cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sociologija
Sociološke teorije i pravci
Individualno-psihološki pravac objašnjava društvo, kao i sve pojave, procese i odnose u njemu, i zakonitosti društva uopće, elementima individualne psihe. Gabrijel Tarde (1843-1904) smatra da je ključni element psihe podražavanje. William McDougall (1871-1938) tome dodaje i instinkt. Siegmund Freud (1876-1939) smatra da su ključni elementi nagoni, i to dva ključna: polni nagon i agresivni nagon. Max Weber (1864-1920) smatra da se sve društvene pojave mogu objasniti njihovim unutrašnjim smislom. Zbog toga ne treba ispitivati uzroke pojava, već treba da ih razumeju(idealno-tipske konstrukcije).
Kolektivno-psihološki pravac nastao je u klasičnoj nemačkoj filozofiji, posebno u Hegelovim djelima. Najistaknutiji predstavnik ovog pravca je Émile Durkheim (1858-1917) kaže da društvo nije prost zbir činilaca, već da ima svoja obeležja i zakonitosti.
Socijalno-psihološki pravac nastao je sa težnjom da se prevaziđe ekstremnost prethodna dva pravca.
Najistaknutiji predstavnik je Georges Gurvitch (1897-1965). On, vršeći klasifikaciju sociologije, društvene pojave djeli na strukturalne i na astrukturalne. Struktuirane pojave su i konkretno-apstraktne, tj. to su velike društvene grupe. Astrukturalne pojave su apstraktne i to su mikrosociološke pojave, male društvene grupe. Struktuirane pojave izučava makrosociologija, dok astrukturalne izučava mikrosociologija. Pojave koje izučavaju mikro i makro sociologija, spadaju u sferu horizontalnog pluralizma. Pored ovoga postoji i vertikalni pluralizam koji izučava strukture društva kroz slojeve iz kojih se ono sastoji, i to izučava dubinska sociologija. Prema Gurviču, postoji deset slojeva od kojih se sastoji društvo u vertikalnoj strukturi. To su:
Bihevioristička sociologija nastoji da objasni društvo, društvene pojave i pojedinačnu psihu kao rezultat društvenog ponašanja pojedinaca, koje je u krajnjoj liniji njihova reakcija na spoljnu sredinu.
Funkcionalizam je jedan od najuticajnijih pravaca u savremenoj građanskoj sociologiji. Javlja se u tri varijante: prvobitnoj biologističkoj, normativnoj i socijalno-kibernetskoj. Osnovna ideja je shvatanje da je društvo trajna i stabilna struktura, čiji su elementi čvrsto povezani i čine skladan sistem. Svaki element tog sistema ima određenu funkciju, čiji je zadatak da vrši određenu djelatnost koja predstavlja doprinos održavanju sistema, pre svega u stanju harmonične ravnoteže. Osnovni principi su:
Strukturalizam je preuzet iz socijalne antropologije. Njegova suština je u isticanju, naglašavanju značaja društvene strukture, odnosno u nastojanju da se težište istraživanja društva pomjeri od čovjeka ka strukturi. Glavni predstavnik je Michel Foucault.
Marksizam
Marksističko shvatanje svijeta nastalo je u okviru učenja Karla Marksa (1818-1883) i Friedrich Engels (1820-1895) i njihovih sledbenika. Ono predstavlja skup teorija koje se odnose na sva područja objektivne stvarnosti, kao što su filozofska, ekonomska, sociološka, antropološka teorija. Sve ove teorije zajedno predstavljaju cjelinu i označavaju jedinstven pogled na svijet. U okviru njemačke klasne filozofije, najveću idejnu inspiraciju marksizmu dao je Hegel (1770-1831). Preuzimajući od Hegela princip dijalektike, Marks i Engels su mu dali materijalističku sadržinu.
Učenje engleskih ekonomista XVII i XVIII veka zasnivalo se velikim delom na činjenici da je Engleska tog doba bila najrazvijenija kapitalistička zemlja i da je u tom smislu pružala solidnu iskustvenu osnovu za izučavanje kapitalističkog načina proizvodnje i buržoaskog društva uopće. Najistaknutiji predstavnici engleske političke ekonomije bili su Adam Smit (1723-1790), čiji je najvažniji rad "Istraživanje o uzrocima i prirodi bogatstva naroda" i David Ricardo (1779-1823), čiji je najvažniji rad "Načela političke ekonimije i oporezivanja". Oni su analizirali rad kao izvor bogatstva i dali temelj radne teorije vrijednosti, koju su kasnije Marks i Engels upotrijebili za stvaranje teorije viška vrijednosti, koja predstavlja suštinu njihovog ekonomskog učenja. Socijal-utopistička učenja su također doprinjeli marksizmu snažnom kritikom kapitalizma i ukazivanjem na potrebu njegovog ukidanja. Filozofsku osnovu marksizma, dakle, predstavlja jedinstvo filozofskog materijalizma i dijalektike.
Sociologija vs. marksizam
U vremenu kada je nastajalo Marksovo učenje o društvu javlja se sociologija kao nauka u djelima Ogista Konta i Herberta Spensera. Marksizam i sociologija, nastali u isto vrijeme i u sličnim društvenim i političkim uslovima, pokazali su jedan prema drugome krajnju ignoranciju. A u stvari, radilo se o dubokoj i opravdanoj netrpeljivosti. Prvi sociolozi i njihovi kasniji sljedbenici, smatrali su da je Marksovo učenje o društvu opasna ideologija nižih slojeva koji preko nje žele da se domognu vlasti i promene svijet u svoju korist. A Marks i Engels su, u novoj nauci o društvu — sociologiji, vidjeli konzervativnu društvenu misao koja je nastala sa ciljem da autoritetom nauke, ne samo objasni, već i opravda postojeće društvene odnose i na taj način obezbjedi njihovu stabilnost, a po mogućstvu i vječnost.
Svojom teorijom Marks i Engels su zaista željeli da ukinu postojeći i uspostave novi svijet, a kasnije će ta teorija stvarno i poslužiti radničkoj klasi kao sredstvo, oružje, u borbi za osvajanje vlasti, promenu svijeta. A i buržoaski sociolozi su svoj veliki teorijski sistem zaista stavili u službu naučne argumentacije za očuvanje klasnog društva buržoaskog tipa. Istina, Marksovo učenje o društvu nije strogo sociološko jer se tiče i ekonomije, filozofije i antropologije, ali bi se sa aspekta savremene sociologije u manjoj ili većoj mjeri slične primjedbe mogle uputiti i Marksovim savremenicima građanske orijentacije, koji se smatraju gotovo oficijelnim tvorcima sociologije kao nauke. Suština Marksovog učenja o društvu sadržana je u rečenici: "Ne određuje svijest ljudi njihovo biće, već obrnuto, njihovo društveno biće određuje njihovu svijest"
Oblast djelovanja i teme u sociologiji
Sociolozi proučavaju društvo i akcije koje se zbivaju u njemu ispitujući grupe i društvene institucije koje tvore ljudi, kao i različite socijalne, religijske, političke i poslovne organizacije. Također se bave proučavanjem socijalnih interakcija ljudi i grupa, utvrđujući nastanak i razvoj društvenih procesa, analizirajući uticaj aktivnosti grupa na pojedinog člana kao i vice versa. Rezultati socioloških istraživanja su oblik smjernica nastavnicima, donosiocima zakona, administratorima kao i drugim kojima je u interesu rješavanje društvenih problema, rad na postizanju socijalne pravde i poboljšanju opće sigurnosti.
Većina sociologa je posvećena jednoj ili više pojava u društvu kao što su socijalna stratifikacija, socijalna organizacija, socijalna pokretljivost; etnički i rasni odnosi; obrazovanje; porodica; socijalna psihologija; urbana, ruralna, politička i komparativna sociologija; uloge spolova i njihovi odnosi; demografija; gerontologija; kriminologija (kriminalistika); kao i sociološka praksa. Ovo su pokazatelji da se sociologija bavi zaista mnogim dimenzijama društva.
Osporavanje sociologije kao nauke
Kroz profiliranje sociologije kao zasebne nauke, naučne discipline, usljed promijenjenog historijsko-kulturnog iskustva, kontinuirano se mijenjao sadržaj njenog proučavanja. Analogno tim promjenama su se javljali oponenti koji su osporavali njen naučni legitimitet.
50-ih i 60-ih godina 20-og vijeka Žorža Gurviča u svom djelu „Lažni problem sociologije“, te u drugom „Sociologija kao poziv“ negira postojanje općih, konzistentnih, egzaktnih zakona u sociologiji kao nauci. On je smatrao da ne postoji jedna opća zakonitost koja je imanentna, kako u historiji, tako i u savremenom društvu. Prema njegovom stajalištu u savremenom društvu može se doći do nekih statističkih pokazatelja, pa uvjetno rečeno do neke vrste statističkih zakonitosti o kretanju stanovništva, natalitetu, mortalitetu, nacionalnom dohotku i sl. Međutim, to nisu opći, najopćiji, egzaktni, konzistentni zakoni jer statistički zakoni kao što znamo su zakoni vjerovatnoće. Osporavajući historijsku i savremenu, imanentnu društvenu zakonitost Gurvič, dakle, negira nužnost historijskog i savremenog socijalnog zakona. Negira društveni determinizam, njegovo stajalište je indeterminističko. Prema ovom indeterminističkom stajalištu, sve zavisi od slobodne volje samog čovjeka. Ovdje je kod Gurviča slobodna volja, kategorija slobode individualna, a ne historijsko-kulturna stvar. Analogno ovoj teoretskoj poziciji indeterminizma, prema Gurviču, kad sagledavamo historijski hod prijelaza jedne društveno-ekonomske formacije društva feudalizma u kapitalizam, nikako nije historijska nužnost, te Gurvič smatra da su ljudi iz feudalizma, u zavisnosti od njihove volje mogli izabrati i historijska, alternativna rješenja. Nužno nisu mogli ući u kapitalizam, mogli su izabrati asocijaciju slobodnih gradova, federaciju ili konfederaciju slobodnih komuna i sl. Ovdje Gurvič čovjeka pregledava prevashodno kao individualno-egzistencijalno slobodno biće, a ne čovjeka u svom povjesno-kulturnom određenju date etničke, nacionalne, religijske, socijalne i klasne skupine. Čovjek je tvorac povjesti i društva, ali ne kao individualno, slobodno, ničim opterećeno biće. Čovjek pravi povjest i i društvo, ali ne pod uvjetima i predpostavkama koje je sam izabrao već pod nasljeđenim i stečenim historijsko-kulturnim uvjetima i predpostavkama, koje nužno determiniraju njegovo ponašanje kao historijskog subjekta, a ovo nužno ponašanje i socijalno djelovanj stvara određene historijske i imanentne, savremene, socijalne zakone koji su opći, imanentni, konzistentni i temporalno određeni.
Praksa nas uči da u svom historijsko-političkom djelovanju (npr. niz revolucija, od francuske revolucije, pa do kineske), kada je riječ o imanentnom, historijskom i socijalnom zakonu ili zakonima, da je rezultanta tih zakona sve ono što je apriori čovjek zamislio, u svojoj glavi, nego što je historija imanentno izgradila, po svom rezultatu. Ovo Gurvičevo indeterminističko stajalište, savremeno-historijska i socijalno politička nauka je izbacila kao izlišno i prevaziđeno.
Odnos općeg, posebnog i pojedinačnog u sociologiji
Kada je riječ o svom odnosu općeg, posebnog i pojedinačnog riječ je o logičko-epistemološkim kategorijama koje su logički struktuirane i između sebe se razlikuju, prevashodno u stupnju racionalne općenitosti, odnosno racionalne apstrakcije, a ta općost, posebnost, pojedinačnost je utemeljena u realnom, objektivnom životu. Sama socijalna zbilja ima svoju strukturu, genezu, statiku i dinamiku, i podijeljena je na njene sastavne dijelove, segmente, različite sfere (ekonomske, kulturne, političke, socijalne, državno-pravne itd.). Kada ljudski um nastoji dokučiti tu objektivnu zbilju, da je misaono racionalno preradi, profilira kroz logičke kategorije, onda on uvijek polazi od datog predmeta. Taj predmet može biti pojedinačan, konkretan - dijalektika konkretnog identiteta koji se može izraziti, upravo, kroz to konkretno, posebno, opće. Riječ je o logičkim kategorijama koje su naučno diferencirane.
Nebeski oganj
lijevo|mini|250px|Originalne korice knjige. Nebeski oganj ( je roman američkog autora Roberta Jordana, peta knjiga u njegovoj seriji Točak vremena. Objavio ju je Tor Books i izašao 15. oktobra 1993. To je prvi roman u seriji koji ne uključuje pojavljivanje svakog od tri ta'verena iz Two Rivers, zbog Perrinovog odsustva. Nebeski oganj se sastoje od prologa i 56 poglavlja.
Radnja
U Rhuideanu, zabrinut zbog vijesti da se Aijeli iz drugih klanova pridružuju cilju njegovog neprijatelja Couladina, Rand al'Thor se savjetuje sa šefovima klanova koji su ga prepoznali kao Car'a'carna – šefa poglavica – o tome kako pridobiti četiri preostala klana. Darkhoundsi napadaju i on ih ubija balefairom, moćnim tkanjem koje spaljuje nit osobe unatrag kroz obrazac, poništavajući njegove prethodne radnje na kratko vrijeme prije nego što ih proždire vatra. Egwene al'Vere nastavlja da se ljuti pod uputama Aiel Wise Ones, željne učenja brže nego što misle da je mudro, a Moiraine Damodred postaje sve očajnija da pronađe put u Randov krug povjerenja.
Ne želeći da prihvate nekog autsajdera kao svog prorečenog heroja, Shaido i njihovi saveznici slijede Couladina preko Zmajevog zida kako bi osvojili "ubice drveća" i močvare. Rand predvodi sedam Aijelskih klanova koji su ga prepoznali u potjeri, a slijede ga četvorica neodlučnih Aijelskih klanova. Na putu upadaju u zasjedu Darkfriends i Shadowspawn, ali stižu na vrijeme da spasu grad Cairhien i poraze Shaidoe, dijelom zahvaljujući sjećanjima na davno mrtve generale koje su Eelfinn smjestili u um Matrima Cauthon. Kuladina u jednoj borbi ubije Mat, dok Randa napadaju izdaleka ili Rahvin ili Sammael tokom bitke.
Dok Rand uspostavlja svoju kontrolu nad Cairhienom, nacijom razderanom spletkama i ratom, saznaje da je Izgubljeni Rahvin svrgnuo kraljicu Morgase za koju se pretpostavlja da je mrtva. Bijesan na sebe što nije ranije reagovao, Rand se sprema da lično otputuje u Andor i ubije Rahvina iz osvete, ali ga Moiraine odgovara. Lanfear napada Randa koji nije voljan da uzvrati. Rand je spašen žrtvovanjem Moirane koji je predvidio Lanfearov napad.
U međuvremenu Nynaeve i Elayne traže pobunjenicu Aes Sedai u pratnji Thoma i Juilin, otkrivajući biljku viličastog korijena koja onesposobljava kanalere i ponovno se sukobljavaju sa napuštenom Moghedien, na kraju zarobivši je u svijetu snova.
Rand se prebacuje do Caemlyna, gdje njegove snage upadaju u zamku koju je postavio Rahvin. Munje koje je pokrenuo Rahvin ubijaju Mata, Asmodeana i Aviendhu, zbog čega Rand nepromišljeno napada Izgubjene. Njegova bitka s Rahvinom vodi ga u svijet snova, gdje uz pomoć Nynaeve uništava Rahvina Balefireom. Po povratku u budni svijet, otkriva da je njegova vatra poništila Rahvinova ubistva Mata, Aviendhe i Asmodeana. Prije nego što probudi Nynaeve shvaća da se Moghedien predstavlja kao izbjeglica u pobunjeničkom kampu Aes Sedai i dozira joj forkroot, omogućavajući joj da bude povezana u stvarnom svijetu s ter'angrealom koji je izradila Elayne.
Ruska rublja
Rublja (Ruski: рубль rublʹ, množina рубли́ rubli; ) (ISO 4217 kod: RUB) je valuta Ruske Federacije i dvije djelimično priznate republike, Abhazije i Južne Osetije.
Ranije, rublja je također bila valuta Sovjetskog Saveza i Ruske Imperije do njihovog nestanka. Bjelorusija koristi monetu istog imena.
Rublja je podijeljena na 100 kopejki (Ruski: копе́йка, množina: копе́йки,). ISO 4217 kod je RUB; prijašnji kod, RUR, se odnosi na rusku rublju prije denominacije iz 1998. (1 RUB = 1000 RUR).
Historija
Rublja se spominje još u 14. vijeku. Tada su bile kovanice u opticaju pod nazivom "rubel" koje su tokom 16. vijeka na teritoriji Rusije postale jedino legalno sredstvo plaćanja. Nakon raspada SSSR-a 1991. rublja je izložena visokoj inflaciji i postaje nestabilna. Zahvaljujući izvozu sirovina inflacija je djelimično zaustavljena. U 1998. izvršena je denominacija u odnosu od 1:1000, tj. jedna nova rublja je vrijedila 1000 starih. Od 2005. kurs je, da bi postao stabilniji, vezan za euro i dolar.
Novčanice
U opticaju su novčanice u apoenima od 5 do 5000 rubalja. Apoeni od 5 i 10 se ne štampaju više i zamjenjuju se kovanicama iste nominalne vrijednosti.
Radošić (Lećevica)
Radošić je naseljeno mjesto u sastavu općine Lećevica, Splitsko-dalmatinska županija, Republika Hrvatska.
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Hrvatskoj nalazio se u sastavu stare općine Kaštela.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2021. godine, Radošić je imao 155 stanovnika.
Popis 1991.
Na popisu stanovništva 1991. godine, naseljeno mjesto Radošić je imalo 263 stanovnika, sljedećeg nacionalnog sastava:
Svjetsko prvenstvo u nogometu 1998.
Svjetsko prvenstvo u nogometu 1998. bilo je 16. svjetsko prvenstvo, koje je održano u Francuskoj od 10. juna do 12. jula. Titulu prvaka osvojila je reprezentacija Francuske, koja je u finalu rezultatom 3–0 pobijedila Brazil.
Zvanična lopta bila je Adidas Tricolore.
Izbor domaćina
Odluka o organizatoru svjetskog prvenstva donesena je u julu 1992. Kandidati za organizaciju svjetskog prvenstva bili su: Francuska, Maroko i Švicarska. U Zürichu 1. jula 1992. FIFA je dodijelila organizaciju Francuskoj. Švicarska nije bila ispunila potrebne zahtjeve, pa zbog toga nije bila uključena u glasanje. Rezultati:
Kvalifikacije
mini|desno|275px|
Pravila takmičenja
Turnir je sačinjavalo 32 ekipe podijeljenih u osam grupa. Pobjednici i drugoplasirane ekipe iz svih grupa kvalificirali su se u osminu finala. Ako bi dvije reprezentacija imale isti broj bodova u grupnoj fazi, odlučivala je gol-razlika. U nokaut-fazi. ako bi neka utakmica imala neriješen rezultat, igrala bi se dva produžetka po 15 minuta. Ako bi utakmica bila neriješena i nakon produžetaka, izvodili bi se jedanaesterci.
Tabela
mini|desno|500px| Zemlje učesnice SP 1998 i njihove pozicije
Palivuk
Palivuk je naseljeno mjesto u općini Kotor-Varoš, Bosna i Hercegovina. Na popisu stanovništva 1991. u njemu je živio 391 stanovnik, a prema preliminarnim rezultatima popisa iz 2013. bilo ih je svega 24.
Geografija
Palivuk se nalazi na uočljivoj uzvisini, na padinama desne obale Vrbanje, na nadmorskoj visni od oko 780 m. Lokalnim putem je povezan sa regionalnom cestom R-440: Bila – Šiprage – Obodnik.
Historija
Palivuk je veoma stara naseobina pa se pretpostavlja se da je njegova daleka historija vezana za događaje u dolini Vrbanje, od autohtonog starobosanskog naselja i Ilira do današnjih dana.
Tokom Drugog svjetskog rata, ovo selo je učestvovalo u pokretu otpora i bilo značajno partizansko utočište. Između ostalog, januara 1944. je primilo veliki broj ranjenika koji su evakuirani iz Diviziske bolnice u klisuri Demićke (kod Šipraga), tokom Šeste neprijateljske ofanzive. Zbog udaljenosti od glavnih lokalnih komunikacija, Palivuk je, i prilikom ostalih neprijateljskih prodora, bio sigurnije pribježište za ostalo lokalno stanovništvo.
Tokom rata u Bosni i Hercegovini (1992-95.), Vojska Republike Srpske, policijske i paravojne snage su porušili okolna bošnjačka sela, osobito ona uzvodno uz Vrbanju do Kruševa Brda, kao i sva bošnjačka sela nizvodno do Banje Luke. . Lokalno stanovništvo je ubijano, a glavnina je protjerana. Nakon 1996., većina šipraških bošnjačkih sela je djelimično obnovljena, zahvaljujući Vladi i vojnicima Luksemburga, tj. bataljonu BELUGA (skr. od: Belgium – Luxembourg – Greece – Austria; u okviru EUFOR-SFOR-a.
Fabrika cementa Lukavac
Fabrika cementa Lukavac d.d. Lukavac (skraćeno FCL) je bosanskohercegovačka fabrika cementa u Lukavcu notirana na sarajevskoj berzi SASE, gradu na sjeveroistoku Bosne i Hercegovine u blizini Tuzle, i najveći proizvođač cementa u Bosni i Hercegovini.
Fabrika cementa Lukavac posluje u sklopu Asamer Baustoffe AG Gruppe iz Austrije, koji je 2001. godine kupio fabriku cementa u Lukavcu.
Osim fabrike, u sklopu Fabrike cementa Lukavac posluju i podružnice u Banjoj Luci i Istočnom Sarajevu i Rudnika krečnjaka "Vijenac" u Lukavcu.
Historija
1969. godine skopljen je investicioni program za gradnju fabrike cementa Lukavcu sa kapacitetom od 800 tona klinkera dnevno i godišnje proizvodnje u iznosu od 340.000 tona cementa.
Godinu dana kasnije, 1970. godine počela je izgradnja fabrike cementa Lukavac, koja će se završiti u julu 1974. godine.
Dvije godine nakon početka rada, 1976. godine u tvornici cementa Lukavac dostižena je planirana proizvodnja u iznosu od 340.000 tona cementa godišnje.
U aprilu 1992. godine, nakon isticanja nezavisnosti Bosne i Hercegovine od Socijalističke federativne republike Jugoslavije (SFRJ) i početka rata u BiH, u fabrici cementa u Lukavcu zaustavljena je proizvodnja do daljnjeg.
U 1993. i 1994. godini fabrika cementa Lukavac je pokretala povremenu proizvodnju, koja je bila ovisna od potreba na tržištu.
Dvije godine kasnije, u martu 1996. godine ponovo je počeo kontinuirani proces proizvodnje u fabrici cementa Lukavac.
12. oktobra 2001. godine dolazi do potpisivanja ugovora o privatizaciji između agencije za privatizaciju Tuzlanskog Kantona i austrijske kompanije ALAS Baustoffproduktions AG (današnji Asamer Baustoffe AG), čijem ta austrijska kompanija sa 51%-vlasništva postaje većinski vlasnik fabrike cementa Lukavac.
Godinu dana kasnije, 12. septembra 2002. godine dolazi do postavljenja kamena temeljca za projekat proširenja i modernizacije fabrike cementa Lukavac, ali i izgradnji novih objekata. Osim toga, te godine Fabrika cementa Lukavac je notirana na sarajevskoj berzi SASE, koja je pored banjalučke berze jedna od dvije u Bosni i Hercegovini.
2003. godine dolazi do rekonstrukcije i modernizacije postojeće linije i povećanja proizvodnje klinkera sa 800 na 1050 tona godišnje.
4. juna 2004. godine pušteni su u rad nova postrojenja fabrike cementa u Lukavcu. mini|321x321piksel|Fabrika cementa Lukavac Godinu dana kasnije, je 2005. godine u fabrici cementa Lukavac postignuta rekordna godišnja proizvodnja u iznosu od 480.000 tona cementa, instaliranja nove laboratorijske opreme, te uvođenje sistema kvalitete ISO 9001:000.
2006. godine u fabrici cementa Lukavac došlo je do manjih modernizacija, te je te godine fabrici cementa Lukavac dodjeljen certifikat okoliša 14001:2004.
Godinu dana kasnije, 28. marta 2007. godine zvanično je učinjenjen čin primopredaje Uvjerenja o izvršenim obavezama iz ugovora i polaganje kamena temeljca za gradnju nove rotacione peći, početak druge etape rekonstrukcije i modernizacije fabrike cementa u Lukavcu.
4. juna 2009. godine, tačno pet godina od zvaničnog završetka prve faze investiranja, svečano je i završena druga faza investiranja, te su puštena u rad nova postrojenja fabrike cementa Lukavac.
Tri godine kasnije, 15. juna 2012. godine ministarstvo okoliša i turizma Federacije Bosne i Hercegovine je uručilo fabrike cementa Lukavac okolišnu dozvolu, kojom je FCL-u dozvoljeno i korištenje alternativnih goriva.
Vlasništvo
12. oktobra 2001. godine zvanično je privatizovana fabrika cementa Lukavac od strane austrijskog preduzeća za proizvodnju građevinskog materijala Asamer Baustoffe AG, koje je tada kupilo 51% dionica Fabrike cementa Lukavac. Godinu dana kasnije, 2002. godine fabrika cementa Lukavac je notirana na sarajevskoj berzi SASE. Do sada, Asamer Baustoffe AG je postao 99%-vlasnik FCL-a.
Vlasnička struktura Fabrike cementa Lukavac (09.07.2016):
Organizacija
Fabrika cementa Lukavac posluje u sklopu Asamer Baustoffe AG Gruppe od 2001. godine, dok u sklopu fabrike cementa Lukavac osim fabrike posluju i dvije podružnice u Banjoj Luci i Istočnom Sarajevu, čiji je osnovni zadatak proizvodnja betona, koje FCL plasira na određene lokacije. Osim podružnica, Fabrika cementa Lukavac je i 50%-vlasnik lukavačkog rudnika krečnjaka "Vijenac", industrijskog kamenoloma, koji pored Fabrike cementa Lukavac snabdijeva i druge fabrike u Lukavcu. Osim njih, Fabrika cementa Lukavac je i 80%-vlasnik preduzeća za proizvodnju, građenje, trgovinu i usluge Cedis d.o.o. Zagreb.
Baština (Kotor-Varoš)
Baština je naseljeno mjesto u općini Kotor Varoš, Bosna i Hercegovina.
Kotlaničko jezero
Kotlaničko jezero je prirodno jezero na Zelengori. Smješteno je na 1.514 metara nadmorske visine. Dugo je 400, široko 200 metara. Najveća dubina jezera je 10 metara.
Jezero je okruženo visokim vrhovima Zelengore (Domoš, Prutača, Klek, Zimovica) i smješteno u cirk nastao ledničkim djelovanjem. Bogato je ribom i jezerskom zlatovčicom. U jezeru živi dragocjena vrsta endemične životinje vodozemac - triton. Jezero napajaju izvori, a voda otiče u jedan ponor. Nalazi se u sklopu Nacionalnog parka Sutjeska.
Soko kraguljčić
Soko kraguljčić (lat. Falco columbarius) je ptica grabljivica koja živi u Sjevernoj Americi, Evropi i Aziji te pripada porodici sokolovki. Ta ptica je najmanja među sokolovkama.
Opis
Soko kraguljčić je ptica grabljivica velika od 24 do 33 cm s rasponom krila od 53 do 69 cm. Mužjaci su teški oko 165 grama, a ženke oko 230 g. Mužjak ima plavo-siva krila i leđa i trbuh crvenkasto-narančaste boje. Ženka ima tamnosmeđa leđa i krila i svjetliji trbuh. Ima dugo tijelo s glavom na kojoj se nalaze oči kojima odlično vidi, oštar kljun, a odrasle ptice imaju i tamnu prugu oko očiju. Ima kratke noge s kandžama te dugi rep.
Prehrambene navike
Hrani se manjim sisarima, reptilima, malim pticama (koje teže 10-40 g), kukcima, miševima i drugim.
Razmnožavanje
mini| Falco columbarius Parenje počinje u maju ili u julu kada ženka u gnijezdo snese tri do pet jaja velika 40 x 31, 5 mm. Ženka leži na njima 28-32 dana. Izlegu se ptići koji su veliki nekoliko centimetara, a kad su stari sedmicu dana, imaju 13 g i veliki su oko 10 cm te su pokriveni tamnim perjem.
Stanište
Živi u Sjevernoj Americi, Evropi i Aziji na velikim, te visokim planinama i drugim područjima.
Svjetsko prvenstvo u nogometu 2018 - grupa E
Svjetsko prvenstvo u nogometu 2018 – grupa E bila je jedna od osam grupa grupne faze takmičenja na Svjetskom prvenstvu 2018. koje se odigralo u Rusiji. Takmičenje u grupi E igralo se od 17. do 27. juna 2018. godine. U grupi E nalazile su se četiri reprezentacije: Brazil, Švicarska, Kostarika i Srbija. Brazil kao pobjednik grupe, te Švicarska kao drugoplasirana ekipa obezbijedili su nastavak učešća u osmini finala Svjetskog prvenstva.
Ekipe
<references group="lower-alpha"/>
Kostarika - Srbija
<section begin=SP 2018 - utakmica 10 /><section end=SP 2018 - utakmica 10 />
Brazil - Švicarska
<section begin=SP 2018 - utakmica 9 /><section end=SP 2018 - utakmica 9 />
Srbija - Švicarska
<section begin=SP 2018 - utakmica 26 /><section end=SP 2018 - utakmica 26 />
Srbija - Brazil
<section begin=SP 2018 - utakmica 41 /><section end=SP 2018 - utakmica 41 />
Švicarska - Kostarika
<section begin=SP 2018 - utakmica 42 /><section end=SP 2018 - utakmica 42 />
Disciplina
"Fair play" bodovi korišteni su u slučaju da jedna ili više reprezentacija imaju isti broj bodova, neriješene međusobne utakmice te istu gol-razliku. Fair play bodovi računati su po broju primljenih žutih i crvenih kartona na sljedeći način: Samo jedno od gore navedenih pravila primijenilo bi se za nogometaša u svakoj utakmici pojedinačno.
Portugalski jezik
Osim toga, jedan je od službenih jezika u državama i teritorijama: Istočni Timor, Ekvatorska Gvineja i Makao. Kao rezultat portugalske ekspanzije tokom kolonijalnog perioda, uticaji portugalskog jezika se mogu u područjima: Goa, Daman i Diu u današnjoj Indiji, gradu Batticaloa na istočnoj obali Šri Lanke, na Indonezijskom ostrvu Flores i Malaci u Maleziji.
Sa približno 215 do 220 miliona ljudi kojima je to maternji jezik i sa ukupno oko 260 miliona govornika, portugalski jezik je šesti jezik po broju govornika u svijetu i treći evropski jezik po istom kriteriju (poslije engleskog i španskog). Glavni je jezik na južnoj zemljinoj hemisferi i vodeći jezik Južne Amerike i drugi jezik Latinske Amerike. Službeni je jezik Evropske unije, Mercosul-a, OAS-a, ECOWAS-a i Afričke unije.
Varijante
Postoje dvije glavne varijante portugalskog jezika: dominantni, brazilski portugalski (português brasileiro na port., Brazilian Portuguese na engl., brésilien na franc.), kojim se služi oko 80 % svih govornika portugalskog jezika, i evropski ili luzitanski portugalski (português lusitano ili português europeu na port., Continental Portuguese na engl.) koji je službeni jezik u Portugalu, afričkim zemljama i u Istočnom Timoru. Brazilski portugalski proučavaju brazilijanisti, a luzitanski portugalski luzitanisti.
Ekspanzija jezika
thumb|450px|Države i regije gdje je portugalski jezik službeni jezik Portugalski jezik proširio se svijetom tokom 15. i 16. vijeka, u doba kada je Portugal stvarao prvu i najdugovječniju evropsku kolonijalnu i trgovinsku imperiju koja se protezala od Brazila, u Južnoj Americi, do Kine i Japana. Kao rezultat te ekspanzije portugalski je danas zvanični jezik u osam zemalja. Postoji još oko dvadeset kreolskih jezika koji su se razvili iz portugalskog. Portugalski je značajan manjinski jezik u Andori, Luksemburgu, Namibiji, Švicarskoj i Južnoafričkoj Republici. Značajna dijaspora koja govori portugalskim postoji u gradovima širom svijeta, kao na primjer u Parizu u Francuskoj, Bostonu, New Jerseyu, Miamiu, SAD-u te u Japanu.
Pravopis
Pravopis portugalskog jezika nije u potpunosti fonološki, iako je mnogo manje komplikovan od npr. francuskog ili engleskog pravopisa. Istim grafemom mogu biti predstavljeni različiti glasovi, a vrijedi i obratno, isti glas, može, u pisanju, biti predstavljen različitim grafemima.
Postoje tri grafička naglaska: akut (á), cirkumfleks (â), gravis (à). Ostali dijakritički znaci su: tilda (ã) i dijereza (ü). Cirkumfleks (â) se koristi za označavanje zatvorenih samoglasnika (kao u esôfago 'jednjak'), nazalnih samoglasnika (kao u amêndoa 'badem') i nazaliziranih samoglasnika (kao u Amazônia 'Amazonija', câmera 'kamera'), a tilda (ã) samo za označavanje nazalnih samoglasnika (kao u tobogã 'tobogan', tchã 'čar, draž', cãibra 'grč'). Akut (á) se koristi za označavanje otvorenih (oralnih) samoglasnika (kao u xícara 'šoljica'), nazalnih samoglasnika (kao u íntimo 'blizak, intiman', neném 'beba', refém 'taoc') i nazaliziranih samoglasnika (kao u único 'jedini'). Gravis (à) se javlja samo u stegnutim oblicima prijedloga a i određenog člana ženskog roda a(s) (a + a(s) = à(s)) ili pokazne zamjenice aquele(s), aquela(s), aquilo (a + aquel... = àquel...). Dijereza (ü) se koristi samo u skupovima güe, qüe, güi, qüi, označavajući da ovdje u ima vrijednost polusamoglasnika [w]). Od suglasnika, za portugalski jezik su karakteristični digrafi nh, lh i ch, te ç, koji, kao i u francuskom jeziku, ima vrijednost glasa [s]. Njih se ne smatra posebim slovima, pa se, stoga, u rječnicima nhoque 'njoki' nalazi između névoa 'magla' i nicaragüense 'nikaragvanski'. Apostrof se rijetko koristi. (Ostao je u upotrebi samo u sintagmi d'água '(od) vode, vodeni, (s) vodom'). Upotreba zareza, uzvičnika i upitnika se uglavnom poklapa s bosanskom upotrebom.
Zelengora
Zelengora je planina u Bosni i Hercegovini. U sastavu je Nacionalnog parka Sutjeska.
Najviši joj je vrh Bregoč (2.014 m), u centralnom dijelu planine. Pored njega je još desetak vrhova visine približno 2000 metara. To su: Kozje brdo (2.014 m), Drhtar (1.991 m), Duboki do (1.976 m), Kalelija (1.975 m), Orlovac (1.966 m), Todor (1.949 m), Golija (1.934 m), Maglaj (1.917 m), Todorac (1.906 m). Jedan dio autora vodi i vrh Leliju (2.032 m) kao dio Zelengore, a drugi je navode kao samostalnu planinu.
Zelengora je bogata brojnim izvorima bistre, pitke i hladne vode, te potocima i rijekama. Posebna je i po tome što se vode koje teku s nje slijevaju rijekama Neretvom, Sutjeskom, Govzom, Hrčavkom, Jabušnicom i Drinom prema dva mora: Jadranskom i Crnom.
Planina obiluje bogatstvom flore i faune.
Iz historije, Zelengora je najpoznatija po završnim borbama iz Bitke na Sutjesci, u junu 1943.
Geološki, raspon Zelengore je dio Dinarida koji je formiran uglavnom od sekundarnih i tercijarnih sedimentnih stijena, uglavnom krečnjaka. Lanac Zelengore omeđen je na jugozapadu rijekom Neretvom, na istoku rijekom Sutjeskom i na sjeveru lancom Lelija.
Jezera
Poznata je po velikom broju ledničkih jezera.
Howard Webb
Howard Webb nekadašnji je engleski nogometni sudija rođen 14. jula 1971. u Rotherhamu.
Sudio je finale Lige prvaka 2009/10. između Intera i Bayerna te finale Svjetskog prvenstva u Južnoafričkoj Republici. U januaru 2011. imenovan je najboljim sudijom po IFFHS-u. To priznanje ponovo je dobio u januaru 2014. iako nije sudio neke od glavnih utakmica FIFA-inog i UEFA-inog prvenstva.
Mnogi ga smatraju jednim od najboljih sudija na svijetu. Dana 6. augusta 2014, nakon 25 godina karijere, najavio je odlazak u penziju.
Ljerka Pejčić
Ljerka Pejčić (1908-2001) je bila bosanskohercegovačka muzičarka i jedna od inicijatorki osnivanja Muzičke škole „Stevan Stojanović Mokranjac“ u Bijeljinii. Prva je žena iz Bijeljine koja je završila obrazovanje na muzičkoj akademiji i to na odsjeku za solo pjevanje na Akademie fur Musik und darstellende Kunst u Beču.
Biografija
Rođena je 1908. godine u Bijeljeni kao dio imućne porodice. Otac joj je bio upravnik bolnice. U rodnom gradu je završila osnovu školu. Kao jedna od prvih sedam maturankinja prve generacije Državne Realne gimnazije u Bijeljini 1926/27. godine. Od rane mladosti svira klavir, a od srednjoškolski dana svira je svirala u sklopu društvenih događaja i lokalnih preredbni. Muzičko obrazovanje nastavlja u konviktu u Zagrebu, nakon čega odlazi u Beč gdje studira na Akademie fur Musik und darstellende Kunst. Nakon diplomiranja, obrazovanje nastavlja u Rimu, Milanu i na konzervatorijumu Verdi.
Kao stručnjakinja u domenu solo pjevanja, 1952. godine došla je na Akademiju za pozorišnu umjetnost u Beogradu, gdje je, na grupi za glumu, ustanovila plan i program predmeta Tehnika glasa, gdje je radila kao profesorica do penzionisanja. Povodom 50. godišnjice fakulteta dobila je Zlatnu povelju.
Na njenu inicijativu je 1953. godine je u Bijeljeni osnovana Škola za osnovno muzičko obrazovanje koja danas nosi naziv Muzička škola „Stevan Stojanović Mokranjac“.
Umrla je u Beogradu 2001. godine.
Saksofon
Saksofon je muzički instrument izrađen od metala, ali se uvrštava među drvene duhačke instrumente zbog svoje mehanike (čunjasta cijev i tehnika su slične oboi) i originatora tj. faktora koji proizvodi ton (jednostrukog jezička koji je sličan klarinetovom). Sastoji se od jezička, usnika, lulice i samog tijela instrumenta.
Historija
Saksofon je izumio 1840. godine Antoine Joseph Sax, poznati tvorac limenih duhačkih instrumenata, te ga prijavljuje 1846. kao patent od 7 instrumenata. Saksofon je jedan od rijetkih instrumenata koji je nazvan po svom izumitelju.
Antoine Joseph Sax vodio se iskustvima dotadašnjih instrumenata, pa saksofon ima usnik sličan klarinetu, mehanizam i prstna tehnika najsličniji su mu oboi.
U početku se saksofon koristi samo u vojnim orkestrima i to najviše u Francuskoj, Belgiji, Engleskoj i SAD-u. U simfonijskim orkestrima upotrebljava se vrlo rijetko, uglavnom za izvođenje solo dionica. Veliki muzičari poput Hector Berlioza, Gioachino Rossinia i Straussa ubrzo zapažaju zvučne sposobnosti ovog novog instrumenta i počinju ga koristiti u svojim muzičkim kompozicijama.
Vrste saksofona
mini|desno|200px|Različite vrste saksofona Porodica saksofona obuhvata sedam instrumenata od alta do basa. Najviše se upotrebljavaju sopran, alt, tenor i bariton, dok se za početak učenja koristi najčešće alt saksofon.
Osnovne registarske varijante:
Transponiraju naizmjenično još u "Es" (ili "F") i "B" (ili "C", tj. bez transpozicije), pomičući se još – ovisno od registara – za jednu, dvije ili tri oktave naniže.
10. juni
10. juni / lipanj (10. 6) jest 161. dan godine po gregorijanskom kalendaru (162. u prestupnoj godini). Do kraja godine ima još 204 dana.
Lamija Tanović
Lamija Tanović (22. aprila 1947. u Zenici, NR Bosna i Hercegovina) je bosanskohercegovačka fizičarka. Autorica je niza naučno-stručnih radova, knjiga i udžbenika. Bila je profesorica atomske i nuklearne fizike i fizike čvrstog stanja na Prirodno-matematičkom fakultetu Univerziteta u Sarajevu, a potom i na Sarajevo School of Science and Technology. Tanović je dugi niz godina intenzivno angažovana na aktivnostima na reformi i unapređenju školstva u Bosni i Hercegovini. Tanović je članica Evropske akademije nauka. Bila je predsjedateljica UWC-IBO (Koledž Ujedinjenog svijeta) programa koji je od 2006. do 2012. godine osnovao Koledž Ujedinjenog svijeta u Bosni i Hercegovini i osnivačica je Fondacije Obrazovanje na djelu u Bosni i Hercegovini. Članica je Evropske akademije nauka. Bila je aktivna i u politici kao predsjednica Liberalno demokratske stranke (LDS).
Biografija
Lamija Tanović je rođena 22. aprila 1947. u Zenici, gdje je završila osnovnu i srednju školu. Diplomirala je fiziku na Prirodno-matematičkom fakultetu Univerziteta u Sarajevu 1971.godine. 1975. na institucijama PMF, ETF i Institut za nuklearne nauke Vinča Univerziteta u Beogradu godine stiče titulu Magistra tehničke fizike. Doktorira 1979. na Univerzitetu u Beogradu.
2001. se vraća u Bosnu i Hercegovinu i radi kao rukovodilac odjela za međunarodnu naučnu, tehničku i obrazovnu suradnju pri Ministarstvu vanjskih poslova BiH. Iste godine postaje i Redovni profesor iz oblasti eksperimentalne fizike na Prirodnomatematičkom fakultetu (PMF) u Sarajevu. Glavni fokus njenog rada ovdje su eksperimentalna i opšta fizika, biofizika te medicinska i radijaciona fizika. Na PMF-u radi sve do 2014.
Usavršavala se Institutu za nuklearnu energiju "Boris Kidrič" Vinča, Slobodnom univerzitetu Brussels, Belgija, H. C. Oersted Institutu u Kopenhagenu, Danska, Queens University u Kingstonu, Kanada, Institutu Max Planck za atomsku i nuklearnu fiziku u Münchenu, Njemačka, Univerzitetu Salford, Engleska, Niels Bohr Institutu pri Univerzitetu Kopenhagen i Odjelu za fiziku pri Univerzitetu u Heidelbergu.
Feudalizam
mini|desno|Klerik, vitez i seljak Feudalizam (latinski feudum - "vlastelinstvo", "posjed plemića") naziv je za društveni odnos koji je preovladavao u srednjem vijeku, a činili su ga feudalci (zemljoposjednici – nasljednici robovlasnika u robovlasničkim društvima odnosno plemenskih poglavara u plemenskim zajednicama), zakupnici i feudi - zemlja koju su seljaci zakupljivali od feudalaca.
Feudalizam je bio oblik izrabljivačkog društva u kojemu su se razlikovale dvije suprostavljene klase: feudalci (plemići)i kmetovi (seljaci). Feudalci su vlasnici zemljišta a kmetovi su dužni feudalcima obrađivati zemlju i davati im većinu svojih proizvoda i novca. Feudalno društvo nastalo je na ruševinama robovlasništva. Feudalizam je ukinut 1848. godine.
Osnovna obilježja feudalizma
U feudalizmu zemlja je osnovna vrijednost, pa se prema veličini zemljišnog prostora mjeri i društveni uticaj njegova vlasnika. Zbog toga, vladari, kao vrhovni gospodari zemlje (seniori), želeći što čvršće vezati za sebe svoje velikaše, dijele im zemlju i pravo iskorištavanja kmetova. Tako kupuju njihovu privrženost u obračunu s drugim vladarima i feudalcima. No, veliki feudalci otimaju zemlju i jedan drugome. U tim borbama moraju imati što više svojih pristaša koji će im priskočiti u pomoć. Na radu kmetova-seljaka temelji se čitava zgrada feudalnog društva. Kmetovi su se bunili zbog iskorištavanja, a vladari i feudalci krvavo su ugušivali pobunjenike.
Društveno raslojavanje je u novim germanskim državama teklo vrlo brzo. Nakon seobe plemenske starješine i ugledniji članovi zajednice dobili su veće posjede. Tokom 8. i 9. vijeka na takvim velikim posjedima radi raznolika radna snaga. Uređeni zemljišni posjed nazivao se feud (lat. Feudum, starogermanski feod) i bio je podijeljen na dva dijela. Veći dio je vlasnik feuda, feudalac, dao u zakup seljacima (naseljenik, zakupnik, lat. Colonus), a manji dio na kome se nalazio i feudalčev dvor, ostavio je za sebe. Seljaci – zakupnici bi se obavezali da će uz zakupljenu parcelu, određeni dio dana u godini raditi na feudalčevom dijelu posjeda s kojeg je sav prihod pripadao feudalcu. Takav rad se nazivao tlakom.
U nemirnim vremenima sitni su posjednici tražili zaštitu moćnijih, a isto bi se događalo i za nerodnih godina kakve su bile česte u uvjetima slabo razvijenog načina zemljoradnje. Predajući se u zaštitu veleposjedniku, seljak bi mu predavao svoju zemlju. Odmah bi je i dobijao nazad, ali ne više kao svoje vlasništvo. Tako bi stekao zaštitu, a veleposjednik ga je pomagao sjemenjem, alatom i ostalim potrepštinama. Iako je ostao osobno slobodan, postao bi ovisan o gospodaru. Takvi seljaci su nazvani kmetovima. Vremenom su i seljaci zakupnici pretvoreni u kmetove pa je nestalo razlika u njihovom položaju.
S dijela posjeda što ga je sam obrađivao, kmet je bio dužan vlastelinu davati određeni dio proizvoda u obliku stalnih podavanja. Veličina podavanja ovisila je o pogodbi između feudalca i kmeta. U ranom srednjem vijeku Evropa je bila slabo naseljena, smrtnost stanovništva je bila velika, a česte epidemije kuge te provale osvajačkih naroda poput Mađara i Normana. Nerijetki su bili sukobi velikaša i pretendenata na kraljevsko prijestolje, pri čemu su najviše stradavali seljaci. Zbog toga je na vlastelinstvima često nedostajalo kmetova, pa su feudalci nastojali privući kmetove susjednih vlastelina, nudeći im bolje uvjete.
Do kraja 11. vijeka proces feudalizacije je bio uglavnom dovršen u Zapadnoj i velikom dijelu Srednje Evrope, pa se razdoblje od 9. do 11. vijeka naziva razdobljem klasičnog feudalizma.
Jedno od glavnih obilježja srednjovjekovnog društva činio je vazalsko seniorski odnos, uzajamni odnos vjernosti između dvoje slobodnih ljudi. Činom stavljanja u zaštitu bila je stvarana doživotna veza između moćnijeg pojedinca (senior) koji bi u zaštitu uzimao slabijeg pojedinca (vazal). Senior bi se svome vazalu obvezao na razne vidova zaštite, primjerice zastupanjem pred sudom, osiguravao pomoć u hrani i odjeći, često i stan ili zemljišni posjed. Vazal bi zauzvrat morao slušati seniora i vršiti za njega razne druge usluge, tačno određene ugovorom, koje su uključivale i vojnu službu u slučaju potrebe.
Vazal je mogao imati i svoje vlastite vazale kojima bi on bio senior.
Vazalska je obveza značila podložnost senioru uz poštovanje koje se prvenstveno manifestiralo kroz vanjske znakove štovanja. Kako u razdoblju ranog srednjeg vijeka nije bilo novca, svaka se služba, osobito vojna, plaćala darovanjem zemlje. Tako bi, nakon položene vazalske prisege, senior svome vazalu ustupio zemljišni posjed, feud. Veličina posjeda je varirala u odnosu na moć seniora i važnost vazala. Najveće feude svojim vazalima je davao kralj, ali bilo je i feuda sitnih plemića koji su imali jednog ili dva kmeta.
Sredinom XIII. vijeka feudalni je poredak zapao u krizu razvojem gradova i jačanjem kraljevske vlasti, a tokom XV. vijeka u Zapadnoj Evropi postaje nestajati kao dominantna, iako su se neki oblici zadržali do XVIII. vijeka
Kruna mačeva
Kruna mačeva ( je sedma knjiga u serijalu knjiga Točak vremena, američkog pisca Roberta Jordana. Izdata je 15 maja 1996. Sastoji se od prologa i 41 poglavlja.
Radnja
Kruna mačeva ima tri glavne linije radnje:
Houston Rockets
Houston Rockets američki je košarkaški klub iz Houstona. Takmiči se u NBA ligi i član je Jugozapadne divizije. Osnovan je 1967. u San Diegu i prve četiri godine nosio je ime San Diego Rockets prije nego što je 1971. premješten u Houston.
Predvođeni Hakeemom Olajuwonom, Rocketsi su osvojili dvije uzastopne titule prvaka NBA lige 1994. i 1995, a imaju još četiri konferencijske i osam divizijskih titula.
U Kući slavnih
(Po redoslijedu primanja)
Bugarski jezik
Bugarski jezik (български език, ili sa ISO 9 bălgarski ezik), narodni i književni jezik Bugara kojim govori preko 9 miliona ljudi. Pripada južnoslavenskoj jezičnoj grupi; najbliži je makedonskom jeziku (u Bugarskoj se smatra da je makedonski jezik druga varijanta bugarskog jezika). Njim govori najveći dio stanovnika Bugarske i manje grupe u Grčkoj, Rumuniji, Turskoj, Ukrajini, Srbiji i SAD.
Historija
Bugarski jezik, a naročito pismenost na tom jeziku, razvojno nastavlja stari jezik istočnobalkanskih Slavena (stanovnika nekadašnjih "Slavinija"), kojem su književni oblik dali slavenski učitelji Ćirilo i Metodije na osnovu jednog južnoslavenskog govora iz okoline Soluna u 9. vijeku, tj. u vrijeme kada su jezičke razlike na slavenskom jugoistoku i istoku bile još neznatne. Početno pismo Bugara bilo je glagoljica, međutim kasnije je prevladala ćirilica, izum koje se pripisuje episkopu Konstantinu (9. vijek), čije je najpoznatije djelo "Učitelno evangelie" (Poučno evanđelje).
Prvi jezički spomenici bugarskog jezika su "Preslavski grafit" (893. godine) i "Assemanijevo evanđelje" (9. - 10. vijek), oba na glagoljici. U početku svog samostalnog razvoja bugarski jezik (jezik istočnobalkanskih Slavena) bijaše izložen snažnom utjecaju susjednih neslavenskih jezika, posebice grčkoga. Neko vrijeme, počev od kraja 7. vijeka, stanovite promjene u njemu izaziva bilingvizam nastao prodorom turkofonih Bugara (osnivača bugarske države) na Balkan; na kasniji jezični razvoj utiče crkvenoslavenski jezik različitih slavenskih književnosti istočnopravoslavnog uljudbenog kruga. Zlatno doba starobugarske književnosti pada na prijelaz iz 9. - 10. vijeka: djela Joana Egzarha ("Šestodnev"), te "Skazanie o pismeneh" polihistora Černorizca Hrabrog, međaši su tog perioda. U 10. vijeku dominiraju tekstovi prezbitera Kozme, polemičke besjede uperene protiv bogumilskog pokreta koji je u to doba nabujao u Bugarskoj.
Između 7. i 15. vijeka vijeka u starobugarskom jeziku zbivaju se znatne glasovne i gramatičke promjene, ali one se malo odražavaju u jezičkim spomenicima iz tog perioda, jer se bugarska pismenost, odvija na arhaičnom staroslavenskom jeziku (najznačajniji spomenici srednjovjekovne bugarske književnosti su, između ostalih, "Kuklenski pesnivec", 1337. godine; "Ivan-Aleksandrovi zbornici", te djela nastala pod utjecajem patrijarha Evtimija- korektora vjerskih knjiga, pisca hagiografija i narodnog mučenika. Iz njegove škole nastali su: "Razkaz za sv. Ivan Rilski", Vladislava Gramatika (umjetnička starobugarska pripovijetka), "Pohvalno slovo za Evtimija«, Grigorija Camblaka, te niz rasprava iz područja jezičke i pravopisne problematike. Osmanlijskim osvajanjem (1393.) opada kulturni život u Bugarskoj, a bugarska nacionalna jezička kultura opstaje u narodnim pripovijetkama i pjesmama.
Prvi jezički spomenici u kojima se jače odražavaju novobugarske jezične crte potiču iz 16. vijeka; to su uglavnom crkveni zbornici, tzv. damaskini, među kojima je najpoznatiji autor Josip Bradati. Tokom stvaranja književnosti na novobugarskoj osnovici (18. vijek|18.]] - 19. vijeka) prijelomna djela su oca Pajsija Hilandarskog "Istorija slavjanobolgarskaja", 1762. godine i tekstovi Sofronija Vraničanskog. Još u prvoj polovini 19. vijeka, kada se pojavljuju prve bugarske gramatike (Neofit Rilski, 1835. godine), u Bugarskoj postoji snažna struja koja želi sačuvati crkvenoslavensku tradiciju u književnom jeziku, ali ona biva djelotvorno suzbijana i prevladana pojavom pisaca koji počinju pisati narodnim jezikom.