cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hamurabi
Vladavina i osvajanja
Hamurabi je bio sedmi vladar Amoritske prve dinastije grada-države Babilon a naslijedio je vlast od svog oca Sin-Mubalita 1792. godine p.n.e. Babilon je bio jedan od mnogih gradova-država koji su se nalazili u centralnoj i južnoj mezopotamskoj ravnici i vodili su ratove jedni protiv drugih za kontrolu plodnog poljoprivrednog zemljišta. Iako su mnoge kulture koegzistirale u Mezopotamiji, Babilonska kultura je stekla istaknuti ugled među pismenim klasama širom Bliskog istoka tokom vladavine Hamurabija. Kraljevi koji su bili prije Hamurabija su osnovali relativno malu grad-državu 1894. godine p.n.e. koja je imala pod kontrolom malu teritoriju izvan samog grada. Babilon je bio u sjenci starijih, većih i moćnijih kraljevstava, kao što su Elam, Asirija, Isin, Eshnuna i Larsa. Međutim, njegov otac Sin-Mubalit je započeo konsolidaciju vladavine na malom prostoru u centralnoj Mezopotamiji pod Babilonskom hegemonijom i tokom svoje vladavine je osvojio manje gradove-države Borsipu, Kish i Sipar.
Prvih nekoliko decenija Hamurabijeve vladavine su bile prilično mirne. Hamurabi je koristio svoju moć kako bi poduzimao javne radove pojačavajući gradske zidine u odbrambene svrhe i širenje hramova. Moćno kraljevstvo Elam se 1771. godine p.n.e. proširilo preko planine Zagros, stvarajući trgovačke puteve i napadajući mezopotamsku ravnicu. Tako je Elam sa svojim malim saveznicima uništio kraljevstvo Eshnuna uništivši veliki broj gradova. U cilju da učvrsti svoju poziciju, Elam je pokušao započeti rat između Hamurabijevog Babilonskog carstva i kraljevstva Larsa. Kada su otkrili ovu zavjeru, Hamurabi i kralj Larsa su napravili savez kako bi slomili Elamite. Tako je Hamurabi 1763. godine p.n.e. stekao kontrolu nad cjelokupnom donjom mezopotamskom visoravni.
Nakon zauzimanja juga, došlo je do nemira na sjeveru mezopotamske visoravni koje su izazvali njegovi saveznici kraljevstva Jamhad i Mari. Pošto je Elam bio zauzet suzbijanjem nemira, Hamurabi je zauzeo sve sjeverne gradove-države, uključujući Babilonskog saveznika Mari, iako je Hamurabi ušao u Mari bez ijednog sukoba. Nakon toga započeo je rat sa Ishme-Daganom I kako bi kontrolirao cijelu Mezopotamiju. Na kraju je Hamurabi pobijedio svrgnuvši Ishme-Dagana I neposredno pred njegovu smrt. Novi kralj Asirije Mut-Ashkur je bio prinuđen da oda počast Hamurabiju.
U samo nekoliko godina, Hamurabi je uspio da ujedini cijelu Mezopotamiju pod svojom vladavinom. Asirsko kraljevstvo je preživjelo, ali je bilo prisiljeno da oda priznanje Hamurabiju. Jedna od stela Hamurabija je pronađena u Dijarbakiru u današnjoj Turskoj tvrdi da je Hamurabi imao titulu "Kralj Amorita". Također je otkriven ogroman broj natpisa, pisama i ugovora koji datiraju u vrijeme Hamurabija i njegovog sina. Ova pisma daju uvid u svakodnevni život Hamurabijeve imperije, od poplava i računanja kalendara do brige o krdima stoke. Nakon smrti Hamurabija 1750. godine Babilonsko carstvo je naslijedio njegov sin Samsu-Iluna.
Hamurabijev zakon
Hamurabijev zakonik pronađen je 1901. godine u iranskom gradu Suzi (oblast starog Elama) od strane Jean-Jacques de Morgan, gdje ga je kao ratni plijen oteo elamićanski kralj Šutruk Nahunt. Zakonii su ispisani na bazaltnom stubu (stela od crnog diorita) visine 2,62 m, ukrašeni reljefnim figuricama koje prikazuju samoga cara kako stoji, pun poštovanja, ispred trona boga sunca, pravde i zakonitosti Šamaša kako prima iz njegovih ruku isingije najviše sudske vlasti (žezlo i prsten). Tako posmatrač dobija informaciju da je zakon bogom dan, a vladar samo vrši zakonodavnu vlast.
Orginalni tekst Hamurabijevog zakonika se čuva u Francuskoj, u Parizu (muzeju "Luvr"), dok se u Moskvi nalazi prekrasna kopija (u Muzeju likovnih umetnosti "A.S. Puškin"). Tekst je pročitao, numerisao i preveo francuski orijentalist Šel, koji ga je podjelio u tri djela. U prvom djelu, prologu, Hamurabi opširno govori o tome kako su ga bogovi poslali na zemlju da uspostavi red i donese zakon, da štiti slabe od jakih, da dovede vodu u pustinju, i spasi narod od gladi. Iako su bogovi inspirisali vladara da donese zakonik, vladar ne predstavlja božanstvo na zemlji, već samo namjesnika božijeg (što nije bio slučaj primjerice u Egiptu), i zakonik ne sadrži religijske odredbe ni sankcije.
Opus djelovanja
Zakon je nadasve kazuističan, jer ne sadrži opće pravne definicije, već reguliše konkretne slučajeve. Neke odredbe su bile surove, a ima i znakova sudske diskriminacije na osnovu razlika u društvenom položaju, ali je mnogo značajnije da se razlikovalo ubistvo sa predumišljajem od od ubistva iz nehata ili povreda. Štaviše, po zakonu položaj žena je povoljniji nego u nekim zemljama danas. Zakonik uključuje i mnoge detaljne odredbe o raznim staležima i zanimanjima i to mu daje ogroman značaj pri proučavanju društvenih prilika i odnosa onoga vremena. Također, ojačali su i novčani odnosi, pri čemu je mjerilo vrijednosti srebro ili zlato u šipkama (šekel-8 grama, mina-500 grama, talir-30 kilograma).
Država se dugo vremena nije miješala u one delikte koji nisu predstavljali neposrednu opasnost za društveni i državni poredak (tzv. privatne delikte) no, s jačanjem prinudnog aparata državne vlasti, ona sve više raspravlja i takve privatne delikte. Sudski organi princip krivnje nisu poznavali, pa zbog toga se s pravom ovo pravo može nazvati Kazneno pravo, a ne krivično pravo. U Hamurabijevom zakoniku dolazi do izražaja klasnost u sistemu kažnjavanja, različito su, za isto krivično djelo, kažnjavani pripadnici određenih društvenih slojeva. Tako se različito kažnjavaju robovi od slobodnih ljudi, različito avilumi od muškena. Time je u krivičnom pravu otvoreno naglašena pravna nejednakost. Kazne su imale represivan karakter. Hamurabijev zakonik predviđa veliki broj smrtnih kazni, tjelesnih, kao i surovi način njihovog izvršenja. Od kazni, najčešće se propisuje smrtna kazna, u trideset slučajeva. Smrtna kazna je dosuđivana za razne prekršaje: silovanje, otmicu, razbojništvo, provalu, incest, izazivanje muževljeve smrti radi udaje za drugog čovjeka, otvaranje ili ulazak sveštenice u vinariju, pružanje utočišta odbjeglom robu, kukavičluk pred neprijateljem, prestup u službi, nemarno ili rasipno vođenje domaćinstva ili nesavjesnost u prodaji piva. Zavisno od težine krivičnog djela, smrtna kazna se izvršavala na razne načine: bacanjem u vodu, spaljivanjem, vješanjem, nabijanjem na kolac. Također su se praktikovale tjelesne kazne: sodsijecanje ruku, jezika, ušiju, teško batinanje.
Krivična djela koja susrećemo kao najčešće u propisima i praksi država starog Istoka, mogu se klasifikovati na ove glavne vrste: -protiv države i religije, -protiv ličnosti, -protiv imovine, -protiv porodice i polnog morala
Ali-paša Serdar
mini|desno|200px|Centralna Evropa godine 1683. Ali-paša Serdar je od rebiu-l-ewwela 1072. godine (25. oktobar – 23. novembar 1661) veliki vezir Köprülü-zade Fazil Ahmed-paša, sin Mehmed-paše.
Erzurumski sporazumi
Erzurumski sporazumi bila su dva sporazuma iz 1823. i 1847. koji su riješili granične sporove između Osmanlijskog i Kadžarskog Carstva.
Prvi sporazum
Iako je Zuhapskim mirom iz 1639. uspostavljena granica između između Osmanlijskog i Kadžarskog Carstva, granica u planinskoj regiji Zuhab ostala je mjesto povremenih sukoba u naredna dva stoljeća. Tenzije između dva carstva su rasle zbog toga što je Osmanlijsko Carstvo skrivalo pobunjene plemena iz perzijskog Azerbejdžana. Iako tajno, Ruska Imperija pokušavala je da izvrši pritisak na Osmanlijsko Carstvo, koje je bilo u ratu sa Grcima, koji su dobijali oružje iz Rusije. Prestolonasljednik Abas Mirza, na poticaj Ruske Imperije, napao je Kurdistan i područja oko perzijskog Azerbejdžana, započevši Osmanlijsko-kadžarski rat.
Nakon bitke kod Erzuruma 1821, koja je rezultirala pobjedom Perzije, oba carstva su u julu 1823. potpisala prvi Erzurumski sporazum, koji je potvrdio granicu iz 1639. Sporazum je sadržavao i razne ekonomske i diplomatske klauzule. Sporazum je bio uključen u zagarantovan pristup perzijskim hodočasnicima da posjete sveta mjesta unutar Osmanlijskog Carstva. Ovo je ranije bilo obećano Kerdenskim mirom iz 1746, ali su ta prava vremenom degradirala. Sporazum je regulisao poreze koji se odnose na hodočasnike i nomadska plemena koja vode svoju stoku na ispašu u pograničnim krajevima. Ugovor je uveo paušalni porez od 4% na perzijske trgovce u Osmanlijskom Carstvu, koji se prikupljao na prvoj ulaznoj tački trgovca, vjerovatno u Bagdadu, Erzurumu, ili u Istanbulu. Sporazum je također omogućio slobodnu trgovinu staklenim cijevima od Perzije do Istanbula.
Sporazum je predstavljao suptilnu promjenu u načinu na koji su Osmanlije gledale na Perziju. Osmanlije su priznale Perziju kao zasebnu naciju čiji su podanici mogli pozvati Perziju na ispravku ako su njihova pojedinačna prava bila povrijeđena – privilegija koja se ranije nudila samo evropskim nacijama. Perzija je bila prva i jedina muslimanska država koja je to postigla. Također je dogovoreno da će Perzija, kao i Osmanlije svake tri godine slati izaslanika u drugu zemlju, uspostavljajući trajne diplomatske odnose među sobom.
Drugi sporazum
Niz graničnih incidenata 1830-ih ponovo je doveo Perziju i Osmanlijsko Carstvo na ivicu rata. Britanija i Rusija ponudile su da posreduju, a drugi Erzurumski sporazum je potpisan 31. maja 1847.
Ovaj sporazum je podijelio spornu regiju između dvije strane i predvidio je graničnu komisiju, sastavljenu od osmanlijskih, perzijskih, ruskih i britanskih predstavnika, da razgraniči cijelu granicu. Rad granične komisije naišao je na nekoliko političkih prepreka, ali je konačno završio svoj zadatak kada su se dvije zemlje složile sa Carigradskim protokolom od 4. novembra 1913. Sporazum predstavlja usvajanje modernog evropskog pogleda na teritorijalni suverenitet Osmanlijskog Carstva i Perzije.
Ugovor je također proširio ekonomske veze i zaštitu perzijskih trgovaca. Perzijski konzuli uspostavljeni su širom carstva, zaduženi za zaštitu Perzijanaca u krivičnim ili trgovačkim pravnim slučajevima.
Plivanje na Olimpijskim igrama 2016 – 200 m prsno (žene)
Takmičenja u disciplini 200 m prsno za žene na Olimpijskim igrama 2016. održana su 10. i 11. augusta.
Rekordi
Aktualni rekordi u ovoj disciplini prije početka takmičenja prikazani su u tabeli.
Crkva svetog kneza Lazara u Beogradu
mini|desno|Crkva svetog velikomučenika kneza Lazara na Zvezdari u [[Beogradu, na dan 630. godišnjice Kosovske bitke, Vidovdan, 28. juna 2019.]] Crkva Svetog kneza Lazara (poznata i kao Crkva svetog cara Lazara i Lazarica) je hram srpske pravoslavne crkve i nalazi se na Zvezdari u naselju Bulbulder, u ulici 21. divizije 33. Pripada Beogradsko-karlovačkoj arhiepiskopiji. Hram je posvećen srpskom vladaru Lazaru Hrebeljanoviću.
Historija
Kamen temeljac crkve svetog velikomučenika kneza Lazara posvećen je na Petrovdan 1935. godine. S obzirom da su radovi tekli ubrzano i bez većih teškoća, od posvećenja temelja do posvećenja crkve nije prošlo ni godinu dana. Plan izgradnje crkve sačinio je srpski arhitekt Miomir Korunović. Čin posvećenja izvršio je patrijarh Varnava, na Vidovdan 1936 , odsluživši svetu arhijerejsku liturgiju. Po njegovom uputstvu hram se i posvećuje velikomučeniku kosovskom svetom knezu Lazaru. U crkvi se čuva dio moštiju sv. cara Lazara i ikona svetog Mine. Do 2019. hram i dvorište hrama, kao i parohijski dom su kompletno renovirani, a crkva je po prvi put freskopisana. Ranije su svodovi crkve bili svijetlo plave boje s naslikanim ukrasnim pozlaćenim zvijezdama. Na proslavi Vidovdana 2019, na 800. godišnjicu SPC i 630. godišnjicu od Kosovske bitke 1389, služio je patrijarh Irinej, a prisustvovali su i princ Aleksandar Karađorđević sa suprugom.
Ivan Aguéli
Ivan Aguéli (rođen kao John Gustaf Agelii) (24. maj 1869. – 1. oktobar 1917.), također poznat kao Šejh ʿAbd al-Hādī al-ʿAqīlī (arapski: شيخ عبد الهادی عقیلی‎) bio je švedski sufija, slikar i autor. Kao ljubitelj Ibn Arabija, njegova se metafizika primjenjivala na proučavanje islamskog ezoterizma i njegovih sličnosti s ostalim ezoterijskim tradicijama svijeta. Bio je osnivač pariskog društva Al Akbariyya. Pod njegovim utjecajem René Guénon postaje sufija. Njegova umjetnost bila je jedinstven oblik minijaturnog post-impresionizma gdje je upotrijebio mješavinu boja kako bi stvorio osjećaj dubine i daljine. Njegov jedinstveni stil učinio ga je jednim od utemeljitelja švedskog pokreta savremene umjetnosti.
Djetinstvo i mladost
1889. godine usvojio je ime Ivan Aguéli i otputovao u Pariz gdje je postao student slikara simbolizma Émile Bernarda. Prije povratka u Švedsku 1890. svratio je u London, gdje je upoznao ruskog naučnika Petera Kropotkina.
Po povratku u Stockholm 1890. godine pohađao je umjetničku školu gdje su ga podučavali švedski umjetnici Anders Zorn i Richard Bergh. Krajem 1892. ponovo se vratio u Pariz gde upoznaje francusku pjesnikinju i aktivistkinju za prava životinja Marie Huot (1846–1930). Bio je aktivan u francuskim anarhističkim krugovima. 1894. godine je uhapšen i osuđen. Nekoliko mjeseci nakon oslobađanja 1895. godine otišao je iz Francuske u Egipat, gdje je živio sve dok se 1896. nije vratio u Pariz. Kasnije u Parizu Aguéli prelazi na islam i usvoja ime 'Abd al-Hadi. 1899. otputovao je u Colombo (u današnju Šri Lanku), u Francusku se vratio 1900. godine.
Egipat
Aguéli se 1902. godine preselio u Kairo i postao jedan od prvih zapadnoevropskih državljana koji je zvanično upisan na univerzitet Al-Azhar, gdje je studirao arapsku i islamsku filozofiju. Godine 1902. primljen je u šazilijski sufijski red, od strane velikog egipatskog šejha 'Abd al-Rahmana Ilaysha al-Kabira (1840-1921).
Uz blagoslov šejha Ilaysha, Aguéli i ittalijanski novinar i preobraćenik po imenu Enrico Insabato (1878-1963) osnovali su italijanski časopis u Kairu (1904–1913) pod nazivom Il Convito (arapski: An-Nadi).
Disova nagrada
Disova nagrada je jugoslovenska i srbijanska književna nagrada koja se dodeljuje pjesniku za širi opus i izraziti pjesnički rukopis, trajno utemeljen u savremenoj srpskoj književnosti. Nagradu od 1964. godine dodeljuje Gradska biblioteka "Vladislav Petković Dis" iz Čačka na manifestaciji Disovo proleće, koja se održava od marta do juna svake godine u Čačku. Nagrada nosi ime po pjesniku Vladislavu Petkoviću Disu
Dobitnici
Dosadašnji dobitnici nagrade su:
Turbe Abbas Alija
Turbe Abbasa ibn Alija jest bektaško turbe i svetište koje se tradicionalno smatra grobom Abbasa ibn Alija (647–680). Nalazi se na južnom vrhu planine Tomor u Beratu u južno-centralnoj Albaniji. Svake godine između 20. i 25. augusta održava se veliko godišnje hodočašće.
Izgrađeno 1620, svetilište je uvršteno na spisak vjerskih kulturnih spomenika Albanije.
Bektaške tradicije
Prema tradiciji Bektašijskog reda, sufijske zajednice sa sjedištem u Albaniji, Abas ibn Ali (Abaz Aliu na albanskom) otišao je u Albaniju na bijelom konju da je spasi od barbara. I danas se svake godine pet dana (od 20. do 25. augusta) vraća na planinu Tomor, gdje se žrtvuju životinje i odaje počast Abbasu ibn Aliju. Tokom ovih pet dana, bektaški hodočasnici posjećuju turbe. Mauzolej se nalazi u neposrednoj blizini bektaške tekije, koja je izgrađena 1916.
U drugoj legendi bektaškoj legendi, Hadži Bektaš je jednom vidio hrišćanske hodočasnike kako se penju na planinu Tomor 15. augusta, na praznik Uznesenja Marije. On je odgovorio tako što je otputovao do groba Abbasa ibn Alija u svetom gradu Kerbeli, gdje je iskopao kost ruke koja je pripadala Abbasu ibn Aliju. Hadži Bektaš je zatim bacio kost ruke na vrh planine Tomor, pretvarajući planinu u drugi sveti grob (turbe) Abbasa ibn Alija.
Messier 53
NGC 5024 je kuglasto zvjezdano jato i nalazi se u sazviježđu Berenikina kosa. Prvo otkriće je napravio Johann Elert Bode 3. februara 1775. godine.
IC 1926
IC 1926 (također poznat kao ESO 200-20 i PGC 12790) je spiralna galaksija koja je udaljena oko 196 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Sat. Najveći prečnik je 0,50 (29 hiljada sg) a najmanji 0,2 uglovnih minuta (11 hiljada sg). Prvo otkriće je napravio DeLisle Stewart 14. oktobra 1898. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Nuklearna nesreća
Nuklearna eksplozija nastaje kao rezultat veoma brzog oslobađanja energije uslijed nekontrolisane nuklearne reakcije. Ta reakcija može da bude nuklearna fizija, nuklearna fuzija ili kombinacija te dvije fuzije.
Najteža nuklearna nesreća, do sada, je bila Černobilska katastrofa, koja se desila 1986. u Ukrajini. Taj slučaj je imao 56 mrtvih, direktno, i uzrokovao je smrt dodatnih 4000 ljudi od fatalnog kancera, kao i štetu na imovini od skoro 7 milijardi američkih dolara.
Zbog radioaktivnog zračenja, najmanje 350.000 ljudi iz Bjelorusije, Ukrajine i Rusije, se moralo raseliti daleko od zračenjem zahvaćanog područja.
220px|desno|mini| Tri reaktora u Fukushima I su se pregrijala, uzrokujući topljenje koje je naposljetku dovelo do eksplozije koja je oslobodila velike količine radioaktivnog materijala u zrak 220px|desno|mini|Putevi zračne radioaktivne kontaminacije do čovjeka
Shodno definiciji Međunarodna agencija za atomsku energiju kao događaj koji je doveo do značajnih posljedica za ljude, okolinu ili postrojenja. Primjeri uključuju smrtne posljedice za ljude, visoko otpuštanje radioaktivnosti u okolinu ili topljenje reaktora. Najvažniji primjer velike nuklearne nesreće je ona koja se dogodila u Černobilu 1986. godine. kada je došlo do puštanja velike količine radijacije.
Djelovanje nuklearnih nesreća bila je glavna tema rasprava praktično od dana kada je konstruisan prvi nuklearni reaktor. Ono je i ključan faktor zabrinutosti javnosti oko nuklearnih postrojenja. Usvojene su neke tehničke mjere za smanjenje rizika od nesreća i minimiziranje količine radioaktivnog otpuštanja u okolina. Usprkos korištenju tih mjera bilo je mnogo nesreća s različitim posljedicama kao i za malo izbjegnutih nesreća i incidenata.
Benjamin K. Sovacool je izvjestio da je bilo 99 nesreća u nuklearnim centralama. 57 nesreća dogodilo se nakon tragedije u Černobilu, a 57% svih dogodilo se u SAD-u. Ozbiljne nuklearne nesreće uključuju Fukushima Daiichi nuklearnu katastrofu (2011.), Černobilsku katastrofu (1986.), Tree Mile Island nesreću (1979.) i SL-1 nesreću (1961.). Stuart Arm je izjavio da osim u Černobilu nigdje od posljedica izloženosti radijaciji kod nesreća nuklearnih centrala nisu umrli zaposleni ili civili. Nesreće nuklearnih podmornica uključuju nesreću nuklerne jezgre na podmornicama K-19 (1961.), K-27( 1968.)  i K-431 (1985.) Ozbiljne radijacijske nesreće uključuju Kyshtym katastrofu, požar u Windscalu, radioterapijske nesreće u Kostariki, Zaragozi, Maroku, Mexico City radiologijsku nesreću Mayapuri (Indija), te Goiania nesreću, kao i nesreću radio terapijske jedinice u Tajlandu i. Međunarodna agencija za atomsku energiju održava web stranicu koja izvještava o nedavnim nesrećama.
Nesreće nuklearnih elektrana
220px|desno|mini| Napušteni grad Prypiat, Ukrajina, nakon katastrofe u Černobilu. Nuklearna elektrana Černobil je u pozadini
Jedna od najgorih nuklearnih nesreća do danas je katastrofa u Černobilu koja se dogodila 1986. u Ukrajini. Na licu mjesta je urmlo 30 ljudi te prouzrokovano oko 7 milijardi dolara metarijalne štete. Studija objavljena 2005. tvrdi da će biti do 4.000 dodatno umrlih od raka koji su bili izloženi značajnoj visini radijacije. Radioaktivne padavine iz nesreće su bile koncentrisane na području Bjelorusije, Ukrajine i Rusije. Oko 350.000 ljudi evakuisano je neposredno nakon nesreće.
Banjamin K.Sovacool je izvjestio da je širom svijeta bilo 99 nesreća na nuklearnim elektranama od 1952.-2009. (definisanih kao incidenti čija je posljedica izgubljeni ljudski životi ili više od 50.000 dolara materijalne štete. Iznos koji vlada SAD-a koristi da definiše velike energetske nesreće koje se moraju prijaviti s oko 20,5 milijardi dolara materijalne štete. Nakon katastrofe u Černobilu, dogodilo se je još 57 nesreća a gotovo dvije trećine (56 od 99) u SAD-u.
Napadi na nuklearne reaktore
Nuklearni reaktori postali su omiljena meta tokom vojnih sukoba i, su u posljednje tri decenije, bili uzastopno napadani tokom vojnih zračnih napada, okupacija, invazija i pothvata:
Radijacijske i ostale nesreće
Ozbiljne radijacijske i druge nesreće uključuju:
Kategorizacija nesreća
Za listu mnogih najvažnijih nesreća pogledaj stranice Međunarodne agencije za atomsku enegiju
Kritične
Kritična nesreća događa se tokom izenadne lančane reakcije u fisilnim materijalima, kao što su obogaćeni uran ili plutonij. Nesreća u Černobilu je karakterističan primjer kritične nesreće. Ova nesreća je uništila reaktor i rezultirala da je veliko geografsko područje i dan-danas nenastanjivo. Na manjoj ljestvici nesreće u Sarovu je tehničar radeći s visoko obogaćenim uranijem bio ozračen dok je pripremao eksperiment koji je uključivao sferu fisilnog materijala. Sarovska nesreća je zanimljiva jer je sistem bio kritičan mnogo dana prije nego što je mogao biti zaustavljen, iako je bio sigurno zaključan u zaštićenoj dvorani za eksperimente. Ovo je primjer nesreće ograničenog područja gdje može biti ozlijeđeno samo nekoliko ljudi, i gdje nije bilo otpuštanja radioaktivnosti u okolina. Kritična nesreća s ograničenim vanjskim otpuštanjem obe radijacije (gama i neutronsko zračenje) i s malim otpuštanjem radioaktivnosti dogodila se u Tokaimuri u 1999. tokom proizvodnje obogaćenog uranijskog goriva. Dva radnika su umrla, a treći je pretrpio trajne posljedice te je oko 350 stanovnika bilo izloženo radijaciji.
Toplota raspadanja
Nesreće toplote raspadanja podrazumijevaju toplotnu energiju iz radioaktivnog raspada koja prouzrokuje štetu. U velikom nuklearnom reaktoru gubitak rashladne tekućine može oštetiti jezgro. Transport toplote raspadanja važna sigurnosna mjera kod reaktora, naročito neposredno nakon isključivanja. Ovo se obično postiže kroz nekoliko prekomjernih i različitih sistema, a toplota je raspoređena u konačan toplotni rezervoar velikog kapaciteta koji ima funkciju i bez napajanja energijom. Međutim, ova metoda se obično koristi nakon što se toplota smanji na veoma nisku vrijednost. To se desilo u Three Mile Islandu (nedavno isključenog) PWR reaktora koji je radio dug vremenski period bez rashladne tekućine. Rezultat je bio oštećenje nuklearnog goriva a jezgro se djelomično istopilo. Glavni razlog otpuštanja radioaktivnosti u Three Mile Islandu bio je pilotni ventil, koji se zaglavio u otvorenoj poziciji, za otpuštanje pare na glavnom čvoru. Ovo je uzrokovalo prelijevanje rezervoara koji je napuknuo uzrokujući otpuštanje velikih količina radioaktivne rashladne tekućine u dio koji zatvara reaktor.
U 2011. zemljotres na dnu Pacifika te cunami i poplava prostorija prouzrokovali su gubitak pomoćne energije u dvije elektrane Fukushime (Japan). Reaktor je zbog toplote šipki za gorivo (koje su zbog raspada sistema 90% bile nepokrivene tekućinom za hlađenje) u bloku 3 NE Fukushima trajno oštećen. Od 30. maja 2011 pa nadalje reaktori, iako više ne rade, zahtijevaju konstanto hlađenje.
Transport
Nesreće tokom transporta mogu prouzrokovati otpuštanje radiaktivnosti rezultirajući kontaminacijom. Iste posljedice slijede nakon oštećenja zaštite rezultirajući direktnim zaračenjem. U Cochabambi (Bolivija) pokvarena oprema radiografije za gama zrake transportovana je u putničkom autobusu kao prtljaga. Izvor gama zračenja nalazio se je van zaštitnog plašta i ozračio nekoliko putnika.
U Ujedinjenim Kraljevstvu u sudskom procesu je otrkivena da je u martu 2002. radioterapijska oprema transportovana od Leedsa do Sellafielda sa oštećenom zaštitom. Zaštitni plašt je imala pukotinu na donjoj strani. Smatra se da nijedan čovjek nije bio ozbiljno ozračen.
Kvar na opremi
Kvar opreme je također jedan od mogućih vrsta nesreće. Nedavno u Bialystoku (Poljska) zakazala je elektronika povezana s dijelom akceleratora koji se koristio za tretman oboljelih od raka. Ovo je dovelo do prevelike izloženosti zračenja najmanje jednog pacijenta. Dok je početni kvar bio zanemariv jer se radilo o poluprovodničkoj diodi, on je međutim pokrenuo lanac događaja koji su doveli do radijacije.
Srodan uzrok nesreća je softverska greška. Poznati slučaji su akceleratori tipa Therac-25, koji se koristi u medicini. Tokom eliminacije hardwareskog sigurnosnog zaključavanja u novodizajniranom modelu dovelo je do otkrića softverske greške (bug) koji je dotle ostao neprimjećen. U određenim okolnostima pacijenti su mogli primiti velike prekomjernu dozu radijacije.
Ljudski faktor
Mnoge od velikih nuklearnih nesreća bile su direktno pripisane greškama operatera. Takav zaključak je kod analize nesreća u Černobilu i TMI-2. U Černobilu je prije nesreće provođena testna procedura. Učesnici testnog tima dozvolili su operaterima da ignorišu ključne sigurnosne električne spojeve kao i upozorenja signalizacije koji bi u normalnom slučaju isključili reaktor. U TMI-2 operateri su dozvolili da hiljade galona (1 galon = 3-4 litre) vode oteče iz reaktorskog postrojenja prije nego što su uočili abnormalan rad rashladnih pumpi. Rahladne pumpe su isključene (pumpa bez protoka tekućine se obično sama isključi zbog zaštite ), što je dovelo do što je dovelo do uništenja samog reaktora.
Detaljnja istraga u SL-1 ustanovila je da je operater (možda nehotice) ručno izvukao centralni kontrolni štap od 38 kg težine za 66 cm više nego što je procedura dozvoljavala. Procjena koju je provela Commissariat a l`Energie Atomique (CEA) u Francuskoj zaključila je da nikakva količina tehničkih inovacija ne može eliminirati rizik pogrešaka izazvanih ljudskim faktorom kod upravljanja nuklearki. Dvije vrste grešaka smatraju se fatalnim: pogreške napravljene tokom terenskog rada, kao što su održavanje i testiranje, koje mogu uzrokovati nesreću; i ljudske pogreške napravljene tokom malih nesreća koje su prerasle u potpuni kvar.
U 1946. Louis Slotin, fizičar koji je radio na kanadskoj verziji projekta "Manhattan" izvodio je riskantan eksperiment poznat kao „golicanje zmajevog repa“. Dvije polulopte od berilija, koje su zračile neutrone, približene su jezgru plutonija da bi došlo do kritične tačke. Suprotno procedurama za mijenjanje rastojanja između polulopti korišten je šrafciger. Šrafciger je skliznuo i pokrenuo lančanu reakciju do kritične tačke ispunjavajući sobu štetnom radijacijom uz bljesak plave svjetlosti. Slotin je brzo reagovao i rukama ponovo odvojio polulopte spriječavajući dalje zračenje i spasio time živote nekoliko saradnika koji su bili prisutni. Međutim, Slotin je tako primio smrtonosnu dozu i umro nakon devet dana. Ozloglašena plutonijska masa korištena u eksperimentu nazvana je demonsko jezgro.
Nestanak nuklearnog materijala
Nestanak nuklearnog goriva također nazvane "izvori siročad" su nesreće gdje je radioaktivni izvor izgubljen, ukraden ili napušten. Izvor može tako prouzročiti štetu ljudima. Na primjer, 1996. nuklearno gorivo je ostavljeno od sovjetske vojske u Lilo-u, Gruziji. Jedan slučaj se dogodio u Yanango-u gdje je nesato radiografski izvor, isto tako i u Samut Prakarn-u gdje je nestao radioaktivnit fosfor. U Gilanu (Iran) zaboravljeni izvor zračenja je ozlijedio zavarivača tokom rada. Najbolji primjer događaja ovakvog tipa je Goiania nesreća koja se dogodila u Brazilu.
Međunarodna agencija za atomsku energiju sastavila je priručnike, koji primjera radi mogu poslužiti trgovci metalnog otpada, koji pokazuju izgled pravilno zapečaćenog izvora zračenja. Najčešće pronalaženje nuklearnog otpada dešava se upravo na deponijama otpadnog metala.
Trgovanje radioaktivnim i nuklearnim materijalima
Informacije koje posjeduje Međunarodna agencija za atomsku energiju (MAAE) pokazuju stalan problem sa zabranjenom trgovinom nuklearnim i ostalim radioaktivnim materijalima, krađama, gubljenjem i ostalim neovlaštenim aktivnostima. Od 1993.-2006. MAAE je potvrdila raznih 1080 incidenata zabranjene trgovine, te 275 incidenta koji su uključivali neovlašteno posjedovanje i slične kriminalne aktivnosti. Postoje i 332 incidenta koji su uključivali krađu ili gubljenje nukleranog, 398 indicenata koji su uključivali druge neovlaštene aktivnost. Kod 75 incidenata dostavljene informacije nisu bile dovoljne da se odredi kategorija incidenta. Još nekoliko stoitina dodatnih incidenata je prijavljeno u raznim vanjskim izvorima, ali još uvijek nisu potvrđeni.
Poređenja
Uspoređujući historijskw podatke civilnog korištenja nuklearne energije s ostalim oblicima proizvodnje (ugalj, voda, zemni gas) električne energije; Ball, Roberts i Simpson ,MAAE i Institut Paula Scherrera pronašli su u odvojenim studijama da je tokom perioda od 1970.-1992. širom svijeta bilo samo 39 smrtnih slučajeva zaposlenih u nuklearnim elektranama. Dok istovremeno u istom periodu je bilo 6.400 smrtnih slučajeva u elektranama na ugalj, 1.200 smrtnih slučajeva kod gasnih elektrana, kao i 4.000 smrti članova šire javnosti uzrokovanih hidroelektranama. Posebno, procjenjuje se da elektrane na ugalj ubiju godišnje 24.000 Amerikanaca uzrokujući plućne bolesti te takođe i 40.000 srčanih udara. Prema Scientific Americanu prosječna elektrana na ugalj emitira 100 puta godišnje više radijacije vidu otpada (pepeo uglja sadrži uran i torij ) u obliku letećeg pepela nego nuklearna elektrana iste jačine.
Novinarka Stephanie Cooke kaže da nije dobro porediti nesreće samo prema broju neposredno umrlih, već je važno i kako su ljudski životi poremećeni kao u slučaju japanske nuklearne nesreće Fukushima 2011 gdje je 80.000 stanovnika moralo biti evakuirano iz okoline.
U okvirima energetskih nesreća hidroelektrane su odgovorne za najveći broj smrtnih slučajeva, dok nuklearke su na prvom mjestu prema iznosu ekonomske štete u iznosu od 41%. Naftna i hidroenergija slijede svaka sa 25%, iza toga zemni gas i ugalj. Nakon Černobila i brane Shimantan tri najskuplje nesreće su bile izlijevanje nafte iz tankera Exxon Valdez (Aljaska, SAD) i Prestige (Španija) te nesreća nuklearke u Three Mile Island (Pensilvanija, SAD).
Sigurnost nuklearnih postrojenja
Nuklearna sigurnost obuhvata akcije poduzete da se spriječe nuklearne i radijacijske nesreće ili bar ograniče njihove posljedice. Ovo pokriva kako nuklearne elektrane tako i sva ostala nuklearna sredstva, transport nuklearnih materijala, njihovo korištenje i skladištenje za medicinske, energetske, industrijske i vojne svrhe.
Industrija nuklearne energije povećala je sigurnost i efikasnost postojećih reaktora. Istovremeno razvila je novi sigurniji (ali još nedovoljno isproban) dizajn reaktora. Nema garancije da će novi dizajnirani reaktori raditi ispravno. Pogreške se pojavljuju jer su primjera radi dizajneri kod reaktora u Fukushimi nisu predvidjeli mogućnost da će cunami pokrenut zemljotresom onesposobiti sigurnosne sisteme. Prema UBS AG, nuklearna nesreća bloka 1 NE Fukushime bacila je sumnju na to da čak i napredna ekonomija kao što je Japan može vladati nuklearnom energijom. Pored svega toga postoje i realne mogućnosti terorističkih napada.
Interdisciplinarni tim s Masačusetskog instituta za tehnologiju (MIT) ustanovio je da je s očekivanim porastom nuklearne energije od 2005.-2055. je za očekivati da će se dogoditi najmanje četiri ozbiljne nuklearne nesreće u istom periodu. Do danas je bilo pet ozbiljnih nesreća (oštećenje jezgre) u svijetu od 1970 (jedna u Three Mile Island 1979, jedna u Černobilu 1986 i tri u Fukushima-Daiichi 2011) povezanih s početkom rada druge generacije reaktora. To je u prosjeku jedna ozbiljna nesreća svakih osam godina.
Sigurnost nuklearnog naoružanja, kao i sigurnost vojnih istraživanja koja uključuju nuklearne materijale, su uglavnom posao agencija različitih od onih koje nadgledaju civilnu sigurnost. Zbog različitih razloga koje uključujući i tajnost. Prisutna je stalna zabrinutost oko toga da terorističke grupe steknu materijale za izradu nuklearne bombe.
NGC 3512
NGC 3512 (također poznat kao IRAS 11013+2818, MCG 5-26-41, PGC 33432 i UGC 6128) je prečkasta spiralna galaksija koja je udaljena oko 63 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Mali lav. Najveći prečnik je 1,60 (29 hiljada sg) a najmanji 1,5 uglovnih minuta (28 hiljada sg). Prvo otkriće je napravio John Frederick William Herschel 11. aprila 1785. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Bilal ibn Rebbah
Bilal ibn Rebbah, Etiopljanin rođen u Mekki rođen u kasnom 6. vijeku, negdje između 578 i 582.
Poslanik Muhammed je odabrao Bilala za svog mujezina. Bio je znan po svom prelijepom glasu kojim je zvao ljude na molitvu. Njegovo ime se može također izgovarati kao Bilal ibn Rijah ili Bilal ibn Ribah. Također je bio poznat kao Bilal Etiopljanin. Umro je u periodu između 638 i 642, otprilike kada je imao 60 godina.
Mladost
Veoma malo se zna o Bilalovoj mladosti. Poticao je iz siromašne porodice, i bio je jedan od prvih doseljenika u Meku.
Rodoslovlje
Njegov otac se zvao Rebbah, a majka Džumanah, što se također izgovara i kao Hamamah. Njihovo prezime je bilo Ebu Abdillah i Ebu Omer. Opisivan je kao osoba veoma crnog tena, mršav, veoma visok, guste kose i rijetke brade.
Život kao rob
Bilal je bio rob u vlasništvu Umeja ibn Khalaf-a, i njegovog sina Safvana iz plemena Kurejš. Među njihovim zadacima bilo je čuvanje stada kamila.
Bilal je prvi put čuo za Muhammeda kada je njegov gospodar govorio gostima o njemu sa bijesom, prkosom i zlobom. Bilal ga je čuo kako kaže:
Bilal je shvatio da njegovi gospodari imaju tri osnovna razloga za mržnju prema Muhammedu:
Bilo kako bilo, kada je Bilal čuo govor Poslanika, on je odlučio da primi islam.
Bilalov gospodar Umeja ibn Khalaf se zabrinuo zbog primanja islama od strane jednog od robova i počeo da ga muči da bi ga natjerao da odustane od svoje nove vjere. Bilal je izdržao razna mučenja uključujući to da je morao ležati nag na vrućem ugljenu. Svi pokušaji da Bilal odbaci novu vjeru su propali.
Prema Ibn Ishaku, piscu biografije Poslanika, Bilalov gospodar "odveo bi ga po najvrelijem dijelu dana i bacio ga na leđa na dolinu i postavio mu veliki kamen na grudi", i tada bi mu govorio da će ga pustiti tek kad odbaci Muhammedovo učenje, ili kad umre.
Ali-paša Varvar
Ali-paša Varvar (Varvara, Bosna, ? – Sivas, Turska, 1648) bio je osmanski državnik. Rodom je iz sela Varvare, koje se nalazi u blizini rijeke Rame. Školovanje je stekao na sultanovom dvoru, nakon čega je sudjelovao u ratovima protiv Ugarske i Hrvatske. Godine 1643. imenovan je za beglerbega u Anatoliji i Rumeliji, a kasnije u Bosni od 1644. do 1646. godine. Godine 1648, dok je bio valija Sivasa, pogubljen je po visokom carskom fermanu.
Bilal ibn Rebbah
Život kao rob
Prema drugim izvorima, Bilal je odvođen na užareni pijesak Arapske pustinje. Na grudi bi mu položili težak kamen, a jedan čovjek bi se popeo i skakao po tom kamenu, pokušavajući da ga dokrajči. Iako je pod tim kamenom bio jedva mogao govoriti, jedino što se čulo od njega bilo je: "Ehad, ehad! (Jedan [Bog], Jedan [Bog])"
Nakon što su ga mučili čitav dan, predvečer bi mu vezali uže oko vrata i vodili ga oko planina i ulica Meke. Bilal je i dalje ponavljao: "Jedan... Jedan"
Ova mučenja su se nastavila sve dok Ebu-Bekr nije to vidio i povikao:
Ebu-Bekr reče, "Zar ubijate čovjeka zato što kaže, '[Allah je moj Gospodar?'" Tada povika na Umeju: "Uzmi više nego što vrijedi i oslobodi ga"
Umeja prihvati njegovu ponudu, jer mu je bilo profitabilnije da ga proda nego da ga ubije, čak je rekao i da bi ga dao za bilo koju cijenu osim za jednu uncu zlata, a Ebu-Bekr mu na to odgovori da bi ga kupio i za bilo koju cijenu, osim ako bi on tražio preko 100 unci zlata.
Nakon toga, Ebu-Bekr je odveo Bilala kući, zbrinuo ga, izliječio ga i na poslijetku ga oslobodio u potpunosti.
Mujezin
Postoje različite predaje o tome kako je Abdullah ibn Zeid došao kod Poslanika i rekao mu za san u kojem je sanjao ezan kao islamski poziv na molitvu, međutim svi se slažu da je Bilal bio mujezin koji je proučio prvi ezan.
Kasnije su neki ljudi predlagali da ta čast pripadne nekom drugom zbog Bilalovog slabog izgovora arapskog slova šin, koga je izgovarao kao sin. Međutim, Poslanik se na ovo jako naljutio i rekao da je Bilalovo sin u ušima Allaha isto kao šin, misleći pri tome da Bog ne gleda na fizičku manifestaciju koliko na čistoću srca.
Hidžra
622 godine, za vrijeme Hidžre, Bilal se također preselio u Medinu i preko deset narednih godina pratio Poslanika na svim njegovim vojnim ekspedicijama, i pomagao mu kao mačonoša i stjuart, ali također i kao mujezin. Također se brinuo o Muhammedovom koplju koje je korišteno od 624 pa nadalje za pokazivanje smjera molitve.
Učestvovao je u bitki na Bedru, gdje je ubio čovjeka koji ga je mučio ranije, Umeju ibn Khalafa. Također je bio u svim važnijim bitkama i događajima, kao što su Bitka kod Uhuda i Bitka na Hendeku.
Nakon Poslanika
Postoje kontradiktorni izvještaji o tome šta se desilo sa Bilalom nakon smrti Poslanika Muhammeda 632. godine. Ono što izgleda sigurno je da se Bilal pridružio muslimanskoj vojsci u Siriji.
Sunitsko viđenje
Neki sunitski izvori govore da je nakon što je Ebu-Bekr postao halifa, Bilal nastavio da poziva vjernike na molitvu kao njegov mujezin, ali da je za vrijeme hilafeta Omera odbio da nastavi u istom obimu.
Drugi autori govore da je Muhamedova smrt značila kraj Bilalove karijere mujezina i da je zvao vjernike na molitvu još samo dva puta u životu: jednom u Siriji, zbog počasti posjete Omer ibn el-Hattaba drugi put u Medini, zbog izrazite želje Poslanikovih unuka.
Šiitsko viđenje
Šiitski izvori tvrde da je Bilal prestao mujeziniti ezan i otišao u Siriju nakon što je Poslanik umro i nakon što je, po njihovoj tvrdnji, oteto pravo Aliji na hilafet.
Neki izvori navode da je Ebu-Bekr naredio Bilalu da ostane u njegovoj ličnoj službi (asocirajući na službu kao rob), navodeći da je Bilal to odbio, te da su se Ebu-Bekr i Omer rasrdili na njega. Čak tvrde da ga je nakon toga Omer protjerao iz Medine, te da je to bio razlog zbog kojeg je Bilal otišao u Siriju. (izvor)
Smrt
Bilal je umro između 638. i 642, dok se tačno vrijeme smrti i mjesto na kojem je pokopan ne zna zasigurno.
Ostavština
Ako postoje neslaganja o životu i smrti Bilala, njegova važnost je na svim nivoima neosporna. Afrički muslimani posebno osjećaju bliskost sa ovim čovjekom, jer on je bio Etiopljanin, koji je pored toga bio jako blizak sa Poslanikom i predstavlja model čvrstoće i odanosti vjeri. Osim toga, on predstavlja najbolju sliku čistoće islama, gdje je u jednom robovlasničkom sistemu, iznikla vjera koja nije mjerila čovjeka ni kroz nacionalnost, ni kroz socijalni status, ni kroz boju kože, nego kroz pobožnost.
Toskana
Toskana jest regija u središnjoj Italiji, površine oko 23.000 km2 u kojoj živi oko 3,8 miliona stanovnika. Glavni grad regije je Firenca (), historijsko i kulturno središte od velikog nacionalnog značaja. Toskana je poznata po svom lijepom krajoliku, tradiciji, historiji, umjetničkom naslijeđu i uticaju njene kulture kroz mnoge vijekove. Smatra se kolijevkom renesanse i dom mnogih uticajnih ličnosti u historiji umjetnosti i nauke. U njoj se nalaze neki od najpoznatijih muzeja poput muzeja umjetnosti Uffizi i palače Pitti.
FK Željezničar Sarajevo – sezona 2011/2012.
Troškovi i zarade
Izvor podataka: FK Željezničar, Transfermarkt
Toskana
Toskana graniči sa regijama Lazio na jugu, Umbrija na istoku, Emilia-Romagna i Ligurija na sjeveru, dok se zapadno od regije nalazi Tirensko more. Ostali veći gradovi regije su: Pisa, Siena, Grosseto i Lucca. Toskana se sastoji od deset provincija: Arezzo, Firenca, Grosseto, Livorno, Lucca, Massa-Carrara, Pisa, Pistoia, Prato i Siena.
Tornado
Većina tornada ima brzinu vjetra manju od 180 km/h, prečnika je oko 80 m i putuje nekoliko kilometara prije nego što se rasprši. Najekstremniji tornada mogu postići brzinu vjetra veću od 480 km/h, prečnika su više od 3 km i ostati na tlu više od 100 km.
Nastaju u snažnim olujama, pružaju se od olujnog oblaka prema tlu gdje, u roku uglavnom manjem od 15 minuta, razaraju sve što im je na putu. Jačina tornada označava se po dvije ljestvice: Fujita skala (prikladna za američke uslove) i TORRO skala (prikladnija za Evropu) Tornada nastaju spajanjem toplog i suhog vazduha iz tropskih oblasti, i hladnog i suhog vazduha sa sjevera.
Različite vrste tornada uključuju višestruki vrtložni tornado, izljev vode i vodeni izljev. Vodene izljeve karakterizira spiralna struja vjetra u obliku lijevka, koja se povezuje s velikim kumulusnim ili kumulonimbusnim oblakom. Oni su generalno klasifikovani kao nesupercelularni tornada koji se razvijaju iznad vodenih površina, ali postoji neslaganje oko toga da li ih klasifikovati kao prave tornada. Ovi spiralni stupovi zraka se često razvijaju u tropskim područjima blizu ekvatora i manje su uobičajeni na visokim geografskim širinama.
Tornada se najčešće javljaju u Sjevernoj Americi (posebno u centralnim i jugoistočnim regijama Sjedinjenih Država, kolokvijalno poznatim kao Aleja tornada; SAD i Kanada imaju daleko najviše tornada od bilo koje zemlje na svijetu). Tornada se takođe javljaju u Južnoj Africi, većem dijelu Evrope (osim Španije, većine Alpa, Balkana i severne Skandinavije), zapadnoj i istočnoj Australiji, Novom Zelandu, Bangladešu i susednoj istočnoj Indiji, Japanu, Filipinima i jugoistočnoj Južnoj Americi (Urugvaj i Argentina). Tornada se mogu otkriti prije ili kada se pojave korištenjem pulsno-doplerovog radara prepoznavanjem obrazaca u podacima o brzini i reflektivnosti, kao i kroz napore promatrača oluje.
Skale tornada
Postoji nekoliko skala za ocjenu jačine tornada. Fujita skala ocjenjuje tornada prema nanesenoj šteti i u nekim je zemljama zamijenjena ažuriranom Poboljšana Fujita skalom. F0 ili EF0 tornado, najslabija kategorija, oštećuje drveće, ali ne i značajne strukture. Tornado F5 ili EF5, najjača kategorija, kida zgrade s temelja i može deformirati velike nebodere. Slična TORRO skala se kreće od T0 za ekstremno slaba tornada do T11 za najmoćnija poznata tornada. Doplerov radarski podaci, fotogrametrija i obrasci vrtloga tla (trohoidni tragovi) se također mogu analizirati kako bi se odredio intenzitet i dodijelila ocjena.
Etimologija
Reč tornado dolazi od španske reči tornado (prošlo vrijeme od 'okrenuti', koja dolazi od latinskog tonare 'grmiti'.
Srebrenica
Srebrenica je naseljeno mjesto i sjedište istoimene općine u istočnom dijelu Bosne i Hercegovine.
Geografija
mini|desno|265px|Geografski položaj općine Srebrenica
Geografski položaj
mini|desno|265px|Jezero Perućac
Mjesna zajednica
Naselje Srebrenica je i sjedište istoimene mjesne zajednice koja obuhvata naseljena mjesta: Srebrenica, Baratova, Centar, Crvena Rjeka, Grad, Karanfil, Crkvište, Petriča, Skender, Učina-bašča, Mlinište, Klisa, Kiselica, Panađurište, Kozarica, Kumrići, Pištivoda i Hrid.
Uvod
Srebrenica je grad u Bosni i Hercegovini, koji je tokom svoje historije promijenio nekoliko imena, kao što su Domavia, Argentarija, Argentum, Bosnia Argentaria itd. Na području Srebrenice postojali su tragovi života još od najranijih vremena, što je bilo uslovljeno povoljnim geografskim položajem i bogatstvom srebrenom rudom. Za vrijeme vladavine Rimskog carstva Srebrenica je bila glavni centar za kovanje novca i jedna od najvecih kovačnica Rimske imperije. Srebrenica je deset dana jahanja udaljena od Dubrovnika. Srebrenica je u srednjovjekovnoj Bosni činila veoma važan prostor zbog vrijednih nalazišta plemenite rude, tako da su je posjećivali putnici iz svih krajeva svijeta, ostavljajući u ovom kraju tragove različitih kultura. Posmatrano sa vojnog aspekta, njena važnost bila je neprocjenjiva, zbog povoljnog geografskog položaja. Dolazak franjevaca u Srebrenicu na neki način verificirao je davno postavljenu granicu između istočne i zapadne civilizacije. Provincija Bosna Srebrena ili Bosna argentaria formirana kao najistočnija naseobina Franjevaca, pokazala je značaj ovog prostora i potvrdila Drinu kao granicu između različitih kultura.
Srednji vijek
Srebrenica, antičko naselje, srednjovjekovni rudnik i grad (civitas), osmanski grad u srednjem Podrinju. U antičko doba rimsko naselje Domavija poznato po eksploataciji srebra. Ima status kolonije, sjedište je rimske rudarske administracije za provincije Panoniju i Dalmaciju. Nedaleko od rimske Domavije razvija se srednjovjekovna Srebrenica.
Uz pomoć rudara Sasa u prvoj polovini 14. st. reaktivira se proizvodnja srebra. Prvi put se spominje 1352. To je, poslije Novog Brda u Srbiji, najznačajniji rudnik srebra na Balkanu. Na osnovi eksploatacije srebra sa potrebnom proizvodnom (vađenje ribe, prečišćavanje i topionice), trgovačkom (dućani, zanatske radnje i magacini), stambenom infrastrukturom (kuće) i drugim zgradama (crkve, gostionice - taberna, pivniza) razvija se najjače gradsko naselje u srednjovjekovnoj Bosni. Tu se nalazila carina i kovnica novca. Srebrenički dinari spominju se 1387. U Srebrenici dubrovački trgovci imaju svoju jaku koloniju i stalne konzule. Grad ima vijeće purgara, svoj statut i rudarski zakon što pokazuje osnove gradske samouprave. Ima i svoga kneza i gradski pečat. Tvrđava za zaštitu grada smještena je u blizini i zove se Srebrenik.
Od 1404. Srebrenica je u rukama Hrvoja Vukčića Hrvatinića. Od 1410. je u rukama Sigismunda Luksemburškog (gdje je boravio 14-21. 10. 1410), a od 1411. u rukama despota Stefana Lazarevića. Bosanski vladari su uzalud pokušavali da povrate Srebrenicu. To im je uspjelo samo tokom 1446. u doba kralja Stjepana Tomaša.
Političke promjene nisu utjecale na dalji privredni razvoj jer sjajno doba Srebrenice pripada prvoj polovini 15. st. Tu je privredni centar čitavog srednjeg Podrinja u kojem se razvijaju manja rudarska naselja. Kolonija skoro svake godine broji preko 100 prisutnih Dubrovčana, a 1434. blizu 500. Pored Dubrovčana tu posluju Barani, Kotorani, Ulcinjani, Korčulani, Albanci, Osmanlije i Grci. Značaj eksploatacije srebra pokazuje broj od 66 dubrovačkih zlatara koji tu borave u periodu 1413-1459. Izvorima je potvrđeno egzistiranje 15 vrsta zanata. Tu borave i ljekari, glumci i frulaši. Cijena jedne kuće iz 1427. bila je 300 dukata, a to je vrijednost koja ukazuje ne samo na drvene kuće u gradu nego i na kamenu zgradu. Grad ima mlinove, leprozorij i svoju klanicu.
Razvija se i domaći sloj trgovaca, najčešće kreditiranjem kod samih Dubrovčana. U trgovačkoj knjizi Luke Sorkočevića 1443. zaveden je 141 dužnik iz same Srebrenice. Grad ima svoj trg, najistaknutiji dio grada te jedini poznati naziv jedne ulice u nekom gradu na ovim prostorima (Ugovor o prodaji kuće na sprat 1423. a koja se nalazila u 'Via de merchado'). Kroz grad je proticala riječica Kiževica.