cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Marija Antoaneta
Majčinstvo
Carica Marija Terezija umrla je u Beču 29. novembra 1780. godine, u dobi od 63 godine. Marija Antoaneta se zabrinula da će smrt njene majke ugroziti francusko-austrijsku alijansu, a time i nju samu. Car Josip II uvjerio je svoju sestru da će održavati pomenutu alijansu, te da ona nema razloga brinuti se.
Marija Antoaneta je rodila sina, Louisa Josepha Xaviera Françoisa, 22. oktobra 1781. godine. Rođenje sina popraćeno je euforijom i veseljem. Luj XVI je svojoj supruzi poručio: "Madam, ispunili ste naše želje i želje Francuske, vi ste sada majka dofena."
Afera kraljičine ogrlice
Razočarani draguljari su je sada pokušali prodati van Francuske, ali bez uspjeha. Ogrlicu su opet ponudili Mariji Antoaneti nakon rođenja njenog prvog sina, dofena. Ona je još jednom odbila.
mini|lijevo|200px|Sporna ogrlica
Osiromašena aristokratkinja, Jeanne de Valois, sačinila je plan da iskoristi ogrlicu kako bi lahko zaradila bogatstvo ili uticaj. U martu 1784. godine upoznaje Louisa Renéa Édouarda, kardinala od Rohana i bivšeg ambasadora francuskog dvora u Austriji. Pomenuti kardinal je pao u nemilost Marije Antoanete nakon što je neke njene tajne otkrio njenoj majci, nadvojvotkinji Mariji Tereziji.
Jeanne de Valois je sada uspjela uvjeriti naivnog kardinala da joj je Marija Antoaneta lično rekla kako želi da on uzme tu ogrlicu, a koju će ona kasnije platiti. On je požurio kupiti ogrlicu, a zatim ju je dao "grofici", misleći da će je ova odnijeti kraljici. Marija Antoaneta, naravno, nije nikada vidjela ogrlicu - Jeanne ju je dala svom mužu, koji je iz ogrlice povadio dijamante i prodao ih u londonskim draguljarima. Draguljari od kojih je kardinal uzeo ogrlicu zahtjevali su da ima kraljica plati, ali Marija Antoaneta nije znala o kojoj je ogrlici riječ. Kardinal i samoprozvana grofica su izvedeni pred sud, koji je 31. maja 1786. njega oslobodio optužbi, a nju osudio na bičevanje i zatvor za prostitutke.
Pad popularnosti
Bez obzira na veliko veselje povodom rođenja dofena, stanje Marije Antoanete na političkom polju nije se bitnije mijenjalo, pa tako ni odnos sa Austrijom. Upravo suprotno - nakon smrti grofa Maurepasa kraljica je opet izostavljena iz svih političkih zbivanja. Marijinu Antoanetinu neaktivnost u političkom životu muža kritikovao je njen brat, car Josip II. U pismima je bratu odgovarla da Luj sa njom rijetko govori politici, a kao razlog je navodila njegovo anti-Austrijski nastrojeno obrazovanje.
Marija Antoaneta se odlučila u potpunosti posvetiti svojoj djeci. Obrazovala ih je i odgajala kako je ona smatrala da treba. Ovo zauzimanje za djecu bilo je suprotno dvorskim običajima, prema kojima se kraljica nije pitala za obrazovanje i odgoj njene djece. Umjesto toga, djeca su povjerivana raznim guvernatama, koje su u borbi za privilegije zaboravljale na svoje primarne dužnosti. Marija Antoaneta, čije se mišljenje i inače previše razlikovalo od mišljenja Francuza, pa zato i slabo cijenilo, popustila je zahtjevima dvora i samo formalno odgoj djece prepustila bliskoj prijateljici. Čak je i ova odluka dočekana sa neodobravanjem dvora; smatrali su da je izabrana vojvotkinja preprostog roda za takvu poziciju. Luj i Marija Antoaneta su ovoj dadilji potpuno vjerovali, a Marija Antoaneta se posebno zbližila sa njenom djecom. mini|desno|275p|Jedna od devet preživjelih koliba sagrađenih u Marijinom Antoanetinom privatnom seocetu Opet je zatrudnjela u junu 1783. Istog mjeseca vratio se francuski ambasador iz Amerike, gdje je bjesnio rat za nezavisnost. Marija Antoaneta je, oslabljelog zdravlja, pobacila dva mjeseca poslije.
Nakon pobačaja, Marija Antoaneta se susrela sa još većom brigom: zdravlje njenog sina, dofena, počelo se pogoršavati. Već 1784. narod i dvor je prihvatio mogućnost da dugo očekivani dofen neće preživjeti djetinjstvo. Pričalo se da kralj i kraljica pokušavaju začeti još jedno dijete, za slučaj da Louis-Joseph ne izdrži. Pokušaji su urodili plodom; kraljica je objavila da je trudna u augustu. Imajući na umu skoro proširenje porodice, Marija Antoaneta je odlučila kupiti vlastiti posjed, ali i ova odluka dočekana je sa nezadovoljstvom dvora. Pomisao da francuska kraljica želi posjedovati vlastitu kuću, neovisnu o svom mužu, potakla je već postojeća ogovaranja i tračeve o njenim mogućim preljubničkim avanturama. Pregovori među ministrima nisu pomogli, jer je cijena od šest miliona livri za prazan zamak bila previsoka. To je također značilo da će u svrhu otplaćivanja nagomilanih francuskih dugova ići šest miliona livri manje.
Marija Antoaneta je 27. marta 1785. godine rodila drugog sina, Louisa-Charlesa. U poređenju sa starijim bratom, novorođeni princ je bio relativno zdrava beba, pa su dvorjani počeli sumnjati da on nije kraljev sin, dok drugi poriču da je kraljica imala ljubavnika. U ovom se periodu, zahvaljujući skandalima izazvanim oko kupnje privatnog zamka, te odlukama Marijinog Antoanetinog brata i dvorskim intrigama, u glavama francuskih seljaka počela stvarati slika o praznoglavoj kraljici, Austrijanki koja uživa na francuskom dvoru, dok oni jedva preživljavaju. Marija Antoaneta se sada suočavala sa nezadovoljstvom bijesne rulje.
Pravi politički uticaj
mini|lijevo|250px|Marija Antoaneta, slikano između 1787. i 1788. Krajem 1780tih Marija Antoaneta se počinje u većoj mjeri zanimati za politička dešavanja u kraljevstvu, ostavaljajući svoje slobodne aktivnosti po strani. Na opće razočaranje svog brata, izabrala je okrenuti se protiv Austrije, i to iz više razloga. Htjela je osigurati budućnost svoje djece, popraviti svoju sliku u narodu i zbližiti se sa depresivnim suprugom. Rezultat ovog opredjeljenja protiv interesa domovine bilo je konačno uzimanje u obzir Marijinog Antoanetinog mišljenja o važnim političkim problemima, koji su tada zatrpavali Francusku.
Promjena političkog stava popraćena je i krajem prijateljstva sa guvernantom njene djece. Vojvotkinjini pretjerani troškovi nisu pomagali Mariji Antoaneti da popravi mišljenje naroda, pa se Marija Antoaneta odlučila nje riješiti. Vojvotkinja je otplovila u Veliku Britaniju u maju, ostavljajući djecu u Versaillesu. Istog mjeseca je na mjesto ministra financija postavljen Marijin Antoanetin politički istomišljenik, a svoj je mandat počeo srezivanjem troška dvora. Marija Antoaneta je cijenila novog ministra, ali on nije uspio u svom naumu. Razlog bankrota bili su neprekidni ratovi u kojima je francuska vojska igrala veliku ulogu, nezainteresovanost ministara za rješenje krize, te ostatak ogromne kraljevske porodice, kojoj su na raspolaganje davane astronomske količine novca. Marija Antoaneta, koja je izvukla deblji kraj zbog svoje kockarske i rastrošne prošlosti, zaradila je nadimak Madame Deficit.
Nepovoljna politička situacija u Francuskoj dosegla je vrhunac krajem 1787. godine, kada je Luj XVI raspustio parlament. Marija Antoaneta nije bila direktno umiješana u ovu pogubnu odluku; njena najveća briga u to vrijeme je bio njen najstariji sin, dofen Louis-Joseph. Mali se dofen tada borio sa teškim oblikom tuberkoloze, pa je Marija Antoaneta sa njim boravila u zamku van grada, vjerujući da će mu čisti seoski zrak pomoći. Svi uloženi napori da se spasi sedmogodišnji prestolonasljednik nisu uspjeli. Louis-Joseph umire 4. juna. Smrt prijestolonasljednika bi inače bila javno oplakivana, ali zbog velikog poskupljenja hljeba i novih poreza na neophodne namirnice, bila je gotovo ignorirana od strane naroda.
Kraljica Francuza
Narod, sve bjesniji i razdraženiji, počeo je javno protestvovati u julu 1789. godine. Česte su bile ulične lutkarske predstave u kojima je kraljica predstavljana kao razvratnica, i masovna okupljana pred Versaillesom. Eskalacije nasilja dosegle su vrhunac 14. jula, kada je spaljena Bastilja, simbol kraljevske moći i okrutnosti. U narednih nekoliko sedmica mnogi uticajni ljudi, koji su podržavali kraljevsku porodicu, napustili su Francusku želeći sačuvati glavu.
Do kraja augusta usvojena je Deklaracija o pravima čovjeka i građanina, čime je zvanično označen početak stvaranja ustavne monarhije u Francuskoj. Uprkos novim ograničenjima kraljevske moći, kralj je i dalje zahtjevao da se provode određene dvorske ceremonije, čak i u septembru, kada je nestašica hljeba u Parizu dosegla najkritičniju tačku. U oktobru su revolucionarne novine gozbu priređenu kraljevim čuvarima opisale kao razuzdane orgije. Dana 5. oktobra su, vjerujući da kralj i kraljica gomilaju zalihe hljeba, žene sa tržnice marširale u Versailles, zahtjevajući da se njihov glas čuje. Sljedećeg su dana okružile palaču i prijetile smrću Mariji Antoaneti, pritom ubivši nekoliko čuvara. Popularno vjerovanje kaže da je ovom prilikom, kada je čula za probleme naroda, Marija Antoaneta rekla: "Ako nemaju hljeba, neka jedu kolača!"
Kraljevska porodica je popustila zahtjevima naroda i preselila u Pariz, gdje su neko vrijeme proveli u kućnom pritvoru. Marija Antoaneta je nakon toga nastavila obavljati svoje kraljevske dužnosti. Između ostalog, učestvovala je u određenim vjerskim ceremonijama i humanitarnim akcijama, ali je većinu svog vremena opet počela posvećivati djeci. Znala je za stvaranje ustavne monarhije koja je slabila Lujev autoritet, ali je bila uvjerena da će nasilje prestati i da će dočekati vrijeme u kojem će njen sin vladati Francuskom.
U tom periodu joj je nekoliko puta bilo ponuđeno da napusti Francusku, što je ona odbila učiniti bez Luja. Luj XVI je bio preponosan napustiti svoje kraljevstvo. 1791. godine pristao je skloniti se u manji francuski gradić, ali je prijedlog odbila Marija Antoaneta, jer je plan zahtjevao da sa sobom povede samo sina. Cijela kraljevska porodica se konačno dolučila na bijeg 21. juna 1791. godine, ali cijela operacija je bila veliki neuspjeh; porodica je uhvaćena 24 sata kasnije i vraćena u Pariz za manje od sedmicu dana.
Neuspjeli pokušaj bijega samo je još više ocrnio kraljevsku porodicu u očima izgladnjelog naroda. U isto vrijeme Jakubinci počinju pozivati na potpuno uklanjanje monarhije. Ustavna monarhija je prihvaćena 14. septembra 1791. godine, ali Marija Antoaneta se i dalje potajno nadala da će se novo državno uređenje pokazati lošim, i da će njen brat, Leopold II, car Svetog Rimskog Carstva, doći da ih oslobodi. Istovremeno je muževu braću smatrala nepodobnima, te je mislila da oni stvaraju samo probleme. Ironično, nije znala da Lepolda više zanima kako izvući korist iz napete situacije u susjednoj Francuskoj nego pomoći sestri i njenoj porodici.
Rezultat Leopoldovih koristoljubljivih postupaka, koje je nakon Leopoldove smrti nastavio njegov sin, Franjo II, bilo je ponovno izbijanje rata između Francuske i Austrije 20. aprila 1792. godine. Ovime je vrlo nepopularna kraljica, porijeklom Austrijanka, ponovo gledana kao neprijatelj, iako je zauzela čvrst stav protiv austrijske politike. Francuska vojska je nastavila gubiti posjede u korist Austrije, a Luj je vetom odbio prihvatiti određene mjere kojima bi se njegov autoritet i moć još više reducirali. Marija Antoaneta je tako dobila nadimak Madame Veto.
Ranjivost zbačenog kralja najbolje se primijetila 10. augusta, kada je sukob između njegovih švicarskih čuvara i republikanskih snaga rezultirao preseljenjem kraljevske porodice u hram Marais 13. augusta. Novi smještaj bio je još i gori od onoga koji im je pružen za vrijeme kućnog pritvora. Sedam dana kasnije pojedini članovi porodice odvedeni su na ispitivanje u Parišku komunu. Među njima je bila i princeza od Lamballea; proglašena je krivom, a zatim pogubljena. Njena glava, naobodena na štap, nošena je kroz grad i dočekivana sa oduševljenjem. Dana 21. septembra monarhija je službeno ukinuta, čime kraljevska porodica više nije bila kraljevska - sada su bili porodica Capet (Kapet).
Luj je optužen za podcjenjivanje republike, odvojen od porodice, a suđeno mu je u decembru. Jakobincima se nije sviđala ideja o držanju kralja kao zarobljenika. Umjesto toga su ga proglasili krivim, a propisana kazna bilo je pogubljenje pod giljotinom.
Udovica Capet
Tridesetosmogodišnji Luj je pogubljen 21. januara 1793. godine. Kako je Capet je bilo prezime kralja Huge, osnivača dinastije kojoj je pripadao Marijin Antoanetin muž, tako je ona, sada ne više od obične građanke, postala Antoinette Capet (Antoanet Kapet). Muževa smrt ju je bacila u očaj. Odbijala je jesti i izlaziti iz svoje sobe. Njeno se zdravlje ozbiljno narušilo nedugo nakon Lujeve smrti. Sada je bolovala od tuberkoloze i raka materice, zbog čega je često i obilno krvarila.
Uprkos njenom zdravstvenom stanju, pitanje njene sudbine je ostalo nakon Lujeve smrti. Mnogo je ljudi već dugo priželjkivalo njenu smrt, dok su drugi htjeli iskoristiti situaciju u kojoj se ona nalazila, tako što bi je zamijenili za francuske vojnike zarobljene u ratu sa Austrijom. Thomas Paine (Tomas Pejn) je predlagao da se bivša kraljica progna u Sjedinjene Američke Države. Novoformirani Komitet javne sigurnosti je, međutim, tražio da se Antoaneta izvede pred sud. Do kraja maja žirondinci su zbačeni s vlasti i uhapšeni. Među ostalim prijedlozima bio je i taj da se bivši dofen, Antoanetin drugi sin, oduzme Antoaneti i učini podobnijim za revolucionarne ideje. Prijedlog je prihvaćen; Louis-Charles je odvojen od majke 3. jula, a skrbništvo nad njim dobio je obućar. Zbog lošeg tretmana on neće doživjeti jedanaesti rođendan. Sama Antoaneta je 1. augusta odvedena u zatvor Conciergerie kao zatvorenik br. 280. Iako je postojalo mnogo planova da se oslobodi, od kojih su neki i ostvareni, Antoaneta nije željela nečasno pobjeći, smatrajući sebe potpuno nevinom i nadajući se da će je i sud vidjeti takvu. mini|desno|300px|Antoanetu odvode na mjesto egzekucije. ([[muzej Francuske revolucije).]] Konačno joj je sudio revolucionarni tribunal 14. oktobra. Mariji Antoaneti je dato manje od 24 sata da pripremi svoju odbranu, a u prilog joj nisu išli ni šovinistički pogledi jakubinaca prema ženama. Između ostalog, optužena je za organiziranje orgija u Versaillesu, nezakonito slanje miliona livri u Austriju, urotu sa ciljem ubistva vojvode od Orleana, proglašavanje svog sina kraljem Francuske i organiziranje masakra švicarskih čuvara 1792. godine. Međutim, najozbiljnija od svih je bila optužba za seksualno napastvovanje sina. U posljednju optužnicu nisu vjerovale ni žene sa tržnice koje su prisustvovale suđenju.
Proglašena je krivom 16. oktobra. Istog dana, rano u jutro, straža je došla u ćeliju. Odsječena joj je kosa i svezane ruke. Vođena je ulicama Pariza sat vremena, prije nego je konačno stigla do Trga Revolucije, gdje se nalazila giljotina. Tu je sišla sa kočije i, dok je posmatrala giljotinu, svećenik koji je bio u njenoj pratnji joj je šapnuo: "Sad je trenutak madam, da se naoružate hrabrošću". Antoaneta se okrenula prema njemu i sa podsmijehom odgovorila: "Hrabrost? Trenutak kada će se okončati svi moji problemi nije trenutak kada će me izdati moja hrabrost." Legenda kaže da su njene zadnje riječi bile upućene dželatu, kojem je stala na nogu: "Izvinite, gospodine".
Život Marije Antoanete, svojedobno nadvojvotkinje Austrije i kraljice Francuske, okončala je giljotina u 12 sati i 15 minuta. Njeno tijelo je bilo bačeno u zajedničku, neoznačenu grobnicu u dvorištu crkve Rue d'Anjou, a 1815. njeno je tijelo ekshumirano i prebačeno u kriptu Bazilike sv. Denisa.
Varenje
Kod sisara hrana se najprije sažvače u ustima. Miješa se sa pljuvačkom i započinje hemijsko varenje uz pomoć ptijalina koji je u zadužen za razgradnju skroba. Ptijalin je enzim iz grupe amilaza. Akt gutanja prenosi zalogaj (bolus) uz pomoć jezika u ždrijelo a istovremeno zatvaraju se disajni putevi pomoći mekog nepca prema nosnoj šupljini i pomoću epiglotisa prema dušniku. Na ovaj način se spriječava ulazak hrane u respiratorne organe. Kroz jednjak hrana dolazi u želudac gdje se dalje vari pod dejstvom hlorovodonične kiseline i pepsina. Nakon toga hrana prelazi u tanko crijevo gdje se nastavlja varenje pomoću enzima gušterače i dvanaestopalačnog crijeva. Nakon digestije, hrana se resorbira u tankom crijevu a voda uglavnom u debelom crijevu. Na kraju se ostaci izbace vani kao feces.
Spisak naseljenih mjesta u općini Busovača
Opći podaci
Busovača je naselje i sjedište istoimene općine koja se nalazi u Srednjobosanskom kantonu, Bosna i Hercegovina. Naseljena mjesta u općini Busovača, po popisu stanovništva iz 2013. (ukupno 47) su:
Spisak monegaških vladara
Vladari Monaka su nosili titulu gospodara sve do 1633. godine, kada je Filip IV, kralj Kastilje, Monako priznao kao kneževinu. Od tada su vladari Monaka nosili titulu kneza.
Dvije su žene vladale Monakom: gospodarica Klaudina i kneginja Ludovika Hipolita. Jedna prijestolonasljednica, Šarlota, se odrekla svojih nasljednih prava u korist sina, budućeg kneza Rainiera III.
NGC 1722
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Spisak monegaških vladara
Monakom je vladala dinastija Grimaldi od njegovog osnivanja pa do smrti kneginje Ludovike Hipolite 1731. godine. Nju je naslijedio njen muž, Jakov, koji je, prije nego što ju je oženio, službeno uzeo ime Grimaldi i uspostavio dinastiju Matignon-Grimaldi. Dinastija Matignon-Grimaldi je vladala Monakom sve do smrti kneza Ludovika II 1949. godine. Njega je naslijedio sin njegove kćerke, Rainier III; od tada Monakom vlada dinastija Polignac-Grimaldi.
Niz nasljednika
Monegaške vladarske insignije nasljeđuju se po pravilu kognatičke primogeniture, s tim da sinovi i njihovi potomci imaju prednost nad kćerkama i njihovim potomcima. Pravo nasljeđivanja imaju samo potomci trenutnog kneza, te njegova braća, sestre i njihovi potomci. Ukoliko kneza naslijedi njegovo dijete, njegova braća, sestre i njihovi potomci gube pravo nasljeđivanja. Zbog toga je princeza Antoinette, baronica od Massya, izgubila pravo nasljeđivanja kada je umro knez Rainier III, njen brat. Isto tako će princeze Caroline i Stephanie i njihovi potomci izgubiti nasljedna prava ukoliko kneza Alberta II naslijedi njegovo dijete. Ako u nizu nasljednika ne ostane niko, Kneževski savjet Kneževine Monaka bira novog kneza ili kneginju među osobama koje su na ovaj način bile isključene iz niza nasljednika, odnosno među njihovim potomcima; bilo koja od tih osoba može biti izabrana, bez obzira na primogenituru i spol.
Naslijediti mogu samo djeca rođena vjenčanim roditeljima ili roditeljima koji se vjenčaju nakon njihovog rođenja. Monako je jedina država koja dozvoljava djeci rođenoj van braka da sjednu na prijestolje, ali samo ako se njihovi roditelji vjenčaju nakon njihovog rođenja.
Puna titula
Kroz historiju su monegaški vladari brakovima s francuskim plemićima skupili veliki broj francuskih plemićkih titula. Međutim, sve te titule su izumrle u francuskom plemstvu 1949. godine smrću kneza Ludovika II, budući da nije imao muških nasljednika. Bez obzira na već više od pola stoljeća dugo nepostojanje tih titula u francuskom plemstvu, one su se nastavile koristiti u Monaku i danas se tretiraju kao monegaške plemićke titule. Samo je titula grofa od Polignaca, koju trenutni monarh (i njegova porodica) nosi kao svaki patrilinearni potomak vojvoda od Polignaca, danas priznata od Francuske. Puna titula monegaškog kneza stoga danas glasi:
Ima nešto od srca do srca
Ima nešto od srca do srca je prvi kompilacijski album sarajevske pop, rok grupe Crvena jabuka. Objavila ga je Croatia Records u CD izdanju i na kaseti 1993. godine. Album sadrži četrnaest pjesama, koje predstavljaju pregled nekih od značajnijih radova počevši od bržih rok i novovalnih pjesama pa sve do laganih balada snimljenih tokom do tada njihove sedmogodišnje muzičke karijere. Ujedno, ove pjesme su redovni dio koncertnog repertoara Crvene jabuke. Album "Ima nešto od srca do srca" objavljen je dvije godine nakon njihovog studijskog albuma Nekako s proljeća. Fotografiju za omot albuma uradio je Nikica Ivezić, a dizajn Nikolina Ivezić.
Zekerijah Đezić
Zekerijah Đezić (Janja, 14. novembar 1937 - Sarajevo, 17. oktobar 2002) je bio bosanskohercegovavčki interpretator sevdalinke, radiospiker i voditelj.
Prvi je Tuzlak čiji je glas snimljen na gramofonskoj ploči, a i izvođač je prve novokomponovane tuzlanske sevdalinke "Tuzlanka se Sarajkama hvali" 1964. godine. Nakon teške bolesti, 17. oktobra 2002. preminuo je u Općoj bolnici u Sarajevu. Sahranjen je 19. oktobra 2002. na Alifakovcu. Posthumno mu je dodijeljena nagrada "Davorin 2003" za afirmaciju originalne bosanskohercegovačke muzike.
NGC 7661
NGC 7661 (također poznat kao ESO 110-11 i PGC 71473) je prečkasta spiralna galaksija koja je udaljena oko 94 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Tukan. Najveći prečnik je 1,80 (49 hiljada sg) a najmanji 1,2 uglovnih minuta (33 hiljade sg). Prvo otkriće je napravio John Frederick William Herschel 1. novembra 1834. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Postoje
Postoje je naseljeno mjesto u sastavu općine Kotor Varoš, Bosna i Hercegovina.
NGC 6155
NGC 6155 (također poznat kao IRAS 16247+4828, MCG 8-30-13, PGC 58115 i UGC 10385) je spiralna galaksija koja je udaljena oko 111 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Herkul. Najveći prečnik je 1,30 (42 hiljade sg) a najmanji 0,9 uglovnih minuta (29 hiljada sg). Prvo otkriće je napravio John Frederick William Herschel 12. maja 1787. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Blaž Slišković
Blaž Slišković (rođen 30. maja 1959) je bosanskohercegovački nogometni trener, te bivši nogometaš.
Karijera
Nadimak mu je bio "Balkanski Maradona", a igrao je na poziciji veznog igrača. Bio je poznat po svojim čuvenim golovima iz kornera tj. udaraca iz ugla. Predviđali su mu veliku karijeru u inostranstvu, međutim jedan divljački start mu je onemogućio napredak u karijeri i nastup na SP 1982.
"Baka" je bio poznat kao boem, u pravom smislu te riječi, pravila sportskog života za njega nisu postojala, često je bježao iz karantena te sa priprema za jugoslavensku reprezentaciju, za koju je upisao 26 nastupa i postigao 3 gola. Njegova utakmica života za reprezentaciju bila je protiv Italije 1984. u kvalifikacijama za Olimpijske igre u Los Angelesu, kada je od 5 golova on postigao dva, a za dva asistirao. Svi tadašnji fudbalski eksperti predviđali su mu veliku karijeru, ali njegovo boemstvo i nesportski život su ga u tome spriječili.
HLA-DR
HLA-DR je MHC klasa II receptor ćelijske površine kodiran kompleksom HLA na hromosomu 6, regija 6p21.31. Kompleks HLA-DR-a (Human Leukocitni Antigen – DR izotip) i peptida, dug uglavnom između devet i 30 aminokiselina, čini ligand za T-ćelijski receptor (TCR). HLA (ljudski leukocitni antigeni) su prvobitno definisani kao antigeni na površini ćelije koji posreduju bolest transplantata protiv domaćina. Identifikacija ovih antigena dovela je do većeg uspjeha i dugovječnosti u transplantaciji organa.
Blaž Slišković
Karijera
Što se internacionalne karijere tiče igrao je u italijanskoj Pescari, francuskim klubovima Lensu i Mulhouseu, nakon osamostaljivanja Republike Hrvatske postaje član Hrvatskog dragovoljca, a karijeru završava u Mostaru u svom Zrinjskom.
Majke (grupa)
Historija
Muzičku grupu Majke su osnovali pjevač Goran Bare i gitarsita Marin Pokrovac 1984. godine. Neke demo snimke koje je ova grupa snimila, bili su na kompilaciji pod nazivom Bombadiranje New Yorka. Na ovoj muzičkoj kompilaciji najviše je bilo pjesama rock grupa iz Vinkovaca..
Blaž Slišković
Karijera
Kasnije je postao uspješan trener kao što je bio i uspješan fudbaler. Bio je selektor reprezentacije BiH, te je bio na pragu plasmana na SP 2006. u Njemačkoj, jednu sezonu je bio trener HNK Hajduka iz Splita s kojim je bio prvi na tabeli dok ga 8 utakmica prije kraja te šampionske sezone nije smijenio i naslijedio Igor Štimac. Zatim preuzima Zrinjski. Nakon 5 godina i poraza od reprezentacije Mađarske 3-1 "Baka" daje ostavku na mjesto selektora i posvećuje se samo Zrinjskom, s kojim osvaja jedno treće i jedno drugo mjesto, ali ne ostvaruje zapažen uspjeh u evropskim takmičenjima, ispada jednom u prvom, a jednom u drugom pretkolu kupa UEFA-e.
Majke (grupa)
Reference
Majke na discogsu
HLA-DR
Antigeni koji su najodgovorniji za gubitak transplantata su HLA-DR (prvih šest mjeseci), HLA-B (prve dvije godine) i HLA-A (dugotrajno preživljavanje). Dobro podudaranje ovih antigena između domaćina i donora je najkritičnije za postizanje preživljavanja transplantata.
HLA-DR je također uključen u nekoliko autoimunskih stanja, podložnost bolestima i otpornost na bolesti. Takođe je blisko povezan sa HLA-DQ i ova veza često otežava rješavanje faktora koji je više uzročnik bolesti.
HLA-DR molekule se povećavaju kao odgovor na signalizaciju. U slučaju infekcija, peptid (kao što je peptid stafilokoknog enterotoksina I) je vezan za DR molekulu i predstavljen na nekoliko od velikog broja receptora T-ćelija koji se nalaze na T-pomoćnim ćelijama. Ove ćelije se zatim vezuju za antigene na površini B-ćelija, stimulišući proliferaciju B-ćelija.
Funkcija
Primarna funkcija HLA-DR je da prezentira peptidne antigene, potencijalno stranog porijekla, imunskom sistemu u svrhu izazivanja ili supresije T-(pomoćnika)- ćelijske reakcije koje na kraju dovode do proizvodnje antitijela protiv istog peptidnog antigena. Ćelije koje prezemntiraju antigen (makrofagi, B-ćelije i dendritke ćelije) su ćelije u kojima se obično nalaze DR. Povećana količina DR 'antigena' na površini ćelije često je odgovor na stimulaciju, te je stoga DR također marker za imunsku stimulaciju.
Struktura
HLA-DR je αβ heterodimer, receptor ćelijske površine, čija svaka podjedinica sadrži dva ekstracelularna domena, domen koji se proteže kroz membranu i citoplazmatski rep. I α i β lanci su usidreni u membrani. N-terminalni domen zrelog proteina formira alfa-heliks koji čini izloženi dio veznog žlijeba, C-terminalni citoplazmatski region je u interakciji sa drugim lancem, formirajući beta-list ispod žlijeba za vezivanje koji se proteže do ćelijske membrane. Većina peptidnih kontaktnih pozicija nalazi se u prvih 80 ostataka svakog lanca.
Genetika
Genetika HLA-DR je složena. HLA-DR je kodiran sa nekoliko lokusa i nekoliko 'gena' različitih funkcija na svakom lokusu. DR α-lanac je kodiran pomoću lokusa HLA-DRA. Za razliku od ostalih DR lokusa, funkcionalne varijacije u zrelim DRA genskim proizvodima su odsutne. (Napomena: vidi tabelu Broj varijantnih alela HLA-DR lokusa- smanjuje potencijalne funkcionalne kombinacije sa ~1400 na ~400 (tabela nije tačna jer se novi aleli neprestano dodaju; nisu svi novi aleli funkcionalne varijante zrelih podjedinica). DR β-lanac je kodiran sa četiri lokusa, međutim ne više od tri funkcionalna lokusa prisutna su u jednoj jedinki, a ne više od dva na jednom hromosomu. Ponekad osoba može imati samo dvije kopije istog lokusa, DRB1*. HLA-DRB1 lokus je sveprisutan i kodira veoma veliki broj funkcionalno varijabilnih genskih proizvoda (HLA-DR1 do HLA-DR17). HLA-DRB3 lokus kodira HLA-DR52 specifičnost, umjereno je varijabilan i promjenjivo je povezan sa određenim HLA-DRB1 tipovima. HLA-DRB4 lokus kodira HLA-DR53 specifičnost, ima neke varijacije i povezan je sa određenim HLA-DRB1 tipovima. HLA-DRB5 lokus kodira HLA-DR51 specifičnost, koja je obično nepromjenjiva i povezana je sa HLA-DR2 tipovima.
Evolucija i frekvencije alela
Postoji visok nivo diverziteta alela kod HLA DRB1, drugi je nakon HLA-B lokusa po broju alelnih varijanti. Ova dva lokusa su sa najvećom stopom varijacije sekvence unutar ljudskog genoma. To znači da HLA-DRB1 brzo evoluira, mnogo brže od gotovo svih drugih lokusa koji kodiraju proteine. Velik dio varijacija kod HLA DRB1 javlja se na pozicijama kontakta peptida u žlijebu za vezivanje, kao rezultat toga mnogi aleli mijenjaju način na koji DR vezuje peptidne ligande i mijenja repertoar koji svaki receptor može vezati. To znači da je većina promjena funkcionalne prirode, te da su stoga pod selekcijom. U HLA regiji, geni su pod heterozigotnom ili balansirajućom selekcijom, iako se čini da su određeni aleli pod pozitivnom ili negativnom selekcijom, bilo u prošlosti ili sadašnjosti
HLA općenito evoluira putem procesa konverzija gena, što je oblik kratke udaljenosti ili 'neuspjele' genetička rekombinacija. Funkcionalni motivi u genima razmjenjuju se, kako bi se formirali novi aleli, a često i nove, funkcionalno različite DR izoforme. HLA-DR predstavlja ekstremni primjer ovoga. Istraživanje X-vezanih lokusa otkriva da je većina ljudskih lokusa podvrgnuta fiksaciji u posljednjih 600.000 godina, a diploidni lokusi su prošli značajan dio fiksacije u tom vremenskom periodu.
Nivo duboke divergencije na X-vezanim lokusima ukazuje da su lokusi bili blizu fiksacije ili fiksirani na kraju ljudskog populacijskog uskog grla prije 100.000 do 150.000 godina. HLA-DR lokus predstavlja veliki izuzetak od ovog zapažanja. Na osnovu distribucije glavnih grupacija u ljudskoj populaciji moguće je tvrditi da je više od deset glavnih varijanti preživjelo populacijski usko grlo. Ovo zapažanje podržano je konceptom koeficijenta heterozigotne selekcije koji djeluje na HLA-DR i na HLA-DRB1 lokusu u većoj mjeri u odnosu na HLA-DQB1 i HLA-DPB1. Većina HLA alela prisutnih u ljudskoj populaciji može se objasniti konverzijom gena između ovih drevnih predačkih tipova, od kojih neki opstaju u postojećoj populaciji.
Serogrupe
Tabela ispod pruža veze do podstranica s informacijama o distribuciji, genetičkoj povezanost i povezanost bolesti za HLA-DR serogrupe.
Međulokusna veza DRB
DRB1 je povezan sa drugim DRB lokusima na četiri načina.
Isner – Mahut (Wimbledon 2010)
Na Wimbledonu 2010, u muškom singlu, američki teniser John Isner (tada 23. na ATP-listi) pobijedio je Francuza Nicolasa Mahuta u najdužem meču u historiji, mjereno i po vremenu trajanja i po broju gemova. Nakon 11 sati i pet minuta igre u tri dana meč je završen rezultatom: 6–4, 3–6, 6–7(7), 7–6(3), 70–68.
Meč je počeo u 18:18 po britanskom ljetnom vremenu, u utorak, 22. juna, da bi zbog mraka bio prekinut u 21:07. Nastavljen je u srijedu u 14:05, a rekord je već postignut u 17:45. Ponovo se smračilo, pa je meč prekinut u 21:13, pri rezultatu 59-59. Meč je nastavljen u četvrtak u 15:40 i nakon više od osam sati borbe završen pobjedom Isnera.
Rekordi
U ovom meču postavljeno je najmanje 11 teniskih rekorda:
1. vijek
mini|Karta Eurazije početkom 1. vijeka; Rimsko Carstvo označeno crvenom, Partsko Carstvo smeđom a Kinesko Carstvo dinastije Han žutom bojom mini|300px|Istočna hemisfera oko 1. godine, na početku 1. vijeka. mini|300px|Istočna hemisfera oko 50. godine, sredinom 1. vijeka. mini|300px|Istočna hemisfera oko 100. godine, na kraju 1. vijeka.
1. vijek je vijek koji je započeo 1. januara 1. a završio 31. decembra 100. godine. Tradicionalno se smatra dijelom antike ili klasičnog perioda.
Pregled
1. vijek u istočnoj hemisferi je bio karakterističan po relativnoj stabilnosti koju su pokazivala tada uspostavljena svjetska carstva. Na istoku je u Kini nakon dva vijeka vladavine došlo do svrgavanja dinastije Han, koju je zamijenila kratkotrajna dinastija Xin. Ona je, pak, nestala u velikoj seljačkoj pobuni, a nakon kraćeg perioda nejedinstva dinastija Han se vratila na vlast, ponovno ujedinila državu i povratila najveći dio teritorije.
2. vijek
mini|300px|Istočna hemisfera na početku 2. vijeka. mini|300px|Istočna hemisfera na kraju 2. vijeka.
2. vijek je naziv za vijek, odnosno period koji je započeo 101. a završio 200. godine. Tradicionalno se smatra dijelom Starog vijeka u svjetskoj historiji.
Pregled
2. vijek je u istočnoj hemisferi karakterističan po tome što su tamo uspostavljena svjetska carstva doživjela svoj vojni, ekonomski, politički i kulturni vrhunac, nakon čega su se u njima pojavili trendovi stagnacije i opadanja koje će postepeno dovesti do njihove propasti u kasnijim periodima.
Na zapadu je Rimsko Carstvo uživalo blagodati vladavine Pet dobrih careva. Na samom početku su uspješni vojni pohodi cara Trajana Carstvu trajno pripojili Daciju i privremeno Mezopotamiju, zbog čega je rimska država imala najveći teritorijalni opseg u historiji. Njegovi nasljednici Hadrijan i Antonin Pije su vodili miroljubivu politiku, posvetivši se unutrašnjim reformama; dug period mira, kasnije poznat kao pax romana, omogućio je da u područjima pod rimskom vlašću dođe do tada nezabilježenog razvoja trgovine i ekonomije, a zajedno sa njime i kulture. Prva ozbiljnija kriza je, međutim, došla 160-ih u obliku Antoninske kuge koja je demografski oslabila rimsku državu, učinivši je ranjivom na napade germanskih plemena koji će biti odbijeni tek nakon iscrpljujućih Markomanskih ratova. Nakon što je Marka Aurelija na prijestolju zamijenio njegov tiranski sin Komod, rimska je država ušla u period nestabilnosti koji će krajem vijeka eskalirati u građanske ratove Godine pet careva. Tek će njihov pobjednik Septimije Sever, osnivač nove Severske dinastije Rimu vratiti određenu stabilnost.
1. juli
1. juli / srpanj (1. 7) jest 182. dan godine po gregorijanskom kalendaru (183. u prestupnoj godini). Do kraja godine ima još 183 dana.
Karbon
Karbon može da se odnosi na:
Juli
Juli (jul) sedmi je mjesec godine u julijanskom i gregorijanskom kalendaru i četvrti je od sedam mjeseci koji traje 31 dan. Ime mu je dao rimski Senat u čast generala Gaj Julijus Cezara 44. godine p. n. e., jer je to bio mjesec njegovog rođenja. Prije toga se zvao Quintilis, što je bio peti mjesec kalendara koji je počeo s martom. Srpanj je slavenski naziv koji je dobro sačuvan u bosanskom jeziku. Nazvan je po srpu kojeg su koristile žetelice za žanje žita.
Juli je u prosjeku najtopliji mjesec u većem dijelu sjeverne hemisfere, drugi mjesec ljeta, i najhladniji mjesec u većem dijelu južne hemisfere, drugi mjesec zime. Druga polovina godine počinje u julu. Na južnoj hemisferi, juli je sezonski ekvivalent januaru na sjevernoj hemisferi.
Reggie Miller
Reginald Wayne Miller bivši je američki košarkaš. S visinom od 201 cm igrao je na poziciji beka šutera.
Na NBA draftu 1987. kao 11. pik izabrali su ga Indiana Pacersi, za koje je odigrao 1389 utakmica do penzionisanja 2005. Bio je poznat po preciznom šutu za tricu (39,5% u karijeri) i do 2011. držao je NBA rekord po broju ubačenih trica u karijeri (2560). (Rekord je nadmašio Ray Allen.) Postigao je ukupno 25.279 poena u karijeri (19. mjesto svih vremena). Još jedna zanimljivost je da je 24 puta iz jednog napada postigao 4 poena (trica plus slobodno bacanje), po čemu je prvi u ligi.
Smatra se najvećim igračem u historiji Pacersa. Nakon penzionisanja Pacersi su povukli iz upotrebe dres sa brojem 31, u Millerovu čast. 7. septembra 2012. postao je član Kuće slavnih.
DNVP
Njemačka narodna nacionalna stranka (njemački: Deutschnationale Volkspartei - DNVP) je bila desno-orjentisana nacionalistička stranka za vrijeme Weimarske Njemačke.Bila je uglavnom negativno nastrojena prema Weimarskom ustavu, pa je većinu vremena provela u opoziciji. Uglavnom su je podržavali zemljoposjednici i industrijalci, i strankin glavni program je bio negiranje Versaillskog mira.
Između 1925. i 1928. stranka je ulazila u koalicije i usko je sarađivala sa ostalim njemačkim nacionalističkim strankama. Kad je Alfred Hugenberg preuzeo vodstvo stranke, ona je odbacila svoje monarhističko viđenja uređenja Njemačke, i uglavnom se koncentrisala na nacionalistički program i naglašavanje jedinstva njemačkog naroda. Ova stranka je sarađivala i ušla u koaliciju sa Nacističkom strankom. 1929. godine je većina dotadašnjih stranačkih vođa napustila stranku i osnovala novu centralistički stranku Konservative Volkspartei(Konzervativna narodna stranka). 1931. godine su DNVP, NSDAP i paramilitarna organizacija Stalhelm formirale savez nazvan Harzburger front. Sljedeće godine, DNVP je bila jedina stranka koja je podržavala kancelara Franza von Papena. 1933. godine je stranka ušla u koaliciju sa Hitlerovom Nacionalsocijalističkom strankom, jer je zabilježila jako slabe rezultate na izborima. Hitler ih je samo iskoristio da stvori vladu, jer ih je kasnije skinuo sa vlasti i izbacio iz vlade.
NGC 4742
NGC 4742 (također poznat kao IRAS 12490-1009, MCG -2-33-32, PGC 43594 i UGCA 303) je eliptična galaksija koja je udaljena oko 58 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Djevica. Najveći prečnik je 2,60 (44 hiljade sg) a najmanji 1,5 uglovnih minuta (25 hiljada sg). Prvo otkriće je napravio John Frederick William Herschel 25. marta 1786. godine.
DNVP
Stranka je prestala radom, a i da se to nije desilo, bila bi ukinuta jer je Hitler 1933. godine zabranio rad svake stranke osim njegove Nacističke stranke. Poslije rata nije bilo nekih ozbiljnijih pokušaja ponovnog stvaranja DNVP. Bio je jedan pokušaj 1962. godine, ali je i ta stranka utonula u centralističke stranke kao što su npr. CDU ili CSU.
NGC 4742
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Oriovac
mini|280px|Oriovac, željeznička stanica Oriovac je naseljeno mjesto i općina u Hrvatskoj, u Brodsko-posavskoj županiji.
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Hrvatskoj nalazio se u sastavu stare općine Slavonski Brod.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2011. godine, općina Oriovac je imala 5.824 stanovnika, od čega u samom Oriovcu 1.841.
Općina Oriovac
Napomena: Nastala iz stare općine Slavonski Brod.
Popis 1991.
Na popisu stanovništva 1991. godine, naseljeno mjesto Oriovac je imalo 2.049 stanovnika, sljedećeg nacionalnog sastava:
Ravne (Kotor-Varoš)
Ravne je naseljeno mjesto u sastavu općine Kotor Varoš, Bosna i Hercegovina.
Embolija
Embolija je smještnje embola, komada materijala koji uzrokuje blokadu, unutar krvnog suda. Embolus može biti krvni ugrušak (tromb), masna kuglica (masna embolija), mjehur zraka ili drugog plina (plinska embolija), amnionska tečnost (embolija amnionske tečnosti), ili strani materijal. Embolija može uzrokovati djelimičnu ili potpunu blokadu krvotoka u zahvaćenom sudu. Takva blokada (vaskularna okluzija) može uticati na udaljeni dio tijela od nastanka embolusa. Embolija u kojoj je embol komad tromba naziva se tromboembolija. Embolija je obično patološki događaj, uzrokovan bolešću ili povredom. Ponekad se stvara namjerno iz terapijskog razloga, kao što je zaustavljanje krvarenja ili da se ubije karcinomski tumor, zaustavljanjem dotoka krvi. Takva terapija se naziva embolizacija.
Klasifikacija
Postoje različiti tipovi embolije, od kojih su neke navedene u nastavku. Embolija se može klasifikovati na osnovu toga gdje ulazi u cirkulaciju, bilo u arterijama ili venama. Arterijske embolije su one koje slijede i, ako se usput ne rastvaraju, zadržavaju se u udaljenijem dijelu sistemske cirkulacije. Ponekad se primjenjuje više klasifikacija; naprimjer, plućna embolija se također klasificira kao arterijska embolija, u smislu da ugrušak prati plućnu arteriju noseći deoksigeniranu krv iz srca. Međutim, plućna embolija se općenito klasificira kao oblik venske embolije, jer se embol formira u venama, npr. duboka venska tromboza.
Arterijska
Arterijska embolija može uzrokovati okluziju u bilo kojem dijelu tijela. To je glavni uzrok infarkta (smrt tkiva zbog blokade dotoka krvi). Embolus koji se zaglavio u mozgu iz srca ili karotidne arterije će najvjerovatnije biti uzrok moždanog udara zbog lijevoj pretkomori, nakon pretkomorske fibrilacije ili biti sepsni embolus koji je posljedica endokarditisa). Embolije srcanog porijekla se često susreću u klinickoj praksi. Formiranje tromba u pretkomori se javlja uglavnom kod pacijenata sa bolešću mitralne valvule, a posebno kod pacijenata sa stenozama (suženim mitralnim zaliskom), sa pretkomorskom fibrilacijom (AF). U odsustvu AF, čista mitralna regurgitacija ima nisku incidencu tromboembolije. Rizik od nastanka embolije kod AF zavisi od drugih faktora rizika kao što su starost, hipertenzija, dijabetes, nedavna srčana slabost ili prethodni moždani udar. Formiranje tromba se takođe može desiti unutar ventrikula, a javlja se u približno 30% slučajeva infarkta srčanog prednjeg zida, u poređenju sa samo 5% donjih. Neki drugi faktori rizika su loša ejekciona frakcija (<35%), veličina infarkta i prisustvo AF. U prva tri mjeseca nakon infarkta, aneurizme lijeve komore imaju rizik od formiranja embolije od 10%. Pacijenti sa protetskim zaliscima također imaju značajno povećanje rizika od tromboembolije. Rizik varira u zavisnosti od tipa zalistaka (bioprostetski ili mehanički); položaj (mitralni ili aortni); i prisustvo drugih faktora kao što su AF, disfunkcija lijeve komore i prethodne embolije. Embolije često imaju ozbiljnije posljedice kada se jave u takozvanoj "završnoj cirkulaciji": dijelovima tijela koji nemaju dovoljnu opskrbu krvlju, kao što su mozak i srce.
Venska
Pod pretpostavkom da je cirkulacija normalna, embolus formiran u sistemskim venama uvijek će udariti u pluća, nakon što prođe kroz desnu stranu srca. To će stvoriti plućnu emboliju koja će rezultirati blokadom glavne plućne arterije i može biti komplikacija zvana duboka venska tromboza. Najčešća mjesta nastanka plućne embolije su femoralne vene. Duboke vene teleta su najčešća mjesta stvarnih tromba.
Paradoksalna (venska u arteriji)
Kod paradoksalne embolije, poznate i kao ukrštena embolija, embolija iz vena prelazi u arterijski krvni sistem. Ovo se obično nalazi samo kod srčanih problema kao što su defekti septuma (rupe u srčanom septumu) između pretkomora ili komora. Najčešća takva abnormalnost je patent foramen ovale, koja se javlja kod oko 25% odrasle populacije, ali ovdje defekt funkcionira kao zalistak koji je normalno zatvoren, jer je pritisak nešto viši u lijevoj strani srca. Ponekad, naprimjer, ako pacijent kašlje upravo kada embolus prolazi, on može prijeći u arterijski sistem.
Usmjerenje
Smjer embola može biti jedan od dva tipa: Kod anterogradne embolije kretanje embola je u smjeru krvotoka. U retrogradnoj emboliji, emboli se kreću u suprotnosti sa smjerom krvotoka; ovo je obično značajno samo u krvnim sudovima sa niskim pritiskom (venama) ili sa embolima velike težine.
Etimologija
Reč „embolija“ dolazi od grčkog ἐμβολισμός – embolus što znači „međupritisak“.
Kuća
mini|250px|Kuća u SAD-u Kuća je sklonište, građevina ili struktura namjenjena za stanovanje ljudi. U termin kuća se ubrajaju različiti objekti za stanovanje od rudimentarne kolibe do složene strukture od drveta, zida, betona ili drugog materijala, opremljenog vodovodnim, električnim i sistemima za grijanje, ventilaciju i klimatizaciju. Kuće koriste niz različitih krovnih sistema kako bi spriječile padavine poput kiše da uđu u stambeni prostor. Kuće mogu imati vrata ili brave za osiguranje stambenog prostora i zaštitu njegovih stanovnika i sadržaja od provalnika ili drugih provalnika. Većina konvencionalnih modernih kuća u zapadnim kulturama će sadržavati jednu ili više spavaćih soba i kupaonica, kuhinju ili prostor za kuhanje i dnevni boravak. Kuća može imati zasebnu trpezariju ili prostor za jelo može biti integrisan u drugu prostoriju. Neke velike kuće u Sjevernoj Americi imaju sobu za rekreaciju. U tradicionalnim društvima orijentiranim na poljoprivredu, domaće životinje kao što su kokoši ili veća stoka (poput goveda) mogu dijeliti dio kuće s ljudima.
Socijalna jedinica koja živi u kući se naziva kućanstvo ili domaćinstvo. Najčešće u kućama žive porodice, ali također kućanstvo mogu činiti i druge socijalne grupe, kao što su pojedinci ili grupe ljudi bez specifične povezanosti. Neke kuće imaju samo stambeni prostor za jednu porodicu ili grupu slične veličine; veće kuće koje se nazivaju gradske kuće ili kuće u nizu mogu sadržavati brojne porodične stanove u istoj strukturi. Uz kuću mogu biti i pomoćne zgrade, kao što su garaža za vozila ili šupa za baštensku opremu i alat. Kuća može imati dvorište ili dvorište ispred ili oboje, koji služe kao dodatni prostori u kojima se stanovnici mogu opustiti ili jesti.
Historija
Malo se zna o najranijem nastanku kuće i njenoj unutrašnjosti, ali se može pratiti do najjednostavnijih oblika skloništa. Izuzetno dobro očuvana kuća koja datira iz petog milenijuma prije Krista i čiji je sadržaj još uvijek sačuvan, na primjer, iskopana je u Tell Madhuru u Iraku. Teorije rimskog arhitekte Vitruvija su tvrdile da je prvi oblik arhitekture bio okvir od drvenih grana završenih u blatu, također poznat kao primitivna koliba. Filip Tabor kasnije navodi doprinos holandskih kuća iz 17. vijeka kao temelj današnjih kuća.
Što se ideje doma tiče, dom doma je Holandija. Kristalizacija ove ideje mogla bi se datirati u prve tri četvrtine 17. vijeka, kada je Holandija prikupila neviđenu akumulaciju kapitala bez presedana i isto iskoristila ulaganjem u stambeni prostor.
Najstarija kuća u svijetu datira otprilike iz 10.000. p. n. e. i bila je napravljena od kostiju mamuta, a nađena je u blizini Kijeva u Ukrajini 1965. godine.
Srednji vijek
U srednjem vijeku, kurije su omogućavale različite aktivnosti i događaje, u kućama su bili smješteni brojni ljudi, uključujući porodicu, rodbinu, zaposlenike, poslugu i njihove goste. Njihov životni stil je uglavnom bio zajednički, jer su područja poput Velike dvorane nametala običaje ručanja i sastanaka, a Solar je bio namijenjen za zajedničke krevete za spavanje.
Tokom 15. i 16. vijeka, italijanska renesansna Palazzo sastojala se od obilja povezanih prostorija. Većina prostorija palazza nije imala nikakvu svrhu, ali je ipak dobila nekoliko vrata. Ova vrata su susjedna sobama u kojima Robin Evans opisuje kao "matricu diskretnih, ali temeljito međusobno povezanih odaja." Raspored je omogućavao stanarima da slobodno šetaju iz sobe u sobu od jednih vrata do drugih, kršeći tako granice privatnosti. Otvoreni plan je podsticao društvenost i povezanost svih stanovnika.
Rani primjer segregacije soba i posljedičnog poboljšanja privatnosti može se naći 1597. godine u Beaufort House izgrađenoj u Chelseaju u Londonu. Dizajnirao ga je engleski arhitekta John Thorpe koji je na svojim planovima napisao "Dug ulazak kroz sve". Odvajanje prolaza od prostorije razvilo je funkciju hodnika. Ova nova ekstenzija bila je revolucionarna u to vrijeme, omogućavajući integraciju jednih vrata po prostoriji, u kojima su svi bili univerzalno povezani u isti hodnik. Engleski arhitekta Sir Roger Pratt navodi "uobičajeni put u sredini kroz cijelu dužinu kuće, [izbjegava] da kancelarije jedne maltretiraju druge stalnim prolaskom kroz njih." Društvene hijerarhije u 17. vijeku bile su visoko cijenjene, jer je arhitektura mogla da oliči slugu i višu klasu. Više privatnosti se nudi stanaru kako Pratt dalje tvrdi, "obične sluge se možda nikada neće pojaviti javno u prolazu tamo-ovamo za svoje obaveze tamo." Ova društvena podjela između bogatih i siromašnih favorizirala je fizičku integraciju koridora u stambene prostore. do 19. vijeka.
Industrijska revolucija
U poređenju sa velikim kućama u Engleskoj i renesansi, holandska kuća iz 17. vijeka bila je manja i u njoj je živjelo samo četiri do pet članova. To je bilo zato što su prihvatili "samopouzdanje" za razliku od zavisnosti od sluge i dizajna za životni stil usredsređen na porodicu. Za Holanđane je bilo važno da odvoje posao od domaćinstva, jer je dom postao mjesto za bijeg i udobnost. Ovakav način življenja i doma je zapažen kao veoma sličan savremenoj porodici i njihovim stanovima.
Do kraja 17. vijeka, raspored kuće je transformiran kako bi postao bez poslovnog dijela, provodeći ove ideje za budućnost. Raspored kuće Holanđana i njegove funkcije su i danas relevantne.
19 i 20 vijek
U američkom kontekstu, neke profesije, kao što su doktori, u 19. i ranom 20. vijeku su obično radile iz prednje sobe ili salona ili su imale dvosobnu kancelariju na svom imanju, koja je bila odvojena od kuće. Do sredine 20. vijeka, povećanje opreme visoke tehnologije dovelo je do značajne promjene u kojoj je savremeni ljekar obično radio iz ordinacije ili bolnice.