cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nea Ekklesia (crkva)
Nea Ekklēsia (  , "Nova crkva"; poznata na engleskom kao " The Nea ") bila je crkva koju je izgradio bizantijski car Bazilije I Makedonac u Carigradu između 876. i 880. godine. Bila je to prva monumentalna crkva podignuta u bizantijskoj prijestolnici nakon Aja Sofije u 6. vijeku i označava početak srednjeg perioda bizantijske arhitekture. Nastavila se koristiti do perioda Paleologa. Korišćena kao magacin za barut od strane Osmanlija, zgrada je uništena 1490. godine nakon što ju je udario grom.
Historija
desno|mini|200x200piksel| Zlatni solid cara Bazilija I, sa sinom Konstantinom i caricom Eudokijom Ingerinom Car Bazilije I bio je osnivač makedonske dinastije, najuspješnije u bizantijskoj historiji. Bazilije je sebe smatrao obnoviteljem carstva, novim Justinijanom i pokrenuo je veliki graditeljski program u Carigradu po ugledu na svog velikog prethodnika. Nea je trebala biti Baziljeva Aja Sofija, sa samim imenom, "Nova crkva", što je impliciralo početak nove ere.
Crkva je izgrađena pod ličnim nadzorom Bazilija, u jugoistočnom uglu kompleksa Velike palače, u blizini lokacije ranijeg tzykanistērion ( polo terena). Bazilije je u blizini sagradio još jednu crkvu, " Bogorodicu sa Farosa ". Nea je posvećena 1. maja 880. godine od strane patrijarha Focija,  i posvećena Isusu Kristu, arhanđelu Mihailu (u kasnijim izvorima Gavrilo), proroku Iliji (jednom od Bazilijevih omiljenih svetaca), Djevici Mariji i svetom Nikoli.
Indikativno je za Bazilijeve namjere za ovu crkvu to što ju je obdario vlastitom upravom i posjedima, po uzoru na Aja Sofiju. Tokom njegove vladavine i vladavine njegovih neposrednih nasljednika, Nea je imala važnu ulogu u ceremonijama u palati, a barem do vladavine Konstantina VII, godišnjica njenog osvećenja bila je velika dinastička gozba. U nekom trenutku kasnog 11. vijeka pretvorena je u manastir i bila je poznata kao "Novi manastir" (Νέα Μονή). Car Isak II Angelos joj je oduzeo veći dio ukrasa, namještaja i liturgijskih posuda i iskoristio ih za restauraciju crkve Svetog Mihaela u Anaplousu. Zgradu su nastavili koristiti Latini i preživjela je period Paleologa sve do osmanskog osvajanja grada. Osmanlije su ga, međutim, koristile za skladištenje baruta. Tako je 1490. godine, kada je u zgradu udario grom, ona biva uništena i potom srušena. Kao rezultat toga, jedine informacije koje imamo o crkvi potiču iz literarnih dokaza, posebno Vita Basilii iz sredine 10. vijeka, kao i nekoliko grubih prikaza na kartama.
Opis
desno|mini|226x226piksel| Karta okruga Velike palate. Približna lokacija Nea Ekklēsia označena je na južnom kraju. Kao što je navedeno, ne zna se mnogo o detaljima strukture. Crkva je sagrađena sa pet kupola: središnja kupola je bila posvećena Kristu, dok su u četiri manje bile smještene kapele četiri druga sveca kojima je crkva posvećena. Tačan raspored kupola i tip crkve su sporni. Većina naučnika smatra da je to bila struktura križa u kvadratu, slična kasnijim crkvama manastira Mirelaion i Lips. Zaista, rasprostranjena upotreba ove vrste širom pravoslavnog svijeta, od Balkana do Rusije, obično se pripisuje prestižu ove carske građevine.
Crkva je bila kruna Bazilijevog graditeljskog programa i on nije štedio novac da je ukrasi što raskošnije: ostale crkve i građevine u glavnom gradu, uključujući Justinijanov mauzolej, bile su ogoljene, a carska flota je zaposlena transportujući mermer za njenu izgradnju, što je rezultiralo time da je Sirakuza, glavno bizantijsko uporište na Siciliji, ostala bez podrške i pala je pod Arape.
Bazilijev unuk, car Konstantin VII Porfirogenit, daje sljedeći opis crkvenog ukrasa u pohvalnoj ekfrazi : "Ovu crkvu, poput nevjeste ukrašene biserima i zlatom, blistavim srebrom, sa raznovrsnim mermerom raznih boja, sa sastavima mozaičkih tesera i odjećom od svilenih stvari, on (Bazilije) prinese Kristu, besmrtnom Zaručniku. Njegov krov, koji se sastoji od pet kupola, blista od zlata i odiše prekrasnim slikama kao sa zvijezdama, dok je sa vanjske strane ukrašen mesingom koji podsjeća na zlato. Zidovi sa obje strane su uljepšani skupocjenim mermerima mnogih nijansi, dok je svetište obogaćeno zlatom i srebrom, dragim kamenjem i biserima. Pregrada koja odvaja svetište od naosa, uključujući stupove koji mu pripadaju i nadvratnik koji je iznad njih; sjedišta koja su unutra, i stepenice koje su ispred njih, i same svete trpeze – sve su to od srebra prelivenog zlatom, od dragog kamenja i skupocjenih bisera. Što se tiče pločnika, čini se da je prekriven svilenim materijalom sidonske izrade; u tolikoj mjeri je svuda ukrašena mermernim pločama različitih boja okruženim trakama različitih oblika, koje su precizno spojene i obiluju elegancijom."
Atrijum crkve nalazio se ispred njenog zapadnog ulaza, a ukrašavale su ga dvije fontane od mramora i porfira. Uz sjevernu i južnu stranu crkve do tzykanistērion-a išla su dva portika, a na morskoj (južnoj) strani izgrađene su riznica i sakristija. Istočno od crkvenog kompleksa nalazio se vrt, poznat kao mesokēpion („srednji vrt“).
Relikvije
Uz oratorij Svetog Stefana u palati Dafne i Crkvu Bogorodice sa Farosa, Nea je bila glavno skladište svetih relikvija u carskoj palati. Među njima su bili sljedeće stvari u čiju su autentičnost tada vjerovali: ogrtač od ovčije kože proroka Ilije, sto Abrahamov, za kojim je ugostio tri anđela, rog kojim je prorok Samuilo pomazao Davida i mošti Konstantina Velikog. Nakon X vijeka, dalje su relikvije tamo premještene sa drugih lokacija u palati, uključujući "Mojsijev štap" iz Hrisotriklinosa.
NGC 398
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Montpelier (Vermont)
mini|300px|Vermont State House u Montpelieru je sjedište vlade savezne države Vermont Montpelier je glavni grad američke savezne države Vermont i sjedište okruga Washington. Prema popisu iz 2000. godine imao je 8.035 stanovnika, što ga čini najmanjim glavnim gradom jedne američke savezne države, a zajedno sa gradićem Barreom čini malo područje tržišta rada u središnjem dijelu Vermonta.
Montpelier je nastao u osamdesetim godinama 18. vijeka, a danas je poznat po svom živahnom gradskom središtu pokretanom aktivnostima vlade savezne države Vermont. Sjedište vlade nalazi se u zgradi sa karakterističnom pozlaćenom kupolom izgrađenoj u 19. vijeku u zapadnom dijelu gradskog središta, uzduž čijeg južnog kraja teče rijeka Winooski. Grad je uz to poznat i kao jedini glavni grad neke američke savezne države u kojem se ne nalazi McDonald'sov restoran, a dom je i jedinog preostalog proizvođača kvačica u SAD-u. Jedna od glavnih aktivnosti je i obrada granitnog kamena, a u 19. vijeku glavna industrijska aktivnost bila je obrada drvene građe, ali se njena prisutnost značajno smanjila.
Kultura
Kultura predstavlja sve što je u širokom smislu stvorilo ljudsko društvo i što postoji po tjelesnom i umnom radu ljudi, za razliku od prirodnih pojava.
Kultura se odnosi na cjelokupno društveno nasljeđe neke grupe ljudi, to jest na naučene obrasce mišljenja, osjećanja i djelovanja neke grupe, zajednice ili društva, kao i na izraze tih obrazaca u materijalnim objektima. Riječ kultura dolazi iz latinskog colere, što je značilo: nastanjivati, uzgajati, štititi, poštovati. Za kulturu postoje i druge definicije koje odražavaju razne teorije za razumijevanje i kriteriji za vrednovanje ljudske djelatnosti. Antropolozi kulturu smatraju definirajućim obilježjem roda Homo.
Definiranje kulture
Kultura se u praksi odnosi na elitna dobra i aktivnosti kao što su haute cuisine, visoka moda ili haute couture, muzejska umjetnost i klasična muzika, te riječ kulturan označava ljude koji znaju o tim aktivnostima i učestvuju u njima. Naprimjer, neko ko koristi 'kulturu' u smislu 'kultivacije' može uvjeravati da je klasična muzika najotmjenija od muzike radne klase kao što su punk, turbo folk ili domorodačka muzička tradicija australijskih Aboridžina.
Ljudi koji koriste "kulturu" na taj način paze da je ne koriste u množini. Oni vjeruju da ne postoje posebne kulture, svaka sa svojim vlastitim vrijednostima i logikom, nego radije koriste samo jedan standard rafinacije kojim se sve grupe mogu objasniti. Stoga su oni ljudi koji imaju različite običaje shvaćeni kao "nekulturni" zbog "njihove različite kulture". Ljudi sa nedostatkom "kulture" često se čine "prirodnijim", pa posmatrači često kritikuju elemente visoke kulture zbog potiskivanja "ljudske prirode".
Neke socijalne kritike od 18. vijeka pa nadalje prihvataju taj kontrast između kulturnih i nekulturnih, ali naglašavaju da su rafiniranost i razrađenost kvarenje, a neprirodni razvoj onaj koji zakriva i izobličuje ljudsku suštinsku prirodu. Na račun toga, narodna muzika ljudi iz radne klase je iskreno izražavanje prirodnog načina života, dok je klasična muzika površna i dekadentna. Jednako, ljudi koji nisu sa Zapada često se vide kao plemeniti divljaci koji žive autentičnim neokaljanim životima koji još uvijek nisu složeni i iskvareni visoko raslojenim kapitalističkim sistemom Zapada.
Danas mnogi društveni naučnici odbacuju monadno shvatanje kulture te suprotnost kulture i prirode. Oni priznaju da su neelitne kulture jednako kulturne kao elitne (i da su ljudi koji nisu sa Zapada jednako civilizirani) – oni su samo kulturni na različit način. Zato, socijalni posmatrači kontrastiraju "visoku" kulturu elite s "popularnom" ili pop kulturom, koja označuje dobra i aktivnosti namijenjenih za proizvodnju i potrošnju neelitnih ljudi ili masa. Obje se kulture, visoka i niska, mogu vidjeti i kao subkulture.
Kultura kao "svjetski pojam"
Tokom romantizma u Njemačkoj su naučnici, posebno oni zaokupljeni nacionalizmom (težnja za ujedinjenjem Njemačke i borba potlačenih naroda u Austro-ugarskoj monarhiji), razvili obuhvatniji pojam kulture kao "svjetski gledane". Taj način razmišljanja, različit i neusporediv pogled na svijet, obilježje je svake etničke grupe. Iako obuhvatnije od ranijih gledišta, taj pristup još uvijek je dopuštao razlike među "civiliziranim" i "primitivnim" ili "plemenskim" kulturama.
Do kasnih godina 19. vijeka antropolozi su prihvatili i prilagodili termin kultura na širu definiciju koju su mogli primijeniti na široku raznolikost društava. Oprezni prema teoriji evolucije, pretpostavili su da su se sva ljudska bića razvila jednako i da činjenica da svi ljudi imaju kulturu mora proizilaziti na neki način iz čovjekove evolucije. Oni su također iskazali nesklonost upotrebe biološke evolucije za objašnjavanje razlika između specifičnih kultura–pristup koji je ujedno bio i legitimni oblik rasizma. Oni su vjerovali da će biološka evolucija proizvesti najobuhvatniji pojam kulture, shvatanje koje su antropolozi mogli primijeniti jednako na društva s pismom i bez njega ili na nomadska i na sedentarna društva. Dokazivali su da su kroz smjer svoje evolucije ljudska bića razvila univerzalnu ljudsku sposobnost za određivanje iskustava, te za kodiranje i komuniciranje njima putem simbola. Kada su ti sistemi simbola bili naučeni ljudi su se počeli razvijati nezavisno o biološkoj evoluciji (drugim riječima, jedno ljudsko biće može se naučiti vjerovanju, vrijednostima ili načinu stvaranja nečega, iako dva čovjeka nisu biološki u srodstvu). Stariji argumenti o prirodi protiv odgoja osporavaju da je ta sposobnost za simboličko razmišljanje i socijalno učenje proizvod ljudske evolucije.
Ljudi koji žive odvojeni jedan od drugog razvijaju jedinstvene kulture, ali elementi različitih kultura mogu se lahko širiti iz jedne grupe ljudi na drugu. Kultura je dinamična i može biti naučena, stvarajući je potencijalno brzim oblikom adaptacije na promjenu fizičkih uvjeta. Antropolozi gledaju kulturu ne samo kao proizvod biološke evolucije nego kao njen dodatak, kao glavna sredstva ljudskog prilagođavanja na svijet.
Takvo shvatanje kulture kao sistema simbola sa prilagođenim funkcijama koji je različit od mjesta do mjesta, vodilo je antropologe da shvataju različite kulture kao definisane različitim obrascima. Ti obrasci čine dugotrajan, proizvoljan i dogovoren skup značenjâ koji su uzeli konkretan oblik u mitovima i ritualima, oruđu, dizajniranju stambenog prostora i planiranju naselja. Antropolozi stoga razlikuju materijalnu kulturu od simboličke (nematerijalne, duhovne) kulture, ne samo jer svaka odražava različite vrste ljudske djelatnosti, nego također jer sačinjavaju različite vrste podataka koji traže različite metodologije.
Takvo gledište kulture postalo je dominantnim između Prvog i Drugog svjetskog rata, a uključivalo je da je svaka kultura vezana i mora biti shvaćena kao cjelina, na svojim vlastitim terminima. Rezultat toga bilo je stvaranje kulturnog relativizma, tj. promatranja neke kulture sa stajališta te kulture. Takav pristup kulturi ne pita da li je neka osobina moralna ili ne, nego kakvu ulogu ima u životu tog društva.
Usprkos tome, shvatanje da je kultura kodirana simbolima i stoga može biti naučena sa jedne osobe na drugu određuje da se kultura, iako ograničena, mijenja. Kulturna promjena može biti rezultat otkrića i izuma, ali također može biti rezultat dodira između dviju kultura. Pod miroljubivim uvjetima dodir između dviju kultura može voditi ljude da "posude" (zapravo, nauče) jedni od drugih (difuzija ili transkulturacija). Pod uvjetima nasilja i političke nejednakosti, ljudi jednog društva ipak mogu "ukrasti" kulturne tvorevine od drugih, ili nametnuti kulturne tvorevine drugima (akulturacija ili enkulturacija). Teorija difuzije inovacija predstavlja istraživački zasnovan model za određivanje kako, kada i zašto ljudi prihvaćaju nove ideje.
Sva ljudska društva bila su upletena u procese difuzije, transkulturacije i akulturacije, te malo antropologa danas vide kulturu kao ograničenu. Ti antropolozi pokazuju da umjesto razumijevanja kulturnih tvorevina u terminima njene vlastite kulture, mora biti shvaćeno u terminima šire historije uključujući i dodire i odnose sa drugim kulturama.
Pored gore spomenutih procesa još od Kolumba svijet je bio na širokoj osnovi obilježen migracijama, uključujući kolonijalnu ekspanziju i prisilnu migraciju kroz ropstvo. Rezultat toga su mnoga kulturno heterogena društva. Neki antropolozi su dokazivali da su heterogena društva ipak ograničena nekakvim jedinstvenim kulturnim sistemom i da se heterogeni elementi bolje shvataju posmatrajući ih kao subkulture. Drugi su dokazivali da ne postoji jedinstveni ili koordinirajući kulturni sistem i da se heterogeni elementi moraju shvatiti zajedno u obliku multikulturalnog društva. Multikulturalizam se podudarao sa preporodom političkog identiteta koji uključuje zahtjeve za prepoznavanjem kulturnih jedinstvenosti socijalnih podgrupa.
Sociobiolozi dokazivali su da se mnogi aspekti kulture mogu najbolje shvatiti kroz koncepciju mema koje je prvi uveo Richard Dawkins u svojoj knjizi The Selfish Gene iz 1976. godine. Ideja govori o postojanju jedinicâ kulture ili memima koji su jako sličili genima u biologiji evolucije. Iako je to stajalište zadobilo neku popularnu vrijednost, antropolozi ga općenito odbacuju.
Komponente kulture
Drugi uobičajen način razumijevanja kulture je posmatranje kulture koju čine njene komponente: simboli, jezik, vrijednosti, norme, i rituali.
Nogometna reprezentacija Egipta
Nogometna reprezentacija Egipta predstavlja Egipat u međunarodnim takmičenjima i pod kontrolom je Nogometnog saveza Egipta ( الاتحاد المصري لكرة القدم) .
Kultura
Komponente kulture
Vrijednosti su apstraktne ideje o tome šta je dobro, ispravno i poželjno. One su osnova za društvene norme. Norme su, dakle, društvena pravila ili upute što određuju prikladno ponašanje u određenim situacijama. Dijele se prema oštrini sankcija koje izaziva njihovo kršenje, a provodi ih društvo. Tako najblaže sankcije izaziva kršenje narodnih normi (nerukovanje prilikom pozdravljanja, nepokrivanje ustiju prilikom zijevanja itd.), dok kršenje običaja normi i zakona izaziva najveće sankcije.
Nogometna reprezentacija Egipta
Historija
Egipatska reprezentacija je jedna od prvih afričkih reprezentacija i učestvovala je na prvom Afričkom kupu nacija te spada u red najuspješnijih afričkih reprezentacija. U svojim vitrinama imaju 7 pokala afričkog prvaka, međutim, nikada nisu uspjeli ostvariti neki zapaženiji uspjeh na Svjetskim prvenstvima. Egipatska reprezentacija se 2 puta plasirala na Svjetsko prvenstvo, međutim u oba navrata nisu uspjeli proći prvi krug. Afrički kup nacija osvajali su 7 puta i to 1957., 1959., 1986., 1998., 2006., 2008. i 2010. godine, postavši tako najtrofejnija nacija na Afričkom kupu nacija. U 2000-ima postali su suvereni vladari afričkog kontinenta, barem što se kontinantalnog prvenstva tiče. Naime, uspjeli su postati afrički prvaci triput zaredom: 2006., 2008. i 2010. godine. Vrhunac jedne sjajne generacije trebao je uslijediti na Svjetskom prvenstvu u Južnoj Africi 2010. godine, međutim, ono im je za dlaku izmaklo. Nakon što su u kvalifikacionoj grupi završili potpuno izjednačeni s Alžirom, FIFA je donijela odluku da se putnik na Svjetsko prvenstvo odluči u majstorici. Ona je igrana na neutralnom terenu, u Sudanu, a popraćena je obiljem incidenata vezanih za navijače dviju momčadi - kamenovanjem autobusa, tučnjavama, vrijeđanjima i sl. U dramatičnoj utakmici ipak je pobijedio Alžir, 1-0, i na kraju spretno, ali ipak više sretno, završio na Mundijalu. Nogometaši Egipta osvojili su treći uzastopni naslov na Afričkom kupu nacija 2010. u Angoli. U finalu u Luandi, Egipat je pobijedio Ganu 1:0. Najvažniji trenutak utakmice zbio se u 85. minutu, kada je Mohamed Nagy Geddo postigao gol koji je njegovu reprezentaciju upisao u historiju, jer je postala prva koja je osvojila ovaj trofej triput zaredom. Uslijedio je potom pad reprezentacije koja je predstavljala strah i trepet na afričkom kontinentu. U kvalifikacijama za Afrički kup nacija 2012 u Gabonu i Ekvatorijalnoj Gvineji odigrali su jako loše i prosuli mnoštvo bodova. Tek u posljednjem kolu, kada je postavljena mlada selekcija koja se suprotstavila Nigeru, koji se plasirao na Afrički kup nacija, prikazana je dobra igra, i ostvarena pobjeda od laganih 3-0. To je bio paradoks na kraju priče. Međutim, bilo je kasno, šteta je bila nepovratno učinjena, Egipat je ostao bez Afričkog kupa. To je bio jako bolan udarac za ovu inače nogometnu i vrlo temperamentnu naciju. Rekord po broju nastupa za reprezentaciju neke zemlje dosad su zajednički držali Mohamed Al-Deayea (Saudijska Arabija), Claudio Suarez (Meksiko), obojica penzionisani 2006. godine, te Hassan. No, Hassan je u 1:0 pobjedi Faraona protiv Nigera u prijateljskom susretu ušao kao zamjena u drugom poluvremenu i nadmašio spomenuti dvojac.
Kultura
Komponente kulture
Pravilo je da se arheolozi fokusiraju na materijalnu kulturu, a kulturni antropolozi na simboličku kulturu, iako na kraju obje grupe zadržavaju zanimanje za odnose između tih dviju dimenzija. Nadalje, antropolozi shvataju "kulturu" za označavanje ne samo potrošnja dobara, nego na opće procese koji proizvode takva dobra i daje im značenje, na socijalne odnose i postupak u kojima takvi objekti i procesi postaju ugrađeni.
Nogometna reprezentacija Egipta
Trenutni sastav
Datum: 5. mart 2014.
Kultura
Kultura kao obrazac proizvoda i djelatnosti
U ranim godinama 20. vijeka antropolozi su shvatali kulturu ne za označavanje skupa posebnih proizvoda i djelatnosti (bilo materijalnih bilo simboličkih) nego radije za podcrtavanje obrazaca istih. Nadalje, oni su pretpostavili da su takvi obrasci imali jasne granice (stoga neki ljudi miješaju "kulturu" sa društvom koje ima posebnu kulturu).
U slučaju manjih društava u kojima se ljudi jedva razvrstavaju u kategorije dobi, spola, kućanstva i etničkog porijekla, antropolozi su vjerovali da ljudi više-manje dijele isti skup vrijednosti i konvencija. U slučaju većih društava u kojima ljudi prolaze daljnje kategorizacije po regiji, rasi, etnicitetu i klasi, antropolozi su počeli vjerovati da su članovi istog društva često imali visoko kontrastne vrijednosti i konvencije. Oni su zato koristili termin subkulture za označavanje kulturnih dijelova većih društava. Dok subkulture odražavaju položaj segmenta društva nasuprot drugim segmentima i društva u cjelini, oni često otkrivaju procese dominacije i otpora.
Nogometna reprezentacija Egipta
Trenutni sastav
! colspan="9" bgcolor="#B0D3FB" align="left"|
NGC 2106
NGC 2106 (također poznat kao ESO 555-3, MCG -4-14-40 i PGC 17975) je prečkasta spiralna galaksija koja je udaljena oko 90 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Zec. Najveći prečnik je 2,70 (71 hiljada sg) a najmanji 1,4 uglovnih minuta (37 hiljada sg). Prvo otkriće je napravio John Frederick William Herschel 21. novembra 1835. godine.
Nogometna reprezentacija Egipta
Nedavni pozivi u reprezentaciju
Nogometaši koji su u zadnjih 12 mjeseci igrali za reprezentaciju ili bili pozivani:
! colspan="9" bgcolor="#B0D3FB" align="left"|
Statistika igrača
Zadnja izmjena 5. mart 2014. {{legend|#CFECEC|Aktivni reprezentativci|border=#AAAAAA}}
NGC 2106
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
FK Borac Šamac
FK Borac Šamac je nogometni klub iz Šamca, Bosna i Hercegovina.
Klub osnovan je 1919. pod imenom Bosanac.
Godine 1950. bio je među 15 najboljih klubova u Bosni i Hercegovini. Četiri puta igrao je u kvalifikacijama za ulazak u viši rang takmičenja: 1950, 1964, 1969. i 1976. Dva puta igrao je u 1/16 finala Kupa Jugoslavije. Godinama je šamački tim igrao u jedinstvenoj i regionalnim ligama Bosne i Hercegovine, u kojima je uvijek imao zapaženu ulogu.
Fudbaleri Borca učestvovali su u prvenstvu RS-a, najprije u takmičenju na području POR Doboj, potom u Prvoj ligi RS-a do 2000. Uslijedila je selidba u niži rang takmičenja – u Drugu ligu, a u T/S 2001/2002. i u treći stepen takmičenja.
U Kupu RS 1997. stigao je do četvrtine finala, a 2004. do osmine finala.
U sezoni 2005/06. u Drugoj ligi RS Centar, Borac je osvojio prvo mjesto i plasirao se u elitnu ligu RS-a.
Borac od osnivanja do završetka Drugog svjetskog rata
Početak 20. vijeka je specifičan po brzom razvoju nogometa i osnivanju niza novih klubova. Prvi klub osnovan na području nekadašnje Jugoslavije bio je Hajduk iz Splita kome su temelji udareni 1911. godine.
Odmah poslije završetka Prvog svjetskog rata, 1919. godine prvu fudbalsku loptu u Bosanski Šamac donosi student Edo Bradna. Nedugo nakon toga formiran je nogometni tim pod nazivom „Bosanac“. Do danas nisu utvrđeni precizni podaci o vremenu registracije kluba koji se takmičio u okviru Osječkog nogometnog podsaveza. Nogometno igralište je bilo je na području bare „Duga“.
Među prvima koji su započeli igrati u „Bosancu“ se spominju se: Stanko i Čedo Ristić, Hasan Repčić, Sadik Salkić, Mujo Tihić, Sulejman Alajbegović i drugi. Slijedili su mlađi: Mehmed Vajzović, Rizah H.Salihović, Medo Ibrišević-Šliper, Ratko Stavrić, Mehmedalija Subašić, Ahmet Jašarević, Mahmut Halilović, Mustafica Mustafić i drugi.
Zastava Kameruna
mini|200px|Zastava Kameruna mini|200px|Bivša zastava Kameruna 1961-1975
Kultura
Kulturna promjena
Kulture su jednako predodređene za promjenu kao i za otpor prema njoj. Otpor može doći iz navike, religije, te integracije i međunezavisnosti o kulturnim značajkama. Naprimjer, muškarci i žene imaju komplementarne uloge u mnogim kulturama. Jedan spol može željeti promjenu koja će uticati na drugi, kao što se dogodilo u zapadnim kulturama u drugoj polovini 20. vijeka.
Zastava Kameruna
Zastava je trobojka na kojoj su Pan-Afričke boje, a smatra se da je šema trobojke usvojena od Francuske. Pruga centru označava jedinstvo, crvena boja je boja jedinstva a zvijezda je zvijezda jedinstva. Žuta označava savane i sunce, a zelena šume ujužnom dijelu Kameruna.
Kultura
Kulturna promjena
Kulturološka promjena može biti uzrokovana okolinom, inovacijama i drugim unutrašnjim uticajima, te dodirivanjem s drugim kulturama. Naprimjer, kraj zadnjeg ledenog doba doveo je do otkrića poljoprivrede.
Neka otkrića koja su uticala na zapadnu kulturu u 20. vijeku uključivali su pilulu za kontrolu rađanja, televiziju i internet. Pilula je pomogla porodicama da imaju mnogo novaca i ženama da imaju veću slobodu. Televizija nije samo donijela slične vizuelne programe u mnoge domove, nego je također uticala kako i kada će članovi porodice biti u međusobnoj interakciji.
Dodir između kultura može rezultirati difuzijom, ili na široj osnovi, akulturacijom.
Difuzija (antropologija) je proces u kojem se nove ideje, ponašanja, tehnologije i vjerovanja prenose s osobe na osobu, s grupe na grupu ili s društva na društvo. Hamburgeri, primjerice, kada su uvezeni u Kinu iz SAD-a činili su se egzotičnima. "Difuzija poticaja" odnosi se na element jedne kulture koji vodi inovaciji u drugoj kulturi. Teorija difuzije inovacija predstavlja istraživački utemeljen model za određivanje zašto i kada ljudi prihvaćaju nove ideje, postupke i proizvode.
Kada neka grupa u dodiru s drugom gubi svoje izvorne kulturne značajke i preuzima tuđe, govorimo o alkuturaciji. Ona se najviše odvijala prilikom procesa kolonizacije naročito među domorodačkim plemenima, npr. Indijanci i Aboridžini.
Kulturna istraživanja
Kulturna istraživanja su se razvila u kasnim godinama 20. vijeka dijelom kroz ponovno uvođenje marksističkog mišljenja u sociologiju i dijelom kroz artikulaciju sociologije i ostalih akademskih disciplina kao što je književna kritika. To se ponajprije dogodilo zato da se usredotoči na analize subkultura u kapitalističkim društvima. Slijedeći neantropološku tradiciju, kulturna se istraživanja općenito usredotočuju na proučavanje potrošnje dobara (kao što su moda, umjetnost i književnost). Zbog razlikovanje "visoke" i "niske" kulture tokom 18. i 19. vijeka koje se činilo neodgovarajućim za pripisivanje masovnoj proizvodnji i masovnoj tržišnoj potrošnji dobara koje kulturna istraživanja analiziraju, ti naučnici radije koriste termin "popularna kultura".
Danas su se neki antropolozi pridružili projektu kulturnih istraživanja. Većina ipak odbacuje pojam kulture kao ograničene, i shodno tome odbacuju pojam subkulture. Umjesto toga oni vide kulturu kao složenu mrežu promjenjivih obrazaca koji povezuju ljude u različitim situacijama i društvene formacije različitih osnova. Prema tome gledištu bilo koja grupa može izgraditi svoj vlastiti kulturni identitet.
FK Borac Šamac
Borac od osnivanja do završetka Drugog svjetskog rata
U periodu pred i na početku Drugog svjetskog rata, stasava nova generacija od kojih će mnogi nastupati i u poslijeratnom periodu: Hasan Ceribašić, Azem Zaimović, Smail Ibralić-Tenk, Ešref Čizmić, Sulejman Harčinović, Selim Zurapović, Abdurahman H. Salihović-Agić, Halid Čizmić i drugi.
Iz ovoga perioda ostaje zabilježena organizacija utakmice pod reflektorima protiv prvoligaša osječke “Slavije“. Provizorno električno osvjetljenje postavili su šamački omladinci, ljubitelji fudbala, a radove je vodio električar Geza Grinsberger. Pretpostavlja se da je to bila prva utakmica pod reflektorima odigrana u Bosni i Hercegovini. „Bosanac“ je uspio u ovom susretu izvojevati pobjedu od 3:0 što je svakako oduševilo prisutne navijače.
Periodu od završetka Drugog svjetskog rata do kraja 50-tih
„Borac“ se takmiči u Tuzlanskoj ligi. Nemamo precizne podatke o početku zvaničnog takmičenja. Sa vrlo dobrom ekipom, „Borac“ ulazi u kvalifikacije za Republičku ligu BiH 1950. godine. Uspjeva poraziti imenjaka „Borca“ iz Čapljine i ulazi u društvo najboljih timova među kojima su FK Sloboda, Čelik Zenica i Borac Banja Luka.
Uprava kluba se tada odlučuje za razantan potez i angažuje trenera i nekoliko igrača sa strane. Kao trener angažovan je Slavko Marić, predratni aktivni igrač prvoligaša Slavije iz Sarajeva, koji je iako aktivan samo tri godine u Bos. Šamcu, ostavio dugogodišnji trag u nogometu Bosanskog Šamca. Pored njega, došao je iz Sarajeva vrsni golman Slobodan Šipovac koga su Šamčani od milja zvali “Danguba“. Nakon par godina on je karijeru nastavio u Prvoj ligi Jugoslavije, igrajući za Slavoniju Osijek. U Šamcu je bio i ostao običaj da svako, pa tako i oni koji su došli sa strane, ima odgovarajući nadimak. Za Borac je tada nastupao i Martin Batinić-Okonja iz Bosanskog Broda. Imao je strahoviti udarac koga je kasnije dostigao jedino Mustafa Pistoljević-Đigara. Igrali su i Ivica Lubina iz Osijeka, Branko Mikulić iz Zagreba, Pavo Adrović iz Slavonskog Šamca, Ivića Zamečnik i Norković. Od Šamčana su tada bili u najboljoj formi Selim Zurapović (po savremenicima jedan od najboljih šamačkih nogometaša svih vremena), Smail Ibralić, Huso Dervić-Cola, Suljo Zurapović, Milan Ikić-Bokelj, Radislav Spasić-Uco. Na početku pedesetih godina u takmičenju u tuzlanskoj ligi pojavljuju se igraći iz mlađe generacije: Safet Mesić, Avdo Arslanović, Alija Drljačić-Štrik, Ibrahim H. Alijagić-Ibar, Safet Tokalić-Sore, Meho Tabaković-Ćiva. Borac se stalno održava u takmičenju tuzlanske lige.
Sredinom pedesetih godina stasava nova generacija koja pokušava izboriti viši nivo takmičenja. Njen predvodnik i najbolji fudbaler Borca za naredne godine biće Mustafa Salkić–Mujđa. Za toga silnog sportaša i nogometaša je nesreća da nikad nije pokušao igrati u nekom klubu Prve lige tadašnje Jugoslavije. Tamo mu je sa sigurnošću, po mnogima, bilo mjesto. Atletski razvijen i sa velikim znanjem nogometa nosio je pred sobom protivnike, a njegovi suigrači su mogli biti sigurni da će on loptu zadržati i neodoljivo ići na protivnički gol. Osim njega, nastupa već njegova generacija i to će biti jedan od najboljih sastava Borca svih vremena. To su: Đevdo Omeranović–Čvarak, Mustafa Pistoljević–Đigara, Safet H.Alijagić-Pop, Mersad Bobić–Jarac, Kemal Dzakić-Džaka, Franjo Martinović-Franja, Jusuf Mesić-Jusa, Janko Tovirac–Janez, Šaban Jasenica–Labud, Salkić Adil-Adac i Esad Dervić–Eščić. Na golu je Slavonac koji je nekoliko godina živio u Bos. Šamcu, izvanredni parader Marko Lagančić.
Borac šezdesetih godina
Krajem pedesetih i početkom šezdesetih godina dolaze i mlađi: Mustafa Ćoralić–Trale, Enes Alatović–Lega (jedan od najboljih golmana svih vremena), Kemal Porobić–Škijan, Salih Ćoralić–Harko, Mustafa Tokalić–Mujica i drugi.
Borac se 1959/1960. bori u Tuzlanskoj zoni i plasmanom na 4. mjesto osigurava ulazak u Republičku ligu. Ostaje nekoliko nezaboravnih susreta iz te sezone, a posebno pobjede nad „Bratstvom“ iz Travnika i „Jedinstvom“ iz Bihaća 4:3 kada Safet Mešić postiže tri pogotka glavom. Nažalost Borac ne uspijeva da se održi u ligi i ponovo u slijedećoj sezoni igra u Tuzlanskoj zoni. Javljaju se već igrači nove generacije. To su: Zijo Pelešević, Mustafa Hodžić, Sabah H.Alijagić-Sovura, Adem Muratović, Šačir Palata-Šale, Hajro Zurapović–Dinjar, Pero Vasiljević-Krtića, Veselin Ivković, Brano Antunović–Krambo.
U sezoni 1963/ 1964. Borac se ponovo bori za ulazak u Republičku ligu, a tu je već i nova generacija: Esad H.Jusufović–Tunti, Ešref Zaimbegović, Safet Kapetanović–Major, Zvonko Prce. Iz Hasića je pristupio kao pojačanje Ilija Katić, a u Borac se vratio Mustafa Ćoralić–Trale. Jaka ekipa sastavljena od igrača iz više generacija uspjela je te godine nadmoćno osvojiti prvenstvo Tuzlanske lige davši u 30 susreta čak 115 golova od čega sam Ilija Katić 45. Pobjeđeni su Lukavac sa 10:2, Maglaj sa 8:1, Modriča sa 5:0 i 6:1, Tešanj sa 5:0, Zvornik sa 7:3. Najozbiljniji protivnik bilo je „Jedinstvo“ Odžak koje je dugo vremena bilo u bliskoj pratnji Borca. Kvalifikacije za ulazak u Republičku ligu igrao je „Borac“ protiv „Slobode“ iz Bosanskog Novog. U Šamcu je bilo 2:1 za „Borac“, a u Bosanskom Novom 2:2. Junaci utakmice u B.Novom bili su igrači odbrane Mersad Bobić i Sabahudin H. Alijagić. Poslije vodstva „ Slobode“ od 2:0 nakon samo 20 minuta igre, izjednačenje je postigao Mersad Bobić iz jedanaesterca, koji je bio dosuđen nakon faula nad Ilijom Katićem. Izjednačenje je postigao desetak minuta prije kraja Mustafa Salkić, nakon izvanrednog i teškog dvoboja sa centarhalfom i golmanom domaćih.
Posebno dobro igra „Borac“ u jesen 1965. godine kad postaje jesenji prvak Republičke lige. Po ocjenama novinara „Sportskih novosti“ iz Zagreba, Mustafa Ćoralić-Trale biva proglašen najboljom lijevom spojkom (ranije igrač sa brojem 10) i ujedno najbolje ocijenjenim igračem Republičke lige, a Ešref Zaimbegović najboljom desnom spojkom Republičke lige (igrač sa brojem 8) u toj polusezoni. U proljeće 1966. godine obojica nastupaju za amatersku reprezentaciju BiH u susretu sa reprezentacijom Slovenije u Ljubljani. Ćoralić biva pozvan i u amatersku reprezentaciju Jugoslavije. Najbolji strijelac „Borca“ u obje godine takmičenja bio je Esad H. Jusufović. Svojim golovima iz slobodnih udaraca Mustafa Pištoljević postaje poznat među ljubiteljima fudbala u cijeloj BiH.
1966. godine se rasformirala Republička liga i formira više zonskih takmičenja. „Borac“ igra u Tuzlanskoj zoni zajedno sa „Jedinstvom“ iz Brčkog, „Slogom“ iz Doboja,“Radnikom“ iz Bijeljine itd. Posebno ostaje zapamćen susret sa „ Slogom“ u Doboju kada „Borac“ nakon vodstva „Sloge“ od 3:0 slavi pobjedu sa 5:3. Pristižu novi mladi igrači: golman Mehmed Đuherić-Žujo, Borisav Pisarević, Safet H.Alijagić- Coner (jedan od najboljih golgetera u historiji kluba), Mustafa H.Jusufović-Pule, Fadil Mešić, Zlatko Tirić, Slobodan Repčić-Jasko,Fikret Seljaković. U sezonu 1968/1969. ulazi „Borac“ sa ambicijama u borbi za prvo mjesto. U klub se iz drugoligaškog BSK-a iz Slavonskog Broda vratio vrsni centarhalf Sabah H.Alijagić, iz vojske se vratio Mujo Begić-Nanijaga, a klub su pojačali Anto Pejčić i Marko Stolić. Pristižu i novi mladi igrači iz podmladka: Mehmed Tabaković-Meša, Suad H.Alijagić-Dasa, Muhidin Mehmedović-Memle, Ibrahim Topalović-Jeza, Mirsad Arapović-Mičula, Dževad Ćelić, Kemal Ćelić-Kemec, Ešref Džakić, Franjo Milinović-Janje, Avdo Đuherić-Coc. „Borac“ vodi cijelu sezonu tešku borbu sa „Jedinstvom“ iz Odžaka a posebno sa „Modričom“ iz Modriče. Sva tri kluba pobjeđuju i na domaćem terenu i na strani. Odlučujući korak pravi „Borac“ pobjedom 2:1 u Modriči u jesenjem dijelu. Susret u Šamcu u proljeće završava nerješeno 0:0. Susret koji odlučuje o prvaku odigran je u pretposljednjem kolu u Odžaku gdje „Jedinstvo“ pobjeđuje „Modriču“ sa 1:0 i time omogućuje „ Borcu“ da bez obzira na rezultat posljednjeg kola osvoji prvenstvo. Safet H. Alijagić je najbolji strijelac sezone, a po mnogim ocjenama, Mujo Begić najbolji igrač Tuzlanske zone. „Borac“ odlazi u kvalifikacije za 2. saveznu ligu i za protivnika dobija „Metalac“ iz Osijeka. “Borac“ ne uspjeva, jer nakon 2:2 u Šamcu i 1:1 u Osijeku gubi u izvođenju jedanaesteraca. Jedna generacija nogometaša ovim dostiže svoj zenit i povlači se iz aktivnog igranja ili odlazi na odsluženje vojnog roka, a neki prelaze u druge klubove.
Borac sedamdesetih i osamdesetih godina
Sistem takmičenja ostaje zonski. „Borac“ igra u Tuzlanskoj ili Dobojskoj zoni. Objavljuje se nova generacija fudbalera rođena pedesetih godina: Reuf Kapetanović, Mensur Kladnjak, Mirza Vajzović, Jovo Nastić-Pule, Srebrenko Repčić, Milan Kojić, Joso Tunjić, Asim Salkić–Lipko, Dževad Seljaković-Dževa, Ibrahim Jasenica-Kvasac, Mehmed Fočaković-Ćuba, Mehmed Avdibegović-Pikica, Sead Kurbašić, Salkan Kurbašić, Nurdo H. Jusufović, Namik H. Jusufović, Ridvan Džakić, Dževad Srna. Mnogi su ponikli iz podmlatka koji je sa velikim uspjehom vodio Veselin Ivković.
U Bosanski Šamac se doseljava izvrsni fudbaler „Tekstilca“ iz Dervente Ragib Madžarević-Madžar i ostaje u Šamcu do završetka karijere. Iz Crkvine dolazi vrsni bek Milan Miladinović. Do 1975. god. „Borac“ igra sa promjenjivom srećom. Srebrenko Repčić izkazuje svoj izvanredni talenat i prelazi u „Slogu“ iz Doboja, a dvije godine zatim u "FK Sarajevo". Godinu prije toga ponovo je formirana Republička liga BiH koja je sada obuhvatala cijelo područje Republike.
Treniranje tima preuzima Veselin Ivković. Mlada garda pomognuta starijom generacijom: Esad H. Jusufović, Mehmed Đuherić i Safet Kapetanović nezadrživo juriša na prvo mjesto u Dobojskoj zoni što im, sa velikom prednošću, i uspjeva. Ostaje nezaboravna pobjeda nad „Zvijezdom“ iz Gradačca od 10:1 u Bosanskom Šamcu. U kvalifikacijama za Republičku ligu „Borac“ ima za protivnika „Boksit“ iz Vlasenice. U oba susreta „Borac“ pobjeđuje sa 2:0 i 4:0 i time postaje član najvišeg amaterskog ranga BiH. U Republičkoj ligi „Borac“ ostaje dvije godine a 1978. zbog smanjenja lige i nesretno izgubljene utakmice protiv „Tekstilca“ iz Dervente (za zelenim stolom) napušta ligu. Ostaju zapamćene utakmice protiv „Rudara“ iz Kaknja 1:0 u Bos. Šamcu i 3:0 u Kaknju. Za „Borac“ u ovom periodu igraju Fikret Garić, Đorđe Tešanović, Luka Babić-Luša i Dušan Manenica. Đorđe Dušanić –Đaltara pored solidnih igara svojim golovima iz slobodnih udaraca postaje pravi nasljednik Mustafe Pištoljevića. Pristiže nova generacija: Faruk Arapović-Čombe, Ismet Drljačić–Isko, Sabahudin Hasanović-Roma, Ibrahim Tihić–Titla, Nihad Dervić, Adnan Omeragić, Jozo Pekić, Zoran Božić-Mašo, Stipo Senjić, Samir Mešić, Almir Salkić, a nešto kasnije Predrag Lukić, Nenad Lukić, Mehmed Mustafić-Mamec, Ivića Džebić–Crv, Aleksandar Jeftić–Acko, Amir Ibrišimović, Senahid Hurtić-Cole.
„Borac“ od 1978. do 1992. godine igra u okviru Tuzlanske ili Dobojske zone, a izvjesno vrijeme se pripaja i Banjalučka zona. Rezultati su uglavnom prosječni, „Borac“ rijetko dostiže vrh tabele. 1988. „Borac“ ponovo igra zajedno sa Jedinstvom iz Brčkog, Jedinstvom iz Odžaka, Hajdukom iz Orašja i ostalim starim rivalima. Uprava angažuje za trenera Dževada Bekića-Đeku iz Brčkog i nekoliko mlađih igrača iz okoline. To su: Mijo Janković i Franjo Vukasović iz Slavonskog Šamca, Drago Koturić i Slavko Matić iz Domaljevca i Slobodan Čeliković iz Brvnika i Sarić Goran iz Oštre Luke. „Borac“ se bori za vrh tabele, a tako nastavlja i u slijedećoj sezoni kada je za trenera angažovan Nedjeljko Gojković iz Sarajeva. Krajem osamdesetih godina javljaju se novi mladi igrači: Branko Pavlović, Neven Marković i drugi.
Svjetsko prvenstvo u nogometu 1998 - grupa H
Grupa H svjetskog prvenstva 1998. je igrana između 14. i 26. juna 1998. godine. Argentina i Hrvatska su se kvalificirali u osminu finala. Jamajka i Japan su svoje takmičenje na SP 1998 završili u grupnoj fazi.
FK Borac Šamac
Kvalifikacije za Republičku ligu 1964. godine
„Borac“ igra protiv „Slobode“ iz Bosanskog Novog.
Svjetsko prvenstvo u nogometu 1998 - grupa H
Sve utakmice su bile igrane po Srednjoevropskom ljetnom vremenu (UTC +2)
FK Borac Šamac
Kvalifikacije za Republičku ligu 1964. godine
'''Prvi susret u Bos. Šamcu''' Borac-Sloboda 2:1 (0:0) Strijelci za Borac: Salkić Adil i Salkić Mustafa Sastav Borca: Alatović, Zurapović, Safet H. Alijagić, Tokalić, Bobić, Mešić J., Salkić M., Zaimbegović, Ilija Katić, H. Jusufović ( Katić Ivan), Salkić A.
Revanš susret u Bosanskom Novom
Sloboda-Borac 2:2 ( 2:1) Strijelci za Borac: Bobić i Salkić Mustafa. Sastav „Borca“: Alatović, Zurapović, H. Alijagić Safet (Katić Ivan), Tokalić, H. Alijagić Sabah, Bobić, Salkić M., Zaimbegović, Katić Ilija, Mešić, Salkić A.
Kvalifikacije za 2.saveznu ligu 1969. godine
Borac igra protiv Metalca iz Osijeka
Prvi susret u Bos.Šamcu Borac-Metalac 2:2 ( 0:1) Strijelci za „Borac“: H. Alijagić Safet-Coner 2 Sastav Borca: Alatović, Kapetanović S., Repčić Sl., Mešić F., H.Alijagić S., Ivković, Lukač, Zaimbegović, H. Alijagić Safet-Coner, Begić, Stolić
Revanš u Osijeku Metalac- Borac 1:1(1:1), poslije jedanesteraca 6:5 Strijelci za „Borac“: Stolić, iz jedanaesterca Ivković, Repčić, Safet H. Alijagić i Pejčić. Peti penal u seriji nije realizovao Sabah H. Alijagić, a potom je promašio Ivković, inače najsigurniji izvođač jedanaesteraca u Borcu. Sastav Borca: Alatović, Pejčić, Repčić, Mešić, H. Alijagić Sa., Kapetanović, Begić, Zaimbegović, H. Alijagić Safet, Ivković, Stolić
Kvalifikacije za Republičku ligu 1976. godine
Borac igra protiv Boksita iz Vlasenice
Prvi susret u Vlasenici Boksit:Borac 0:2 ( 0:1) Strijelci za Borac: Mehmedović i Arapović Sastav Borca: Đuherić, Kapetanović S., Topalović, Kladnjak, H. Jusufović E.(Kapetanović R.), Vajzović, Tabaković, Salkić(Miladinović), Mehmedović, Nastić, Arapović
Revanš u Bosanskom Šamcu Borac: Boksit 4:0 (2:0) Strijelci za Borac: Nastić, Arapović, Tabaković i Madžarević
Učešče u Kupu Jugoslavije
1965. godina: Polufinale na području BiH
Borac uspjeva proći granice zone i u 1/4 finala na području BiH susreće se u Bos. Šamcu sa drugoligašem Rudarom iz Kaknja. U vrlo dobroj utakmici Borac pobjeđuje sa 2:1. U polufinalu Borac ugošćuje Čelik iz Zenice i gubi nakon dobrog otpora sa 4:1.
1990. godina: 1/16 finala Kupa Jugoslavije
Borac za protivnika ima zagrebački Dinamo višestrukog prvaka Jugoslavije i pobjednika Kupa. „Dinamo“ pobjeđuje rezultatom 7:0 (4:0) golovima Mlađenovića 3, Peternca 2 i Šalje 2. Borac nastupa u sastavu: Lukić P., Ibrišimović, Tomić, Jelečević, Božić, Ević (Mešić), Mustafić, Džebić (Katić), Cvijić,Radić, Brašnjić.
Apatin
Apatin je grad i središte istoimene općine u Bačkoj, na zapadu Vojvodine, u sjeverozapadnom dijelu Srbije, u blizini granice s Hrvatskom. Prema posljednjem popisu iz 2002. godine u općini je živjelo 32.813 stanovnika, a u gradu 19.289. Grad je smješten na lijevoj obali rijeke Dunav.
Naseljena mjesta
Apatin, Kupusina, Prigrevica, Svilojevo i Sonta.
Skijaški skokovi na Zimskim olimpijskim igrama 2018 – velika skakaonica
Takmičenje na velikoj skakaonici u skijaškim skokovima u muškoj konkurenciji na Zimskim olimpijskim igrama 2018. u Pyeongchangu održano je u skakačkom kompleksu Alpensia 16. i 17. februara. Zlatnu medalju s prethodnih Igara odbranio je Poljak Kamil Stoch, ponovivši nakon 30 godina uspjeh Mattija Nykänena, koji je zlatnu medalju na velikoj skakaonici odbranio u Calgaryju 1988. godine.
Kvalifikacije
U kvalifikacijama je učestvovalo 57 skijaša-skakača, a održane su 16. februara u 21:30 (12:30 UTC).
Finale
Finale je održano 17. februara s početkom u 21:30.
Antun Lučić
Antun Lučić je bosanskohercegovački književnik. Rođen je 13. juna 1958. godine u Bugojnu. Osnovnu školu završio je u Gračanici kod Bugojna, a srednju u Bugojnu. Studirao je na Filozofskom fakultetu Univerziteta u Sarajevu, Filozofskom fakultetu Univerziteta u Beogradu te na Filozofskom fakultetu Sveučilišta u Zagrebu. Diplomirao je komparativnu i hrvatsku književnost i filozofiju. Magistrirao je radnjom "Uticaj Strindberga na Krležino književno djelo". Doktorirao je 24. februara 2000. g. na Filozofskom fakultetu Sveučilišta u Zagrebu, tezom "Veze ljudi, životinja i stvari u djelu Vitomira Lukića". Vanredni je profesor na Pedagoškom fakultetu Sveučilišta u Mostaru i predsjednik Društva hrvatskih književnika Herceg-Bosne u Mostaru. Predaje kolegije "Svjetska književnost" i "Starija hrvatska književnost" na Pedagoškom fakultetu Sveučilišta u Mostaru.
Pisao je za pozorište, a na sceni su izvedena njegova djela "Lutak i dvojnici" i "Sestre, zapravo susreti". Objavljuje književne radove i kritičke osvrte. Knjige: Pitanja Luciusu (poetska proza, Banjaluka, 1985.) Prizori (pjesme, Sarajevo,1988.), Naovamo (poezija, Zagreb, 1996.), Dodiri, smjene, Split, 2005.
Šid
Šid je grad i središte istoimene općine u Srijemu, u zapadnom dijelu Srbije, u blizini granice s Bosnom i Hercegovinom i Hrvatskom. Prema posljednjem popisu iz 2002. godine u općini je živjelo 38.921 stanovnika, a u gradu 17.155. Voćarsko-vinogradarski je kraj, sa velikim vinskim podrumom. Pored poljoprivrede, razvijena je prehrambena industrija, posebno prerada žita, te savremena industrijska klaonica i fabrika za proizvodnju jestivog ulja. Osim toga ne treba zaboraviti tekstilnu industriju i industriju trikotaže. Grad ima zanimljiv turistički potencijal, naročito za lov i ribolov. U gradu se nalazi spomen kuća i galerija slikara Save Šumanovića.
Ostrovica (Lišane Ostrovičke)
mini|260px|Ostrovica, pogled na selo i srednjovjekovnu utvrdu Ostrovica je naseljeno mjesto u sastavu općine Lišane Ostrovičke, Zadarska županija, Republika Hrvatska.
Historija
Ostrovica je značajno srednjovjekovno mjesto. U njoj se nalazila strateška utvrda, pa su je historičari nazvali ključem Zadra.
Do 1347. godine utvrdu su posjedovali knezovi Bribirski, a zatim je, u zamjenu za tvrđavu Zrin, prešla u ruke kralja Ludovika Anžuvinca. Nakon toga, njome su upravljali knezovi Hrvatinići, pa Venecija.
Ostrovica i nedaleki Skradin predstavljali su baštinski posjed Hrvojevog brata bana Vuka Vukčića Hrvatinića. Nakon smrti Vuka Vukčića, posjed je prešao u ruke njegove žene Anke i njenih kćeri Katarine i Jelene. Brakom Sandalja Hranića i Katarine u prvoj polovini 1405. Ostrovica i Skradin su, kao miraz, postali zajednički posjed Sandalja i ranijih baštinika, njegove punice i žene. Taj posjed Sandalju je potvrdio kralj Ladislav Napuljski marta 1407.
Do teritorijalne reorganizacije u Hrvatskoj nalazila se u sastavu stare općine Benkovac.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2011. godine, Ostrovica je imala 86 stanovnika.
Napomena: ''U 1869. sadrži podatke za naselja Gošić (općina Kistanje) i Žažvić (grad Skradin), Šibensko-kninska županija.''
Popis 1991.
Na popisu stanovništva 1991. godine, naseljeno mjesto Ostrovica je imalo 250 stanovnika, sljedećeg nacionalnog sastava:
Pingelapezno sljepilo
Ahromatopsija, također poznata kao totalna sljepoća za boje, je medicinski sindrom sa simptomima koji se odnose na najmanje pet stanja. Termin se može odnositi na stečena stanja kao što je moždana ahromatopsija, ali se obično odnosi na autosomno recesivno kongenitalno stanje vida za boje, nemogućnost percepcije boja i kako bi se postigla zadovoljavajuća oštrina vida pri visokim nivoima svjetlosti, tipski na vanjskom dnevnom svjetlu. Sindrom je također prisutan u nekompletnom obliku koji se preciznije definiše kao dishromatopsija. Procjenjuje se da pogađa 1 od 30.000 živorođenih u svijetu.
Postoji određena rasprava o tome da li ahromati mogu vidjeti boju ili ne. Kao što je ilustrovano u djelu Ostrvo daltonista Olivera Sacksa, neki ahromati ne vide boju, samo crnu, bijelu i nijanse sive. Sa pet različitih gena za koje je do sada poznato da uzrokuju slične simptome, može biti da neki vide marginalne nivoe diferencijacije boja zbog različitih svojstava gena. Uz tako male veličine uzoraka i niske stope odgovora, teško je precizno dijagnosticirati 'tipske ahromatske uslove'. Ako je nivo svjetlosti tokom testiranja optimizovan za njih, oni mogu postići korigovanu oštrinu vida od 20/100 do 20/150 na nižim nivoima osvetljenja, bez obzira na odsustvo boje.