cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
NK Inter Zaprešić
Hrvatski nogometni kup
1/8 finala: Inter Zaprešić - Zagreb 0:2
Sezona 2009./10.
1/16 finala: Suhopolje - Inter Zaprešić 2:2 8:9 - 11m
Igralište
NK Inter igra svoje utakmice na Stadionu NK Intera u Zaprešiću. Kapacitet stadiona je 4.500 mjesta. Stadion ima dvije tribine. Zapadna tribina je djelom natkrivena i ima 400 sjedećih i 1100 stajaćih, a istočna tribina 3.028 sjedećih mjesta. Krajem 2005., nakon Interovog osvajanja drugog mjesta u 1. HNL, stadion je dobio modernu rasvjetu.
Poznati igrači
mini|200px|[[Vedran Ćorluka je u sezoni 2004./05. bio član Intera na posudbi iz Dinama]]
UEFA Intertoto kup
UEFA Intertoto kup je bio ljetni nogometni kup organiziran od strane UEFA-e. Takmičenje je osnovano 1961. godine kao kup evropskih lutrija, koje su ga organizovale kako bi povećale broj događaja koje je moguće uvrstiti u sportsku prognozu tokom ljetnih mjeseci. Od 1995. Intertoto kup je postao dio UEFA takmičenja, a pobjednici su dobili šansu da se takmiče u kupu UEFA. Prvobitno su dva odnosno tri pobjednika imali pravo nastaviti takmičenje u kupu UEFA, da bi se taj broj u sezoni 2006. došao do 11 timova koji su se pobjedom u Intertoto kupu plasirali u drugo pretkolo kupa UEFA.
Historija
Intertoto kup su osnovali Ernst B. Thommen, kasnije predsjednik FIFA-e i selektor Švicarske i Austrije, autrijski trener Karl Rappan. Thommen, vlasnik nekoliko kladionica u Švicarskoj nastojao je obezbjediti događaje tokom ljetne pauze na koje bi se moglo kladiti. Zbog hipoteke klađenja koju je takmičenje nosilo UEFA je odbijala svako moguće učešće, a timovima koji su se kvalificirali u službena UEFA takmičenja zabranjeno je učestvovnje u Intertoto kupu.
Prvi turnir je održan 1961. godine pod imenom Internacionalni nogometni kup (IFC). Isprva su klubovi igrali po grupama, a pobjednici bi učestvovali u nokaut fazi kojom bi se dolazilo do pobjednika, ali zbog teškoća pri organiziranju toliko utakmica 1967. su igrane samo utakmice po grupama, a pobjednici su dobijali nagrade od 10 000 - 15 000 CHF.
2006–2008
Od 2006. do 2008. godine 11 ekipa pobjednika trećeg kruga se kvalificiralo u Kup UEFA. Konačan pobjednik Intertoto kupa je bila ekipa koja je postigla najbolji rezultat u kupu UEFA.
1967–94
Konačni pobjednik napisani u boldu.
Moševići (Neum)
Moševići je naseljeno mjesto u općini Neum, Bosna i Hercegovina.
Varšavska sirena
Porijeklo
Sirena je bila grb Stare Varšave. Najstarija postojeća slika grba Varšave sa sirenom pojavljuje se na pečatima dokumenata gradskog vijeća Varšave od 7. aprila 1400. godine. Međutim, dugo vremena je sirena imala potpuno drugačiji oblik od današnjeg. Gornja polovina je bila ljudska, ženska, na nekim starijim pečatima vjerovatno muška, donja polovina sa razvijenim krilima (ponekad bez), repom i dvije šape.
Sirena u obliku pola žene, pola ribe u zvaničnoj gradskoj simbolici, odnosno na pečatima, javlja se tek od sredine 18. stoljeća. Međutim, od druge polovine 17. stoljeća nalazi se u ilustracijama za književna djela. Pretpostavlja se da je motiv sirene mogao biti preuzet od Physiologusa i bestijarija popularnih u srednjem stoljeću.
Godine 1938. odobren je novi grb Varšave, koji predstavlja sirenu, a dizajnirao ga je Szczęsny Kwarta. Godine 1967. zamijenjen je grbom u dvije verzije: reprezentativnoj i funkcionalnoj. Godine 1990. obnovljen je dizajn grba iz 1938. godine.
Popularnost motiva sirene značila je da se Varšava ponekad nazivala „dvorac sirena“, a njeni stanovnici „sirenjanima”.
Legende o sireni
Sirena je protagonista nekoliko varšavskih legendi. Svakoj je dodijeljena uloga pokrovitelja i zaštitnika grada.
Prema Arturu Oppmanu, sirenu su uhvatili ribari, svezali je i doveli u selo. Međutim, svojim prekrasnim pjevanjem nagovorila je čuvara da je pusti.
Prema Ewi Szelburg-Zarembini, sirena sa zlatnom strijelom trebala je ukazati princu izgubljenom u lovu na mjesto njegovog odredišta, gdje je nastala Varšava.
Prema drugoj legendi, davno su dvije sestre – sirene – došle na Baltik s Atlantika; prelijepe žene s ribljim repovima. Jedna od njih voljela je kamenje u danskom moreuzu i sada se može vidjeti kako sjedi na stijeni na ulazu u luku u Kopenhagenu. Druga je stigla do ušća Visle, odakle je plivala uzvodno. Prema legendi, u podnožju današnjeg Starog grada, manje-više na mjestu gde se sada nalazi njen spomenik, izašla je iz vode na pješčanu obalu da se odmori, a pošto joj se to mjesto svidjelo, odlučila je da ostane. Od tada štiti Varšavu, držeći u rukama štit i mač.
Tereza Kesovija
250px|mini|desno|Tereza Kesovija u [[Koncertna dvorana Vatroslava Lisinskog|Koncertnoj dvorani Vatroslava Lisinskog, 2009]] Tereza Kesovija (Dubrovnik, 3. oktobar 1938.) je poznata hrvatska pjevačica zabavne muzike.
Biografija
Upravo u Dubrovniku, u kojem je Tereza živjela sprva skromno sa svojim ocem, pomajkom i bratom, počinje njena karijera osnovnim muzičkim obrazovanjem. Tereza je, kao maturantica srednje muzičke škole u Dubrovniku, na Odsjeku za flautu, osvojila Grand Prix na takmičenju mladih muzičara u Ljubljani 1958. godine. Studij muzike započinje na Muzičkoj akademiji u Zagrebu, svirajući istovremeno u Simfonijskom orkestru Radio Zagreba. Diplomirala je na odsjeku za flautu u klasi prof. Thea Tabake. U to vrijeme počinje nastupati i kao pjevačica.
Prvi nastup pred većim auditorijem imala je 1959. u zagrebačkom Varijeteu, a prvi inozemni nastup bio je na festivalu Pjesma za Evropu u St. Vincentu u Italiji 1962. godine. Tokom karijere, koja traje 45 godina, Tereza je nastupala na svim domaćim festivalima, gdje je bila i nagrađivana. Sa festivala u Splitu, Opatiji, Zagrebu, Sarajevu i Beogradu publika je pamti po pjesmama autora: Zdenko Runjić, Nikica Kalogjera, Arsen Dedić, Kemal Monteno, Đelo Jusić, Stipica Kalogjera, Andrej Baša i drugi.
Terezinu internacionalnu karijeru obilježavaju nastupi i gostovanja na festivalima u Bratislavi, Rio de Janeiru, na Kupu Evrope u Bernu, te festivalima u Meksiku, Sopotu i Antaliji. Dva puta Tereza je pjevala i na Pjesmi Eurovozije: 1966. godine kao predstavnica Kneževine Monako s pjesmom "Bien plus fort", kada je sa 0 bodova bila na posljednjem 17.mjestu zajedno s Italijom. A 1972. godine predstavlja Jugoslaviju s pjesmom "Muzika i ti", i osvaja 9. mjesto. Održala je međunarodne turneje po državama svijeta.
U Francuskoj jetokom 1960-ih i 1970-ih napravila je karijeru. Francuska karijera počinje još 1965., kad pjeva "Larinu pjesmu" (La Chanson de Lara) iz filma "Doktor Živago". Za svoga boravka u Francuskoj Tereza surađuje s poznatim zvijezdama kao što su Serge Lama, Tino Rossi, Gilbert Becaud i Ritta Pavone. Vrhunac je njen solistički koncert u pariskoj Olympiji održan 1988. godine. U ovu prestižnu dvoranu Tereza se vraća solističkim koncertom 2007. godine potvrdivši velikim uspjehom da i nakon 19 godina pauze ima vjernu publiku u Francuskoj. Na francuske top liste dospijeva ponovo 2008. pjesmom De la ou tu m'aimes.
Nagrade
Za svoj umjetnički rad Tereza je nekoliko puta bila nagrađivana prestižnim društvenim nagradama, među kojima su i Nagrada Vlaho Paljetak 1977, Nagrada "Zlatni Zagrebfest" (1995) za umjetnički doprinos Zagrebačkom festivalu zabavne glazbe, te Nagrada Đeki Srbljenović za poseban doprinos Splitskom festivalu 2000. 1999. godine Tereza je odlikovana i proglašena Vitezom Visokog odličja za doprinose u kulturi (Chevalier des Arts et Lettres), koju dodjeljuje predsjednik Republike Francuske, a ubrzo potom uručena joj je i Zlatna povelja humanizma. Tereza nastupa i na velikim koncertima UNICEF-a, prilikom kojih je upoznala i brojne zvijezde poput Charliea Chaplina, Richarda Burtona i Petera Ustinova. 2008. Hrvatska glazbena unija dodjeljuje Terezi posebnu nagradu "Status". 2009. Terezi Kesoviji dodijeljene su: nagrada grada Dubrovnika za životno djelo, Porin za životno djelo, te regionalna nagrada INDEXI za životno djelo.
Karijera
U toku svoje karijere Tereza je snimila više od trideset LP i preko sedamdeset singlica, te desetak CD-ova, ali isto tako i veliki broj pjesama, koje nikada nisu našle svoje mjesto na nekom od nosača zvuka. Svoje pjesme Tereza je osim na bosanskom jeziku, otpjevala i na osam drugih svjetskih jezika (slovenskom, italijanskom, francuskom, ruskom, engleskom, njemačkom, španskom i portugalskom).
Festivali
mini|desno|200p|Split na Prokurativi Festival zabavne muzike Split:
Melodije hrvatskog Jadrana:
Zagrebfest:
Opatija - Dani jugoslovenske zabavne muzike:
Dubrovnik Festa:
SKOPJE
FESTIVAL RADIO DIFUZIJE Beograd
MESAM:
Melodije Istre i Kvarnera:
Arenafest:
Zadarfest:
Neumfest:
Melodije Mostara:
Marko Polo Fest:
Eurovision Song Contest:
Brodfest:
Ostali i internacionalni festivali: Pjesma ljeta: Sisak: St. Vincent: Rio de Janeiro: Bern: Lugano: Mexico: Sopot: Istanbul: Antalija: Portorož: Palma de Majorka:
Uspjesi
Tereza je već pri početku karijere postizala uspjehe, prvenstveno visokim plasmanima na festivalskim natjecanjeima diljem bivše Jugoslavije, no kada se tome pribroji 5 domaćih albuma na #1 top ljestvice prodaje, 3 domaćih kompilacije na #1 prodaje, 5 domaćih extended play ploča na #1 prodaje, 20 domaćih singlica na #1 prodaje i 9 domaćih solo pjesama na #1 radijskih top ljestvica; 5 stranih albuma na #1 prodaje i 5 EP na #1 prodaje - Tereza je nesumljivo najprodavanija i najslušanija hrvatska pjevačica svih vremena.
No, Terezin najveći uspjeh je bio othrvati se strahotama rata i uzdići se na svoje noge, bez igdje ikoga kako bi se kao Feniks vratila i bila jača nego ikada.
Diskografija
Domaća diskografija – album:
Domaća diskografija – live album:
Domaća diskografija - kompilacij:
Domaća diskografija – extended play:
Domaća diskografija – singlovi:
Domaća diskografija – solo na ljestvicama:
Strana doskografija – album:
Strana doskografija – singlovi i EP:
Nedim Nišić
Nedim Nišić je bosanskohercegovački plivač rodom iz Tuzle. Zadnje tri godine živi u SAD-u gdje studira ekonomiju i takmiči se za jedan od tamošnjih univerziteta.
Predstavljao je Bosnu i Hercegovinu na olimpijskim igrama u Pekingu.
Johann Strauss stariji
Johann Baptist Strauss (također poznat kao Johann Strauss, rođen 14. marta 1804. u Leopoldstadtu, danas Beč, umro 25. septembra 1849. u Beču) bio je jedan od najznačajnijih austrijskih kompozitora 19. vijeka iz vremena romantizma. Da se izbjegne pomutnja sa njegovim istoimenim sinom Johannom Straussom mlađim, "kraljem valcera", obično se zove Johann Strauss (ili Johann Strauss stariji). Bio je poznat po bečkim valcerima koje je komponirao i popularisao rame uz rame sa kompozitorom Josefom Lannerom. Utemeljitelj je muzičke dinastije Strauss, a ovu kompozitorsku tradiciju su nastavili njegovi sinovi. Bio je jedna od središnjih ličnosti žanra bečke lahke muzike. Njegovo najpoznatije djelo do danas je Marš Radetzkog, koje je prvi put izvedeno 1848. godine (iako ne u izvornoj instrumentaciji), već adaptaciji Leopolda Weningera, sa kojim se tradicionalno završava novogodišnji koncert Bečke filharmonije. Muzika iz njegovog kompozitorskog djela Tako je govorio Zaratustra, op. 30 bila je korištena u filmu 2001: Odiseja u svemiru.
Biografija i muzičko stvaralaštvo
Johann Strauss bio je sin Franza Borgiasa Straussa (10. septembra 1764. - 5. aprila 1816.) i još od djetinjstva je pokazivao muzički talent. 1817. godine započeo je izučavati knjigovodstvo, a položio je i pripravnički ispit. Uporedo s knjigovodstvom uzimao je i časove sviranja violine kod Michaela Pamera, a kasnije 1830. godine i kod Johanna Pollischanzkija, te pouke iz teorije muzike kod Ignaza von Seyfrida. Strauss je svirao violu u plesnom orkestru Michaela Pamera, gdje je upoznao Josefa Lannera, koji ċe također postati poznati kompozitor bečkog lahkog plesnog muzičkog žanra. Lanner je osnovao muzički trio, kojem se pridružio i Strauss u svojoj 15-oj godini života. Kako se broj muzičara u orkestru povećavao, mladi Johann je preuzimao sve veće odgovornosti. Od 1823. godine dirigovao je drugim orkestrom Josefa Lannera koji se odvojio od glavnog orkestra, a 4. aprila 1824. imali su zajednički koncertni nastup u tada poznatim "Zwei Tauben" vrtovima. Tu se Johann Strauss stariji prvi put javno predstavio kao kompozitor, gdje su premijerno izveli Täuberln-valzer. Bio je to prvi od mnogih valcera koji su bili prvi put koncertno izvedeni i koji su dobili ime po mjestu izvođenja. Godine 1824. dobio je vojni čin u 4. bečkom pješadijskom puku, a tamo je bio aktivan i kao muzičar. Jedno vrijeme je po zanimanju bio i kapelnik. Svirao je i sa braćom Drahanek, ali je svirao i u drugim orkestrima kao rezervni muzičar. Veċ od 1827. godine bio je u stanju pokrenuti vlastiti posao. Do 1830. godine izgradio je ugled kompozitora bečkih valcera, a pojavio se u raznim poznatim bečkim restoranima, među kojima i poznata plesna dvorana "Zum Sperl - u bečkom Leopoldstadtu. Bio je 1832. godine na čelu kapele 1. civilne pukovnije i muzički direktor u carskom Kaiserhof k.k. Hofballmusikdirektor'' 1835. godine. Osnovao je prvi svjetski putujući orkestar kojem su se pridružili neki od muzičara iz orkestra Josefa Lannera. Godine 1833. započeo je svoju prvu evropsku koncertnu turneju sa svojim (sada većim) orkestrom, gdje je posjetio sve veće njemačke i francuske gradove. Poznati francuski kompozitor Hector Berlioz pohvalio je njegovu muziku i koncertne nastupe njegovog orkestra u Parizu. Godine 1838. krenuo je na prvu od dvije uspješne koncertne turneje po Velikoj Britaniji, od kojih je druga bila 1849. godine. Čak su ga pozvali da 28. juna 1838. svira sa svojim orkestrom povodom krunisanja kraljice Viktorije, a za ovaj događaj je komponirao svoj "Valcer za kraljicu Viktoriju".
Godine 1834. preselio se u Hirschenhaus (njemački: Zum goldenen Hirschen) u Leopoldstadtu, Taborstraße 17, kojeg danas više nema i iznajmio četiri stana za sebe i svoju porodicu, kao i jedan koji je bio namijenjen samo za njegov kompozitorski rad.
Johann Strauss je bio oženjen gostioničarkom (Maria) Anom Streim (1801-1870), a zatim je napustio porodicu i potom živio u partnerstvu s modisticom Emilie Trampusch (1814 - nakon 1865), s kojom je imao osmoro djece. Njegova tri sina sa suprugom Anom - Johann, Josef i Eduard - također su postali muzičari. Njegov sin Johann Strauss mlađi, kojeg je podržavala majka protiv volje oca je od 1844. postao ozbiljan muzički takmac svog oca.
Voličina
Slovenija:
Ponosnik
Ponosnik je učesnik u karavanskom prevozu robe u srednjovjekovnoj Bosni.
Organizacija karavanske trgovine uglavnom je bila u rukama Vlaha, koji su u radu sa stokom i kretanju sa stokom imali najviše iskustva obzirom na svoj uobičajeni način života i privređivanja. Obično su ponosnici za jedan karavan bili iz jednog roda ili jednog katuna, a na njihovom čelu je bio kramar (primićur) koji je i u rodovskom i katunskom pogledu (katunar) predstavljao glavnog predstavnika. Na taj način se prepoznaju čitave rođačke ekipe iskusnih ponosnika koje se mogu pratiti decenijama u karavanskom saobraćaju. Broj tovara (konja) ponekad je prelazio i stotine, pa je više rodova ulazilo u realizaciju zajedničkog karavana.
Divlja svinja
thumb|260px|Preparirani vepar iz [[Lika|Like, Hrvatska]] Divlja svinja je bliski rođak domaće svinje, živi u čoporima uglavnom oko vlažnih šuma. To je krupna divljač koja se dosta lovi kod nas jer je veoma brojna. Za tu brojnost je zaslužan veći broj mladih u leglu i nedostatak prirodnih neprijatelja. Izuzetno brzo trči a dobar je i plivač. Po načinu ishrane spada u svaštojede, što znači da će pored hrane biljnog porekla pojesti životinje koje uspiju uhvatiti, pa će čak jesti i lešine.
Osobine
Odrasli primjerci mogu biti visoki od 90-100 cm, a dugački od 120-160 cm. Masa im varira u zavisnosti od godišnjih doba i može da pređe 200 kg kod vepra, dok krmače mogu biti teže od 150 kg. Zubi, očnjaci, su tako postavljeni u vilici da se donji, sjekači, uvijek preklapaju sa gornjim, brusačima, i na taj način se oštre. Pravu trofejnu vrijednost očnjaci kod veprova dostižu tek u petoj godini. Divlja svinja ima boju krzna smeđe boje, tako da se uklapa u okolinu. Mladi, kada se oprase, imaju karakteristične uzdužne pruge koje im ostaju do drugog mjeseca.
Razmnožavanje
Ženke postaju polno zrele sa 10 mjeseci, a mužjaci koji mjesec kasnije. Međutim, ne pare se prije navršenih 18 meseci, osim ako nije došlo do poremećaja prirodne ravnoteže. Period tjeranja divlje svinje se odvija od polovine novembra do početka februara. U tom periodu može da dođe do borbi između mužjaka, jer glavna ženka obilježi teritoriju na više mjesta i to je znak da će sve ženke iz čopora biti u tjeranju za dvije sedmice. Poslije borbi sa drugim mužjacima, najjači vepar ostaje sa čoporom oko mjesec dana i za to vrijeme upari sve ženke iz čopora. Poslije tog perioda se vraća usamljeničkom životu.
199.
Godina 199. (CXCIX) bila je redovna godina koja počinje u ponedjeljak u julijanskom kalendaru. U svoje vrijeme je bila poznata kao Godina konzulstva Anulijana i Frontona (ili, rjeđe, godina 952. Ab urbe condita). Oznaka 199. za ovu godinu se koristi od ranog srednjeg vijeka, kada je kalendarska era Anno Domini u Evropi postala glavnom metodom označavanja godina.
122 mm haubica M1938 (M-30)
122 mm haubica M1938 (M-30) je sovjetska haubica kalibra 122 mm poznata u upotrebi Crvene armije tokom Drugog svjetskog rata.
Zgornja Voličina
Zgornja Voličina je naseljeno mjesto u sastavu općine Lenart, regija Podravska, Slovenija.
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Sloveniji nalazila se u sastavu stare općine Lenart.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2011. godine, Zgornja Voličina je imala 614 stanovnika.
Sead Mahmutefendić
Bibliografija
Cjelokupni književni opus: "Đavolja komedija"
Ucayali
Ucayali je regija u Peruu. Ime je dobila po rijeci Ucayali. Glavni grad regije je Pucallpa.
Selman Selhanović
Selman Selhanović rođen je 5. septembra 1957 godine u Titogradu (Podgorica). Prohodao je i školovao se u Sarajevu, gdje je diplomirao komparativnu književnost i filozofiju na Filozofskom fakultetu. Na Fakultetu političkih nauka magistrirao je 2011. godine, a doktorirao 2014. Više od 30 godina bavi se književnom kritikom i novinarstvom.Bio je još od osnivanja jedan od prvih urednika Nezavisne televizije "Hayat", potom je bio prvi glavni i odgovorni urednik "Bošnjačkog avaza" koji je prerastao u "Dnevni avaz", te prvi glavni i odgovorni urednik lista "BH- journalist"-lista Saveza novinara BiH.Bio je i zamjenik gl.i odg.urednika lista "Behar",stalni saradnik listova "Bošnjak", "Novi horizonti","Kevser", "Amanet" i drugih. Članke je objavljivao i u mnogim drugim listovima i časopisima u BiH. Objavio je tri knjige pod nazivom "Bošnjački odgovori" koje sadrže razgovore sa istaknutim kulturnim i javnim ličnostima iz Bosne i Hercegovine, te četvrtu knjigu iz tog ciklusa pod naslovom "Bošnjakinje govore". U 2012. godini iz štampe je izašla knjiga "Savremeni mediji i djeca: u jednoroditeljskim porodicama."
NGC 2175S
NGC 2175S je otvoreno zvjezdano jato i nalazi se u sazviježđu Orion.
Rade Šerbedžija
Pored filma, Šerbedžija je bio i istaknuti pozorišni glumac koji je je najbolje u bivšoj Jugoslaviji glumio ulogu Hamleta Williama Shakespearea. Učešćem u filmu Pred doždot (bos. Prije kiše) 1994. godine privukao je međunarodnu pažnju kad je nominovan za Oskara. Ovaj film je ostvario deset nagrada na filmskom festivalu u Veneciji iste godine, uključujući i veliku nagradu Zlatnog lava kao i nagradu kritike festivala za najboljeg glumca. Također je ostvario zapaženu ulogu u režiserskom prvencu Angeline Jolie U zemlji krvi i meda. Trenutno živi u Londonu.
NGC 2175S
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Rade Šerbedžija
Biografija
Rođen je u mjestu Bunić kod Udbine u Hrvatskoj. U braku je s Lenkom Udovički, s kojom ima kćeri Ninu, Milicu Almu, Vanju i Luciju te sina Danila.
Prapratnica
Prapratnica je naseljeno mjesto u općini Neum, Bosna i Hercegovina.
Rade Šerbedžija
Biografija
Diplomirao je 1969. na Akademiji za pozorište, film i televiziju u Zagrebu, nakon čega je ubrzo angažiran u zagrebačkom Dramskom teatru "Gavella". Nakon toga naizmjenično radi kao slobodni umjetnik, s angažmanom u Hrvatskom narodnom pozorištu u Zagrebu te ponovo u "Gavelli". Nadaren, izuzetne glumačke tehnike, glumac i racija i temperamenta, sugestivan, vrsne dikcije, s lahkoćom izvodeći i fizički najteže scene, pokazao se podjednako uvjerljiv u ulogama klasičnog (npr. Shakespeareovi Hamlet i Rikard III) i modernog repertoara (npr. Ibsenov Peer Gynt) – u raznim žanrovima, i u pozitivnim i u negativnim likovima. Dobitnik je mnogih priznanja (triput nagrađen na Sterijinom pozorju, Nagrada "Vladimir Nazor", Nagrada "Dubravko Dujšin", Nagrada "Orlando" na Dubrovačkim ljetnim igrama). Na filmu debitira sporednom ulogom u Iluziji (1967) Krste Papića, dok prvu glavnu – mladića na životnoj prekretnici – tumači u Gravitaciji ili fantastičnoj mladosti činovnika Borisa Horvata'' (1968) Branka Ivande. Otad sve češće nastupa u glavnim ulogama dobijajući popularnost i ulazeći u krug najrespektiranijih jugoslavenskih glumaca, u filmovima raspona od ratnih drama do savremene tematike. Tako su početkom 1970-ih zapažene njegove uloge komunističkog aktivista dezorijentiranog u privatnom životu u Crvenom klasju (1970) Ž. Pavlovića i seoskog mladića suočenog s nepravdom u Predstavi "Hamleta" u selu Mrduša Donja'' (1973) Krste Papića. U to vrijeme ističe se i u filmovima koji kritički oslikavaju jugoslavensku savremenost: kao kompozitor kod koga prevladava karijerizam (što potvrđuje njegovu sposobnost karakterizacije moralno ambivalentnih osoba) u filmu Bravo maestro (1978) Rajka Grlića (Zlatna arena u Puli) i u naslovnoj ulozi u Novinaru (1979) Fadila Hadžića.
mini|lijevo|Šerbedžija na Internacionalnom Film Festivalu u [[Toronto|Torontu 2007.]]
Najuspješnija filmska godina za Šerbedžiju vjerovatno je bila 1986. kada sa dvije uloge u filmovima dobija titulu najuspješnijeg na Pulskom festivalu: revolucionara koji se ne snalazi u poratnom vremenu u Večernjim zvonima Lordana Zafranovića (Zlatna arena) i radnika ogorčenog siromaštvom i životnim nedaćama u Snu o ruži Ž. Tadića (Velika povelja u Nišu). Velikog radnog potencijala, s uspjehom glumi i na televiziji: u TV-serijama U registraturi, Nikola Tesla (u naslovnoj ulozi), Prosjaci i sinovi i Bombaški proces (kao Josip Broz Tito). Godine 1982. dobio je godišnju nagradu australijske televizije Sammy za glavnu ulogu u australijskoj ekranizaciji drame Oslobođenje Skoplja D. Jovanovića. Objavio je 2 zbirke pjesama: Promjenljivi i Crno, crveno. Bio je predavač scenskog govora i glume na Akademiji za pozorište, film i televiziju u Zagrebu te izvanredni profesor glume na Akademiji umetnosti u Novom Sadu.
Godine 1992. odlazi u svijet, gdje se također probio kao sjajan glumac. Unatoč tome što je već glumio u 80-ak filmova distribuiranih uglavnom na području bivše Jugoslavije, u svjetske vode probio se filmom "Hanna's War" (1988) te filmom "Before the Rain" (1994) Milče Mančevskog. Godine 1996. glumio je oca izbjeglice u filmu "Belma" te novozelandskog imigranta u filmu "Broken English". Potom su uslijedile uloge u vodećim holivudskim filmskim ostvarenjima Svemirski kauboji, Nemoguća misija 2, Moćni Joe Young, Zdrpi i briši itd.
Poznat je i po čitanju poezije te pozorišnim predstavama. Pokrenuo je i novi teatar "Ullysses" u Puli, koji je premijeru doživio predstavom Kralj Lear na Brijunima pod režiserskom palicom njegove supruge Lenke.
Radio je s mnogim velikim imenima, kao što su Vanessa Redgrave, Phillip Noyce ili Tom Cruise. Radio je i sa slavnim Stanleyom Kubrickom te Clintom Eastwoodom, no je ostao dosljedan sebi izjavama kako su "dobri režiseri jednako dobri svugdje na svijetu, a glumci se prepoznaju već pri prvom pogledu" sjećajući se glumaca s naših prostora kao što su Inge Apelt ili Miodrag Krivokapić. Uz porodicu Šovagović, Šerbedžija je sa svojom djecom iz prvog braka, Danilom koji studira film u Americi i Lucijom, dobitnicom Zlatne arene za ulogu u filmu Polagana predaja, na dobrom putu da ostvari još jedno uspješno "porodično filmsko ostvarenje" na ovim prostorima. Prije 15 godina Rade Šerbedžija je osnovao "Kazalište Ulysses" koje radi i danas. Od 11. jula do 22 avgusta svake godine u organizaciji ovog pozorišta na Brijunima i u Puli održavaju se pozorišne predstave i muzički koncerti sa učesnicima iz svih krajeva bivše Jugoslavije.
Most dr. Franja Tuđmana (Dubrovnik)
mini|300px|Most dr. Franja Tuđmana Most dr. Franja Tuđmana ili Most Dubrovnik je most u Hrvatskoj koji povezuje dvije obale zaljeva Rijeke Dubrovačke.
IC 400
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Most dr. Franja Tuđmana (Dubrovnik)
Historija izgradnje
Ideja o izgradnji mosta preko Rijeke Dubrovačke stara je oko 30 godina, a sama realizacija je počela 1989. godine izgradnjom prilaznih cesta od naselja Lozica sa zapadne, te dubrovačkog gradskog predjela Nuncijata sa istočne strane. Rat je spriječio dalju gradnju, pa je most završen i pušten u saobraćaj tek u maju 2002. godine.
Tehnički podaci
Most je viseći i sastoji se od dva dijela prednapregntog grednog sklopa sa zapadne strane i glavnog nesimetričnog sklopa s visećom spregnutom gredom na istočnoj strani. Na zapadnoj strani, na prilaznoj cesti izgrađen je vijadukt dužine 66 metara. Dužina samog mosta je 518 metara.
lijevo|200px|mini|Tabla na zapadnom prilazu mostu Do izgradnje mosta saobraćaj prema zapadnom ulazu u grad Dubrovnik se odvijao Jadranskom turističkom cestom kroz područje Rijeke dubrovačke, a gradnjom mosta taj put se skratio za oko 9 kilometara, te na taj način doprinjeo bržem razvoju dubrovačkih prigradskih naselja Lozica, Štikovica, Vrbica, Zaton i Orašac, te naselja općine Dubrovačko primorje.
Bos
Bos (lat. bōs: govedo, vo, bik) je  rod divljih i pripitomljenih goveda. Bos se može podijeliti u četiri podroda: Bos, Bibos, Novibos i Poephagus, ali ova podjela je kontroverzna. Rod ima pet postojećih vrsta. Međutim, ovo može porasti na sedam ako se pripitomljene rase broje kao odvojene vrste, i devet ako je uključen i srodni rod Bison.
Smatra se da većina modernih rasa domaćih goveda potječe od izumrlih tura, velikog divljeg evroazijskog pragovečeta. Vjerovatno je istrebljeno u Britaniji tokom bronzanog doba, a posljednji je ubijen u Poljskoj 1627. godine.
Anatomija i morfologija
Većina vrsta su travojedi, sa dugim jezicima za uvijanje biljnog materijala (njihove omiljene hrane) i velikim zubima kako bi razgradili biomasu koju gutaju. Oni su preživari s četveročlanim želucem koji im omogućava da razgrađuju biljni materijal.
Rasprostranjenje
Danas živi oko 1,3 milijarde domaćih goveda, što ih čini jednim od najbrojnijih sisara na svijetu. Pripadnici ovog roda nalaze se u: Africi, Aziji, Istočnoj i Zapadnoj Evropi, dijelovima Sjeverne Amerike, Južne Amerike i Okeaniji. Njihova staništa uveliko variraju, ovisno o određenoj vrsti; mogu se naći u prerijama, kišnim šumama, močvarama, savanama i umjerenim šumama.
Ekologija, ponašanje i životna historija
Većina vrsta roda "Bos" ima životni vijek 18-25 godina, a čak i 36 u zatočeništvu. Imaju 9–11 mjeseci gestacije, zavisno od vrste i rođenja jednog ili (rijetko) dva mlada, u proljeće.
Većina vrsta putuje u stadima od 10 članova do stotine. U većini stada postoji jedan bik (mužjak) za sve krave (ženke). U stadima je važna dominacija, a telad obično nasljeđuju položaj svoje majke u hijerarhiji.
Obično su dnevne životinje; odmaraju se tokom toplog dijela dana, a aktivne su ujutro i popodne. U područjima gdje su ljudi posegli na teritoriju stada, oni mogu promijeniti bioritam u noćnu aktivnost. Neke su vrste i migratorne, a kreću se u zavisnosti o dostupnosti hrane i vode.
Evolucijska historija
Smatra se da su današnje vrste "Bos" evoluirale od jednog pretka, tura (Bos primigenius). Ova je posebna vrsta preživjela sve do ranog 17. stoljeća, kada je zbog prekomjernog izlovljavanja izumrla, čak i ona kao posljednja ženka, koja je uginula u Poljskoj. .
Podjela i taksonomija
Godine 2003., Međunarodna komisija za zoološku nomenklaturu, Mišljenje 2027, riješila je dugogodišnji spor o imenovanju onih vrsta (ili parova vrsta) Bos koje sadrže i divlje i pripitomljene forme. Komisija je "sačuvala upotrebu 17 posebnih imena, zasnovanih na divljim vrstama, koja su unaprijed data ili savremena – onima koja se zasnivaju na domaćim oblicima", potvrđujući "Bos primigenius" za aurohe (turove) i "Bos gaurus" za gaure. Ako se domaća goveda i gajali smatraju zasebnim vrstama, oni će biti nazvani "Bos taurus" i "Bos frontalis"; međutim, ako se smatraju dijelom iste vrste kao i njihovi divlji srodnici, zajedničke vrste trebaju se imenovati "Bos primigenius" i "Bos gaurus".
Bolnica Beckomberga
Bolnica Beckomberga (Beckomberga sjukhus) je bila švedska psihijatrijska bolnica u Bromma-i, zapadno od Štokholma. Otvorena 1932. Beckomberga je u naponu snage sredinom 20-og vijeka bila jedna od najvećih psihijatrijskih bolnica u Evropi, sa preko 2000 mentalno bolesnih pacijenata. Bolnica je zatvorena 1995.
Historija
Bolnica Beckomberga je pravljena od 1929. do 1935. Projektovao ju je arhitekta Carl Westman u saradnji sa hirurgom Ivar-om Anderssonna-om na zemlji koju je poklonilo štokholmsko gradsko vijeće 1927. Nova bolnica je projektovana van grada, namjerno van urbanih područja. 1932. je otvorena prva sekcija za 600 pacijenata. Kad je završena 1935, bolnica Beckomberga je bila jedna od najvećih psihijatrijskih bolnica u Evropi sa sobama za 1600 pacijenata i oko 800 zaposlenih.
Žirokopter
mini|desno|200px|Letjelica Super Genie, spremna za polijetanje Žirokopter ili autožir je vrsta zrakoplova iz reda rotokoptera koji se kreće pomoću horizontalnog pomoću rotora. Žirokopter se može smatrati hibridom aviona i helikoptera.
Bolnica Beckomberga
Historija
Okružena prirodom, koja igra važnu ulogu u terapiji za mentalno bolesne pacijete, cijela bolnica je projektovana u skladu sa klasicističkim idejama sa zgradama i bolnicom uređenim u simetričnom šablonu duž centralne ose sjever-jug. Centralna osa počinje na jugu sa pravom avenijom lipa do polukružnog trga prije centralnog dijela bolnice.
Žirokopter
Žirokopter je razvio španac Juan de la Cierva, a njegov je model prvi put poletio 1923. godine.
Bolnica Beckomberga
Historija
Četiri masivne četvorospratno zgrade, koje su bile povezane visokim zidovima kreiraju zatvoreno četvorougaono dvorište. Žene i muškarci su bili razdvojeni u dugim zgradama. Ženski pacijenti su bili u zapadnoj zgradi, a muški u istočnj. Administracija je bila u južnoj zgradi, a u sjevernoj zgradi je bila kuhinja. U centru dvorišta je bila niska zgrada od cigle koja je služila kao auditorijum i crkva. U dvorištu je bilo malo drveće u obliku piramida. Skoro sve zgrade van centralnog kompleksa su striktno pravljene simetrično.
Zgrade su relativno ujednačene sa nekoliko razlika. opšti utisak je monumentalan. Unutrašnjostje mijenjana pa je maloostalo od početnog enterijera.
Žirokopter
Historija
Juan de la Cierva je bio španski inžinjer i aeronautički entuzijasta. Učestvovao je 1921. na dizajnerskom takmičenju, za razvoj bombardera za špansku vojsku. De la Cierva je dizajnirao letjelicu sa tri motora, ali tokom ranih testnih letova, bombarder se uvijao i pao.
De la Cierva je bio zabrinut zbog problema uvijanja, i zavjetovao se da će razviti letjelicu koja će letjeti sigurno, na niskim brzinama leta. Rezultat je bio prvi uspješan "rotokopter", kojeg je on imenovao Autogiro, 1923.
Bolnica Beckomberga
Historija
Izuzetak je auditorijum i centralnom dvorištu koji je zadržao orginalni enterijer sa plafonskim freskama i podijum i balkon sa klasicističkim dekoracijama. Ova zgrada je označena kao plava (klasa I) kao zgrada od največe historijske važnosti. Ostale originalne zgrade su su označene kao zelene (klasa II) kao važne u kulturno-historijskoj perspektivi.
Centralna bolnička jedinica je bila okružena livadama, vrtovima i avenimama lipa, a neke originalna brda su zadržana. Od otvaranja bolnice sredinom 1930-ih dodato je samo nekoliko zgrada i bolnica je zadržala originalnmi karakter. Od zatvaranja bolnice 1995. gradsko vijeće je odlučilo da područje pretvori u stambeno i time ugrozi historijske zgrade.
Bestova bolest
Viteliformna distrofija žute mrlje nepravilni je autosomni dominantni očni poremećaj koji može uzrokovati progresivni gubitak vida. Ovaj poremećaj pogađa mrežnjaču, posebno ćelije u malom području blizu centra retine koje se zove žuta mrlja (žuta pjega). Žuta mrlja dgovorna je za oštar centralni vid, koji je potreban za detaljnije viđenje kao što su čitanje, vožnja i prepoznavanje lica. Stanje karakteriziraju žute (ili narandžaste), blago povišene, okrugle strukture slične žumancetu (latinski vitellus) jajeta.
Genetika
Bestova bolest se nasljeđuje po autosomno dominantnom obrascu, što znači da je jedna kopija izmijenjenog gena u svakoj ćeliji dovoljna da izazove poremećaj. U većini slučajeva, pogođena osoba ima jednog roditelja sa ovim stanjem.
Obrazac nasljeđivanja viteliformne distrofije žute mrlje kod odraslih je definitivno autosomno dominantan. Mnogi oboljeli ljudi, međutim, nemaju porodičnu historiju poremećaja i samo je mali broj oboljelih porodica prijavljen. To je zato što je penetrabilnost stanja nepotpuna; stoga je moguće da osoba ima kopiju mutiranog alela i da ne prikazuje VMD fenotip. Odnos muškaraca i žena je otprilike 1:1.
Patofiziologija
Viteliformnu distrofiju žute mrlje uzrokuju mutacije gena RDS i VMD2. Mutacije u "VMD2" genu su odgovorne za Bestovu bolest. Promjene u "VMD2" ili "RDS" genu mogu uzrokovati pojavu oblika viteliformne distrofije pjege kod odraslih; međutim, manje od četvrtine slučajeva posljedica je mutacija u ova dva gena. U većini slučajeva, uzrok nastanka oblika kod odraslih je nepoznat.
VMD2 gen daje upute za stvaranje proteina koji se zove bestrofin. Iako je njegova tačna funkcija neizvjesna, ovaj protein vjerojatno djeluje kao kanal koji kontrolira kretanje negativno nabijenih hlornih atoma (hlornih iona) u ili iz ćelija u mrežnjači. Mutacije u "VMD2" genu vjerovatno dovode do proizvodnje nenormalno oblikovanog kanala koji ne može regulirati protok dlorida. Nije utvrđeno kako su ovi kanali koji ne funkcionišu povezani sa nakupljanjem lipofuscina u mrlji i progresivnim gubitkom vida.
"RDS" gen daje upute za stvaranje proteina koji se zove periferin. Ovaj protein je neophodan za normalnu funkciju svjetlosnih (fotoreceptorskih) ćelija u mrežnjači. Mutacije u genu RDS ometaju strukture u ovim ćelijama koje sadrže pigmente osjetljive na svjetlost, što dovodi do gubitka vida. Nejasno je zašto mutacije RDS utiču samo na centralni vid kod osoba s viteliformnom distrofijom žute mrlje u odrasloj dobi.
Dijagnoza
Viteliformna distrofija žute mrlje uzrokuje nakupljanje masnog žutog pigmenta (lipofuscin) u ćelijama ispod mrlje. Mrežnjačni pigmentni epitel također degenerira. Vremenom, abnormalna akumulacija ove supstance može oštetiti čepiće koje su ključne za jasan centralni vid. Kao posljedica toga, ljudi s ovim poremećajem često gube centralni vid i mogu imati zamagljen ili izobličen vid, a gubitak je rijetko simetričan. Pojavljuju se skotomi, prvo sa crvenim svjetlom, a zatim sa zelenim; konačno, relativni (ili u ozbiljnijim slučajevima, apsolutni) skotomi se javljaju pri bijeloj svjetlosti. Viteliformn distrofija žute mrlje ne utiče na bočni (periferni) vid ili sposobnost gledanja noću.
Opisana su dva oblika ove viteliformne distrofije sa sličnim karakteristikama. Rani oblik (poznat kao Bestova bolest) obično se javlja u djetinjstvu. Bolest je dobila ime po njemačkom oftalmologu Friedrichu Bestu koji je 1905. godine definirao pedigre koji živi s različitim stadijumima bolesti. Početak simptoma i težina gubitka vida uveliku variraju. Oblik koji se javlja kod odraslih počinje kasnije, obično u srednjim godinama, i ima tendenciju da uzrokuje relativno blagi gubitak vida. Svaki od dva oblika viteliformne distrofije žute mrlje ima karakteristične promjene u mrlji koje se mogu otkriti tokom pregleda oka.
U Bestovoj bolesti, parakliničke procjene kao što su fluoresceinska angiografija fundusa ili indocijaninska zelena angiografija, zajedno sa osnovnim i konačnim elektrookulografskim (EOG) rezultatima, može baciti svjetlo na napredovanje bolesti.
Dalmati
mini|desno|300px|Mapa koja prikazuje približan razmještaj ilirskih plemena Dalmati (Delmati, lat.: Dalmatae, gr.: Delmatoi) su antička etnogrupa koja je obitavala na područjima jugozapadne Bosne i Hercegovine, današnje Dalmacije u Hrvatskoj i  između rijeka Krke i Neretve. Središtem im je bilo u Delminiumu (Daelminium), koji se nalazio na planini Libu, između sela Kongore i Borčana u Duvanjskom polju. Nakon širenja prema jadranskoj obali, u današnjem Solinu imali su svoju luku. Neki smatraju da je njihovo ime povezano s albanskom riječi dalma ili delma, koja znači - ovca. To bi mogla potvrditi njihova povezanost sa stočarstvom, odnosno ovčarstvom. Dalmati se smatraju Ilirima u širem smislu. Po njima je nazvana i rimska provincija Dalmatia, odnosno današnja Dalmacija.
Etnogeneza Dalmata
Danas je u arheološkoj nauci sasvim prihvaćeno mišljenje da su polja u jugozapadnoj Bosni (Duvanjsko polje, Livanjsko polje i Glamočko polje) naseljavali Dalmati. Glavni oslonac ovom mišljenju su antički izvori koji se odnose na rimsko – dalmatske ratove i vrijeme rimske dominacije. Ovo je klasična dalmatska teritorija na kojoj oni žive počev od bronzanog doba.
Zgornje Partinje
Zgornje Partinje su naseljeno mjesto u sastavu općine Sveti Jurij v Slovenskih goricah, regija Podravska, Slovenija.
Dalmati
Etnogeneza Dalmata
Kontinuirano prisustvo neo-eneolitskog supstrata (Prediliri) i njegova dominacija tokom svih perioda razvoja gradina govori da je etnogeneza počela u ranom bronzanom dobu.
Zgornje Partinje
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Sloveniji nalazile su se u sastavu stare općine Lenart.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2011. godine, Zgornje Partinje su imale 569 stanovnika.
Dalmati
Etnogeneza Dalmata
Na prostoru jugozapadne Bosne, tokom željeznog doba, period Ha B, došlo je do znatnog povećanja broja stanovnika, što je dovelo i do povećanog broja podignutih gradina i intezivnog i samostalnog daljnjeg razvoja koji će dovesti do stvaranja dalmatskog etnosa na kraju starijeg željeznog doba. Tokom čitavog razvoja u jugozapadnoj Bosni vodeću ulogu imala su naselja iz Duvanjskog polja.
Širenje prema jadranskoj obali
U IV stoljeću pne. počelo je širenje Dalmata prema jadranskoj obali. I na novoj teritoriji podižu gradinska naselja, čija izvorna imena nisu poznata, ali su u antičkim izvorima koji opisuju ratove sa Rimljanima i kasniji period rimske dominacije, dobivali rimska imena. Poznatija dalmatska naselja su:
U političkom pogledu Dalmati se pojavljuju samo kao plemenski savez, ali nikada nisu oblikovali posebnu državu s pravim vladarima. Nakon njihove historijski potvrđene pojave na obalama Jadrana od 4. st., poznati su kao izrazito ratnička etnogrupa koja na zapadu potiskuje starije Liburne preko rijeke Krke, a na istoku ilirske Ardijejce i Daorse preko Neretve.
Dalmati i Rim
Stalni napadi Dalmata na obližnje rimske saveznike, tj. susjedne Liburne i stare grčke kolonije u srednjem Jadranu, poslužili su Rimljanima kao povod za nekoliko ratova protiv ratobornih Dalmata, u svrhu osvajanja i pacifikacije istočnog Jadrana te konačno pripajanje tih zemalja u Rimsko carstvo. Prvi Dalmatinski rat Rima trajao je od 156-155. godine p. n. e. kada je konzul Scipion Nasica zauzeo i razorio dalmatsku prijestolnicu Delminion na Duvanjskom polju. Nakon ponovnog ustanka Dalmata drugi sličan rat vodio je od 119-117. godine p. n. e. konzul Cecilije Metel (Caecilius Metellus). Nakon toga su se Dalmati oporavili i proširili na more, pa je u trećemu Dalmatskom ratu od 78-76. godine p. n. e. prokonzul Gaj Koskonije (Caius Cosconius) osvojio lučki grad Salona (Solin).
Godine 50. p.n.e. Delmati i njihovi saveznici su zazuzeli Promonu. Nakon odbijanja vraćanja utvrde Liburnima, Rim je poslao do Promone "jednu jaku vojsku" koju Delmati poraziše i "poubijaše do kosti do poslijednjeg čovjeka", kako je zabilježio Apijan iz Aleksandrije. Gotovo cijela legija je ležala mrtva na bojnome polju. Uslijedili su novi ustanci Dalmata koji su u rimskom građanskom ratu (49-44. godine p. n. e.) bili Pompejevi saveznici protiv Cezara. Zatim se većina Ilira ujedinjuje s Dalmatima u zajedničkom ustanku protiv rimske vlasti, četvrtom i posljednjem ratu, koji je vodio Oktavijan protiv Ilira od 34-33. godine p. n. e. Ovaj rat je završen osvajanjem nove dalmatske prijestolnice Klisa (potom nazvan rimski Soetovio).
Dalmati su napali i Salonu, i stvorili opasnost po cijelu teritoriju provincije Ilirik. Zato je Rim ukupno morao angažovati ne manje od 15 legija sa pomoćnim trupama i saveznicima iz Trakije, ukupno oko 200.000 vojnika radi gušenja ustanka udruženih ilirskih plemena. Težak gerilski rat vođen je u bosanskim planinama i južnoj Panoniji. Rimljanima je trebalo tri godine da uguše ilirski ustanak i njihov historičar Svetonije (oko 70-130. godine) ovaj konflikt je opisao kao najteži od punskih Ratova.
152 mm top-haubica M1937 (ML-20)
152 mm top-haubica M1937 (ML-20) bila je sovjetska top-haubica iz perioda Drugog svjetskog rata koju je dizajnirao projektantski biro pod vodstvom F. F. Petrova. Razvijena je na osnovu topa 152 mm M1910/34 koji je izrađen po principima njemačkog Schneidera. Korištena je na nivou korpusa, a akciju je vidjela i poslije Drugog svjetskog rata, te se koristi još i danas.
Ambasadori (album)
"Ambasadori" jest drugi kompilacijski album sarajevske pop-rok grupe Ambasadori. Objavila ga je na kaseti izdavačka kuća Diskoton 1978. Na albumu se nalazi deset pjesama, koje su snimljene i objavljene na njihovim singl-pločama između 1976-1978. Muziku, tekstove i aranžmane napisali su bas-gitarist Enes Bajramović, gitarist i vođa Ambasadora Slobodan Vujović. Osim njih, tu su i tekstopisci i kompozitori iz drugih nekadašnjih jugoslavenskih muzičkih središta: Ranko Boban, Ranko Stanković, Valerijan Žujo, Slobodan Đurasović, Ivica Fleš, Nenad Vilović. Ovim kompilacijskim albumom Ambasadori su predstavili svojoj slušalačkoj publici pregled pop i šlager pjesama koje su izvodili na festivalima Vaš šlager sezone, Opatijski festival i na redovnim koncertime. Pjevački i izvođački kvalitet ovog sastava svrstao ih je (zajedno s Indexima i Bijelim dugmetom) u sam vrh tadašnje sarajevske pop-rok scene iz sredine 1970-ih.
FK Koševsko Brdo
Fudbalski klub "Koševsko Brdo" je nogometni klub iz Sarajeva, Bosna i Hercegovina. Osnovan je 1973. godine. Nije imao nekog značajnog uspjeha za vrijeme bivše Jugoslavije. Takmiči se u Prvoj Ligi Kantona Sarajevo. Obnoviteljska skupština kluba je održana 10. marta 2008. godine.
152 mm haubica M1943 (D-1)
122 mm haubica M1938 (M-30) je sovjetska haubica kalibra 152 mm iz Drugog svjetskog rata. Haubica je razvijena od strane projektantskog ureda F.F. Petrova u periodu 1942. - 1943. koji je također razvio haubicu 122 mm M-30 na osnovu čijeg je lafeta i nastala. Zbog dalekog dometa ove haubice i širokog spektra streljiva znatno je povećala efikasnost artiljerije Crvene armije.
Nakon Drugog svjetskog rata D-1 haubica je vidjela borbe u mnogim ratovima do kraja 20. stoljeća. Zbog svoje kvalitete i učinkovitosti ova haubica se i danas upotrijebljava. D-1 se dugo smatrala važnim elementom sovjetske artiljerije.
Nedžad Fazlija
Nedžad Fazlija bosanskohercegovački je sportski strijelac rodom iz Ustikoline.
Predstavljao je Bosnu i Hercegovinu na Olimpijskim igrama 1996. u Atlanti, 2000. u Sydneyju, 2004. u Atini, 2008. u Pekingu i 2012. u Londonu.
Politika
Na prijevremenim izborima 2007. za načelnika općine Novo Sarajevo bio je kandidat za načelnika kao član SDP-a, osvojivši drugo mjesto.
Pelé
Edson Arantes do Nascimento (23. oktobar 1940 – 29. decembar 2022), poznatiji po nadimku Pelé, bio je brazilski nogometaš. Uz Diega Maradonu, smatra se najboljim igračem u historiji nogometa, kojim ga je 1999. godine proglasila FIFA. Uz to, Međunarodni olimpijski komitet (MOK), nakon glasanja provedenog po nacionalnim olimpijskim komitetima, u decembru 1999. proglasio ga je jednim od 5 najboljih sportista 20. vijeka (uz njega tu su još bili Carl Lewis, Muhammad Ali, Michael Jordan i Mark Spitz), dodijelivši mu nagradu službenog glasila MOK-a, "Olimpic Review", i diplomu.
Pelé je počeo da igra za Santos sa 15 godina, a za reprezentaciju Brazila sa 16. Tokom svoje reprezentativne karijere osvojio je tri FIFA svjetska prvenstva: 1958, 1962. i 1970. godine, jedini igrač kojem je to uspjelo. U zlatnoj eri za Santos, predvodio je klub do Copa Libertadores 1962. i 1963. godine, te do Interkontinentalnog kupa 1962. i 1963. godine.
Postigavši ​​u prosjeku skoro gol po utakmici tokom cijele svoje karijere, Pelé je bio vješt u udaranju lopte bilo kojom nogom, pored toga što je predviđao pokrete protivnika na terenu. U Brazilu ga hvale kao nacionalnog heroja zbog njegovih dostignuća u fudbalu i zbog njegove otvorene podrške politikama koje poboljšavaju socijalne uslove siromašnih.
Trofeji
Santos
New York Cosmos
Brazil
Francusko-pruski rat
Francusko-pruski rat trajao je 1870. i 1871. Naime, Pruska je sve više težila za ujedinjenjem svih njemačkih država, što je smetalo Francuskoj. Povod za rat bio je vrlo smiješan, a razlog je bilo vrijeđanje. Rat su dobili Prusi, koji su proglasili Njemačko Carstvo usred Francuske.
NGC 6622
NGC 6622 (također poznat kao Arp 81, MCG 11-22-31, PGC 61579 i UGC 11175) je galaksija koja je udaljena oko 297 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Zmaj. Najveći prečnik je 0,90 (78 hiljada sg) a najmanji 0,4 uglovnih minuta (35 hiljada sg). Prvo otkriće je napravio Lewis Swift 2. juna 1885. godine.
Spisak čeških kraljeva
Nasljedni niz
Po posljednjem pravilu o nasljeđivanju, pravo na češku krunu imaju muški patrilinearni potomci kraljice Marije Terezije (tačnije muški patrilinearni potomci njenog sina Leopolda, pošto njeni ostali sinovi danas nemaju patrilinearni potomke) rođeni iz brakova jendakih osoba. Ženski patrilinearni potomci dobijaju pravo na krunu tek kada ponestane muških patrilinearnih potomaka. Sve osobe u nasljednom nizu su također u naslijednom nizu za austrijsku carsku krunu i ugarsko-hrvatsko kraljevsku krunu. Trenutni pretendent je češki krunski princ Oton.
Slobodno skijanje na Zimskim olimpijskim igrama 2014.
Takmičenja u slobodnom skijanju na ZOI 2014. u Sočiju održana su od 6. do 21. februara u Rosa Khutor Extreme Parku kod Krasne Poljane.
Spisak čeških kraljeva
Nasljedni niz
...
Oko 80 osoba je trenutno u nasljednom nizu za češku krunu, uključujući i trenutnog pretendenta na toskansko prijestolje, Sigismunda von Habsburg-Lothringena.