, koja je bila njihovo sklonište  (prvoopisani su kao Sinanthropus pekinensis i Paleanthropus pekinensis). Budući da ta hipoteza ima široku naučnu podršku, kompetentnipaleoantropolozi  nemeju dvojbe da tragovi kontrolranog korištenja vatre potiču najranije od  prije nekih 400.000 godina, tj. azijskih predstavnika vrste H. erectus.
Nagađanja o najranije definitivnim dokazima kontrole vatre pripadnika  Homo  u rasponu od 0,2-1,7 miliona godina, još uvijek su bez materijalnih dokaza.
Dokazi iz donjeg paleolita
Istočnoafrička nalazišta fosilnih pripadnika roda Homo lokalit, kao što su Chesowanja kod Lake Baringo, Koobi Fora i Olorgesailiea u Keniji, pokazuju neke od mogućih dokaza da je vatra možda korištena od njegovih prapočetaka. Na lokalitetu Chesowanja, arheolozi su našli crvene  gline, što indicira da su možda bile pečene prije oko 1,42 miliona godina. Dogrijavanje tih krhotina pokazuje da su gline morale biti zagrijane  na 4000 C. Na  nalazištu Koobi Fora (oznaka: FxJjzoE i FxJj50),  nađeni su  naznake  kontrole vatre Homo erectus prije  1,5 miliona godina, na osnovu  crvenilila sedimenata koje može doći samo grijanjem na  2000 - 4000.
U Gadebu, Etiopija, nađeni su fragmenti ispečenog tufa, a spaljeni tufovi su pronađeni i na  lokalitetu  8E, ali je do  ponovnog  spaljivanja  stijena možda došlo zbog lokalne vulkanske aktivnosti. Ovdje su   među alatima pripadnika vrste  H. erectus – nađeni proizvodi Acheulean artefakata. U bliskoj dolini rijeke Awash, nađene su depresije crvenkaste gline konusnog oblika koja su mogle biti formirane na  temperaturama  od 2000C. Misli se da su spaljeni panjevi,  kao način da se vatra održava  daleko od mjesta obitavanja. Uz spaljeno kamenje u dolini Awash, također su nađeni tufovi koji su obloženi vulkanskim materijalom.
Nagađano je da su na lokalitetu  Bnot Ya'akov Bridge, Izrael, moguće naznake da je H. erectus ili Homo ergaster su koristili vatru prije između 790.000 i 690.000  godina p.n.e. Do danas je ovo bila najšire prihvaćena tvrdnja, iako je nedavna reanaliza  spaljenih kostiju i biljnog pepela  iz pećine Wonderwerk Cave sugerirala tragenje za dokazima koji potkrepljuju starost ljudske kontrolu vatre na milion godina.
U Xihoudu u  Provinciji Shanxi, Kina, postoje dokazi o ostacima vatre u vidu crnih, sivih, i sivkasto-zelenih promjena boje na pronađenim fosilnim kostima sisara. U još jednom nalazištu u Kini,. Yuanmou, u  Provinciji Yunnan pronađene su (1985.) pocrnjele kosti sisara  datirane na  1,7 miliona godina p.n.e..
Afrika
Najstariji definitivni dokazi ljudske kontrole vatre su nađeni i u Swartkransu, Južna Afrika. Nekoliko spaljenih kostiju su pronađene između Acheuleanskog kamenog i koštanog alata, sa znacima hominidne obrade. Ovo nalazište također pokazuje neke od najranijih dokazi o mesožderstvu vrste u Homo erectus. Pećinsko ognjišta u Južnoj Africi sadrži depozite ostataka vatre datirane na 200.000 do 700.000 p.ne.,  kao što su nađeni i na  raznim drugim lokacijama,  kao što su Montagu Cave (58.000 do 200.000 p.n.e.) i na Klasies River Mouth (120.000 do 130.000 p.n.e.).
Najjači dokaz dolazi iz Kalambo Fallsa u Zambiji, gdje je među nekoliko artefakata koji se odnose na ljudsko korištenje vatre,  uključujući ugljenisana rezanje, ugljen, crvene površine, nađena i ugljenisana  trava i biljna stabla i  drvena oruđa koja su eventualno kaljena vatrom. Radiokarbonskim datiranjem starost tog ležišta je   procijenjena  na oko 61.000, a  na  110.000 p.n.e. na osnovu aminokiselinskog grananja (grozdanja, racemizacije).
Vatra je korištena za zagrijavanje hrane i rezanje kamenja da bi se poboljšala nihova obradivost prije nego što su glodali  alate Stillbay kulture. Ovo istraživanje identificira ne samo Stillbay nalazište koje je datirano na  oko prije 72.000 p.n.e., već i nalazišta koja mogu biti stara i oko  164.000 p.n.e.
Azija
U pećini Qesem Cave, 12 km istočno od Tel Aviva postoje dokazi regularne upotrebe vatre od prije oko 382.000  do 200.000 godina p.n.e., koji potiču  s kraja Donjeg pleistocena. Velika količina spaljenih kostiju i umjereno grijane grudvice zemlje ukazuju na klanje plijena, uz uklanjanje mesa, što se odvijalo u blizini "kamina", tj. vatrišta.
Neoborivi dokazi u Zhoukoudianu su potvrdili prisustvo vatre još oko 230.000 do 460.000 godina p.n.e. Ta vatra je dokumentirana prisustvom spaljenih kostiju, spaljenih usitnjeno-kamenih artefakata, ugljen, pepela i ognjišta uz fosile pripadnika vrste Homo erectus u sloju 10 na lokalitetu 1. Sve ronađene kosti na Lokalitetu 1 su bile uniformno crne i sive. Ekstrakti iz kostiju su odlučno ukazivali karakteristike spaljene kosti, a ne tragova manganskog bojenja. Među nagorjelim životinjskim nđene su i ljudske kosti, što navodi na pretpostvku ha su pripadnici vrste Homo erectus bili kanibali.
Među njima su moguća ognjišta sa fino laminiranim muljem i glinom sa međusljevima crvenkasto-smeđih i žuto-smeđih fragmenata organske materije, lokalno miješane sa krečnjačkim fragmentima i tamno smeđe fino laminirana mulj, glina i organske materije. Sama ležišta ne pokazuje da su vatrišta napravljeni u Zhoukoudianu, ali asociranost sa pocrnelik kostiju s kamenim artefaktima barem ukazuje da su ih gradili ljudi i to za kontrolu vatre u vrijeme naseljavanja pećine Zhoukoudian.
Evropa
Na više lokacija u Europi su također nađeni dokazi da je i pripadnici kasne verzija vrste Homo erectus upotrebljavali vatru kasnije. Njeni najstariji tragovi su otkriveni  u Engleskoj u mjestu Beeches Pit, Suffolk. Datiranje primjenom uranske serije radioaktivnog raspadanje, procijenjeno je da je na lokaciji 'TL upotreba vatre bila prisutna oko 415.000 današnjice.
U mjestu Vértesszőlős, Mađarska su pronašen dokazi spaljenih kostiju, ali ne i ugljen, koji datiraju iz perioda od prije 350.000 godina. U španskom nalazištima  Torralba i  Ambrona, zabilježeni su ostaci ugalja i drva, te Acheuleanske  kamene alatke koje potiču od  od 300.000 do 500.000 godina p.n.e.
Na lokaciji Saint-Estève-Janson,  u pećini  Escale Cave,  Francuska, postoje dokazi od pet ognjišta i crvenoj zemlji. Ove ognjišta su datirana na prije oko 200.000  godina prije današnjice.
Promjene ponašanja i ishrane
Kontrola vatre i pratećeg svjetla  unijeli su važne višestruke promjene u ponašanju. Svakodnevne aktivnosti više nisu bile ograničena samo na period dnevnog svjetla. Osim toga, neki sisari i insekti izbjegavaju vatru i dim, koji su bili usputna korist za spriječavanje nepoželjnih ujeda. Posebno poboljšanje upotrebe vatre je donijelo poboljšanje u ishrani i kuhanju proteina. Kuhanje biljnih namirnica je moglo izazvati širenje mozga, jer pospješuje probavljivost složenih ugljikohidrata iz škroba i omogućava apsorpciju više energije po jedinici mase konzumirane hrane.
Probavni sistem čovjeka je evoluirao ka prilagodbama na kuhanu hranu, pa se smatra da kuhanje može objasniti povećanje veličina mozga kod hominida, jer je probavni trakt kraći, manje je zuba i kraća je vilica, a smanjen je i spolni dimorfizam, što se dogodilo prije otprilike 1.8 miliona godina.
Neki antropolozi tvrde da  svi dokazi ukazuju na to da su se upotreba vatre i kuhanje u  ozbiljnom obimu pojavili tek prije nekih 250.000 godina, kada se drevna ognjišta, zemljane  peći, spaljene životinjske kosti i kremena oruđa pojavljuju širom Evrope i Bliskog Istoka.
Dva miliona godina prije toga, jedini znaci vatre je nagorjela zemlja oko ljudkih fosila, što mnogi antropolozi smatraju prije slučajnošću nego kao namjerom za loženje vatre. Glavna struja tumačenja antropologa je da se povećavanje ljudskog mozga dogodila i prije pojave kuhanja, zbog smanjenja potrošnje sjemenki i bobica, tj. prelaska na potrošnju mesne hrane.
Pojava duhovnosti
Zaključci o prapočecima duhovnog života u rodu Homo izvedeni su na osnovu ceremonijalnog načina sahranjvanja mrtvih u mnogim dijelovima svijeta.
Pogrebni obrede su stari koliko i same ljudske kulture i prethode današnjem čovjeku (Homo sapiens), prije najmanje 300.000 godina. Na primjer, u pećini Shanidar Cave u Iraku, u Pontnewydd Caveu Velsu i na drugim lokacijama širom Evrope i Bliskog Istoka, arheolozi su otkrili kosture neandertalaca sa karakterističnim slojem  cvijetnog polena. Ovi namjerni ukopi  i strahopoštovanje koje je pridavano mrtvima protumačeno je kao dokazom da su neandertalci imali vjerska uvjerenja.
Kao što je već naglašeno, Neandertalci su u evoluciju čovjeka uveli jednu od najznačajnijih oznaka koje razlikuju životinjske primate od čovjeka: početke duhovnog života. Svoje mrtve su sahranjivali ceremonijalno i uz znake pijeteta, povezivali ih sa kamenjem. Na nekoliko mjesta u Francuskoj i Italiji grobovi su pokrivani lomljenim kamenom, oblucima ili kamenim pločama. U Regurduu (Francuska), pokojnik je bio položen na veliku gomilu kamena, pored koje je sagrađena kamena konstrukcija za skelet medvjeda. Ta i nešto jednostavnije konstrukcije u pećini Monte Circheo (Italija) naslućuju cjelokupnu kasniju pogrebnu arhitekturu u kojoj kamen dobija simboličnu vrijednost jer štiti i učvršćuje ono što zaslužuje najveći pijetet, tj. ono što se smatra najvećom svetinjom.
Mrtvi su sahranjivani u položaju spavača, tj. polagani su na bok, najčešće desni, sa povijenim koljenima. U La Ferasiju (Francuska), u grobovima odraslih i djece, nađene su pažljivo oblikovane kamene alatke kao grobni prilozi. Pritom je posebno poštovanje ukazivano ljudskoj glavi, što pokazuju izdvojeno sahranjene lobanje ili običaj da se bazna strana lobanje buši kako bi se izvukao mozak. U zajednica preneandertalaca iz Krapine lomljene su  kosti umrlog, u namjeri da se dođe do srži. Takvi tragovi kanibalizma upućuju u stvari na ritualno konzumiranje mesa umrlih srodnika, kakvo je posvjedočeno u mnogim kasnim kulturama, kao i u kulturi današnjih zaostalih zajednica. Postoje naznake da su  kult lobanje i ritualna antropogafija možda bili poznati i u vremenima vrste Homo erectus, jer na to upućuju činjenice da su u pećini na Zmajevom Brdu pored Beijinga pronađeni ostaci nagorjelih fragmenata ljudskih  kostiju. Za kult predaka se veže i elipsoidna pločica od mamutovog zuba obojena okerom, koja je nađena u Tati (Mađarska).
Pojava prahistorijske umjetnosti
Umjetnost i kreativno umjetničko izražavanja su evolutivne novosti koje su pripadnici vrste Homo sapiens donijeli u opći evolucijski sistem. Bavljnje umjetnošću i samonagrađujuće emocije u stvaranju i posmatranju umjetničkih djela, naše su ekskluzivne i obilježavajuće osobenosti, kakvih nema u ostatku živog svijeta. Umjetnost je, pored ostalog, i značajna komponenta kulture – glavne adaptacije ljudske vrste na pripadajuće mjesto u prirodi.
Crteži
mini|250px|[[Megaloceros sa linijom u vidu tačaka]] Pećina sadrži gotovo 2.000 nacrtanih figura, koje se mogu grupirati u tri osnovne kategorije: životinje, figure čovjeka i apstraktni znaci. Crteži ne sadrže obrise okolnog područja niti biljke iz tog vremena. Većina većih slika je naslikana na zidovima pomoću mineralnih pigmenata, mada su neki od crteža ugravirani u kamenu. Mnogi od crteža su isuviše izblijedili pa se vrlo teško mogu raspoznati, dok su neki čak potpunosti uništeni.
Preko 900 crteža mogu se identificirati kao životinje, od čega se na 605 creža može tačno raspoznati vrsta životinje. Od tih crteža, postoje tačno 364 crteža konja i 90 crteža jelena. Također, postoje crteži goveda i bizona, koji obuhvataju oko 4 do 5% svih crteža. Na ostalim crtežima prikazane su ptice, medvjedi, nosorozi, ljudi i sedam crteža mačaka. Na crtežima nisu prikazani irvasi, iako su oni bili osnovni izvor hrane za stvaraoce ovih crteža. Osim toga, na zidovima se mogu naći i geometrijske slike.
Jedan od najpoznatijih dijelova pećine je Velika dvorana bikova, gdje su naslikani bikovi, konji i jeleni. Među 36 životinja naslikanih u tom dijelu, dominiraju crteži četiri crna bika. Jedan od crteža bikova dug je 5,2 metra, što predstavlja jedan od najvećih pećinskih crteža neke životinje ikad pronađen. Osim toga, bikovi na crtežima su prikazani u pokretu.
NGC 5491
NGC 5491 se može odnositi na jedan od sljedećih NGC/IC objekata:
Omer Mušić
Omer Mušić, turkolog i arabist (1903- 1972).
U Sarajevu je završio medresu i Šerijatsku sudačku školu u Sarajevu. Studij turskog i arapskog jezik sa književnostima i historije završio je na Filozofskom fakultetu u Sarajevu 1955.
Radio je kao predavač arapskog jezika u Šerijatskoj gimnaziji u Sarajevu (1926), Gazi Husrev-begovoj medresi (1931-1932), Drugoj muškoj gimnaziji u Sarajevu, (1945) te u državnim službama za kulturu. U periodu 1951-1965 (do penzionisanja) radio je u Orijentalnom institutu u Sarajevu. U periodu 1956-1972. bio je honorarni predavač arapskog jezika na Katedri za orijentalistiku Filozofskog fakulteta u Sarajevu.
Predmet naučnog interesa bio je književnost bosanskih autora na arapskom i turskom jeziku (Muhamed Prozorac, Ismail Abdul-Kemal, Ibrahim Opijač Mostarac i dr.). Autor je većeg broja radova objavljenih u Prilozima za orijentalnu filologiju, Glasniku VIS-a, Radovima Filozofskog fakulteta u Sarajevu i dr.