cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Drago Perović
Srednju školu završio je s odličnim uspjehom u Mostaru gdje mu je bio učitelj poznati pjesnik Jovan Dučić. Medicinu je studirao u Beču gdje je 10. decembra 1913. promoviran "Sub auspiciis Imperatoris". Ta promocija povlači za sobom kao dar carski prsten i obavljala se svečano uz prisustvo Cara. Posebno je to, da je ta čast zapala stranca - Bošnjaka u doba Austrougarske monarhije. Za vrijeme te svečane promocije održao je predavanje o komparativnoj anatomiji malog mozga. Diploma mu je obnovljena nakon 50 godina. Tadašnji kralj Aleksandar popratio je taj događaj uzrečicom "Volijem nego išta". Za vrijeme studija Perović je radio kao demonstrator, odnosno asistent, na Anatomskom institutu u Beču kod prof. dr. Ferdinanda Hochstettera. Radio je duboko u noć i prolazeći kroz institut nije palio svjetlo, pa se u mraku gotovo sudario sa prof. Hochstetterom, na šta mu je profesor drugi dan donio električnu bateriju. U to vrijeme je u Beču postojao i drugi anatomski institut koji je vodio prof. Tandler, ali uže komunikacije između ta dva instituta nije bilo. Prof. Perović u Beču nije želio raditi sa ženskim asistentima, a to je bio i jedan od uslova kad je polazio u Zagreb. Godine 1925/26. godine bio je rektor Univerziteta u Zagrebu, a 1926/27. g. prorektor. 12. juna 1948. godine izabran je za redovnog člana Jugoslavenske akademije znanosti i umjetnosti u Zagrebu. 14. juna 1955. g. izabran je za dopisnog člana Srpske akademije nauka. Dana 1. aprila 1957. izabran je za člana Predsjedništva Jugoslavenske akademije. Odlikovan je Ordenom zasluga za narod I reda i Ordenom rada I reda.
Otvaranje Medicinskog fakulteta u Zagrebu
1915. g. trebao se otvoriti Medicinski fakultet u Beogradu, pa je dr. Perović dobio početkom 1914. godine poziv za redovnog profesora. Prvi svjetski rat je taj događaj omeo, pa je 21. novembra 1917. godine dr. Perović bio pozvan da preuzme Katedru anatomije na Univerzitetu u Zagrebu. Zbog tadašnjih političkih prilika dr. Perović je od osnivača i vlade zamoljen da pristane na ovu ponudu, te da u svojstvu suplenta otpočne radom i održi svoje nastupno predavanje te time otvori Medicinski fakultet u Zagrebu. Predavanje je održano uz veliku svečanost u auli Hrvatskog univerziteta 12. januar 1918. godine i to je shvaćeno kao velik narodni uspjeh, jer to je bio prvi otvoreni Fakultet u južnoslavenskom području. Prof. Perović je osnovao Anatomski institut i uredio ga tako da je to jedan od najbolje uređenih anatomskih instituta. Važno je spomenuti da mu je dao odmah prave dimenzije, kojesu odgovarale budućem razvitku od pola stoljeća i one su spomen ploča bile mjerodavne i za uređenje ostalih instituta zagrebačkog fakulteta. 1920. godine prof. Perović je po drugi put bio pozvan za redovnog profesora u Beograd, ali se tom pozivu nije mogao odazvati. Po treći put je bio izabran i pozvan za redovnog profesora u Beograd, ali i taj izbor nije prihvatio. Zagrebački studenti su mu iz zahvalnosti postavili 1921. godine plaketu u atriju. Perović paralelno osniva i Anatomski institut s muzejskim postavkom, uključujući osteološku zbirku rastavljenih lobanja, jedinstvenu u svijetu.
Ipak, krajem 1930-ih u Kraljevini Jugoslaviji, kao gostujući profesor, koncem predavao je anatomiju i na Univerzitetu u Beogradu, kada je kao demonstratora izabrao Hajrudina Hadžiselimovića, nagovorivši ga da, umjesto dotadašnjeg studija elektrotehnike, pređe na medicinu.
Predavanja
Predavanje je zasigurno scenski događaj. Na predavanja je uvijek dolazio u crnom, specijalno šivanom ogrtaču, "štrafastim" pantalonama i crvenoj kravati sa malim uzorcima. Predavanje i vježbe počinjao je u minut tačno. Ostajao je na vježbama od 15 pa do 18 sati, a nakon toga je pitao kolokvije. Rijetko bi nekome od asistenata palo na pamet da ode ranije sa zavoda. Prve godine posvetio je osim toga uređenju anatomskog instituta, koji se je ubrajao među najuzornije. Naročito je važno da se muzej nalazio u učionici, te su tako preparati uvijek bili pristupačni studentima. U izvođenju nastave koristio se najmodernijim, onda dostupnim nastavnim pomagalima, tako da i danas postoji epidijaskop, kino projektor i velika zbirka dijapozitiva koje je koristio u toku izvođenja nastave. Crtež je bio osnova njegovog predavanja. Prvi anatomski institut imao je dvije prostorije u glavnoj zgradi Univerziteta. Tu je Perović svake noći pripremao preparate za svojih prvih 63 studenta. Radio je sve sam, nije imao nikog da mu pomogne. Tek kasnije kad je prešao u današnju zgradu anatomskog instituta dobio je i asistente i to dr. Kiljmana i po prvi puta asistenticu dr. Voneš. Kasnije je dobio i preparatora Ivana Allingera. U razdoblju u kojem je djelovao i vodio, kroz Zavod je prošlo više od 15 000 studenata medicine.
Naučni opus
U naučnom pogledu prof. Perović je, još dok je bio u bečkom Anatomskom institutu, radio više godina na svojoj velikoj monografiji o razvitku labirinta, za koju je načinio oko 50 savršenih modela po Bornovoj metodi rekonstrukcije. Onda je to bio dugotrajan i mučan posao a danas bi se to za kratko vrijeme riješilo pomoću kompjutera. Studirajući vrlo kompliciran orbitalni izdanak nepčane kosti, dokazao je da je njegov oblik, ma kako složen, sav osnovan još u embrionalnoj primitivnoj nosnoj hrskavici. Opisao je prednji dio nosne školjke nalik na propeler (pars evoluta), koji je do tada bio nepoznat. Prvi je opisao do tada nepoznati izdanak gornje čeljusti (processus frontosphenoideus) koji seže do čeone kosti. Među naučnim radovima prof. Perovića treba istaknuti njegova istraživanja maksilarnog sinusa odnosno nosne šupljine. U tim istraživanjima je dokazao da hijatus nije onakav kako se to čini i prikazuje u atlasima, nego da je njegov oblik determiniran sa četiri ruba i tri polja. Nadalje u istraživanjima nosne šupljine ističe se Perovićevo otkriće grebena na nosnoj pregradi, čija je važnost da predstavlja granicu između nosne šupljine i ždrijela. Perović je taj greben nazvao crista choanalis. Sa tim u svezi otkrio je da na stražnjem gornjem dijelu raonika postoji posebno važna tvorba u obliku klina koja ima zadaću da pri inspiriju, iz obje nosne šupljine mirno uvede zrak u ždrijelo. Taj je dio nazvao pars cuneiformis vomeris. Na hoanalnom grebenu je otkrio tvorbe koje imaju zadaću da zračnoj struji adaptiraju pobočne ploštine. Nazvao ih je formationes adatations aerodynamycae. Među najznačajnijim radovima Profesora svakako treba ubrojati rad "Kauzalno riješenje zagonetke zašto kao papir tanke pregrade između pneumatskih prostora ne budu resorbirane". Osim medicinske problematike akademik Perović se bavio i problemima bosanskog jezika, a specijalno jugoslavenskom medicinskog terminologijom, pa je i tu dao mnogo vrijednih doprinosa.
Asketa, pjesnik, erudit i "Odiseja"
Perović je bio veliki asketa i veliki erudita. Kao što je bio krut prema sebi nije bio mnogo popustljiviji ni prema svojoj okolini. U vrijeme svoga studija u Beču bavio se mačevanjem i uvježbavao kandidate za dvoboje nastojeći da napokon ipak izmiri posvađene strane. Perović je mnogo čitao. Omiljena knjiga mu je bila "Odiseja", koju je čitao i u originalu i u prijevodu. Volio je pjesme: Dučića, Rakića, Cesarića, (s njim je bio i prijatelj) Verlaina, Samaina, Rostanda, Geraldia, Heinea. U ono vrijeme nije još bila uobičajena televizija ali su postojali časopisi kao npr. Umschau, slično kao danas National geographic i Scientific american, gdje su se čitatelji mogli informirati o najnovijim dostignućima iz najvažnijih područja u svijetu. Politikom se nije bavio. Studenti su ga neobično voljeli i cijenili jer je bio apsolutno pravedan. Bio je prvi, a i do sada rijedak nastavnik koji je studente prihvatao kao osobe i poznavao ih po imenu i prezimenu te je time još više stimulirao studente u svladavanju ovog vrlo teškog kolegija. U svom radu prof. Perović je glavnu brigu posvetio nastavi budućim doktorima i podigao ju je na vrlo visok stepen. Bio je običaj da mu studenti 21. novembra čestitaju krsnu Slavu. Interesantno da se je taj običaj bio održao kroz sve režime. Volio je studente i kad bi došli na čestitanje obično bi ih oslovljavao uz ime sa "zlato moje" i "dušo", te "sine moj".
Ahemenidsko Carstvo
Ahemenidsko carstvo ili ponekad Perzijsko Veliko Kraljevstvo (, staroperzijski Haxâmanešiyan) bilo je prvo Perzijsko Carstvo koje je od 550. do 330. p. n. e. obuhvatalo prostor Velikog Irana, odnosno druga iranska carska dinastija (nakon Medijskog Carstva). Na vrhuncu svoje moći iransko Kraljevstvo se protezalo na 10,7 miliona km2, što ga je činilo najvećim carstvom u historiji antike. Također, carstvo je u to doba obuhvatalo oko 46% svjetske populacije.
Perzijsko veliko kraljevstvo osnovao je Kir Veliki koji ga je proširio na veći dio azijskog dijela Bliskog istoka, dok su ga njegovi nasljednici Kambiz II i Darije I proširili i na Afriku odnosno Evropu, što ga je činilo prvim carstvom koje se protezalo na tri kontinenta. Teritorija carstva osim Irana obuhvatao je dijelove današnje Indije i Pakistana, područja Srednje Azije, Male Azije, Trakije, veći dio obala Crnog mora, Mesopotamije, sjever Arapskog poluostrva, Levant, Siriju, te sjeveroistočni dio Afrike uključujući Egipat, Libiju, Sudan i Etiopiju.
U zapadnoj historiji Perzijsko Veliko Kraljevstvo ostalo je najviše upamćeno po grčko-perzijskim ratovima, uspješnom modelu Kirove odnosno Darijeve centralizovane administracije, bogatom umjetničkom naslijeđu, oslobađanju Jevreja iz babilonskog ropstva, toleranciji vjerskih manjina, te prvom pisanom spomeniku o ljudskim pravima (Kirov cilindar). Ahemenidsko Carstvo doživljava pad početkom 4. vijeka p. n. e, nakon što ga 330. p. n. e. osvaja Aleksandar Makedonski.
Historijski izvori
300px|mini|lijevo|[[Behistunski natpisi Darija Velikog]]
Problem istraživanja Ahemenidskog Carstva predstavlja ograničen broj pisanih dokumenata o vlastitoj historiji, što ahemenidske vladare razlikuje od asirskih kraljeva. Veliki dio perzijskih historijskih zapisa uništen je u brojnim razaranjima prilikom makedonskih, arapskih te posebno mongolskih osvajanja. Sačuvani dokumenti uglavnom se sastoje od administrativnih zapisa o kraljevskim satrapijama što uključuje nasljeđivanje zemljišta, porezne dokumente i slično. Veliki dio historijskih izvora o Ahemenidskom carstvu oslanja se na zapise njihovih neprijatelja poput Grka; Herodot, Strabon, Ktezije, Polibije, Klaudije Elijan, itd. Ostali strani izvori uključuju egipatske zapise te biblijske knjige o Ezri i Esteri u kojima se navode imena nekoliko perzijskih kraljeva. Antički autori su mnogo pisali o Ahemenidskom carstvu (Persica), ali veći dio tih djela je izgubljen dok je sačuvano svega nekoliko ulomaka. Ahemenidski vladari ostavili su veliki broj kraljevskih zapisa (npr. u Behistunu) u kojima se spominju radovi na gradilištima i njihov osvrt na politiku carstva. Takvi historijski dokumenti djelimično otvaraju historijsku perspektivu u kontekstu shvatanja njihovog vršenja vlasti.
Literatura o Ahemenidima je veoma raznolika, ali njihovo proučavanje je problematično budući da su neravnomjerno raspoređeni u prostoru i vremenu. Na primjer, u područjima kao što su Fars, Susa, Egipat i Babilon postoje brojni dokumenti, dok ih u ostalim dijelovima carstva ima malo ili gotovo i ne postoje. U hronološkom smislu, doba vladavine Kira Velikog, Darija I Velikog, Artakserksa I i Darija II obiluju dokumentima, ali to nije slučaj sa razdobljima vladavine ostalih velikih kraljeva.
Historija
300px|mini|Karta [[Irana sa ucrtanim najvažnijim gradovima iz doba ahemenidskog Perzijskog Carstva]]
Porijeklo dinastije
Osnivač ahemenidske dinastije je prema predaji Ahemen (staroperzijski Haxamaniš: „prijateljskog duha“), ali postojanje te historijske osobe je kontroverzno. Prema Behistunskim natpisima, Ahemen je bio kralj perzijskih plemena u zapadnom Iranu (blizu jezera Urmija) krajem 8. vijeka p. n. e., a plaćao je danak Asircima koji su u to vrijeme vladali regijom.
Pod pritiskom moćnih kraljevstva Medijaca, Asiraca i Urartu, Perzijanci se sele južno od planinskog masiva Zagros i krajem 2. milenija p. n. e. postepeno naseljavaju područje oko grada Anšana. Ahemenov sin, perzijski vladar Teisp širi ahemenidski uticaj osvajajući teritorije oko Anšana i regije Fars te se postavlja kao kralj Anšana, dok asirski kralj Asurbanipal osvaja Susu čime nestaje Elamsko kraljevstvo.
Teisp je postao prvi ahemenidski kralj koji je nosio titulu kralja Anšana, a nakon njegove smrti kraljevstvo je podijeljeno između dva njegova sina; Kira I (Kuruš) kojem pripada Anšan, i Arijaramna (Arijaramna: "onaj koji je donio mir u Iran") kojem pripada Parsumaš. Ovi kraljevi imaju samo ograničenu ulogu u regiji kojom su i dalje dominirali Medijci i Asirci. Postojanje Kira I ovjereno je pečatom koji spominje riječi "Anšan Kuruš, sin Teispov." Međutim, to se odnosi na priznanje isplate danka asirskom kralju Asurbanipalu od Kuruša Parsumaša, što kombinovanjem perzijskih i asirskih izvora sugeriše kako je Kir I objedinjavao dvije krune (vlastitu i Arijaramnovu). Takav scenarij je realan budući da Perzijanci pod asirskom dominacijom svakako nisu željeli podjelu vlastitog kraljevstva. Alternativna priča bila bi kako je postojao samo jedan kralj (Kir I) koji je vladao i Anšanom i Parsumašom, dok je Arijaramn izmišljen lik. Ipak, odvojeno spominjanje Anšana i Parsumaša sugeriše kako su postojala dva perzijska kralja. Nakon pada Novoasirskog carstva, Ahemenidi su priznali medijsku dominaciju regijom. Uzroci i oblik prelaska pod vlast Medijskog Carstva i dalje su nepoznati.
Darije I Veliki bio je prvi koji je spomenuo Ahemena kao pretka Kira Velikog (576 – 529. p. n. e.) odnosno kao osnivača ahemenidske dinastije. Ipak, neki historičari vjeruju kako je Darije Veliki izmislio Ahemenov lik kako bi opravdao svoj dolazak na vlast svrgavanjem Smerdisa. U slučaju postojanja Ahemena značilo bi kako ahemenidska dinastija datira još od početka 7. vijeka p. n. e. i traje nepuna četiri vijeka; sve do 330. p. n. e.
Kir Veliki
mini|250px|Kopija reljefa s [[Kir Veliki|Kirom Velikim iz Pasargada u Olimpijskom parku u Sydneyu]]
Godine 559. p. n. e. na anšanski tron dolazi Kir II Veliki, sin Kambiza I Budući da je prenos krune išao od Parsumaša Arsama (Arijaramnov sin) na Kira Velikog, on je objedinio dva perzijska kraljevstva, tako da se on smatra prvim pravim perzijskim kraljem. Ipak, u početku Kirove vladavine Perzija je i dalje bila pod dominacijom moćnog Medijskog Carstva.
Između 553. i 550. p. n. e. izbija perzijska pobuna odnosno rat između Medijaca i Perzijanaca u kojem Kir Veliki pobjeđuje svog djeda, medijskog kralja Astijaga i zauzima Ekbatanu (Hagmatana „Mjesto okupljanja“, današnji Hamadan). Ovaj prevrat uzrokovao je prenos političke moći sa prije dominantnih Medijaca, na drugi iranski narod - Perzijance, koji su sada dominirali nad Medijcima. Kir Veliki velikodušno se ponio prema bivšem medijskom kralju; ostavio ga je na životu i obećao kako će se ponašati kao njegov legitimni nasljednik. Prema Kteziju i Ksenofontu, Kir se oženio Astijagovom kćerkom Amitisom što se čini nelogičnim jer bi tada ona bila i njegova žena i ujna. Vjerovatno objašnjenje je da se Astijag oženio još jednom i da je njegova druga žena rodila navedenu kćerku. Ekbatana, dojučerašnji glavni grad Medije, zbog svoje velike strateške važnosti kontrolisanja Srednje Azije postala je glavnim gradom novog, Ahemenidskog Perzijskog Carstva.
Prenos političke dominacije sa Medijaca na Perzijance doveo je do velikog preokreta na Bliskom istoku, jer se Kir Veliki nakon pokoravanja Medijskog Carstva morao obračunati sa svojim komšijama i nekadašnjim medijskim saveznicima; moćnim Lidijskim i Babilonskim Carstvom. Lidijski kralj Krez (Astijagov zet) u prevratu između dvije iranske dinastije vidio je priliku za proširenje svog Lidijskog Carstva, pa njegove trupe kreću u pohod protiv Ahemenidskog Carstva. Kir Veliki brani carstvo od napadača u bitci kod Pterije te nastavlja rat protiv Lidijaca sve do konačnog osvajanja lidijskog glavnog grada Sarda, čime Lidijsko Carstvo prestaje postojati. Bogati lidijski kralj Krez biva zarobljen, ali Kir ga pošteđuje te ga uzima za svog ličnog savjetnika na kraljevskom dvoru.
Godine 546. p. n. e. Kir Veliki se vratio iz Male Azije koja je bila potpuno pokorena, izuzevši jonske i eolijske gradove. Perzijski veliki kralj odmah započinje nove vojne ekspedicije protiv Babilonije, Skitije, Baktrije i Egipta koji su bili politička prijetnja Perzijskom Carstvu. Ovaj period je slabo poznat, ali zna se kako je babilonska vojska poražena u bitci kod Opisa, a potom je 539. p. n. e. i sam glavni grad Babilon pao u perzijske ruke nakon lukave opsade u kojoj se perzijska vojska Eufratom ušuljala u grad i praktično ga zauzela bez otpora. Nakon Babilona, Kir Veliki 540. p. n. e. osvaja Baktriju i Sakiju. Pretpostavlja se kako je u međuvremenu Kir osvojio i Partiju, Drangijanu, Ariju, Horazmiju, Gandaru, dio Skitije, Sagartiju, Arahoziju i južni Baludžistan (Makran). Ovi podaci poznati su sa Darijevih Behistunskih natpisa na kojima su navedene sve osvojene teritorije.
Nakon zauzimanja Babilona, Kir Veliki omogućava zarobljenim Židovima da se vrate u Jerusalem, te im novčano pomaže povratak i obnovu razrušenog Solomonovog hrama. Nakon toga, Kir osvaja cijelu Mesopotamiju i sjeverne dijelove Arapskog poluostrva pa pod njegovu vlast dolaze i Arapi. Oko 545. p. n. e. osvojen je i Kipar. S obzirom na ograničene historijske izvore, o Kirovom osvajanju Sirije, Fenicije i Palestine se zna vrlo malo.
Kambiz II
mini|250px|desno|[[Kambiz II kažnjava Psametika III (perzijski pečat)]]
Kirov nasljednik i njegov sin Kambiz II između 525. i 522. p. n. e. vodi afričke ekspedicije i osvaja Egipat i veći dio sjeveroistočne Afrike; kraljevstva Libije, Kirenaike i Nubije. Kambiz se za pustinjsku ekspediciju pripremio sklopivši savezništvo s arapskim vođama koji su perzijskoj vojsci dopremali preko potrebnu vodu. Egipatski faraon Amazis II nadao se da će mu savezništvo s Grcima pomoći da se odupre perzijskoj invaziji. Ipak, faraonova nada je propala jer su se kiparski gradovi i tiranin Polikrat sa ostrva Samosa koji je imao veliku mornaricu odlučili priključiti Perziji, dok je komandant grčkih trupa Fan od Halikarnasa pristupio perzijskim trupama. U odlučujućoj bitci kod Peluzija egipatska vojska je poražena, a nedugo poslije osvojen je grad Memfis. Bitka je postala popularna po tome što su Perzijanci kao štitove koristili mačke koje su bile svete Egipćanima, pa su se predavali iz straha da ih ne ozlijede. Zarobljeni faraon Psamtik III je pogubljen jer je pokušao podići ustanak. Egipatski zapisi govore kako je Kambiz službeno prihvatio faraonsku titulu. Kambiz II iz Egipta pokušava osvojiti Kuš, kraljevstvo koje se nalazi u današnjem Sudanu i Etiopiji. Ipak, njegova vojska nije uspjela proći surovu pustinju pa se uz velike gubitke povukla.
Darije I Veliki
250px|mini|[[Darije Veliki (grčka vaza)]] lijevo|mini|250px|Ahemedinsko castvo [[500. p. n. e.]] Niko se nije usudio pobuniti protiv lažnog kralja, osim Darija I Velikog koji uz pomoć šest perzijskih plemića iznenađuje i ubija uzurpatora 522. p. n. e. nakon čega postaje perzijski vladar. Ženi se s Atosom, ženom lažnog cara i kćerkom Kira Velikog sa kojom dobija sina Kserksa I, koji će naslijediti oca. Iznenadnu promjenu na vrhu države vladari perzijskih provincija su vidjeli kao dobru priliku da dobiju nezavisnost. U Susi, Babilonu, Mediji i Sagartiji uzurpatori su skupljali armije iza sebe. Međutim, Darije u dvije godine smiruje sve te pobune. Čak je i Babilon, koji se dva puta pobunio, priznao vlast perzijskog vladara. Darije Veliki nastavio je širiti Perzijsko Carstvo u Srednju Aziju i Evropu; godine 512. p. n. e. krenuo je u rat protiv nomadskih Skita. Velika perzijska armija je prešla Bosfor, zauzela istočnu Trakiju dok se Makedonija dobrovoljno priključila Perziji, te prešla Dunav. Osvajanje Trakije bilo je značajno zbog toga što je ta regija bila bogata drvetom potrebnim za brodogradnju, te plemenitim metalima.
Prva perzijska kaznena ekspedicija pokrenuta je 492. p. n. e. a predvodio ju je Mardonije, zet Darija Velikog. On ponovno osvaja evropsku pokrajinu Trakiju koja je ponovo postala dijelom Perzijskog Carstva od 513. p. n. e. Mardonije potom priključuje Makedoniju pod perzijsku upravu, iako je kraljevina Makedonija prethodno bila nezavisni saveznik Perzijanaca. Njegovi daljnji pohodi zaustavljeni su kod poluostrva Atosa gdje mu je većina mornarice stradala u velikoj oluji, nakon čega se vratio u Malu Aziju.
Godine 490. p. n. e. perzijski vojni komandanti Datis i Artafern Mlađi zaduženi su od Darija Velikog da pripreme kombinovane kopnene i pomorske snage protiv Atine i Sparte. Perzijska borbena grupa počinje sa pohodom protiv ostrva Naksos kojem se osvećuju za neuspješnu ekspediciju njihovih jonskih saveznika desetljeće ranije, a zatim dolaze do Eubeje gdje se nalazio jedan od glavna dva cilja; grad Eretrija koji pada nakon perzijske opsade. Ipak, vojna operacija protiv Atine doživljava neuspjeh u bitci kod Maratona.
Darije Veliki ostao je upamćen i po gradnji monumentalnih palata u Susi, te veličanstvenog novog glavnog grada Perzepolisa koji je služio kao metropola njegovim nasljednicima.
Kserks I
Kserks I (perz. Xšayarša: „Vladar heroja“) 486. p. n. e. nasljeđuje svog oca Darija I na perzijskom tronu. Neposredno u početku Kserksove vladavine izbijaju pobune u Egiptu i Grčkoj, pa Kserks I pokreće vojne ekspedicije u cilju gušenja pobuna. Nakon smirivanja ustanka u Egiptu, on okuplja glavninu perzijskih snaga i kreće u pohod protiv Atine i Sparte. Prilikom marša iz Azije u Evrope perzijska vojska je kod Dardanela prešla na evropsko kopno preko dva velika pontonska mosta koji su predstavljali vrhunsko inžinjersko dostignuće tog vremena. Grčke snage pokušavaju zaustaviti Perzijance u bitkama kod Termopila i Artemizija, ali Perzijanci ih pobjeđuju i nastavljaju prodor do napuštene Atine koju Kserks I razara kao odmazdu za njihovo pomaganje jonskog ustanka pri čemu je također razoren grad Sard. Atinjani i Spartanci su se povukli na Peloponez, i utvrdili kod Korintskom kanalu.
Atinjani su pobjedu protiv Perzijanaca ostvarili tek u pomorskoj bitci kod Salamine, kada je Temistokle iskoristio prednosti plitkog i uskog zalivva u kojem perzijska mornarica nije mogla manevrisati. Čuvši za nerede u perzijskoj satrapiji Babilonu, Kserks i vojska odlaze iz Grčke, a kontrolu ostavljaju manjem dijelu vojske i svojim grčkim saveznicima na čelu s Mardonijem koje su poslije godinu dana Atinjani i Spartanci porazili u bitci kod Plateje. Službeno, rat između Perzijanaca i Grka okončan je Kalijinim mirom, trideset godina nakon velikih bitaka.
Prve godine vladavine Kserksa I obilježavaju promjenu tolerantne perzijske politike prema osvojenim narodima koje su provodili njegovi prethodnici Kir i Darije. Nakon gušenja pobuna u Babilonu, Atini]], Baktriji i Egiptu, kaznio ih je razaranjem lokalnih hramova. Ukinuo je titule faraona i babilonskog kralja, te je te zemlje pretvorio u satrapije. Egipćani su se kasnije dva puta uspješno pobunili i povratili svoju nezavisnost, ali perzijski kraljevi vladali su Egiptom kao XXVII i XXXI dinastija.
mini|250px|lijevo|[[Kserksovi zapisi na klinastom pismu]]
Artakserks I
Artakserks I, Kserksov sin, nasljeđuje na prijestolju oca 465. p. n. e. koji je ubijen u dvorskim spletkama, te odmah nakon stupanja na vlast guši pobunu u Baktriji. Potom provodi pravne i političke promjene u odnosima između velikog kralja i perzijske aristokatije. Poput Darija I i Kserksa I, nastavlja nadograđivati kompleks u Persepolisu, ali unatoč tome grad pomalo gubi na političkom značaju u korist Suse i Babilona. Prema nekim hipotezama Persepolis je postao kraljevsko odmaralište, ali to nije pouzdana informacija. Nakon Baktrije, zbog glasina o ubistvu Kserksa I i visokih poreza izbijaju novi neredi 460. p. n. e. u Egiptu gdje je ubijen satrap, zauzet grad Memfis i zatražena pomoć od Atine. Perzija je na pobunu odgovorila vojnom ekspedicijom pod vodstvom perzijskog generala Megabiza II, koji vodi vojsku kroz Judeju te 454. p. n. e. guši egipatsku pobunu i hapsi pobunjenike. Paralelno s nemirima u perzijskoj provinciji Egiptu, jačaju napetosti i s polisima Grčke.
Kserks II, Sogdijan i Darije II
Godine 424. p. n. e. Artakserkso I umire u Susi, a sahranjen je u pogrebnom kompleksu Nakš-i Rustamu kraj Persepolisa, gdje su sahranjeni i njegovi prethodnici. Naslijedio ga je Kserks II, njegov sin i jedini legitimni nasljednik, koji je nakon samo 45 dana vladavine ubijen od strane polubrata Sogdijana. Ocho (staroperz. Vahuka), drugi polubrat Kserksa II, nakon šest i po mjeseci vladanja Sogdijana zbacuje ga sa prijestolja i kruniše se kao Darije II Ovo razdoblje proteklo je u političkim previranjima jer je svaki od navedene polubraće vodio vlastitu propagandnu kampanju u svrhu dokazivanja svog prava na prijestolje, a borba za vlast označila je početak slabljenja Perzijskog Carstva.
Iz razdoblja vladavine Darija II postoji ograničen broj historijskih izvora, koji govore isključivo o političkoj situaciji na zapadnim granicama carstva gdje je i dalje vladalo neprijateljstvo između Grka i Perzijanaca. Između 411. i 407. p. n. e. Atinjani koriste neorganizovane i kontradiktorne poteze perzijskih satrapa u Maloj Aziji te osvajaju dio obalnog područja.
Artakserks II
Nakon što je 404. p. n. e. naslijedio svoga oca Darija II, Artakserkso II je morao braniti pravo na prijestolje protiv svoga brata Kira Mlađeg, koji ga je pokušao smaknuti odmah nakon stupanja na tron. Pokušaj atentata je propao i Kir Mlađi je zarobljen, ali na nagovor majke Parisatide Artakserkso II pošteđuje brata te ga vraća u satrapiju Lidiju. Godine 401. p. n. e. Kir Mlađi u Maloj Aziji okuplja 10.000 grčkih plaćenika („Deset hiljada“) i još toliko azijskih vojnika, te kreće u ponovnu borbu protiv Artakserksa II za perzijski tron. Njihove vojske sukobile su se u bitci kod Kunakse gdje Kir Mlađi gine, čime je pobuna ugušena, a time ojačana pozicija Artakserksa II Ipak, političke nemire u Perziji koristi Egipat koji se pod vodstvom Amirteja osamostaljuje.
mini|desno|300px|Grobnica [[Artakserks II|Artakserksa II u Persepolisu]]
Kažnjavanje satrapija i gradova Male Azije, koji su stali na stranu Kira Mlađeg, Artakserkso II povjerava perzijskom vojskovođi Tisafernu. Ovaj potez okrenuo je neke jonske gradove da potraže pomoć kod Sparte, pa spartanski kralj Agesilaj II kreće sa vojnim ekspedicijama u Malu Aziju, ali bez većih uspjeha. Kako bi spriječio nastavak grčkih vojnih operacija u Maloj Aziji, Artakserkso II počinje pomagati Atinu u Korintskom ratu čime slabi uticaj Sparte. Nakon deset godina ratovanja, 386. p. n. e. Perzija je Grcima diktirala „Kraljevski mir“ na koji su pristali svi, od nedavnih neprijatelja Spartanaca do nedavnih saveznika Atinjana. Tim mirom Perzija je osigurala mir i stabilnost u svojim pokrajinama uz obalu Male Azije, dok je Sparti poklonila dominaciju grčkim kopnom. Iako je bio uspješan protiv Grka, Artakserkso II je imao problema protiv Egipćana, koji su se uspješno pobunili neposredno nakon njegovog stupanja na perzijski tron. Godine 383. p. n. e. u Egipat šalje vojsku pod komandom Farnabaza II i Titrausta, ali egipatski kralj Hakor odbacuje napadače. Ipak, unatoč tome što nije ponovo uspio pokoriti Egipat, uspješno je odbranio Feniciju od egipatsko-spartanske invazije. Između 366. i 358. p. n. e. izbija ustanak u Kapadokiji, ali brzo je ugušen pa nije bilo značajnih političkih posljedica.
Tokom vladavine Artakserksa II počinje obožavanje zoroastrijskih božanstava Anahite i Mitre, što se kod ranijih perzijskih kraljeva ne spominje, već isključivo Ahura Mazda. Historičari nisu sigurni da li je ta religijska praksa uvedena u doba Kserksa II, ili je već postojala i ranije.
Artakserks III i IV
thumb|Ahemenidska imperija na početku vladavine Artakserksa III (zelena boja), te njegova osvajanja i gušenja pobuna (tamno siva boja).
Nakon što je došao na prijestolje, Artakserks III se odmah suočio sa političkim nemirima širom Perzijskog Carstva. Oko 351. p. n. e. pokreće vojnu operaciju obnavljanja kontrole nad Egiptom koji se pobunio i osamostalio u doba vladavine njegovog oca Artakserksa II Istovremeno izbija pobuna i u Maloj Aziji koja je uz podršku Tebe prijetila ozbiljnim širenjem sukoba. Artakserks III vodi veliku vojsku u Egipat protiv faraona Nektaneba II, ali Perzijanci doživljavaju poraz i povlače se nazad u Aziju.
mini|200px|lijevo|[[Klinasto pismo koje spominje Artakserksa III, Britanski muzej]]
Nedugo poslije perzijskog poraza u Egiptu, uvjereni u slabost Perzijskog Carstva vladari Fenicije, Male Azije i Kipra proglašavaju nezavisnost. Godine 343. p. n. e. Artakserks III ovlašćuje princa Hidrija od Karije da uguši pobunu na Kipru, koji zapošljava 8.000 grčkih plaćenika i 40 trirema kojima zapovijeda Atinjanin Focion. Kiparska pobuna je bila brzo ugušena. Istovremeno, Artakserks III imenuje sirijskog satrapa Belesija te cilicijskog satrapa Mezeja komandantima ekspedicije protiv feničkog grada Sidona. Obojica satrapa doživjeli su velike poraze protiv sidonskog kralja Teneja kojem su pomoć od 40.000 grčkih plaćenika poslali egipatski faraon Nektaneb II i Mentor sa Rodosa. Perzijanci su bili prisiljeni povući se iz Fenicije. Nakon satrapskog neuspjeha, Artakserks III se lično odlučio obračunati protiv Sidona. Navodno je okupio veliku vojsku od 300.000 pripadnika pješadije, 30.000 konjanika, 300 trirema, te 500 transportnih i pomoćnih brodova. Dolazak velike perzijske vojske pred Sidon slomio je moral njegovih stanovnika, a sidonski kralj Tenej bezuspješno je pokušao pridobiti milost perzijskog vladara; grad je ubrzo pokoren a Tenej je osuđen za izdaju i pogubljen.
Neposredno nakon pokoravanja Sidona, uslijedila je nova vojna ekspedicija protiv Egipta. Egipatski faraon Nektaneb II svoju je vojsku postavio na rijeci Nil, pokušavajući iskoristiti brojne riječne kanale i močvare te podršku mornarice protiv nadmoćnijeg neprijatelja. Jedna od egipatskih strategija bila je i zadržavanje Perzijanaca u cilju iscrpljivanja njihovih zaliha čime bi bili prisiljeni na povlačenje iz Egipta. Ipak, egipatska vojska doživjela je težak poraz protiv Perzijanaca, a (bivši) faraon Nektaneb II bježi u Memfis („Grad kraljeva“), ostavljajući za sobom brojne utvrđene gradove na milost vojnim jedinicama koje su ih čuvale. Kada je konačno pao i Memfis, Nektaneb II je pobjegao još južnije, u Etiopiju. Nakon tog čina Artakserks III postao je faraonom Egipta, odnosno osnivačem nove XXXI dinastije. Prilikom povratka u Perziju bogato je nagradio svoje plaćenike, te se vratio u Persepolis kao slavodobitnik koji je nakon Kambiza II ponovno uspio pokoriti veliki i bogati Egipat.
Nakon uspjeha u Egiptu, Artakserks III se vratio u Perziju i proveo idućih nekoliko godina suzbijajući razne manje pobune i nemire širom carstva, ali do njegove smrti niko više nije ugrožavao Perzijsko Carstvo ni izvana ni iznutra, niti njegovu poziciju na perzijskom tronu. Egipat je ostao dijelom Perzijskog Carstva sve do dolaska Aleksandra Makedonskog. Mentor i Bagoas, dvojica perzijskih generala koji su među najzaslužnijim za pobjedu u Egiptu, unaprijeđena su sa svojih pozicija. Bagoas se vratio u glavni grad Persepolis zajedno s Artakserksom, te je postao glavnim diplomatom u međunarodnoj administraciji Perzijskog Carstva. Posljednjih šest godina vladavine Artakserksa III pamti se kao jedna od najbolje organizovanih i efikasnih perzijskih vlasti u historiji ahemenidske dinastije. Artakserks III umire 338. p. n. e., sahranjen je u Persepolisu. Grčki historičar Diodor sa Sicilije tvrdi kako je perzijski general Bagoas otrovao Artakserksa III, ali zapisi na klinastom pismu (danas u Britanskom muzeju) govore kako je kralj umro prirodnom smrću.
Artakserksa III je na perzijskom tronu naslijedio njegov sin Artakserks IV, kojeg je prema grčkim izvorima također otrovao general Bagoas, kao i većinu perzijskih prinčeva. Navodno je postavljanje Darija III (rođak Artakserksa IV) na mjesto perzijskog kralja inicirao sam Bagoas.
Pad carstva
Prije dolaska na vlast, Darije III vršio je funkciju satrapa Armenije i za razliku od njegovih prethodnika iz ahemenidske dinastije, on nije imao nikakvog iskustva u vladanju carstvom, niti je prethodno iskazivao ambicije da njime vlada. Nedostatak tih kvaliteta u doba velike krize pokazali su se presudnim za sudbinu prvog Perzijskog Carstva. Ipak, Darije III je lično prisilio Bagoasa da ispije otrov čime su okončane njegove manipulacije perzijskim tronom, u čemu se iskazao i u doba vladavine Artakserksa III kada je kao kraljevski glasnik diplomatijom pomirio dva zaraćena kralja nomadskih plemena Kadusijana na sjeveroistoku carstva.
Godine 336. p. n. e. Filip II Makedonski prihvaćen je za hegemona Korintske lige i planira invaziju na maloazijske grčke gradove pod perzijskom kontrolom. U proljeće šalje svoje generale Parmeniona i Atala u „oslobađanje“ istih gradova, ali za vrijeme njihovih vojnih prodora Filip II je u ljeto iste godine ubijen. Godine 334. p. n. e. sin Filipa II, Aleksandar Makedonski, postaje hegemonom Korintske lige te vodi kombinovanu makedonsku vojsku u invaziju perzijske Male Azije.
Ubrzo poslije aleksandrovog prodora u Aziju, makedonska vojska pobjeđuje maloazijske Perzijance u bitci kod Granika. Darije III nije sudjelovao u toj bitci, koju je smatrao običnom provincijskom pobunom koje su bile česte u to vrijeme, niti je slutio kako Aleksandar Makedonski ima u planu prodor do srca Perzije. Očekivao je kako će se perzijski satrapi obračunati s Aleksandrom, pa je mirno ostao u svojoj prijestolnici Persepolisu. Tek godinu i po dana poslije bitke kod Granika, 333. p. n. e. Darije III odlučio je okupiti vojsku i lično se obračunati s makedonskim osvajačem. U bitci kod Isa 52.000 Perzijanaca uključujući grčke plaćenike sukobilo se protiv 47.000 makedonskih i korintskih vojnika, u kojoj je Aleksandrova vojska preko boka zaobišla i porazila perzijsku vojsku. Okolnosti su bile na strani Darija III 331. p. n. e. kada je uoči bitke kod Gaugamele okupio popriličan broj trupa i dobro ih organizovao, te je dobio vojnu podršku većine perzijskih satrapa. Unatoč svim tim povoljnim faktorima, Darije III ponovno je izgubio bitku protiv Aleksandra, te je opet morao bježati da bi se spasio od makedonskih progonitelja. Pobjegao je u grad Ekbatanu gdje je pokušavao okupiti novu vojsku za borbu protiv Aleksandra, dok je Aleksandar Makedonski istovremeno zaposjeo Babilon, Susu i perzijsku prijestolnicu Persepolis. Nakon što je porazio Ariobarzana u bitci kod Perzijskih vrata Aleksadar je praktično mogao proglasiti pobjedu, ali nastavio je goniti Darija III koji je bježao prema istoku. Za vrijeme bijega, baktrijski satrap Bes koji se kod Gaugamele borio skupa s Darijem III i koji se predstavljao kao njegov privrženi saveznik, izdao ga je zbog ličnih interesa.
mini|300px|[[Aleksandar Makedonski prekriva mrtvo tijelo Darija III svojim plaštom (bakrorez iz 18. vijeka)]]
Godine 330. p. n. e. satrap Bes ubio je Darija III i ostavio njegovo tijelo u kolima koje su pronašli makedonski vojnici. Taj događaj razočarao je Aleksandra koji je želio uhvatiti živog Darija III Kada je Aleksandar ugledao mrtvo darijevo tijelo, uzeo je njegov kraljevski prsten a njegovo tijelo poslao je u Persepolis gdje su ga pokopali u kraljevskim grobnicama sa svim počastima. Ubrzo poslije sahrane Darija III, Aleksandar se 334. p. n. e. oženio njegovom kćerkom Stateirom II čime je učvrstio svoj legitimitet nasljednika perzijskog kralja. Nakon smrti Darija III, satrap Bes pokušao se predstaviti kao njegov nasljednik pa se imenovao kao Artakserks V, predstavljajući se istočnim ostacima Perzijskog Carstva kao veliki kralj Perzije. Ipak, uskoro su ga uhvatili makedonski vojnici, a Aleksandar Makedonski naredio je njegovo mučenje i pogubljenje jer ga je smatrao izdajnikom perzijske kraljevske kuće.
Nastavak loze Ahemenida nastavio je sam Aleksandar koji se oženio Darijevom kćerkom Stateirom II Prema jednoj teoriji, i sam Aleksandar pripadao je ahemenidskoj lozi jer se tvrdi kako je bio sin perzijskog cara Artakserksa III i makedonske princeze koju je Filip II poslao u znak političkog pomirenja. U svakom slučaju, Aleksandar Makedonski umire u Babilonu 323. p. n. e. a iste godine u borbama za vlast ubijeni su sve njegove žene i djeca pa se time definitivno gasi ahemenidska dinastija.
Perzijom će idućih stotinu godina vladati helenistička dinastija Seleukida, koju će potisnuti iranski narod Parti i osnovati treću iransku kraljevsku dinastiju Arsakida, dok će njih pokoriti perzijska dinastija Sasanida i osnovati četvrto iransko, odnosno drugo Perzijsko Carstvo.
Politika i administracija
Perzijsko Veliko Kraljevstvo bilo je multinacionalna država u kojoj su Perzijanci dominirali na većini vojnih i civilnih funkcija. Državna uprava podijeljena je na provincije koje su nazivane „zemljama“ prema Perzijancima, odnosno „satrapijama“ prema Grcima. Zahvaljujući takvom državnom uređenju Ahemenidsko Carstvo često se naziva prvom federacijom u historiji. Perzijske pokrajine bile su različitih i nedefinisanih veličina, a njima je vladao lokalni vladar (satrap) koji je imao moć donositi zakone, ali isključivo na nivou lokalne vlasti.
Zbog indoiranskog nasljeđa, carstvo je bilo feudalno društvo koje se temeljilo na ličnoj odanosti između velikog kralja i svih njegovih subjekata. Najveća ovlaštenja poslije kraljevske kuće imali su perzijski plemići, koji su bili zaduženi za formiranje sudova. Kraljevski dvor nazivao ih je „podanicima“ odnosno „sljedbenicima“. Njihova odanost bila bi velikodušno nagrađena od kralja, dok bi se izdaja strogo kažnjavala. Društvo u cjelini bilo je podređeno velikom kralju, koji se predstavljao podređenim Ahura Mazdi (zoroastrijski „Bog dobra“). Postojanje specifičnih institucionalnih klasa odnosno kasta u Ahemenidskom Carstvu ne može biti dokazano. Ipak, prema Darijevim natpisima u Behistunu da se zaključiti kako su perzijski veliki kraljevi veličali svoje arijevsko (iransko) porijeklo, te sadrže izjave u kojima se Ahura Mazda naziva Bogom Arijevaca.
Za razliku od drugih istočnjačkih naroda tog vremena (npr. Hetiti, Asirci, Židovi) kod kojih samilost i tolerancija nisu bile religijski poželjne osobine ili su se smatrale slabošću. Ahemenidski kraljevi bili su vrlo liberalni i tolerantni prema osvojenim narodima, jer su takve postupke smatrali vrlinama kojima se treba ponositi. Također, odobravali su znatnu autonomiju pokorenim narodima. Ujedinjenje istih svodilo se isključivo na upravljanje, bez ikakvih namjera uspostavljanja kulturnog jedinstva. Svaki narod imao je priliku zadržati svoje običaje, političku organizaciju, jezik i religiju, sve dok je i dalje bio pod perzijskom upravom. Zajednički rad mnogih naroda prilikom gradnje monumentalnih zdanja u Susi i Persepolisu igrao je veliku ulogu u međusobnoj toleranciji i asimilaciji raznih naroda.
Veličina carstva
Računanje površine Ahemenidskog Carstva je kontroverzno i ne može se precizno utvrditi zbog više razloga; protivrječne informacije o prodorima prilikom perzijskih osvajanja, nepoznavanje podataka jesu li određene teritorije bile naseljene ili ne, nemogućnošću identifikacije određenih zemalja koji se spominju u perzijskim zapisima, čestim pobunama odnosno povremenim gubicima teritorija, itd. Najteže je utvrditi granice u sjeveroistočnoj Africi jer se pouzdano ne zna dokle je došla vojska Kambiza II pri pohodima južno i zapadno od Egipta. Također, Herodot tvrdi kako je vojska Darija I došla do rijeke Volge prilikom ekspedicija u Evropu što nije dokazano, a kompleksnost mjerenja otežava i stalno mijenjanje granica u prostranoj Srednjoj Aziji gdje su vođeni veliki ratovi protiv skitskih plemena.
Prema neslužbenom određivanju najširih ahemenidskih granica preslikanom preko čak 38 modernih država na tri kontinenta, površina Ahemenidskog Carstva oko 490. p. n. e. u doba vladavine Darija I iznosila je oko 10,7 miliona km2, što ga čini daleko najvećim carstvom u historiji antike; većim i od Trajanovog Rimskog Carstva, aleksandrovog makedonskog carstva ili kineskog Han carstva. Prema modernim procjenama, Ahemenidsko carstvo je u to vrijeme obuhvatalo oko nešto manje od polovine svjetskog stanovništva, što predstavlja najveći postotak ikad u historiji.
Vlada i administrativni centri
mini|300px|Rekonstrukcija palate u [[Persepolisu]]
Administrativno središte Ahemenidskog perzijskog carstva bila je kraljevska palata, gdje je uprava organizovana po uzoru na Babiloniju. Upravni organi poput sudstva bili su strogo organizovani, pogotovo nakon Kirovih i Darijevih reformi. Kao diplomatski jezik korišten je carski aramejski, koji širu upotrebu doživljava tokom vladavine Darija velikog. U vrijeme Kira Velikog, glavni grad carstva u početku je bila Ekbatana, ali centar moći ubrzo se seli u novonastali grad Pasargad koji je izgrađen za vrijeme vladavine Kira. Dolaskom Darija I na vlast, administrativni glavni grad postaje Susa, a zatim Persepolis. Grčki autori tvrde kako su Perzijanci mijenjali funkciju glavnog grada prema godišnjim dobima; Susa je navodno bila glavni grad zimi, Ekbatana ljeti, Persepolis na jesen, a ostatak godine Babilon. Prema nekim teorijama, Pasargad i Persepolis nisu bili glavni već ceremonijalni gradovi.
Satrapije
Satrapi su imali status "zaštitnika kraljevstva", a imenovao ih je perzijski veliki kralj na neodređeno vrijeme. Kao što sama titula govori, lokalni vladari praktično su bili "čuvari reda i mira", a ne podređeni kraljevi. Ipak, bili su direktno odgovorni za provođenje globalne perzijske politike, prikupljanje poreza, provođenje zakona i stabilnost lokalne privrede. Također, imali su ovlaštenja pregovarati sa susjednim državama i eventualno zaratiti sa njima. Satrapi su uglavnom birani iz plemićkih porodica Perzijanaca i Medijaca koji su ipak imali povlašteni politički položaj u odnosu na ostale narode carstva, a nerijetko su birani i sami perzijski prinčevi. Kao naprimjer, Histasp (otac Darija I Velikog) je bio namjesnik u Partiji, dok je Kserksov brat Masist bio namjesnikom Baktrije.
Rad satrapa veliki kralj je nadgledao pomoću specijalno uvježbanih nadzornika zvanih "Kraljeve oči i uši", koji su preteča modernih obavještajnih agencija. Ti inspektori su tajno putovali širom carstva, a od velikog kralja mogli su zatražiti i vojnu pomoć u slučaju opasnosti. Vršili su nenajavljene provjere u svim satrapijama, i svake nepravilnosti prijavljivali bi kraljevskom dvoru ili izravno perzijskom kralju. Satrapi su tokom različitih perioda ahemenidske historije imali drugačija politička ovlaštenja, koje su kulminirale početkom i sredinom 4. vijeka p. n. e. kada su pojedini satrapi ostvarili toliku moć da su mogli direktno uzurpirati i sam perzijski tron.
Darijeve reforme
Veliki reformista i organizator Darije I promijenio je perzijski administrativni i pravni sistem. Njegove promjene odnosile su se na zakone svjedočenja, depozita, podmićivanja i nasilja. Mnogi narodi iz darijevog vremena počeli su koristiti perzijsku riječ dāta ("zakon"; "kraljev zakon") za dokumente, što se zadržalo do današnjeg dana.
Svaka provincija je također imala nezavisnog finansijskog kontrolora, nezavisnog vojnog koordinatora, te satrapa koji je kontrolisao administraciju i zakon. Sva trojica su direktno odgovarali velikom kralju, a broj satrapija je povećan kako bi se olakšala administracija, ali i umanjila njihova politička moć. Ovaj sistem organizacije i podjela vlasti bio je razlog stabilnosti i cjelovitosti zemlje, jer su šanse za pobunu ili odvajanje smanjene na minimum. Darije je također povećao i broj članova državne uprave koja se sastojala od pisara, koji su provodili zakone i odredbe širom carstva.
Prema zapisima u Behistunu, Darije spominje ukupno 23 satrapije. To su : Perzija, Elam, Babilon, Asirija, Arabija, Egipat, Morski narodi, Lidija, Jonija, Medija, Armenija, Kapadokija, Partija, Drangijana, Arija, Horazmija, Baktrija, Sogdijana, Gandara, Skitija, Satagidija, Arahozija i Maka. Pokoreni narodi prikazani su i na istočnom monumentalnom stubištu Persepolisa, gdje su narodi svih satrapija u vrijeme iranske nove godine (Nuruz) donosili poklone perzijskom kralju.
Fizičke mjere poput mase i dužine su standardizovane tzv. "kraljevskom mjerom", iako su Egipćani i Babilonci nastavili koristiti vlastite mjerne jedinice. Takvi propisi pojednostavnili su međunarodnu trgovinu što je imalo velik uticaj na rast perzijske privrede, kao i razvoj komunikacija i administrativne mreže.
Zakoni i pravosuđe
lijevo|mini|300px Dokument na klinastom pismu koji spominje nasljedno pravo Kserksa I (pronađen u Persepolisu, danas u Nacionalnom muzeju Irana).
Iako su svi ahemenidski vladari bili zakonodavci, Darije I se posebno ističe zbog opsežnih reformi pravnog sistema. Reorganizovanje Perzijskog Carstva podrazumijevalo je velika prilagođavanja zakonodavstva širom zemlje, a predstavljale su bitne komponente javnog reda. Svi perzijski natpisi iz tog doba ističu Darija kao zakonodavca, te navode njegovu privrženost "božijem zakonu" odnosno pogledima koje je predstavljala zoroastrijska religija. Kraljevsko zakonodavstvo pridodavalo je istovremeno značaj lokalnim zakonima i običajima, o čemu svjedoče zapisi u egipatskim hramovima izgrađenim u Memfisu, Edfuu i Velikoj Oazi. U egipatskoj tradiciji Darije se smatra jednim od najvećih dobrotvora i zakonodavaca u egipatskoj historiji. U Bibliji se spominje kako je Darije Židovima dozvolio obnovu Salomonovog hrama, zbog čega je osigurao počasno mjestu u judaizmu, kao i Kir Veliki koji je oslobodio Židove iz babilonskog ropstva. Sličan odnos Darije je imao i prema Grcima kojima je finansirao gradnju velikih hramova, ukidao ropstvo u grčkim gradovima, te Apolonova sveta područja oslobađao od poreza. To je stvorilo velike simpatije jonskih i makedonskih Grka prema Dariju pa su stali na perzijsku stranu tokom Grčko-perzijskih ratova.
Perzijski veliki kralj bio je odgovoran i za sudstvo, te je lično imenovao sudije koji su nazivani "kraljevskim sudijama", zbog čega je načelo apsolutne vlasti kralja neosporivo. Uloga sudija bila je vođenje pravne administracije te provođenje postavljenih zakona. Herodot u svojim djelima opisuje osnovna načela perzijskih sudova koja se moraju slijediti u svim okolnostima : pažljivi pregled činjenica, provjera kriminalne prošlosti pojedinca, itd. Ove stavke temelje se na zoroastrijskim pogledima. Perzijski vladari pridodavali su veliku važnost pravdi; grčki historičari pisali su kako su korumpirane sudije kažnjavane smrću. Kazne za kriminalce bile su vrlo stroge, kao i u ostalim zemljama regije u to doba.