cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Aleksandar Veliki
Levant i Sirija
Aleksandar Veliki, iako je bio velikodušan čovjek, na kraju je prepoznao moć koju je imao da pobijedi neprijatelja u ratu. Nakon opsade Tira 332. p.n.e. neprijatelj je poražen, Darije nije htio da se bezuslovno preda, ali je Aleksandar postao nemilosrdan. Shvatio je da ima kontrolu i da može dobiti još mnogo toga. Darije je time bio prisiljen da se vrati. Ovaj put je ponuda bila impresivna. Darije je ponudio sve teritorije do rijeke Eufrat, kolosalnu otkupninu od 300.000 talenata za svoju porodicu i ruku svoje najstarije kćerke. Ova nova promjena u diplomatskim odnosima izazvala je paniku među liderima okolnih zemalja, jer su se bojali sličnog poraza. To je navelo neke barbare da jednostavno abdiciraju zbog Aleksandra, kako bi izbjegli sigurnu smrt.
Aleksandar je nastavio zauzimajući Siriju i veći dio obala Levanta. Naredne godine, 332. p.n.e., bio je prisiljen da napadne Tir, kojeg je zarobio nakon duge i teške opsade. Aleksandar je izmasakrirao sve vojno sposobne muškarce, a žene i djecu je prodao u roblje.
Egipat
mini|Ime Aleksandra Velikog na hijeroglifima Kada je Aleksandar uništio Tir, većina gradova na putu do Egipta je brzo kapitulirala, osim Gaze. Uporište Gaze je dobro čuvano i sagrađeno na brdu, zahtijevajući opsadu. Aleksandar je krenuo prema gradu samo da bi se susreo sa iznenađujućim otporom i utvrđenjem. Kada su mu inžinjeri istakli da zbog visine nasipa osvajanje izgleda nemoguće, to je sve više ohrabrilo Aleksandra na pokušaj. Nakon tri neuspješna napada, uporište je palo, ali je Aleksandar zadobio ozbiljnu ranu na ramenu. Kao i u Tiru, vojno sposobni muškarci su ubijeni, a žene i djeca su prodati u roblje.
Jerusalem je otvorio svoja vrata predajući se, i prema Josifu, Aleksandar je dobio knjigu Danijelovog proročanstva, poglavlje 8, koje opisuje moćnog grčkog kralja koji će osvojiti Perzijsko carstvo. On je poštedio Jerusalem i nastavio prema jugu u Egipat. Aleksandar je stigao u Egipat 332. p.n.e., gdje je bio smatran kao osloboditelj. On je proglašen novim "Gospodarem svijeta" i sinom boga Amona u proročištu kod Siva oaze u libijskoj pustinji. Od tada, Aleksandar se često naziva Zeus-Amon, a na kovanicama je prikazan sa ukrašenim ovnovim rogovima kao simbol njegovog božanstva. Za vrijeme svog boravka u Egiptu, on je osnovao grad Aleksandriju, koja će postati prosperitetni glavni grad Ptolemejskog carstva nakon njegove smrti.
Perzija
mini|Perzijska vrata Iz Babilona Aleksandar je otišao u Susu, jedan od gradova Achaemenid carstva, i zauzeo njegov legendarni trezor. Zatim je poslao najveći dio svoje vojske u perzijski glavni grad Persepolis preko Kraljevskog puta. Sam Aleksandar je uzeo odabrane trupe na direktnom putu do grada. Aleksandar se probio kroz Perzijska vrata (sada Zagros planina), koja su bila blokirana od strane perzijske vojske sa Ariobarzanesom na čelu, a onda je požurio u Perzepolis prije nego što je garnizon mogao opljačkati trezor.
Pad carstva i istok
Aleksandar je zatim jurio Darija, prvo u Mediji, a zatim u Partiji. Perzijski kralj više nije kontrolirao svoju sudbinu, i bio je zarobljen od strane Besusa, njegovog namjesnika u Baktriji i rođaka. Kada mu se Aleksandar približio, Besus je sa svojim ljudima smrtno izbo velikog kralja Perzije, a zatim se izjasnio kao Darijev nasljednik Artakserks V, prije nego što se povukao u centralnu Aziju gdje je pokrenuo gerilsku kampanju protiv Aleksandra. Aleksandar sahranjuje Darija u njegov kraljevski grob. Tvrdio je da, dok je bio na samrti, ga je Darije imenovao za svoga nasljednika Ahemenidskog carstva. Smatra se da je Ahemenidsko carstvo palo sa Darijem.
Aleksandar je smatrao Besusa uzurpatorom i krenuo je da ga porazi. Ova kampanja, u početku protiv Besusa, pretvorila se u obilazak centralne Azije. Aleksandar je osnovao niz novih gradova, sve pod nazivom Aleksandrija, uključujući i moderni Kandahar u Afganistanu, i Aleksandrija Eschate u današnjem Tadžikistanu. Kampanja je Aleksandra odvelo kroz Mediju, Partiju, Ariju (zapadni Afganistan), Drangijanu, Arachosiju (južni i centralni Afganistan), Baktriju (sjeverni Afganistan) i Skitiju.
Spitamenes, koji je bio perzijski namjesnik u Sogdijani, 329. p.n.e. izdao je Besusa i predao ga Ptolomeju, jednom od pouzdanih Aleksandrovih drugova, i Besus je pogubljen. Međutim, kada je, kasnije, Aleksandar bio na rijeci Jaksartes gdje se bavio upadom nomadske vojske, Spitamenes je podigao pobunu u Sogdijani. Aleksandar je porazio Skite u bici na rijeci Jaksartes i odmah pokrenuo kampanju protiv Spitamenesa, pobijedivši ga u bici kod Gabaija. Nakon poraza, Spitamenesa su ubili njegovi ljudi i proglašen je mir.
Problemi
mini|Ubistvo Kleitusa Tokom ovog perioda, Aleksandar je uzeo perzijsku titulu "Kralj kraljeva" (Shahanshah) i usvojio je neke elemente perzijskog odijevanja i običaja, posebno običaj proskineza, simboličko ljubljenje ruke, kako bi perzijancima pokazao njihovu društvenu superiornost. Grci su smatrali ovaj gest kao provincijsko božanstvo i vjerovali su da Aleksandar želi da sebe prikaže kao boga. To ga je koštalo podrške svojih zemljaka, i on je na kraju odustao od toga.
Priče o njegovom načinu života prenio mu je jedan od njegovih oficira, Philotas, koji je pogubljen zbog toga što je obavijestio Aleksandra. Smrt Philotasa automatski je zahtijevala smrt njegovog oca, i zbog toga je Parmenion, koji je imao zadatak da čuva trezor u Ecbatanu, ubijen kako bi se spriječio pokušaj osvete. Aleksandar je lično ubio čovjeka koji mu je spasio život na Granicusu, Kleitusa, tokom nasilne pijane svađe u Macarandi (današnji Samarkand u Uzbekistanu), u kojoj je Kleitus optužio Aleksandra da je napravio nekoliko grešaka, a posebno da je zaboravio makedonski način života i da je prešao na korumpirani orijentalni način života.
Kasnije, u kampanji po centralnoj Aziji, opet su otkrivene priče o njegovom načinu života. Njegov službeni historičar, Kalisten, je bio upleten u ovu priču; međutim, historičari još nisu postigli konsunzus o ovome. Kalisten je pao u nemilost zbog pokušaja da se opet uvede proskineza.
Makedonija u Aleksandrovom odsustvu
Općenito, Grčka je uživala u periodu mira i prosperiteta tokom Aleksandrove kampanje u Aziji. Aleksandar je slao ogromne sredstva iz njegovih osvajanja, koja su stimulisala ekonomiju i povećala trgovinu širom njegovog carstva. Međutim, Aleksandar je konstantno zahtijevao nove snage i migracije makedonaca po cijelom njegovom carstvu osiromašili su makedonsku radnu snagu, koja je značajno oslabila u godinama nakon Aleksandra, i na kraju dovela do njegove potčinjenosti Rimu.
Invazija na Indijski potkontinent
lijevo|mini|Napad falangi u bici na rijeci Hidaspes Nakon smrti Spitamenesa i njegove žene Roksane (Roshanak u Baktriji), i cementiranjem odnosa sa svojim novim satrapima, Aleksandar je krenuo prema Indijskom potkontinentu. On je pozvao sve starješine bivše satrapije Gandhara, koja je bila na sjeveru današnjeg Pakistana, da dođu do njega i priznaju njegovu vlast. Omphis (indijsko ime Ambhi Kumar), vladar Taxile, čije se kraljevstvo prostiralo od Inda do Hydaspesa (Jhelum), je priznao njegovu vlast, ali poglavice nekih brdskih klanova, uključujući Aspasioa i Asakenoia su to odbili. Ambhi je požurio da se susretne sa Aleksandrom, dajući mu vrijedne poklone i stavljajući sebe i sve svoje snage njemu na raspolaganje. Aleksandar je Ambhiu vratio njegovu titulu i darove, i nagradio ga sa perzijskom odorom sa zlatnim i srebrenim ukrasima, 30 konja i 1.000 talenata. Ohrabren Aleksandrovim darovima, Ambhi je pomogao Hephaestionu i Perdicasu u izgradnji mosta preko rijeke Ind, kako bi Aleksandar sa cijelom svojom vojskom došao u glavni grad Taxile, gdje je osjetio prijateljsko i najliberalnije gostoprimstvo. Ambhijeva vojska od 5000 ljudi su kasnije pratili Aleksandra i učestvovali u bici na rijeci Hidaspes.
U zimu 327./328. p.n.e. Aleksandar je lično vodio kampanju protiv svih klanova koji su ga odbili; Aspasia u dolini Kunar, Guarensa u dolini Guareus i Asakenoia u dolini Buner. Žestoka borba se vodila između Aleksandra i Aspasia u kojoj je Aleksandar bio ranjen u rame strelom, ali je na kraju Aspasioi izgubio. Sa Asakenoiom se borio u uporištima Massaga, Ora i Aornos.
Nakon Aornosa, Aleksandar je prešao Ind i borio se u epskoj bici protiv kralja Porusa, koji je vladao regijom Punjab, u bici na rijeci Hydaspes 326. p.n.e. Aleksandar je bio oduševljen Porusovom hrabrošću i postao mu saveznik. Imenovao je Porusa za satrapa i dao mu teritoriju koju je on ranije posjedovao. Aleksandar je zatim osnovao dva grada na suprotnim stranama rijeke Hydaspes, dajući jednom ime Bucephala, u čast svoga konja, koji je umro u bici na rijeci Hydaspes. Drugi je bio Nikeja (Pobjeda) i smatra se da se nalazi na mjestu modernog grada Mong u Punjabu.
Pobuna vojske
mini|Aleksandrovo osvajanje Indije Istočno od Porusovog kraljevstva, u blizini rijeke Ganga, nalazili su se Nanda carstvo i Gangaridai carstvo (današnji Bangladeš). U strahu od suočavanja sa drugom velikom vojskom i iscrpljeni, Aleksandrova vojska se pobunila na rijeci Hypsasis, odbijajući da maršira dalje prema istoku. Ova rijeka je na taj način obilježila najistočniju rijeku Aleksandrovih osvajanja.
Što se tiče makedonaca, međutim, njihova borba sa Porusom otupila je njihovu hrabrost i krenula je u dalji napredak u Indiji. Aleksandar je prešao rijeku Gang sa pješadijom od dvadeset hiljada ljudi i dvije hiljade konja. Međutim, kraljevi Ganderites i Praesii su ih čekali sa osamdeset hiljada konjanika, dvije stotine hiljada robova, osam hiljada kočija i šest hiljada ratnih slonova.
Aleksandar je pokušao da ubijedi svoje vojnike da marširaju dalje, ali je njegov general Coenus natjerao Aleksandra da promijeni svoje mišljenje i omogući povratak ljudi svojim kućama, rekavši: "Žudim da vidim svoje roditelje, svoju ženu i djecu, svoju domovinu". Aleksandar je na kraju pristao i okrenuo se prema jugu, marširajući pored rijeke Ind. Usput je njegova vojska osvojila Malhi (današnji Multan) zadobivši povrede tokom opsade.
Aleksandar je poslao mnogo svojih trupa u Karmaniju (današnji južni Iran) sa generalom Craterusom na čelu, dok je njegova flota je istraživala Perzijski zaljev sa admiralom Nearchusom na čelu. Aleksandar je sa ostatkom vojske išao nazad u Perziju kroz težu južnu rutu uz samu Gedrosian pustinju i Makran. Aleksandar je stigao u Susu 324. godine p.n.e. izgubivši mnogo ljudi u oštroj pustinji.
Posljednje godine u Perziji
Otkrivši da su se mnogi satrapi i vojni guverneri loše ponašali prema narodu u njegovom odsustvu, Aleksandar je pogubio nekoliko njih kao primjer na putu za Susu. Kao gest zahvalnosti, on je isplatio dugove svojim vojnicima, i najavio da će poslati veterane i osobe sa invaliditetom natrag u Makedoniju, na čelu sa Craterusom. Njegove trupe su pogrešno razumjele njegovu namjeru i pobunile se u gradu Opisu. Oni su odbili krenuti dalje prema Makedoniji i kritikovali su njegova usvajanja perzijskih običaja i haljina i smještanje perzijskih oficira i vojnika u makedonske jedinice.
Nakon tri dana, u nemogućnosti da nagovori svoje ljude da se povuku, Aleksandar je dao perzijancima zapovjedna mjesta u vojsci a dao makedonskoj vojsci naslove po perzijskim jedinicama. Makedonci su ubrzo molili za oprost, koji je Aleksandar prihvatio, i održao veliki banket za nekoliko hiljada ljudi na kojem je i on jeo zajedno sa njima. U pokušaju da osmisli trajni sklad između perzijanaca i makedonaca, Aleksandar je održavao masovna vjenčanja njegovih visokih oficira sa perzijskim i drugim plemkinjama u Susu, ali je malo brakova trajalo više od godinu dana. U međuvremenu, po povratku, Aleksandar je saznao da su stražari oskrnavili grob Kira Velikog i ubrzo ih pogubio.
Nakon Aleksandrovog odlaska u Ecbatan gdje se dohvatio najvećeg perzijskog blaga, njegov najbolji prijatelj Hephaestion je umro od bolesti ili trovanja. Hephaestionova smrt je devastirala Aleksandra, i on je naredio pripremu skupe lomače u Babilonu, kao i uredbu za javnu žalost. U Babilonu je Aleksandar pripremao niz novih kampanja, počevši sa invazijom na Arabiju, ali nije imao priliku da ih ostvari, jer je umro ubrzo nakon toga.
Smrt i nasljedstvo
Dana 11. juna 323. godine p.n.e. Aleksandar je umro u palati Nabukodonosor II u Babilonu, u 32. godini. Postoje dvije različite verzije Aleksandrove smrti i detalji o smrti neznatno se razlikuju u svakoj. Prema Plutarhu, 14 dana prije njegove smrti, Aleksandar se zabavljao sa admiralom Nearchusom, i proveli su dan i noć pijući sa Mediusom. On je zatim dobio groznicu, koja se pogoršala dok nije bio u stanju da govori. Vojnici, zabrinuti za njegovo zdravlje, bili su stalno uz njega sve dok nije umro. U drugoj verziji, Diodorus prepričava da je Aleksandar dobio bolove u stomaku nakon što je popio Downingovu veliku posudu sa nepomiješanim vinom u čast Herakla, a zatim nakon 11 dana slabosti, dobio je groznicu i umro nakon toga u agoniji.
Najjači argument protiv teorije otrova je činjenica da je dvanaest dana prošlo od početka njegove bolesti i smrti; jer tako dugo-djelujući otrov tada vjerovatno nije bio dostupan. Međutim, 2003. godine dr. Leo Schep iz novozelandskog Nacionalnog centra u BBC dokumentarcu ističe da se biljka bijeli kukurijek možda koristila kao otrov za Aleksandra. Dr. Leo Schep je 2014. godine objavio ovu teoriju u recenziranom medicinskom časopisu Klinička toksikologija; u ovom časopisu je navedeno da je na bocama Aleksandrovih vina bila naslikana ova biljka, koja je bila poznata starim Grcima, i da su njeni otrovni simptomi odgovarali događajima koji su opisali Aleksandrovu bolest.
Predloženi su i nekoliko prirodnih bolesti, uključujući malariju i tifus. Medicinski žurnal Nove Engleske je 1998. godine kazao da je Aleksandar umro od tifusa, koji komplikuje crijevnu perforaciju i stvara rastuću paralizu. Još jedna nedavna analiza predložila je meningitis. Druga bolest stvara simptome kao što je akutni pankreas i virus Zapadnog Nila. Teorija o prirodnom uzroku ima tendenciju da naglasi da je zdravlje Aleksandra možda bilo u opštem padu nakon godina teških pića i teških rana. Agoniju koju je Aleksandar osjetio nakon smrti Hephaestiona također mogu doprinijeti njegovom zdravstvenom stanju.
Nakon smrti
Tijelo Aleksandra je položeno u zlatni antropoidni sarkofag koji je ispunjen medom, pa postavljen u zlatni sanduk. Prema Aelianu, prorok Aristander je prorekao da će zemljište na kojem bude postavljen Aleksandar biti sretno zauvijek. Možda zbog toga, svi kraljevi nakon njega su smatrali da je ukop kralja simbol legitimnosti i kraljevsko pravo.
Dok je Aleksandrova povorka bila na putu za Makedoniju, Ptolemej ga je oduzeo i odveo privremeno u Memphis. Njegov nasljednik, Ptolemej II, prenio je sarkofag u Aleksandriju, gdje je ostao do kasne antike. Ptolemej IX, jedan od kasnijih nasljednika Ptolemeja I, zamijenio je Aleksandrov zlatni sarkofag staklenim, kako bi zlato mogao pretvoriti u originalnu kovanicu. Nedavno otkriće ogromne grobnice na sjeveru Grčke, u Amphipolisu, koja datira iz vremena Aleksandra Velikog je dala povoda za spekulacije o njenoj prvobitnoj namjeri da bude mjesto sahrane Aleksandara. Ovo se uklapa u odredište Aleksandrove povorke.
Pompej, Julije Cezar i August su posjećivali njegov grob u Aleksandriji, gdje je August, navodno, slučajno ozlijedio nos. Kaligula je rekao da je uzeo Aleksandrov oklop iz grobnice za sebe. Oko 200. godine, car Septimije Sever zatvorio je Aleksandrovu grobnicu za javnost. Njegov sin i nasljednik, Karakala, veliki obožavatelj Aleksandra Velikog, posjetio je grob tokom svoje vladavine. Nakon toga, detalji o sudbini grobnice su magloviti. Takozvani "Aleksandrov sarkofag" otkriven je u blizini Sidona, i sada je u Arheološkom muzeju u Istanbulu.
Podjela carstva
Aleksandrova smrt je bila iznenadna da kada je došao izvještaj o njegovoj smrti do Grčke, oni nisu odmah vjerovali. Aleksandar je imao legitimnog nasljednika, njegovog sina Aleksandra IV Roksana je rodila nakon Aleksandrove smrti. Prema Diodorusu, Aleksandra su drugovi pitali na samrti kome ostavlja svoje kraljevstvo; njegov odgovor je bio najjačima. Arian i Plutarh su tvrdili da je Aleksandar bio bez teksta u ovom trenutku, što znači da je to bila apokrifna priča. Diodorus i Justin su ponudili više uvjerljivu priču da je Aleksandar položio prsten Perdikasu, tjelohranitelju, i pred svjedocima ga je imenovao.
Perdikas u početku nije želio vlast, i ukazivao je da će Roksanina beba biti kralj, ako bude muško; a pomagaće mu zajedno sa Craterusom, Leonatusom i Antipaterom kao njegovim čuvarima. Međutim, pješadija, pod komandom Meleagera, odbacila je ovaj angažman jer su bili isključeni iz rasprave. Umjesto toga, oni su podržali Aleksandrovog polubrata Filipa Arhidaeusa. Na kraju, dvije strane su se pomirile, a nakon rođenja Aleksandra IV, on i Filip III imenovani su zajedničkim kraljevima. Neslaganje i rivalstvo uskoro je pogodilo makedonce. Satrapi su imenovali Perdikasa kraljem i dali mu dvorac u Babilonu. Nakon atentata na Perdikasa 321. godine p.n.e., makedonsko jedinstvo se srušilo, i uslijedio je 40-godišnji rat između "nasljednika" (Dijadosa). Nakon rata nastala su četiri stabilna moćna bloka: Ptolomejev Egipat, Seleucidova Mezopotamija i centralna Azija, Atalidova Anadolija i Antigonova Makedonija. U tom procesu, Aleksandar IV i Filip III su ubijeni.
Testament
Diodorus navodi da je Aleksandar dao detaljno pisana upustva Craterusu prije svoje smrti. Craterus je počeo da izvršava Aleksandrove naredbe, ali su nasljednici izabrali da ih više ne provodi, jer su bili nepraktični i ekstravagantni. Ipak, Perdikas je pročitao Aleksandrovu volju svojim trupama.
Testament poziva na vojnu ekspanziju na jug i zapad Mediterana, izgradnju monumentalnih građevina i miješanje istočne i zapadne populacije. Sadrži:
Vojskovođa
Aleksandar je zaradio epitet "Veliki" zbog njegovog nenadmašnog uspjeha kao vojni zapovjednik. On nikada nije izgubio bitku, bez obzira što je bio nadjačan. To je bilo zato što je iskoristio teren, falange i taktike konjice, bold strategiju, i žestoku lojalnost svojih trupa. Makedonske falange, naoružane sa sarisima, kopljem dugim šest metara, koje je razvio i usavršio Filip II kroz rigoroznu obuku, Aleksandar je iskoristio sa svojom brzinom i manevarskom sposobnošću velikog efekta protiv veće i različite perzijske vojske. Aleksandar je također prepoznao potencijal u nejedinstvu perzijske raznolike vojske, koja je sadržavala vojnike koji su govorili razne jezike i imali različito oružje. On ih je savladao tako što je lično bio uključen u borbu.
Na Isisu 333. godine p.n.e., svoj prvi sukob sa Darijem, iskoristio je na isti način, gdje je ponovo falanga u sredini. Aleksandar je lično vodio borbu u sredini zajedno sa falangom, usmjeravajući suprostavljenu vojsku. Na odlučujućem susretu sa Darijem kod Gaugamela, Darije je opremio bojne kočije sa kosama na točkovima kako bi razbio falange, a konjicu opremio kopljima. Aleksandar je napravio dvostruku falangu,  koja je bila reformisana da napada pod uglom. Ta varka je bila uspješna i slomila je Darijev centar, uzrokujući da drugi put pobjegne.
Kada je bio suočen sa protivnicima koji su koristili nepoznate tehnike borbe, kao što je bilo u centralnoj Aziji i Indiji, Aleksandar je prilagodio svoje snage stilu svojih protivnika. Tako je u Baktriji i Sogdijani, Aleksandar uspješno iskoristio svoja koplja i strijelce, dok je konjica bila u sredini. U Indiji, suočen sa Porusovim korpusom slonova, makedonci su otvorili svoje redove da obaviju slonove.
Fizički izgled
Grčki biograf Plutarh (45. - 120.) opisuje Aleksandra kao:
Grčki historičar Arrian (Lucius Flavius Arrianus Xenophon 86. - 160.) opisuje Aleksandra kao:
Jak, zgodan komandant sa jednim okom tamne boje kao noć i jednim okom plave boje kao nebo.
Polulegendarni Aleksandar Romance također ukazuje na to da je Aleksandar patio od heterochromia iridum: Jedno oko mu je bilo mračno a drugo svijetlo.
Britanski historičar Peter Green dao je opis Aleksandrovog izgleda na osnovu pregleda njegove statue i nekih drevnih dokumenata:
Fizički, Aleksandar nije bio privlačan. Prema makedonskim standardima, bio je vrlo nizak, iako nabijen i jak. Njegova brada je bila oskudna, i nije se isticala jer je stalno bio obrijan. Njegov vrat je bio na neki način uvrnut, tako da je izgledalo da gleda po uglom. Oči (jedno plavo, jedno smeđe) otkriva rosni ženstveni kvalitet. Imao je tamniji ten i oštri glas.
Antički pisci su zabilježili da je Aleksandar bio zadovoljan portretom kojeg je stvorio Lysippos da je zabranio drugim vajarima da izgrađuju njegovu sliku. Lysippos je često koristio kontraksnu skupturalnu šemu da prikaže Aleksandra i ostale likove poput Apoksiomena, Hermesa i Erosa. Lysipposove strukture su poznate po svom prirodnom stanju, za razliku od čvršćih, više statičnih poza, koje se smatraju da najbolje prikazuju vjerni prikaz.
Ličnost
Neke od Aleksandrovih najjačih crta ličnosti formirane su preko njegovih roditelja. Njegova majka je imala velike ambicije, i ohrabrivala ga je da vjeruje da je njegova sudbina da osvoji Perzijsko carstvo. Olimpijin utjecaj je usadio osjećaj sudbine u njemu, a Plutarh nam govori da je njegova ambicija "zadržala duh ozbiljnim i uzvišenijim prerano za njegove godine". Međutim, njegov otac Filip mu je bio najneposredniji i najuticajniji uzor, i mladi Aleksandra ga je gledao svake godine, kako pobjeđuje u borbama pritom zanemarujući teške rane. Aleksandrov odnos sa ocem iskovao je konkurentsku stranu njegove ličnosti; imao je potrebu da uradi nešto što njegov otac nije, ilustrirajući njegovo nesmotreno ponašanje u borbi. Aleksandar se bojao da će ga otac ostaviti "bez velikih i sjajnih postignuća koje će odjekivati u svijetu". Zbog toga je želio da umanji dostignuća svoga oca uz pomoć svojih drugova.
Prema Plutarhu, neke Aleksandrove osobine su bile nasilna narav i ishitrenost, impulsivna priroda, što je nesumnjivo doprinijelo nekim njegovim odlukama. Iako je Aleksandar bio tvrdoglav i nije dobro reagirao na naredbe svog oca, bio je otvoren i spreman na raspravu. Imao je veliku želju za znanjem, ljubav prema filozofiji, i bio je strastveni čitalac. Bio je veoma inteligentan i brzo je učio; to je očigledno zbog Aristetolovog tutorstva. Njegova inteligencija i racionalna strana uveliko pokazuje njegovu sposobnost i njegov uspjeh kao general. On je imao veliku samokontrolu u "zadovoljstvu tijela", nasuprot njegovom nedostatku samokontrole u alkoholu.
Aleksandar je bio pokrovitelj erudita i nauke i umjetnosti. Međutim, imao je malo interesa za sport ili za olimpijske igre (za razliku od svog oca), tražio je samo homerske ideale časti i slavu. On je imao veliku harizmu i snagu ličnosti; karakteristike koje su imale samo velike vođe. Njegova jedinstvena sposobnost dodatno pokazuje nesposobnost bilo kog njegovog generala da ujedini carstvo i zadrži carstvo nakon njegove smrti - samo je Aleksandar imao sposobnost da to uradi.
U svojoj posljednjoj godini života, a posebno nakon smrti Hephaestiona, Aleksandar je počeo davati znakove megalomanije i paranoje. Njegova izvanredna dostignuća, zajedno sa njegovim neizrecivim osjećajem sudbine i dodvoravanjem njegovim drugovima, njegova zabluda o grandioznosti je lako vidljiva u njegovom testamentu i njegovom željom da osvoji svijet.
On je vjerovao da je božanstvo, ili je barem tražio da obogotvori sebe. Olimpija je uvijek insistirala da je on bio sin Zeusa, teorija navodno potvrđuje da mu je to rekla proročica Amona u Siwi. On je počeo da se identifikuje kao sin Zeus-Amona. Aleksandar je usvojio elemente perzijskih haljina i običaja na dvoru, posebno proskineza, praksa koju makedonci nisu obavljali. Ovo ponašanje ga je koštalo naklonosti mnogih njegovih zemljaka. Međutim, Aleksandar je također bio pragmatičan vladar koji je shvatio teškoću vladanja kod kulturno različitih naroda, od kojih su mnogi živjeli u kraljevstvu gdje se kralj smatrao božanstvom. Stoga, umjesto megalomanije, njegovo ponašanje je jednostavno bio pokušaj jačanja njegove vladavine i učvršćivanje njegovog carstva.
Lični odnosi
Aleksandar je imao dvije žene: Roksana, kćerka baktrijskog plemića Oxyartesa, iz ljubavi; i Stateira II, perzijska princeza i kćerka perzijskog kralja Darija III, iz političkih razloga. On je imao i dva sina, Aleksandra IV Makedonskog sa Roksanom, i eventualno, Heraklo Makedonski sa svojom ljubavnicom Barsinom. Izgubio je jedno dijete, kada je Roksana pobacila u Babilonu.
Aleksandar je imao blizak odnos sa svojim prijateljem, generalom i tjelohraniteljom Hephaestionom, sinom plemenitog makedonca. Hephaestionova smrt je devastirala Aleksandra. Ovaj događaj je možda doprinio pogoršanju Aleksandrovog zdravstvenog i mentalnog stanja tokom njegovog posljednjeg mjeseca života.
Nasljeđe
Aleksandrovo nasljeđe se proširilo izvan prostora njegovog vojnog osvajanja. Njegova kampanja je uveliko povećala kontakte i trgovinu između Istoka i Zapada; te su velike oblasti na istoku značajno bile izložene grčkoj civilizaciji i utjecaju. Neki od gradova koje je on osnovao postali su veliki kulturni centri, a mnogi su preživjeli i u 21. stoljeću. Njegovi hroničari su zabilježili vrijedne informacije o područjima kroz koje se marširalo, dok su sami Grci dobili osjećaj pripadnosti svijetu izvan Mediterana.
Helenistička kraljevstva
Aleksandrovo najneposrednije nasljeđe bilo je uvođenje makedonskih pravila koje su ostavile trag u Aziji. U vrijeme njegove smrti, Aleksandrovo carstvo se prostiralo na 5.200.000 km2, i bilo je najveće carstvo svoga vremena. Mnogi od tih područja su ostali u makedonskim rukama ili pod uticajem Grčke u narednih 200-300 godina. Nasljedna carstva koja su se pojavila su, barem u početku, bile dominantne sile, a tih 300 godina se često nazivaju helenističkim periodom.
Osnivanje gradova
Tokom svog osvajanja, Aleksandar je osnovao dvadesetak gradova koji su nosili njegovo ime, od kojih je većina istočno od rijeke Tigris. Prvi i najveći je bio Aleksandrija u Egiptu, koji će postati jedan od vodećih gradova Mediterana. Kroz sve Aleksandrove gradove su prolazili trgovački putevi, ali neki su ipak bili teško pristupačni i imali su defanzivne garnizone. Nakon Aleksandrove smrti, mnogi grci su se u njih naselili pokušavajući da se vrate u Grčku. Jedno stoljeće nakon Aleksandrove smrti, mnoge Aleksandrije su napredovale, sa raskošnim javnim zgradama i znatnom populacijom koja je uključivala i grčko i lokalno stanovništvo.
Helenizacija
Helenizaciju je izmislio njemački historičar Johann Gustav Droysen da označi širenje grčkog jezika, kulture i stanovništva u bivšem Perzijskom carstvu nakon Aleksandrovog osvajanja. Da se izvoz robe desio, može se vidjeti u velikim helenističkim gradovima, na primjer, Aleksandriji, Antiohiji i Seleukiji (južno od današnjeg Bagdada). Aleksandar je tražio da se ubace grčki elementi u perzijsku kulturu i pokušao je ukrstiti grčku i perzijsku kulturu. To je kulminiralo homogenizaciji populacija Azije i Europe. Međutim, njegovi nasljednici su izričito odbacili takvu politiku. Ipak, helenizacija se dogodila u cijeloj regiji, praćena različitim i suprotnim Orijentalnim carstvima nasljednicima.
Osnova helenističke kulture je u suštini atinska. Miješanje muškaraca iz svih dijelova Grčke u Aleksandrovoj vojsci direktno je dovelo do pojave "koine" ili "zajedničkog" grčkog dijalekta. Koine se proširila širom helenističkog svijeta, te je na kraju postao predak modernog grčkog jezika. Osim toga, urbanizam, obrazovanje, lokalne samouprave i struja umjetnosti iz helenističkog perioda su bili osnova klasičnih grčkih ideala, koji su se razvijali u različite nove oblike obično grupirani kao helenistički. Aspekti helenističke kulture vide se i u tradiciji Bizantije sredinom 15. stoljeća.
Neki od najneobičnijih efekata helenizacije mogu se vidjeti u Afganistanu i Indiji, te u regijama u kojima je vladalo Baktrijsko carstvo (250. p.n.e. - 125. p.n.e.) u modernom Afganistanu, Pakistanu i Tadžikistanu. U Indiji se grčka kultura hibridizirala sa indijskom, a posebno budističkom kulturom. Rezultirajući sinkretizmu poznatom kao grčko-budizam on je jako uticao na budizam i stvorio je grčko-budističku umjetnost. Ova grčko-budistička kraljevstva poslala su neke od prvih misionara u Kinu, Šri Lanku i Mediteran (grčko-budističko monaštvo). Prvo figuralno prikazivanje Bude, koje su prethodno izbjegavali budisti, pojavilo se u ovom trenutku; i bili su po uzoru na grčke kipove Apolona. Nekoliko budističkih tradicija možda je nastalo utjecajem grčke religije: pojam Boddhisatvas podsjeća na grčkog božanskog junaka, a neke Mahayana svečane prakse (paljenje timjana, cvijeće i hrana ostavljena na oltarima) su slični onima koji su prakticirali stari Grci. Jedan grčki kralj, Menander I, vjerovatno je postao budist, i ovjekovječen je u budističkoj literaturi kao "Milinda". Proces helenizacije proširen je na nauku, gdje su ideje iz grčke astronomije filtrirane prema istoku i bile su duboko pod uticajem indijske astronomije do početka 3. vijeka. Na primjer, grčki astronomski instrumenti koji datiraju iz 3. stoljeća p.n.e. su pronađeni u grčko-baktrijskom gradu Ai Khanoum u današnjem Afganistanu, dok je grčki koncept da je planeta Zemlja okružena planetama usvojen u Indiji i na kraju istisnuo dugogodišnje indijsko uvjerenje da je zemlja okrugla. U Yavanajataka i Paulisa siddhanta tekstovima se vidi i grčki utjecaj.
Utjecaj na Rim
Aleksandru i njegovim podvizima su se divili mnogi rimljani, a posebno generali, koji su željeli i sami da naprave takva dostignuća. Polybius je započeo pisanje svoje Historije podsjetivši rimljane Aleksandrovih dostignuća, a nakon toga su ga rimski lideri vidjeli kao uzor. Pompej Veliki je usvojio epitet "Magnus", pa čak je imao i istu frizuru kao Aleksandar, te osvojio istočne zemlje noseći Aleksandrov 260-godišnji ogrtač, koji je tada nosio kao znak veličine. Julije Cezar je posvetio Lysippusu broznanu statuu Aleksandrovog konja, ali je zamijenio Aleksandrovu glavu sa svojom, a Oktavijan je posjetio Aleksandrov grob u Aleksandriji. Car Trajan se divio Aleksandru, kao i Neron i Karakala.
Legenda
Legendarne priče okružuju život Aleksandra Velikog. Njegov historičar Kalisten opisuje more u Kilikiji kako se nateže sa Aleksandrom u proskinezi. Pišući ubrzo nakon Aleksandrove smrti, drugi učesnik, Onesictritus, izmislio je borbu između Aleksandra i Thalestris, kraljice mitskih Amazonki. Kada je ovo pročitao kasnije kralj Lizimah se navodno našalio, "Pitam se gdje sam bio u tom trenutku".
U antičkoj i modernoj kulturi
Postignuća i nasljeđe Aleksandra Velikog su prikazani u mnogim kulturama. Antički pisac Aleksandar Romance je imao značajan utjecaj na prikazivanje Aleksandra u kasnijim kulturama, od perzijske i srednjovjekovne europske do moderne grčke kulture. Aleksandar ima značajno mjesto u modernom grčkom folkloru, više nego bilo koja druga drevna figura. U kolovijalnom obliku njegovo ime u modernom grčkom (Megalexandros) je naziv za domaćinstvo. Jedna poznata bajka o grčkim mornarima uključuje usamljenu sirenu je izronila iz mora tokom oluje i pitala kapetana: "Je li Aleksandar živ?". Tačan odgovor je "On je živ i zdrav i vlada svijetom!", nakon čega je sirena nestala i more se smirilo. Svaki drugi odgovor bi izazvao sirenu da se pretvori u razjarenu Gorgonu koja bi povukla brod na dno mora.
Ustaška vojnica
Ustaška vojnica je bila vojna grana Ustaškog pokreta, aktivna na prostoru Nezavisne države Hrvatske (danas Hrvatska i BiH) tokom drugog svjetskog rata. Iako je nastala kao ustaška stranačka vojska, Ustaška vojnica kasnije je postala regularni dio oružanih snaga NDH.
Aleksandar Veliki
U antičkoj i modernoj kulturi
U sirijskoj verziji Aleksandar je opisan kao idealni hrišćanski osvajač koji se molio "jednom Bogu". U Egiptu, Aleksandar je prikazan kao sin Nectaneba II, posljednjeg faraona prije perzijskog osvajanja, a njegova pobjeda nad Darijem je prikazana u Egiptu kao spasenje. Aleksandar je spomenut i u Kur'anu, kao herojska figura koja je izgradila zid kako bi se odbranila od naroda Goga i Magoga. On je zatim proputovao poznati svijet u potrazi za vodom života i besmrtnošću, i na kraju postaje poslanik. U indijskoj hindi i urdu kulturi, spominje se kao "Sikandar", mladi talent. U srednjem vijeku je bio heroj koji je imao sve idealne kvalitete viteza.
Historiografija
Osim nekoliko natpisa i fragmenata, tekstovi pisani od strane ljudi koji su stvarno znali Aleksandra ili su skupljali informacije od muškaraca koji su ratovali sa Aleksandrom su izgubljeni. Radovi Aleksandrovog historičara Kalistena i Aleksandrovog generala Ptolomeja su izgubljeni, ali su preživjeli kasniji radovi na osnovu ovih originalnih izvora. Najstariji od njih je rad Diodorusa Siculusa (1. stoljeće p.n.e.), a zatim radovi Quintusa Curtiusa Rufusa (krajem 1. stoljeća), Arriana (2. stoljeće), Plutarha (2. stoljeće) i konačno Justina (4. stoljeće). Arrianov rad se smatra najpouzdanijim, s obzirom da je koristio Ptolomeja i Aristobulusa kao svoje izvore, a blisko je pratio i Diodorusa.
Ustaška vojnica
Vojnica Njemačke narodne skupine - Einsatzstaffel
Einsatzstaffel der Deutschen Mannschaft (ES) bila je oružana jedinica njemačke manjine sa prostora NDH. Jedinica je bila veličine bojne od 3 satnije. Većina vojnika ES-a bili su iz Slavonije i Srijema. Komanda jedinice bila je u Osijeku. Prvi komandant ove jedinice bio je Jakob Lichtenberger, imenovan od strane Volksgruppenführera Branimira Altgayera, vođe etničkih Nijemaca u Hrvatskoj. ES je bio pod komandom Glavnog stožera Ustaške vojnice. Vojnici ES-a su isprva nosili uniforme Hrvatskog domobranstva, no početkom 1942. uvedene su uniforme u stilu Waffen SS-a. Pripadnici postrojbe polagali su zakletvu odanosti Adolfu Hitleru i Anti Paveliću.
Činovi
Oznake činova od 3. augusta 1942.
Smričani
Smričani su naseljeno mjesto u gradu Livnu, Bosna i Hercegovina. Naselje Smiričani su smješteni u gornjem, jugoistočnom dijelu Livanjskog polja, nedaleko od lijeve obale rijeke Sturbe, na magistralnom putu Livno - Tomislavgrad. Smiričani su se zadnjih godina od sela zgusnutog, planinskog tipa razvili u naselje razbijenog, ravničarskog karaktera.
NGC 4728C
NGC 4728C (također poznat kao PGC 214033) je spiralna galaksija i nalazi se u sazviježđu Berenikina kosa.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Asistencija (košarka)
U košarci, asistencija se pripisuje igraču koji doda loptu saigraču koji odmah nakon toga postigne koš. Postoje neka razilaženja oko toga da li se dodavaču treba pripisati asistencija. Ona mu se može pripisati čak i ako je njegov saigrač nakon tog dodavanja prvo driblao protivnika, pa zatim postigao koš. Ipak, originalna definicija asistencije ne uključuje takve situacije, tako da je usporedba statistika o asistencijama u različitim periodima složena stvar.
Kao asistencija se može računati sàmo dodavanje prije pogotka, tako da se ne može ubilježiti više od 1 asistencije za 1 pogodak (za razliku od nekih drugih sportova, poput hokeja na ledu). Dodavanje nakon kojeg je na saigraču napravljen prekršaj prilikom šuta, a nakon čega on postigne poene iz slobodnih bacanja, ne računa se kao asistencija.
Plejmejkeri obično imaju najviše asistencija po utakmici, pošto je njihova osnovna uloga da vode i dodaju loptu. Centri većinom imaju manje asistencija, ali centri koji dobro pokrivaju teren i imaju dobar pregled igre mogu dominirati u svom timu po broju asistencija. Nalazeći se u reketu, centar često ima najbolje uglove i najbolju poziciju za "podvale" i ostala kratka dodavanja u zoni šuta. Wilt Chamberlain (centar) bio je najbolji asistent NBA lige 1968. godine. Jak centar koji postiže dosta koševa u reketu, kao što je Shaquille O'Neal, također može biti učinkovit asistent jer ga odbrambeni igrači često udvajaju, pa šuterima ostaje više prostora za neometane šuteve.
NBA rekord po broju asistencija u jednoj utakmici drži Scott Skiles - čak 30. To je ostvario igrajući u dresu Orlando Magica na utakmici protiv Denver Nuggetsa 30. 12. 1990.
Najbolji asistent svih vremena u NBA je legendarni John Stockton sa čak 15.806 u 1.504 utakmice (10.5 po utakmici).
Azijske igre
Azijske igre je višesportsko međunarodno takmičenje u kojem učestvuju predstavnici azijskih država, formirano po uzoru na Olimpijske igre. Osnovane su kao Igre Dalekog istoka, koje su se održavale od 1913. do 1934. godine. Ideja je potekla od japanskih sportista, a imala je i političkih razloga, jer su Japanci pod parolom "Azija-Azijcima, " nastojali proširiti svoj uticaj, a istisnuti kolonizatore.
Poslije Drugog svjetskog rata, Igre su dobile današnje ime. Na konferenciji nacionalnih sportskih saveza u New Delhiju 1949. godine prihvaćen je statut Federacije Azijskih igara. Tada je na prijedlog indijca dr. Sondhija, prihvaćeno da se Igre održavaju svake četiri godine.
Prve su se Igre trebale održati 1950. godine, ali su zbog organizacijskih problema održane 1951. godine, a takmičilo se u 6 sportova: atletici, biciklizmu, košarci, nogometu, plivanju i dizanju utega.
NGC 2334
NGC 2334 (također poznat kao IC 465, MCG 8-13-98 i PGC 20357) je kompaktna galaksija koja je udaljena oko 280 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Ris. Najveći prečnik je 0,90 (73 hiljade sg) a najmanji 0,7 uglovnih minuta (57 hiljada sg). Prvo otkriće je napravio Bindon Blood Stoney 2. januara 1851. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Kosti (serija)
Kosti američka je kriminalistička TV-serija koja je emitirana od 13. septembra 2005. do 28. marta 2017. na televiziji FOX. Zasnovana je na forenzičkoj antropologiji i forenzičkoj arheologiji, a svaka epizoda fokusira se na FBI-jev slučaj u vezi s pronađenim ljudskim ostacima koje specijalni agent Seeley Booth (David Boreanaz) donosi na proučavanje forenzičkoj antropologinji, dr. Temperance Brennan (Emily Deschanel).
Autor serije jest Hart Hanson, a donekle je zasnovana na životu forenzičke antropologinje i spisateljice Kathy Reichs, koja je jedan od producenata serije. Glavni lik, Temperance Brennan, nazvan je po protagonistici serije kriminalističkih romana Kathy Reichs. Obrnuto, dr. Brennan u seriji također piše krimi-romane (s velikim uspjehom), koji prate fiktivnu (u svijetu serije) forenzičku antropologinju Kathy Reichs. Seriju su zajednički producirali Josephson Entertainment, Far Field Productions i 20th Century Fox Television.
Pregled serije
Zasnovana je na saradnji specijalnog agenta FBI-a Seeleyja Bootha i dr. Brennan. Brennan je centralna ličnost i vođa tima Odjela za forenzičke nauke na fiktivnom institutu "Jeffersonian" iz Washingtona. Serija prati rješavanje slučajeva pod nadležnošću FBI-a pomoću ispitivanja ljudskih ostataka potencijalnih žrtava ubistva. Brennan i njen tim pružaju naučnu ekspertizu, a Booth vodi istragu koristeći FBI-eve tehnike istraživanja. Kao dodatak potencijalnim slučajevima ubistva, koji su prisutni u svakoj epizodi, u seriji se dosta pažnje posvećuje i odnosu među likovima. Serija je poznata i po (crno)humornim tonovima koji, u suštini, ublažuju težinu tematike serije.
Glumci i likovi
mini|desno|250px|Dio glumačke ekipe Kostiju; slijeva: Tamara Taylor, David Boreanaz, Michaela Conlin, John Francis Daley.
Koncepcija
Koncept Kostiju razvijen je 2004, kad je 20th Century Fox stupio u kontakt s autorom serije Hartom Hansonom s idejom za forenzičku seriju. Hanson je zamoljen da se sastane s izvršnim producentom Barryjem Josephsonom koji je otkupio prava za produciranje dokumentarca o forenzičkoj antropologinji i spisateljici Kathy Reichs. Iako je Hanson oklijevao da se uključi u snimanje krimi-serije, potpisao je ugovor i napisao scenario za pilot-epizodu nakon intenzivnog sastanka sa Josephsonom. Budući da se serija zasniva na djelima Kathy Reichs, scenaristi je stalno uključuju u rad na seriji.
Kako bi Kosti bile jedinstvene u mnoštvu serija sličnog žanra (poput franšiza CSI-a ili Zakon i red), Hanson je odlučio u seriju "ubrizgati" što više humora (s malo tamnijim tonovima) i da se što je više moguće pažnje posveti razvoju likova. Još jedan element zamišljen za ovu seriju jest Angelator, holografski projektor koji služi umjesto flashbacka, koje koriste druge slične serije. Osim njihove osnovne svrhe (da gledaocima "izlože" kako je zločin izvršen), holografske slike, koje se izrađuju vizualnim efektima, donijele su seriji jedinstven vizualni stil, za kojim su producenti tragali.
Odabir glumaca
David Boreanaz bio je prvi glumac koji je dobio ulogu u Kostima. Hanson je opisao glumce koji su došli na audiciju za ulogu Bootha kao "ljepuškaste mlade skitnice" i reagirao je istog trena kad je šefica studija Dana Walden predložila Boreanaza za ulogu. Boreanazu je ponuđena uloga, ali je on nije bio previše voljan prihvatiti nakon teškog sastanka sa Josephsonom i Hansonom, čak iako je mislio da je scenario dobro napisan. Međutim, nakon što su producenti ponovo kontaktirali s njim da ga uvjere da prihvati ulogu, Boreanaz je pristao potpisati ugovor i dobio je ulogu Bootha.
Od četvrte sezone Erica Millegana (koji glumi Zacka Addyja) mijenjalo je nekoliko laboratorijskih asistenata, koji su se međusobno smjenjivali iz epizode u epizodu: Clark Edison (Eugene Byrd), Wendell Bray (Michael Grant Terry), Colin Fisher (Joel David Moore), Arastoo Vaziri (Pej Vahdat), Daisy Wick (Carla Gallo), Finn Abernathy (Luke Kleintank), Oliver Wells (Brian Klugman), Vincent Nigel-Murray (Ryan Cartwright), Douglas Filmore (Scott Lowell), Rodolfo Fuentes (Ignacio Serricchio) i Jessica Warren (Laura Spencer). U nekoliko epizoda gostovala je i Marisa Coughlan kao FBI-agentica Payton Perotta, koja je privremeno zamijenila Bootha kad je on bio onesposobljen.
Snimanje
Serija je većinom snimana u Los Angelesu uprkos tome što je uglavnom postavljena u Washington, gdje je smješten institut "Jeffersonian". Vanjski kadrovi instituta ustvari predstavljaju Natural History Museum (Muzej historije prirode) u Los Angelesu. Interijer "Jeffersoniana" posebno je izgrađen na velikoj zvučno izoliranoj sceni u okviru studija 20th Century Foxa u Century Cityju, zapadnom dijelu Los Angelesa. Dvodijelna premijera četvrte sezone snimana je na lokacijama u Londonu.
Muzika
Album s muzikom za seriju izdan je 2008. pod nazivom Bones Original Television Soundtrack, a producirali su ga Maria Alonte McCoy i Billy Gottlieb. Na njemu je 13 pjesama koje su razni popularni izvođači snimili za seriju.
Spin-off serija
U oktobru 2010. otkriveno je da FOX razvija potencijalnu spin-off seriju, koja bi bila izgrađena oko novog epizodnog lika koji bi bio uveden u šestoj sezoni Kostiju. Autor bi opet bio Hanson, a serija bi bila zasnovana na dvije knjige iz serije The Locator autora Richarda Greenera. Taj novi lik, Walter, opisan je kao ekscentrični, ali zabavni osamljenik koji ima jaku moć pronalaženja ljudi ili stvari i koga ta moć tjera da stalno traži nove slučajeve. Skeptičan je prema svemu – pretrpio je oštećenje mozga u ratu u Iraku, što objašnjava njegovu stalnu paranoju – i poznat po tome što postavlja neprijatna pitanja, koja naizgled nemaju veze sa slučajem, kako bi došao do istine. Početak snimanja epizode bio je zakazan za decembar 2010, ali je odložen za početak 2011. zbog kreativnih razlika. Snimanje je počelo u februaru 2011, a epizoda je emitirana u aprilu.
U njoj Booth i Brennan odlaze u Key West (Florida), gdje bi se trebala odvijati radnja nove serije. U vezi s odabirom glumaca izvršni producent Stephen Nathan rekao je: "Želite naći ljude koji su svake sedmice u stanju odigrati jedan jedinstven lik. Zato volite vidjeti, npr., Hugha Laurieja, iako on tumači lik koji je u suštini nedopadljiv. I ta kvaliteta rijetko se, rijetko može pronaći. A nalazač neće biti nedopadljiv lik, ali, zbog toga što je to jedinstven lik, teško je naći onu pravu osobu. Ulogu je dobio Geoff Stults, a uloge ostala 2 glavna lika dobili su Michael Clarke Duncan i Saffron Burrows.  Ova tri lika uvedena su u 19. epizodi 6. sezone Kostiju.
Reakcije kritike
USA Today komentira da su, u poređenju s drugim krimi-serijama, Kosti "zasnovane na tradicionalnijem i čvršćem temelju: snazi likova" i "da ono što odvaja premijeru Kostiju utorkom od ostalih policijskih serija jesu zvijezde, Emily Deschanel i David Boreanaz, kao najprivlačniji novi borci protiv zločina ove sezone". S druge strane, Media Life Magazine kaže da iako Kosti imaju "nevjerovatno pametnu zamisao, čak i briljantnu", njena "realizacija ne podudara se s koncepcijom" i da se, zasnovano na prvoj epizodi, "Kosti ne uspijevaju razviti u seriju koja privlači pažnju. Ustvari, ona brzo postaje toliko nalik na toliko toga na televiziji – naročito, začuđujuće, na Dosjee X – da bi je čovjek mogao čak nazvati i kostoglavom" (tj. glupom).
Ostali mediji
Osim televizijskog prikazivanja Kostiju, njeni likovi i koncepti pojavili su se i u štampi, na internetu te u kratkim filmovima za mobitele.
Trenutno postoje dvije knjige koje se odnose na seriju; jedna je roman, a druga službeni vodič. Buried Deep (Duboko zakopan) (ISBN 978-1-4165-2461-8), čiji je autor Max Allan Collins, objavljena je 28. februara 2006. u izdanju Pocket Stara. Knjiga se više zasniva na likovima iz serije nego na onim čiji je autor Kathy Reichs, koja je bila inspiracija za koncept Kostiju. U njoj Brennan i Booth istražuju ostatke kostura ostavljene na stepenicama federalne zgrade i njihovu povezanost s mafijaškom porodicom iz Chicaga. Tu je još i Bones: The Official Companion (ISBN 978-1-84576-539-2), čiji je autor Paul Ruditis, a objavljena je 16. oktobra 2007. u izdanju Titan Booksa. U knjizi se nalaze intervjui s glumačkom i produkcijskom ekipom serije, vodič za epizode i pozadinski detalji o forenzici iz stvarnog života.
FOX je široko koristio internet za promociju Kostiju. Prije emitiranja epizode The Glowing Bones in the Old Stone House iz druge sezone profili likova stavljeni su na njihovu vlastitu stranicu na MySpaceu. Postavljene su i poruke likova na blogu kako bi se dao uvid o mogućim sumnjivcima u toj epizodi. Inače, u njoj Brennan i njen tim koriste tragove s ove stranice, kojoj i gledaoci mogu pristupiti.
Tokom treće sezone na zvaničnu stranicu serije postavljen je i bonus materijal, koji uključuje kratke isječke u kojima Booth i Brennan čekaju da ih primi dr. Sweets.
Kontni plan
Kontni plan ili kontni okvir je spisak računa (konta) koji se koriste u računovodstvu za definiranje svake klase stavki za koju se troši novac ili novčani ekvivalenti ili se u neku svrhu prima novac ili sredstva. Koristi se za organiziranje finansijskog evidentiranja u svakom poslovnom subjektu da bi se grupirale stavke troškova, prihoda, sredstava i obaveza u svrhu pružanja zainteresiranim licima bolje razumijevanje finansijskog zdravlja poslovnog subjekta.
Kontni plan može biti numerički, alfabetski ili alfa-numerički. Struktura i naslovi svake grupe računa trebaju pomoći da se smisleno organiziraju stavke svake transakcije. Svaki račun u kontnom planu je jedinstven. Računi su obično poredani po principu kako se pojavljuju i prezentiraju u finansijskim izvještajima.