cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Helicobacter pylori
Dijagnoza
thumb|right|H. pylori kolonizirana na površini regenerativnog epitela ([[Warthin–Starry bojenje)]] Kolonizacija H. pylori nije bolest sama po sebi, nego stanje povezano s više poremećaja gornjeg gastrointestinalnog trakta. Testiranje na H. pylori nije rutinski preporučljivo. Testiranje se preporučuje ako su prisutni čir na želucu ili slabiji želučani MALT limfom (MALToma), nakon endoskopske resekcije ranog raka želuca, za srodnike prvog stepena s rakom želuca, kao i u određenim slučajevima dispepsije. Postoji nekoliko metoda testiranja, koje se dijele na neinvazivne i invazivne testne metode.
Neinvazivni testovi na H. pylori infekciju mogu biti podesni i uključuju testove krvnih antitijela, antigen testa stolice ili test daha ugljične uree (u kojoj pacijent popije 14C – ili 13C ureu, koju bakterija metabolizira, proizvodeći označeni ugljik-dioksid koji se može otkriti u dahu). Nije poznato koji je neinvazivni test precizniji za dijagnosticiranje infekcije s H. pylori, pa klinički značaj rezultata dobijenih ovim testovima nije jasan.
Endoskopska biopsija je invazivni način za testiranje na infekciju H. pylori. Infekcije niskog nivoa mogu biti promašene biopsijom, tako da se preporučuje uzimanje više uzoraka. Najpreciznija metoda za otkrivanje infekcije sa H. pylori jeste histološko ispitivanje na dvije lokacije nakon endoskopske biopsije, kombinirano sa brzim testom na ureazu ili mikrobnu kulturu.
Prenošenje
Helicobacter pylori je zarazna bakterija, mada tačan put prenosa nije poznat. Prenos s osobe na osobu je najvjerovatnije preko oralno-oralne ili fekalno-oralne rute. U skladu s ovim rutama prenosa, bakterija je izolirana iz fekalija, pljuvačke i zubnog kamenca nekih zaraženih osoba. Nalazi ukazuju na to da se H. pylori lakše prenosi preko sluznice želuca nego preko pljuvačke. Prenos se dešava uglavnom unutar porodica u razvijenim zemljama, ali se mogu zadobiti u društvu u zemljama u razvoju. H. pylori se također može oralno prenijeti gutanjem otpadnih voda s fekalnom materijom, tako da higijenska okolina može smanjiti rizik infekcije od H. pylori.
Prevencija
Zbog uloge H. pylori kao velikog uzročnika određenih bolesti (posebno karcinoma) i njene povećane otpornosti na antibiotike, postoji jasna potreba za novim terapeutskim strategijama radi prevencije ili uklanjanja bakterije koja kolonizira ljude. Dosta rada je uloženo na razvoj održive vakcine s ciljem omogućivanja alternativne strategije za kontrolu infekcije H. pylori i ostalih bolesti. Istraživači istražuju različite pomoćnike (katalizatore), antigene i rute imunizacije da se utvrdi najprikladniji sistem imunološke zaštite; ipak, većina istraživanja je tek nedavno prešla sa testiranja životinja na testiranje ljudi. Ekonomska evaluacija korištenja potencijalne vakcine za H. pylori kod beba našla je da bi uvođenje vakcina bilo, barem u Holandiji, isplativo rješenje za prevenciju peptičnih čireva i stomačnih adenokarcinoma. Sličan pristup također je proučavan u SAD. Bez obzira na ovaj dokaz o konceptu (npr. vakcinacija štiti djecu od zaraze sa H. pylori), krajem 2019. nije bilo naprednih kandidata vakcine te je vakcina tek u prvoj fazi kliničkog ispitivanja. Nadalje, razvoj vakcine protiv H. pylori nije bio trenutni prioritet velikih farmaceutskih kompanija.
Mnoge istrage su pokušale spriječiti razvoj bolesti povezanih s Helicobacter pylori iskorijenjivanjem bakterije tokom ranih faza njene zaraze korištenjem antibiotika. Studije su našle da takvi tretmani, ako efektivno iskorijene H. pylori iz želuca, smanjuju upalu i neke od histopatoloških abnormalnosti povezanih sa zarazom. Ipak se studije ne slažu oko mogućnosti ovih tretmana da ublaže ozbiljnije histopatološke abnormalnosti kod infekcija s H. pylori, npr. atrofija želuca i metaplazija, od kojih su oboje prethodnici želučanom adenokarcinomu. Postoji slično neslaganje oko mogućnosti antibiotskih tretmana za prevenciju želučanog adenokarcinoma. Meta-analiza (npr. statistička analiza koja kombinira rezultate višestrukih nasumičnih kontroliranih ispitivanja) objavljena 2014. godine našla je da ovi tretmani nisu spriječili razvoj ovog adenokarcinoma. Ipak, dvije naknadne prospektivne kohortne studije provedene na visokorizičnim osobama iz Kine i Tajvana našle su da iskorijenjivanje bakterije daje značajno smanjenje u broju osoba koje razviju bolest. Ovi rezultati se slažu s retrospektivnom kohortnom studijom urađenom u Japanu i objavljenom 2016. godine kao i meta-analiza, isto objavljena 2016. godine, od 24 studije provedene na osobama sa različitim rizikom od razvoja bolesti. Novije studije sugeriraju da iskorijenjivanje H. pylori infekcije smanjuje pojavu želučanih adenokarcinoma povezanih s H. pylori kod osoba sa bilo kojim nivoima baznog rizika. Dalje studije su neophodne za razjašnjenje ovog problema. U svakom slučaju, studije se slažu da antibiotski režimi efektivno smanjuju pojavu metahronog želučanog karcinoma povezanog s H. pylori. (Metahroni karcinomi su karcinomi koji se ponovo pojavljuju 6 mjeseci ili kasnije nakon resekcije (operacije) početnog karcinoma.) Sugeriše se da antibiotski režim može biti korišten nakon resekcije želučanog karcinoma uzrokovanog s H. pylori u cilju smanjenja metahrone ponovne pojave.
Gastritis
Akutni ili hronični površinski gastritis je najčešća manifestacija infekcije od H. pylori. Pokazalo se da znakovi i simptomi ovog gastritisa spontano nestanu kod dosta osoba bez pribjegavanja protokolima za iskorjenjivanje Helicobacter pylori. U ovih slučajeva, bakterijska infekcija H. pylori ostaje i nakon remisije. Za iskorjenjivanje bakterije koriste se različiti antibiotici zajedno sa inhibitorom protonske pumpe, što dovodi do izliječenja, što je obično "trojna terapija" koja se sastoji od klaritromicina, amoksicilina, te inhibitora protonske pumpe u trajanju 14–21 dan (2–3 sedmice), što se često smatra tretmanom prve linije.
Peptični čirevi
Kada se ustanovi postojanje H. pylori kod osobe sa peptičnim ulkusom, standardna procedura je iskorijenjivanje bakterije, što omogućuje zaliječenje čira. Standardna terapija prve linije jeste jednosedmična "trojna terapija" koja se sastoji od inhibitora protonske pumpe (IPP) poput omeprazola i antibiotika klaritromicina i amoksicilina. (Dejstvo IPP-a protiv H. pylori može se označiti kao direktan bakteriostatski efekt zbog inhibicije bakterijske P-tip ATPaze i/ili ureaze. ) Vremenom su se razvile varijante trojne terapije, poput različite vrste IPP-a, kao što je pantoprazol ili rabeprazol, kao i zamjena amoksicilina sa metronidazolom za osobe alergične na penicilin. U područjima s povećanom otpornošću bakterije na klaritromicin preporučljive su druge opcije. Ova terapija je revolucionizirala tretman peptičnih čireva i omogućila liječenje bolesti. Prethodno, jedina opcija bila je kontrola simptoma korištenjem antacida H2-antagonista ili samog inhibitora protonske pumpe.
Otpornost na antibiotike
Rastući broj zaraženih pacijenata ima bakteriju otpornu na antibiotike. Ovo je dovelo do toga da prvobitni tretman ne uspije te zahtijeva nekoliko serija antibiotskih terapija ili alternativnih strategija, kao što je četverostruka terapija, koja dodaje bizmutov koloid, kao što je bizmut-subsalicilat. Za tretman sojeva H. pylori otpornih na klaritromicin, preporučuje se korištenje levofloksacina kao jednog dijela terapije.
Unos bakterija mliječne kiseline vrši supresivni efekat na infekciju s H. pylori kod životinja i ljudi, te suplementi jogurtoma sa laktobacilima i bifidobakterijama povećali su stopu iskorijenivanja H. pylori kod ljudi. Simbiotske bakterije koje proizvode butirat, koje su obično prisutne u crijevima, ponekad se koriste kao probiotici koji pomažu zaustavljanje infekcija H. pylori kao dodatak antibiotskoj terapiji. Buterna kiselina sama po sebi ima antimikrobe koji uništavaju ćelijski omotač H. pylori induciranjem izražaja regulatorne T-ćelije (posebno, FOXP3) i sintezu antimikrobskih peptida koji se zovu LL-37, koji nastaju njenim djelovanjem inhibitora histonske deacetilaze.
Sulforafan, tvar koja se pojavljuje u brokulama i karfiolu, predložena je kao tretman. Parodontalna terapija skaliranja i planiranja korijena također je predložena kao dodatni tretman.
Ekstranodalni limfom B-ćelije rubne zone
Ekstranodalni limfomi B-ćelije rubne zone (poznati kao MALT limfomi) su generalno indolentni maligniteti. Preporučen tretman za H. pylori-pozitivne ekstranodalnog limfoma marginalne zone B-ćelija želuca, kada je lokaliziran (npr. Ann Arbor stage I i II), sastoji se od primjene režima kombinacije antibiotik-IPP koji obuhvataju režime iskorijenjivanja bakterije. Ako početni režim ne uspije iskorijeniti patogena, pacijenti se tretiraju alternativnim protokolima. Iskorijenjivanje patogena je uspješno u 70–95% slučajeva. Otprilike 50-80% pacijenata koji uspiju iskorijeniti patogena nakon 3–28 mjeseci razviju remisiju i dugotrajnu kliničku kontrolu njihovog limfoma. Radijacijska terapija za želudac i okolne (npr. perigastrične) limfne čvorove također se uspješno koristi za ovakve lokalizirane slučajeve. Pacijenti sa nelokaliziranim (npr. sistematski Ann Arbor faza III i IV) bolestima koje su bez simptoma pažljivo se promatraju, a ako su simptomatski, tretiraju se imunoterapiskim tabletama, rituximabom, (koji se uzima 4 sedmice) zajedno sa hemoterapijom, kloroambucilom, u trajanju od 6–12 mjeseci; 58% ovih pacijenata dostignu 58% stopu preživljavanja bez progresije bolesti za 5 godina. Pacijenti faze III/IV se uspješno liječe sa rituximabom ili samom hemoterapijom, kao što je ciklofosfamid. Samo su se rijetki H. pylori pozitivni slučajevi ekstranodalnog limfoma marginalne zone B-ćelije debelog crijeva uspješno liječili režimom antibiotik-inhibitor protonske pumpe; trenutno preporučeni tretmani za ovu bolest jesu operativna resekcija, endoskopska resekcija, radijacija, hemoterapija, ili, odnedavno, rituximab. U nekoliko prijavljenih H. pylori pozitivnih slučajeva ekstranodalni limfom rubne zone B-ćelije jednjaka, lokalizirana bolest se uspješno tretira režimom antibiotik-IPP; ipak, uznapredovala bolest je manje responzivna na ove režime, ali djelimično je responzivna na rituximab. Terapija sa antibioticima i inhibitorom protonske pumpe i lokaliziranom radijacijom se uspješno koriste za tretiranje H. pylori pozitivnog ekstranodalnog limfoma rubne zone B-ćelije rektuma; mada je radijacijska terapija dala malo bolje rezultate te se tako preporučuje kao preferirani tretman za bolest. Tretman lokaliziranog H. pylori pozitivnog ekstranodalnog limfoma rubne zone B-ćelije očnih adneksa sa režimom antibiotika i inhibitora protonske pumpe postigao je dvogodišnju i petogodišnju stopu preživljavanja bez greške od 67%, odnosno 55%, a petogodišnju stopu bez napredovanja bolesti od 61%. Ipak, generalno prepoznat izabrani tretman za pacijente sa sistemskim uključivanjem koristi razne hemoterapijske medikamente često u kominaciji sa rituximabom.
Difuzni veliki B-ćelijski limfom
Difuzni veliki B-ćelijski limfom je daleko agresivniji karcinom u odnosu na ekstranodularni limfom marginalne zone B-ćelija. Uzroci ovog maligniteta koji su H. pylori pozitivni mogu se izvesti iz drugog navedenog limfoma i manje su agresivni kao i podložniji liječenju u odnosu na H. pylori negativne slučajeve. Nekoliko novijih studija snažno predlaže da se u ranoj fazi, lokalizirani, Helicobacter pylori pozitivni difuzni veliki limfom B-ćelija, kada je ograničen na želudac, može uspješno tretirati antibiotik-IPP režimom. Ipak, ove studije se također slažu da se pacijenti koji se tretiraju jednim od tretmana za iskorijenjivanje H. pylori moraju dodatno pratiti, s obzirom na agresivnost difuznog velikog B-ćelijskog limfoma. Ako se nađe neresponzivnost ili kliničko pogoršanje na tim režimima, ovim pacijenti se prebacuju na konvencijalnije terapije kao što je hemoterapija (npr. CHOP ili tretman sličan CHOP-u), imunoterapija (npr. rituximab), operativni zahvat, i/ili lokalna radioterapija. H. pylori pozitivni difuzni veliki B-ćelijski limfom uspješno se tretira sa jednom ili kombinacijom navedenih metoda.
Adenokarcinom želuca
Helicobacter pylori je povezana sa većinom slučajeva adekarcinoma želuca, posebno oni koji se nalaze van želučanog kardija (spoj jednjaka i želuca). Tretman ovog karcinoma je jako agresivan čak i sad lokaliziranom bolesti koja se naknadno tretira sa hemoterapijom i radijacijom prije operativne resekcije. Pošto je ovaj karcinom, jednom kada se razvije, nezavisan od zaraze s H. pylori, režim s antibioticima i inhibitorom protonske pumpe ne koristi se u ovom tretmanu.
Prognoza
Helicobacter pylori kolonizira želudac i izaziva hronični gastritis, tj. dugotrajno zapaljenje želuca. Bakterija kod većine osoba opstaje u stomaku decenijama. Većina osoba zaraženih sa H. pylori nikad ne osjeti kliničke simptome, iako imaju hronični gastritis. Oko 10–20% osoba koje imaju H. pylori vremenom razviju želučane i duodenalne čireve. H. pylori infekcija također je povezana sa 1–2% rizika tokom života od raka želuca i manje od 1% rizika od želučanog MALT limfoma.
Uveliko se smatra da neliječena infekcija sa H. pylori ostaje čitav život jednom kad se uspostavi u želucu. Kod starijih, ipak, infekcija može nestati jer želučana sluznica postaje uveliko atrofična i negostoljubiva za kolonizaciju. Proporcija akutnih infekcija koje opstaju nije poznat, ali nekoliko istraživanja koji su pratili prirodnu historiju kod stanovništva prijavilo je očiglednu spontanu eliminaciju.
Sve više dokaza sugerira da H. pylori ima važnu ulogu u zaštiti od nekih bolesti. Učestalost refluksne kiseline, Barrettovog ezofagusa i raka jednjaka dramatično se povećala sa istovremenim smanjenjem prisustva H. pylori. Godine 1996, Martin J. Blaser je iznio hipotezu da H. pylori ima koristan efekat regulisanjem kiselosti sadržaja želuca. Ova hipoteza nije univerzalno prihvaćena jer nasumična kontrolirana ispitivanja nisu uspjela pokazati pogoršanje simptoma bolesti refluksne kiseline prateći iskorjenjivanje H. pylori. Ipak, Blaser je potvrdio svoj stav da je H. pylori član normalne flore želuca. Pretpostavio je da su promjene u fiziologiji želuca uzrokovane gubitkom H. pylori doprinijele porastu javljanja nekoliko bolesti, poput dijabetesa tipa 2, pretilosti i astme. Njegova grupa je nedavno pokazala da je kolonizacija H. pylori povezana s nižom učestalošću dječije astme.
Epidemiologija
Najmanje pola svjetske populacije je zaraženo bakterijom, što je čini najrasprostranjenijom infekcijom u svijetu. Trenutna stopa zaraze varira zavisno od lokacije; gdje zemlje u razvoju imaju mnogo veću stopu zaraze u odnosu na Zapad (Zapadna Evropa, Sjeverna Amerika, Australazija), gdje su procijenjene stope oko 25%.
Smatra se da dob pri kojoj neko zadobije ovu bakteriju utiče na patološki ishod infekcije. Osobe zaražene u ranoj dobi imaju veće šanse razviti jače upale koje mogu biti praćene atrofičnim gastritisom sa većim naknadnim rizikom od želučanog čira, želučanog raka, ili oboje. Sticanje infekcije u starijoj dobi dovodi do različitih želučanih promjena koje veoma često dovode do dvanaestopalačnog (duodenalnog) čira. Infekcije se često zadobijaju u ranom djetinjstvu u svim državama. Ipak, stopa zaraze kod djece u zemalja u razvoju je veća nego u industrijaliziranim nacijama, vjerovatno zbog lošijih sanitarnih uslova, kombinirano sa slabijom primjenom antibiotika za nevezane patologije. U razvijenim zemljama, trenutno je rijetko moguće pronaći zaraženo dijete, ali procenat zaraženih osoba povećava se sa godinama, sa oko 50% zaraženih osoba dobi preko 60 godina u odnosu na 10% kod osoba između 18 i 30 godina. Veća prevalencija kod starijih odražava veće stope infekcije u prošlosti kada su te osobe bile djeca prije nego se desila infekcija u kasnijoj dobi tih osoba. U Sjedinjenim Državama, rasprostranjenost zaraze je veća kod afroameričkog i hispanoameričkog stanovništva, najviše zbog socioekonomskih faktora. Niža stopa infekcije na Zapadu je uglavnom zbog većeg higijenskog standarda i raširene upotrebe antibiotika. Bez obzira na infekciju u određenim dijelovima svijeta, opća učestalost infekcije H. pylori se smanjuje. Ipak, otpornost na antibiotike se pojavljuje kod H. pylori; pronađeno je više sojeva otpornih na metronidazol i klaritromicin u više dijelova svijeta.
Historija
Helicobacter pylori je migrirala iz Afrike zajedno sa njenim ljudskim nosiocem (domaćinom) približno prije 60.000 godina. Nedavna istraživanja tvrde da se genetička raznolikost kod H. pylori, poput one u domaćina, smanjuje sa fizičkom udaljenošću od istočne Afrike. Korištenjem podataka genetične raznolikosti, istraživači su napravili simulacije koje pokazuju da se bakterija raširila iz istočne Afrike prije oko 58.000 godina. Njihovi rezultati pokazuju da su savremeni ljudi već bili zaraženi sa H. pylori prije njihove migracije iz Afrike, te da je bakterija ostala povezana sa ljudskim nosiocima od tog vremena.
H. pylori je prvi put otkrivena u stomaku pacijenata sa gastritisom i čirevima 1982. godine, a otkrili su je doktori Barry Marshall i Robin Warren u Perthu, Zapadna Australija. U to vrijeme, konvencionalno razmišljanje bilo je da bakterija može živjeti u kiseloj okolini ljudskog želuca. Zbog njihovog otkrića, Marshall i Warren su 2005. godine dobili Nobelovu nagradu za fiziologiju ili medicinu.
Prije istraživanja Marshalla i Warrena, njemački naučnici našli su bakteriju spiralnog oblika u sluznici ljudskog želuca 1875. godine, ali nisu bili u mogućnosti uzgojiti je, te su rezultati na kraju zaboravljeni. Italijanski istraživač Giulio Bizzozero opisao je bakterije sličnog oblika koje žive u kiseloj okolini želuca kod pasa 1893. godine. Profesor Walery Jaworski sa Jagelonskog univerziteta u Krakówu ispitivao je sedimente želuca koji su uzeti ispiranjem želuca kod ljudi 1899. godine. Među nekim štapičastim bakterijama, on je također našao bakteriju sa karakterističnim spiralnim oblikom, koje je zvao Vibrio rugula. On je bio prvi koji je sugerisao na moguću ulogu ovog organizma u patogenezi želučanih bolesti. Njegov rad je uvršten u knjizi Handbook of Gastric Diseases, ali je imao mali uticaj, jer je bio napisan na poljskom jeziku. Nekoliko manjih studija izvršenih u ranom 20. vijeku pokazalo je prisustvo zakrivljenih štapića u želucu kod više osoba sa čirem ili rakom na želucu. Interes za bakterijom je opadao, jer američka studija objavljena 1954. godine nije uspjela vidjeti bakteriju kod 1180 slučajeva želučane biopsije.
Interes za razumijevanjem uloge bakterije kod stomačnih bolesti nastavljena je u 1970-im, sa vizualizacijom bakterija u želucu kod osoba sa stomačnim čirevima. Bakteriju je također posmatrao 1979. godine Robin Warren, koji ju je istražio dalje sa Barryjem Marshallom 1981. godine. Nakon neuspješnih pokušaja u uzgoju bakterije iz želuca, oni su konačno uspjeli vizualizirati kolonije 1982. godine, kada su nenamjerno ostavili Petrijeve zdjelice na inkubaciji pet dana tokom uskršnjeg vikenda. U njihovim originalnim dokumentima, Warren i Marshall su tvrdili da stomačne čireve i gastritis uzrokuje bakterijska infekcija, a ne stres ili začinjena hrana, kako se ranije pretpostavljalo.
Sprva je izražen skepticizam, ali nekoliko godina kasnije više istraživačkih grupa je verificiralo povezanost H. pylori sa gastritisom i, u manjem omjeru, čirom. Za dokaz da H. pylori uzrokuje gastritis i da nije samo slučajni prolaznik, Marshall je popio čašu sa kulturom H. pylori. Obolio je sa mučninom i povraćanjem nekoliko dana kasnije. Endoskopija 10 dana nakon inokulacije pokazala je znakove gastritisa i prisustvo H. pylori. Ovi rezultati su sugerisali da je H. pylori uzročnik. Marshall i Warren su nastavili pokazivati da su antibiotici učinkoviti u liječenju više slučajeva gastritisa. 1987. godine, sidnejski gastroenterolog Thomas Borody izumio je prvu trojnu terapiju za liječenje duodenalnih čireva. 1994. godine, Nacionalni instituti za zdravlje navode da su najčešći čirevi dvanaesnika i želuca bili uzrokovani infekcijom H. pylori, te su preporučili uključivanje antibiotika u tretman.
Bakterija je sprva nazivana Campylobacter pyloridis, a zatim preimenovana u C. pylori 1987. godine (pylori je genitiv od pylorus, kružni otvor koji vodi želudac u dvanaesnik, od starogrčke riječi πυλωρός (pilorus), što znači vratar. ). Kada su 16S ribosomska RNK, sekvenciranje gena i ostala istraživanja pokazala 1989. godine da bakterija ne pripada rodu Campylobacter, bakterija je prebačena u svoj rod, Helicobacter, od starogrčke riječi έλιξ (heliks) što znači "spirala" ili "kalem".
U oktobru 1987, grupa stručnjaka sastala se u Kopenhagenu radi osnivanja Evropske Helicobacter studijske grupe (EHSG), međunarodne multidisciplinarne istraživačke grupe i jedine institucije fokusirane na H. pylori. Grupa je uključena u Godišnju međunarodnu radionicu za Helikobakteriju i slične bakterije, Izvještaje iz Maastrichtskog konsenzusa (Evropski konsenzus za upravljanje H. pylori),  i ostale obrazovne i istraživačke grupe, uključujući dva međunarodna dugoročna projekta:
Istraživanja
Rezultati in vitro studija sugeriraju da masne kiseline, uglavnom polinezasićene masne kiseline, imaju baktericidni efekat protiv H. pylori, ali njihovi in vivo efekti nisu dokazani.
Svjetski kup u skijaškim skokovima 2015/2016.
Svjetski kup u skijaškim skokovima 2015/2016. bio je 37. sezona ovog takmičenja za muškarce i 5. za žene. Počeo je 21. novembra 2015. u Klingenthalu, a završio se 20. marta 2016. u Planici.
Titulu ukupnog pobjednika branio je Severin Freund. Međutim, Prevc ju je i matematički preuzeo 6 takmičenja prije kraja sezone nakon dominacije tokom cijele sezone; ostvario je 14 pobjeda, čime je srušio Schlierenzauerov rekord iz sezone 2008/09. po broju pobjeda u jednoj sezoni. Također je srušio i Schlierenzauerov rekord od 2083 boda u sezoni.
Prevc je u Vikersundu 15. februara 2016. postao treći skakač u historiji koji je ostvario pobjedu iako je pao pri doskoku. To su prije njega uspjeli Andreas Goldberger 1995 i Martin Schmitt 1999.
Titulu za žene branila je Daniela Iraschko-Stolz (pojedinačno), ali ju je izgubila od Sare Takanashi, koja je, poput Prevca, dominirala sezonom pobijedivši na 14 od 17 takmičenja.
Grad Almati (a samim tim i Kazahstan) prvi je put bio domaćin jednog takmičenja Svjetskog kupa.
Na takmičenju u švicarskom Engelbergu 19. decembra postavljeni su neki rekordi: Peter Prevc i njegov brat Domen postali su prva braća u historiji koja su zajedno stajala na pobjedničkom postolju, Noriaki Kasai još je jednom pomakao granicu za najstarijeg skakača s plasmanom na pobjedničkom postolju (43 godine i 196 dana), a također prvi put u historiji na postolju su stajali najstariji i najmlađi učesnik u bilo kojem (skakačkom) takmičenju, a rekordna je i njihova razlika u godinama (Kasai 43, D. Prevc 16 godina). Kasai je do kraja sezone još 4 puta bio treći i popravio ovaj rekord na 43 godine i 272 dana, a braća Prevc u Sapporu su ponovo stala na pobjedničko postolje, na kojem im se pridružio Robert Kranjec.
64. novogodišnja turneja ponudila je dodatnu zaradu. Ukupni pobjednik (Peter Prevc) osvojio je trofej "Zlatni orao" i zaradio 20.000 CHF. (Ovaj iznos nije uračunat u tabelu zarada ispod.)
Otkazano pojedinačno takmičenje iz Titisee-Neustadta, koje je bilo zakazano za 13. mart, prebačeno je u Planicu na 17. mart, čime je Letalnica postala prva skakaonica u historiji na kojoj su održana 4 uzastopna takmičenja u Svjetskom kupu u istoj sezoni.
Muškarci
Održana samo jedna serija.
Skakaonice
– neslužbeni rekord
Žene
Održana samo 1 serija.
Maljevac
Maljevac je naseljeno mjesto u sastavu općine Cetingrad, Karlovačka županija, Republika Hrvatska.
Geografski položaj
Nalazi se na samoj granici sa Bosnom i Hercegovinom. U ataru sela je i granični prijelaz Maljevac–Velika Kladuša.
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Hrvatskoj nalazio se u sastavu stare općine Slunj.
Stanovništvo
Napomena: ''Sadrži podatke za naselje Buhača koje je od 1857. do 1900. te u 1948. iskazivano kao naselje. U 2001. smanjeno izdvajanjem naselja Buhača i Maljevačko Selište. Od 1857. do 1880. podaci sadržani u naselju Buhača. Od 1910. do 1931. te u 1981. i 1991. sadrži podatke za naselje Buhača, a do 1900. te u 1981. i 1991. za naselje Maljevačko Selište.''
Popis 1991.
Na popisu stanovništva 1991. godine, naseljeno mjesto Maljevac je imalo 388 stanovnika, sljedećeg nacionalnog sastava:
Orden bratstva i jedinstva
desno|bez_okvira Orden bratstva i jedinstva ( je bio odlikovanje Socijalističke Federativne Republike Jugoslavije u dva reda.
Nepalska zimska ekspedicija na K2 2021.
thumb|right|180px|Glavni korišteni putevi uspona na južnoj strani K2: A: zapadni greben B: zapadna strana C: jugozapadni stup D: južna strana E: jug-jugoistočni greben F: greben Abruzzi Nepalska zimska ekspedicija na K2 2021. bila je uspješna ekspedicija na K2 u zimskim uslovima i osvajanje posljednjeg vrha preko 8000 m. u zimskim uslovima.
U svijetu alpinizma na visokim planinama, dugo su dominirali zapadni penjači i ekspedicije kojima su Šerpe služili za ispomoć. Ovaj uspon sa tako velikom ekipom predstavlja značajno dostignuće nepalskog planinarstva.
Orden bratstva i jedinstva
Orden bratstva i jedinstva ustanovio je Vrhovni komandant NOV i POJ Josip Broz Tito 15. augusta 1943. godine Ukazom o odlikovanjima u Narodnooslobodilačkoj vojsci Jugoslavije. Kasnije, 9. juna 1945. godine, Predsjedništvo Antifašističkog vijeća narodnog oslobođenja Jugoslavije je donijelo Zakon o ordenima i medaljama Demokratske Federativne Jugoslavije prema kojem je Orden bratstva i jedinstva dobio dva reda. Odlikovanje se dodjeljivalo za "lične zasluge u širenju bratstva među narodima i narodnostima, u stvaranju i razvijanju političkog i moralnog jedinstva naroda."
Nepalska zimska ekspedicija na K2 2021.
Zimski usponi na K2
Pune 33 godine zimski uspon na K2 bio je najveći izazov u Himalajima. Svi pokušaji su bili neuspješni. Svi alpinisti se slažu da je nezamislivo koliko je teže penjanje na K2 zimi u poređenju sa ljetom. Tokom uspona temperatura zna da pada i do -58 stepeni C, vjetrovi dosežu snagu orkana, dok su istovremeno penjači izloženi čestim odronjavanjima kamena, leda i lavinama. Istovremeno ekstremno strme strane zahtijevaju jake tehničke vještine.
Standardni put uspona, koji se koristi daleko više nego bilo koji drugi put, je greben Abruzzi, lociran na pakistanskoj strani, kojim se prvi 1909 penjao Luigi Amedeo Savojski (Vojvoda Abruzzi). Italijanska ekspedicija i njeni članovi Achille Compagnoni i Lino Lacedellije prva je uspjela osvojiti vrh K2 31. jula 1954.
Orden bratstva i jedinstva
Od 1. septembra 1944. do 31. decembra 1985. godine dodijeljeno je 3.870 Ordena bratstva i jedinstva sa zlatnim vijencem (I reda). Od 8. juna 1945. do 31. decembra 1985. godine dodijeljeno je 55.675 Ordena bratstva i jedinstva sa srebrnim vijencem (II reda).
Nepalska zimska ekspedicija na K2 2021.
Zimski usponi na K2
Nakon što je Everest prvi put ispenjan u zimu 1980. god, do decembra 1987. nije bilo pokušaja osvajanja K2. Tada je u Pakistan došla poljsko-kanadsko-britanska ekspedicija koju je vodio Andrzej Zawada i u kokoj su bili Krzysztof Wielicki i Leszek Cichy. U to vrijeme Poljaci su dominirali u penjanju na Himalajima. Bili su jedna izuzetno izdržljiva grupa alpinista poznata pod imenom - Zimski ratnici, specijalizovana za zimske uspone. Već su bili ostvarili nevjerovatan niz od 6 prvih uspona na vrhove preko 8.000 m. u razmaku od sedam godina. Na K2 nisu uspjeli i stigli su do Kampa III na 7.300 metara, kada ih je orkanski vjetar primorao da se vrate.
Kao vođa ekspedicija, Krzysztof Wielicki je kasnije još tri puta pokušavao uspon i uvijek neuspješno.
Šerpe na vrhu
Uspjeh je rezultat saradnje između nepalskih penjača iz različitih ekspedicija, jednu je vodio Nirmal Purja a drugu Šerpa Mingma Gyalze. Za obojicu je uspon na K2 u vrijeme zime predstavljao priliku da nepalski penjači usponom na K2 uđu u istoriju i postanu ponos Nepala. Pred uspon poslali su poruku:
Dan prije uspona dvije ekipe su formirale kombinovanu ekipu i odredili strategiju zajedničkog uspona, plan postavljanja fiksnih užadi i ostale bitne detalje. Ekipi se pridružio i jedan Šerpa iz treće, komercijalne ekspedicije. Na vrh je krenula novoformirana ekipa u sastavu:
Do Kampa 2 na visini 6.760m stigli su 11 januara, i bili su u velikoj neprilici jer im je jak vjetar razvalio dva šatora i uništio dio opreme. Četvorica Šerpa uspjeli su dospjeti do Kampa 4 (7,800 metres), na najveću visinu na K2 u doba zime. Zatim su se vratili u Kamp 3 na visini 7200 metara gdje su im se sa niže visine pridružila ostala šestorica. U 1,00 sati po noći krenuli su u završni uspon koji je trajao 16 sati. Na 10 metara od vrha stali su svi u jednu liniju i zajedno stupili na vrh. Purja je bio jedini koji nije koristi dodatni kiseonik.
Za nepalske penjače, najteži dio penjanja predstavljao je silazak. U 10 sati penjači su javili da je kompletna ekipa stigla u Kamp 3, gdje su ostali par sati prije nego što su nastavili manje opasni dio silaska do Baznog kampa. Tu su saznali da je istog dana poginuo španski penjač Sergi Mingote.
Prolaktinska ćelija
Prolaktinske ćelije – poznate i kao epsilon acidofili, laktotropi, laktotropne ćelije ili laktotrofi, mamatrofi, mamotropi, su ćelije u prednjem režnju hipofize koje proizvode prolaktin, u odgovoru na hormonske signale, uključujući dopamin koji je inhibirajući i hormon za lučenje tireotropina koji je stimulirajući. Ostali regulatori obuhvataju oksitocin, estrogen i progesteron.
Prolaktin je uključen u sazrijevanje mliječnih žlijezda i lučenje mlijeka u sadejstvu sa oksitocinom, estrogenom, progesteronom, glukokortikoidima i ostalim. Prolaktin ima i brojne druge efekte na oba spola.
Prolaktinske ćelije su acidofilne sa bojilom hematoksilin + eozin i čine oko 20% svih ćelija prednjeg režnja hipofize. Ako ove ćelije dožive neoplazmatsku transformaciju, od njih će nastati prolaktinom, odnosno adenom hipofize koji luči prolaktin.
Mali Gaber
Mali Gaber (njem. Kleingaber) je naseljeno mjesto u sastavu općine Trebnje, regija Jugoistočna Slovenija, Slovenija.
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Sloveniji nalazio se u sastavu stare općine Trebnje.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2011. godine, Mali Gaber je imao 81 stanovnika.
Škemljevec
Škemljevec je naseljeno mjesto u sastavu općine Metlika, regija Jugoistočna Slovenija, Slovenija.
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Sloveniji nalazio se u sastavu stare općine Metlika.
Triplet
Triplet je slijed od tri susjedna nukleotida u lancima DNK i informacijske RNK. Sadrži poruku za ugradnju specifične (uvijek iste) aminokiseline u odgovarajući polipeptidni lanac proteina. Svaki triplet, dakle, kodira samo jednu aminokiselinu, ali više njih može kodirati jednu te istu.
Naraplje
Naraplje su naseljeno mjesto u sastavu općine Majšperk, regija Podravska, Slovenija.
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Sloveniji nalazile su se u sastavu stare općine Ptuj.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2011. godine, Naraplje su imale 90 stanovnika.
Buhača
Buhača je naseljeno mjesto u sastavu općine Cetingrad, Karlovačka županija, Republika Hrvatska.
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Hrvatskoj nalazila se u sastavu stare općine Slunj. Kao samostalno naseljeno mjesto, Buhača postoji od popisa 2001. godine. Nastalo je izdvajanjem dijela iz naselja Maljevac.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2011. godine, Buhača je imala 36 stanovnika. Za narodnosni sastav 1991. godine pogledati pod Maljevac.
Gornji Jalšovec
Gornji Jalšovec je naseljeno mjesto u sastavu općine Desinić, Krapinsko-zagorska županija, Republika Hrvatska.
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Hrvatskoj nalazio se u sastavu stare općine Pregrada.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2011. godine, Gornji Jalšovec je imao 64 stanovnika.
Napomena: ''Od 1880. do 1900. iskazivano pod imenom Gornji Jalševec.''
Popis 1991.
Na popisu stanovništva 1991. godine, naseljeno mjesto Gornji Jalšovec je imalo 114 stanovnika, sljedećeg nacionalnog sastava:
Nova vas pri Markovcih
Nova vas pri Markovcih je naseljeno mjesto u sastavu općine Markovci, regija Podravska, Slovenija.
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Sloveniji nalazila se u sastavu stare općine Ptuj.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2011. godine, Nova vas pri Markovcih je imala 410 stanovnika.
V838 Monocerotis
V838 Monocerotis (V838 Mon, Nova Mon 2002, GSC 04822-00039) je zvijezda u sazviježđu Jednorog. Udaljena je 20000 sg od Sunca. Ubraja se u divove spektralne klase M6.3. Prividnog je sjaja 15.74, 600.000 puta je sjajnija od Sunca. Starost se procjenjuje na oko 4 miliona godina, time je veoma mlada, a masa iznosi 65 Sunca. Uvrštena je u promjenjive. Posmatrajući je kroz teleskop vidljiv je omotač prašine koji sjaji.
Otkriće
Prvo otkriće napravljeno je 6. januara 2002 pomoću svemirskog teleskopa Hubble, s prvenstvenom oznakom Nova Monocerotis 2002. Tada je izmjeren prividan sjaj od 6.75, odnosno apsolutni sjaj od -9.8. Analiza spektra dovela je isprva do pogrešno izračunate udaljenosti od oko 1900-2900 sg. Istovremeno kategorizovana je kao patuljak spektralne klase F. Kasnije 2005. astronomi su ponovnim mjerenjima utvrdili da je u stvari divovska zvijezda. Tokom marta i aprila zrači u infracrvenom spektru. Zahvaljujući fenomenu svjetlosnog eha (eng. light echo) koji se obično nalazi kod supernova i nova, uvrštena je među najsvjetlije zvijezde na nebu. Izbacuje veoma veliku količinu materije (erupcija) u Svemir. Takve erupcije se nalaze kod bijelih patuljaka ukoliko, pomoću gravitacije, privuku dovoljno vodika od susjedne zvijezde. Razlog erupcije još nije pronađen. Utvrđeno je da je bila dvostruka, druga je bila plava zvijezda glavnog niza spektralne klase B, čija materija danas čini omotač od prašine.
Sukobi u Bugojnu 1993.
Uvod
mini|lijevo|Mapa pada Kupresa u ruke JNA i srpskih paravojski. Na prvim slobodnim izborima u SR Bosni i Hercegovini, održanim 18. novembra 1990, najveći broj mandata u Skupštini općine u Bugojnu osvojila je Hrvatska demokratska zajednica Bosne i Hercegovine, osvojivši 21 od 60 mandata. Stranka demokratske akcije osvojila je 20 mandata, Srpska demokratska stranka 9, a ostale stranke 10. Po Popisu održanom u martu 1991. u općini je živjelo 46.889 stanovnika, od čega su relativnu većinu činili Bošnjaci, sa 19.697 (42,01%). Hrvata je bilo 16.031 (34,19%), a Srba 8.673 (18,50%).
Tokom rata u Hrvatskoj u kom su učestvovali i dobrovoljci iz Bosne i Hercegovine, dolazi do utjecaja na političku opredjeljenost i stvaranje paramilitarnih nacionalnih organizacija. Po uzoru na stvaranje srpskih općina u Hrvatskoj i Bosni i Hercegovini, na inicijativu SDS 8. februara 1992. formira se Srpska opština Bugojno sa sjedištem u Čipuljiću. Naoružavanje dijela srpskog stanovništva Bugojna, potpomognuto je podjelom naoružanja bivše JNA, kao i oduzimanjem vojne opreme iz skladišta Općinskog štaba Teritorijalne odbrane Bugojna. Snage srpskih vojnih i paravojnih formacija, koje se vremenom priključuju u strukturu VRS se procjenjuju na oko 800 naoružanih boraca. Na inicijativu HDZ BiH i političkih struktura 8. aprila formira se Općinski stožer HVO Bugojno, nabavljajući oružje za oko 700 osoba. Pod organizacijskom upravom SDA je otpor organizovala kroz Patriotsku ligu. U martu 1992. nabavljeno je naoružanja za 500 osoba.
Sukobi
U susjednom Kupresu tokom 3. aprila dolazi do sukoba između HVO-a i JNA i drugih srpskih paravojski. Kupres zauzima JNA 7. aprila, a oko 150 Bošnjaka i Hrvata bježi u Bugojno.
Tokom aprila VRS uspostavlja punktove na Komaru i blokira put Donji Vakuf-Bugojno. Nakon rušenja mosta na rijeci Vrbas 30. aprila, bošnjačko stanovništvo bježi iz grada. Tokom 1992. 3.000 će otići u inostranstvo, a 9.000 će ostati u Bugojnu.
VRS od 23. maja svakodnevno djeluje artiljerijom iz uporišta u Kupresu i Donjem Vakufu po linijama odbrane HVO-a i ARBiH, ali i po gradu i prigradskim naseljima što dovodi do civilnih žrtava i velike materijalne štete. VRS je djelovala i avijacijom po privrednim objektima.
4. jula VRS iz kupreškog pravca izvodi diverzantsku akciju na položaje HVO-a u rejonu sela Jazvenik pri čemu gine 5 boraca HVO-a, a 2 civila su zarobljena. Ovaj napad je odbijen, a pripadnici VRS su natjerani na povlačenje.
14. augusta oklopno-pješadijski napad u rejonu Kunine kose primorava HVO na djelimično povlačenje. Narednog dana, u cilju ovladavanja putem Kupres-Prusac-Donji Vakuf), VRS izvodi snažan napad u rejonu Ajvatovica-Mala Šuljaga. Napad je uz pomoć izviđačkog voda TO Novi Travnik odbijen nakon 27 sati. Napadi se nastavljaju 16. augusta, kada se borci HVO-a povlače sa Đoline kose. Jedinice ARBiH uspijevaju stabilizovati linije odbrane na tom lokalitetu. Najžešći se napad dogodio 17. augusta kada je 2. bataljon 19. srbobranske pješadijske brigade VRS pokušao ovladati Pruscem, uz pomoć artiljerije i minobacača. Borci VRS su uspjeli izbiti u rejon Starog grada i prisiliti branioce na povlačenje. U ispomoć su poslati 3. bataljon, dijelovi 1. bataljona i izviđačko-diverzantske jedinice iz Bugojna, dvije jedinice iz Gornjeg Vakufa i jedinica iz Novog Travnika. Napad je odbijen zajedničkim djelovanjem Prusačkog bataljona i pridošlih jedinica. U jedinicama VRS bilo je 9 poginulih i 37 ranjenih od kojih su 2 naknadno podlegla ranama, a jedan je tenk T-55 uništen. Jedinice ARBiH su imale jednog poginulog i jednog zarobljenog, koji će kasnije biti razmijenjen mrtav. To je bio posljednji značajniji napad VRS tokom 1992. na ovom dijelu ratišta, izuzev svakodnevnih artiljerijskih djelovanja.
Do prvog sukoba u Gornjem Vakufu došlo je 19/20. juna kada HVO zarobljava pripadnike TO. Dolazi do hapšenja i mučenja Bošnjaka iz većinski hrvatskih sela u logorima u Srednjoškolskom centru i u osnovnoj školi u Trnovači. HVO i Hrvatska vojska napadaju 11. januara 1993. na naselja Duša, Uzričje, Bistrica, Hrasnica i na sam grad. Do prekida sukoba dolazi 24. januara nakon neuspjeha HVO i HV u ostvarenju ciljeva. Posljedica napada bilo je veliko stradanje Bošnjaka Bistrice i Hrasnice.
Kada je HVO doveo gradsko jezgro Gornjeg Vakufa u okruženje, pokušao je zauzimanjem Bistrice ovladati putem Gornji Vakuf-Novi Travnik, a zauzimanjem Duratbegovog Dolca otvoriti put ka Bugojnom. Oko 300 boraca iz Bugojna poslato je u Bistricu, a oko 70 u Duratbegov Dolac. Oba napada su odbijena.
VRS se početkom 1993. ograničila na provokacije po linijama odbrane i artiljerske napade. Pokušan je pješadijski napad 28. februara u rejonu Crvenih glibova.
Sredinom juna 1993. snage HVO-a iz Travnika i Novog Travnika napuštaju položaje i prelaze na teritoriju VRS. HVO Novog Travnika tokom povlačenja iseljava Hrvate iz jugozapadnog dijela općine. Snage ARBiH uspijevaju 24. juna, nakon nekoliko dana žestokih borbi, ovladati rejonom Kamenjaš-Mravinjac, čime su stvoreni uslovi za dalja djejstva ka Komaru i Donjem Vakufu. Prilikom ovih borbi poginula su dva borca 307. brigade.
Do jula 1993. HVO je izazvao 22 incidenta, prilikom čega je ubio 11, ranio 3, a uhapsio 80 pripadnika ARBiH i MUP-a. Na 2 incidenta masovnog hapšenja odgovorili su pripadnici ARBiH, prilikom čega nije bilo poginulih. HVO 7. jula formira jedinicu za specijalne namjene, Antiterorističku grupu. Kulminacija sukoba dogodila se 17. jula u Gornjoj Vrbanji. Tog dana je ATG uspostavila punkt na putu Bugojno-Gornji Vakuf. Kao odgovor, mještani Vrbanje su postavili svoj punkt, kroz koji u poslijepodnevnim satima nasilno pokušava proći motorno vozilo HVO-a, pri čemu je došlo do pucnjave. Jedan pripadnik HVO-a je poginuo, jedan je ranjen, a treći zarobljen. Došlo je do napada HVO-a iz nekoliko pravaca, prilikom čega je likvidiran zarobljeni pripadnik HVO-a. U cilju smirivanja situacije, formirane su zajedničke patrole. Tokom patroliranja, borci HVO-a ubili su 3 pripadnika MUP-a.
17. juli
Pješadijski napad HVO-a, praćen jakim artiljerijskim djejstvima, započinje u noćnim satima 17. jula.
19. juli
U jutarnjim satima počinje granatiranje grada i položaja ARBiH. U područjima sa hrvatskom većinom, HVO zarobljava civile, pljačka imovinu i pali kuće. ARBiH zauzima veći dio grada, preuzimajući kontrolu nad većinom uporišta HVO-a: Muzička škola, objekti bivše Ljubljanske banke, Robna kuća "INPO", Dom kulture i GP Gorica. Pored oslobođenja dijelova grada, borci ARBiH i MUP-a zauzeli su i gotovo cjelokupni sjeveroistočni dio općine. Bilo je poginulih i zarobljenih na obje strane, uključujući civile. Prilikom cjelodnevnog granatiranja HVO-a razoreno je više objekata, a neki su i zapaljeni.
20. juli
2. motorizovani bataljon 307. brigade i dio snaga PDO-1 oslobođaju selo Gaj, u kojem su bile stacionirane jake snage HVO-a. Blokiran je dio snaga 1. bojne HVO-a. Oslobođen je centar Bugojna, padom objekata MUP-a i PTT-a. HVO je ponovo granatirao većinski bošnjačka naselja. Zapaljivom municijom zapaljena je zgrada pošte, a gađane su i Ratna bolnica i Dom zdravlja. Iz pravca Gornjeg Vakufa HVO je izvršio napad na Gračanicu, Dražev Dolac, Zanesoviće i Odžak. Aktivne su bile i snage VRS, djelujući artiljerijom po gradu i prvim linijama odbrane. ARBiH i MUP su do 20. jula imali 23 poginula i 40 ranjenih. Tokom 20. jula poginulo je 29 boraca ARBiH.
21. juli
HVO nastavlja sa artiljerijskim djelovanjem po gradu. Najaktivniji je višecjevni bacač raketa. Zapaljena je nekadašnja zgrada hotela "Jadran", granatirana je Nova bolnica koja je bila u izgradnji, a sa Gorice je tenkom razrušen Samostan časnih sestara. Na područje Gornjeg Vakufa pristižu nove snage HV sa 4 tenka T-55 i jednim Leopardom. Jedinice ARBiH ovladavaju kasarnama dijelova Prve, Druge i Treće bojne HVO-a u gradu.
22. juli
Komandant OpŠO šalje zahtjev Komandi korpusa za pomoć nivoa ojačanog bataljona. Upućuje i zahtjev za municiju predjedništvu Travnika i travničkoj 312. motorizovanoj brigadi. Nastavljaju se borbe u gradu. HVO je neuspješno pokušao diverzantskom akcijom zauzeti Gračanicu, pri čemu je izgubio 6 boraca. Nakon toga su po Gračanici djelovali protivavionskim topom. VRS je nastavila sa granatiranjima iz kupreškog pravca.
23. juli
Dijelovi jedinica PDO-1 i 2 i 4. (Prusačkog) bataljona pojačali su snage na koti Kik, iznad sela Vesela, čime su spriječili pad Crničkih podova u ruke HVO-a. 2. bojna HVO-a i dalje je u blokadi. Okruženi dio 1. bojne se predao. U gradu je HVO kontrolisao još samo hotel "Kalin", gdje je bila smještena Vojna policija HVO-a. ARBiH je ovladala i objektima preduzeća "Špedicija", čime je 95% grada ozauszeto. HVO je nastavio sa žestokim granatiranjem. Oštećena je Sultan-Ahmedova džamija u Bugojnom. Grad i linije odbrane granatirala je i VRS.
24. juli
HVO nastavlja sa granatiranjem. Pojačani su napadi u Gornjem Vakufu, dolaskom novih snaga HVO-a i HV. Zauzeti su Goruša i hotel "Kalin", pri čemu je zarobljeno 100 boraca i 150 civila.
25. juli
U 8.30 sati HVO je u Bristovima izvršio napad na 3. motorizovani bataljon, u cilju izbacivanja jedinica ARBiH sa desne strane Vrbasa i onemogućavanja uspostavljanja komunikacije Bugojno-Novi Travnik. U 9.00 sati HVO je iz pravca Crničkih i Garačićkih podova izvršio napad na naselja Crniče, Garačiće, Bevrnjiće i Alibegoviće sa ciljem stvaranja uvjeta za napad na grad. Iz pravca Vučipolja, HVO je izvršio napad na 1. bataljon. Nakon uspješne odbrane, jedinice ARBiH su u kontraudaru zauzele Pejakove kuće. Oko 21.00 predalo se 108 boraca 2. bojne. Tokom noći, primjećen je pokret civila iz Čaušlija ka Bristovima i Kandiji, većinski hrvatskim selima.
26. juli
Borci HVO-a zapalili položaje i digli zemunice u zrak, napuštajući liniju odbrane ka VRS. Pod pritiskom jedinica ARBiH, napuštaju naselja Udurlije, Lug, Bristovi i Čaušlije i bježe ka Kandiji. U strahu od odmazde civilno stanovništvo se povuklo, bez obzira na proglase ARBiH prema kojim se svim stanovnicima garantira lična i imovinska sigurnost.
27. juli
ARBiH zauzela Kulu Ćelepirovu, Lokvu i Bristove, čime je pod svoju kontrolu stavila put ka Novom Travniku. Protivoklopna četa je prebačena iz Kule u Gornje Kordiće preko Odžaka, sa zadatkom da spriječi spajanje povlačećih snaga HVO-a sa Vrpećkih podova sa onim u Humcu i rejonu Okolišća. Trebala je i osigurati putnu komunikaciju Gračanica-Planinica. HVO je u 14.30 sa Gorice pokušao pješadijski napad na gradsko naselje Sultanovići. Napad je osujećen. Na prostoru koji je i dalje bio pod kontrolom HVO-a, nalazilo se oko 1.000 boraca i veliki broj civila. Preko UNPROFOR-a ponuđena je predaja, što je HVO odbio. VRS je granatirala centar grada.
28. juli
VRS i HVO artiljerijom djeluju po gradu. Borci HVO-a se, sa većinom civilnog stanovništva, povlače iz Kandije, Gorice i Crniča ka Crničkim podovima. Došlo je do razmjene 45 bošnjačkih civila zatočenih u "Akvarijumu" za 18 ranjenika HVO-a iz Ratne bolnice. U dogovoru s VRS, oko 3.000 civila se preko Dubočke rijeke i Mračaja povlači ka Kupresu, a borci ka Raduši. 3. bataljon je poslat sa zadatkom da sa dijelom snaga 317. brdske brigade Gornji Vakuf i PDO-1, zaustavi prodor HV iz pravca Raduškog kamena u rejonu Lihe-Oglavak. Tokom cijelog dana traje izvlačenje preostalih boraca i civila iz sela pod kontrolom HVO-a, pri čemu borci spaljuju objekte, poput hotela "Akvarijum" i vile Gorica. Stotine projektila sa Crničkih podova pada na grad. I VRS je iz kupreškog pravca ispalila desetak projektila ka gradu.
Posljedice
Snage HVO i HV koje su pokušale iz pravca Gornjeg Vakufa izvršiti prodor ka Bugojnu zaustavljene su na Raduškom kamenu. Jedinice ARBiH i OpŠO su tokom 12 dana borbi imale 92 poginula i 211 ranjenih boraca, što čini oko 30% ukupnih gubitaka bugojanskih jedinica tokom rata. Tokom borbe ARBiH je zarobila: 1 tenk T-55, 1 Fagot, 2 haubice H-105 mm, 3 haubice H-122 mm, 4 topa 76 mm ZiS, 2 topa B-1 76 mm, 3 lahka raketna lansera 107 mm, 2 LRL 128 mm, 15 minobacača 120 mm, 5 PAM-ova i drugo oružje, uz značajne količine municije.
Značajna je saradnja HVO-a sa VRS tokom napada, koja je dogovorena prije sukoba. HVO je od maja imao pripremljen plan za povlačenje sa linija odbrane ka VRS, što je učinio već prvog dana borbi. Više puta je traženo artiljerijsko djelovanje po jedinicama ARBiH, a prvi slučaj se desio 19. jula. Kasnije će HVO i hrvatski civili, prema već ranijem dogovoru, preći preko teritorija pod kontrolom VRS.
HVO je u pokušaju prikrivanja zločina spalio "Akvarijum", kao i Titovu vilu na Gorici gdje je bilo smješteno Zapovjedništvo 104. brigade.
Nakon poraza HVO-a u Bugojnu, čitavu liniju odbrane na donjevakufskom i kupreškom pravcu branile su jedinice ARBiH. Nova linija odbrane prostirala se od Sabljara do Raduše.