cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Timbuktu
Stanovništvo
Uz obale Nigera žive i pripadnici skupine Bella, tamnoputi ribari i sitni zemljoradnici. Pretpostavlja se, da bi oni mogli biti potomci prvobitnih stanovnika ovog područja koje su Tuarezi u ranom srednjem vijeku potisnuli u zavisni položaj. U predaji o osnivanju Timbuktua i robinji Buktu se možda ogleda ovakav razvoj (vidi poglavlje o etimologiji). Sve do unatrag pedesetak godina Tuarezi su ih izrabljivali kao neku vrstu robova. Pri tome, pojedine porodice Bella nisu bile "vlasništvo" konkretnih Tuarega, nego su kao neslobodni kolektivitet radili za Tuarege isto kao kolektivitet ili su im morali ustupati određena davanja. Od nezavisnosti Malija službeno su slobodni, no i dalje se uglavnom osjećaju dijelom tradicionalnog tuareškog društvenog poretka i većinom govore jezik nekadašnjih gospodara, Tamašek.
Tradicionalna arhitektura
Izvorni način gradnje u Timbuktu bio je uslovljen nedostatkom kamena, pa se gradilo od gline. Stariji zapisi govore o gradnji koliba u obliku košnice, okruglog tlocrta, u kojima su pretežno živjeli siromašni stanovnici.
Najkasnije u 15. vijeku nametnuo se zahtjevan stil gradnje, koji obilježava prije svega kuće bogatog sloja građana (upravni činovnici, trgovci i učeni ljudi). Taj način gradnje od gline, koji je postao poznat kao "sudanski stil", posebno je vidljiv kod džamija koje se prema vrhu sužavaju. Osnovnu konstrukciju čini kostur od drveta, koji se zatim oblaže glinom. Na taj način građeni su objekti s dva sprata. Prizemlja su korištena kao medrese, dućani, radionice ili skladišta, dok je sprat, koji je bio prozračnije građen, korišten za stanovanje. U tom dijelu kuće nalazile su se i biblioteke obrazovanih ljudi i učitelja. Gradnja od ovog samo uvjetno solidnog materijala dovodila je kod velikih kiša do velikih šteta na građevinama i eventualnog urušavanja. Nakon svakog kišnog razdoblja zidovi su se morali obnavljati. Kuće, čije popravljanje se više nije isplatilo, jednostavno su napuštane. mini|Ulična scena pred renoviranom kućom od vapnenca Pored tradicionalne arhitekture s glinom, u Timbuktuu se mogu vidjeti i stambene višespratnice građene od vapnenca po uzoru na Maroko i Mauritaniju. Ovaj stil su vjerovatno donijeli vojnici Đuder-paše na Nigeru. Fasade su okomito podijeljene palisterima i po uzoru na marokanski stil tog vremena ukrašene "andaluzijskim" prozorima i vrlo masivnim drvenim vratima. Prozori prvobitno nisu bili ustakljeni, nego samo zasjenjeni drvenim filigranski obrađenim rešetkama. Vrata odlikuju umjetnički ukrašene željezne obloge i geometrijski uzorci od velikih čavala za što je uzor bila arhitektura al Andaluza, u to vrijeme dijela Španije pod muslimanskom dominacijom. .
Osnivanje i rano vrijeme
Timbuktu su prema hronikama koje su nastale kasnije, osnovali prije 1100. godine nomadizirajući Masufa Tuarezi na mjestu s vodom u blizini luka Nigera. No, vjerovatno počeci grada sežu u 9. ili 10. vijeku, a njegovim začetnicima se vjerovatno, trebaju smatrati Songai, stanovnici "crne" Afrike. No, arheološki nalazi na samom mjestu su komplikovani, tako da se nedvosmisleni rezultati mogu očekivati tek za par godina. Na prelazu milenija mjesto se brzo razvija u značajnu trgovačku ispostavu na važnom karavanskom putu od Egipta preko Gao do Kumbi Salaha u tadašnjem zapadnoafričkom kraljevstvu Gani.
Islam je do Nigera vjerovatno došao s trgovcima iz područja juga današnjeg Alžira. No u početku Timbuktu nije imao ni izdaleka tako veliki značaj kao čvorište trgovačkih puteva i središte muslimanskog obrazovanja kako to danas tvrde različite knjige i članci na Internetu. Gospodarski uspon i s njim povezan kulturni procvat grada uslijedili su tek u 14. i 15. vijeku. Čini se da je Timbuktu u svojim ranim danima konkurisao s trgovištem koje je bilo oko 25 kilometara istočnije, zvalo se Ţirraqqā, a prema zapisima arapskih geografa, istovremeno bilo i najzapadnija tačka carstva Gana. Nakon propasti Gane, trgovci su se okrenuli Timbuktu, koji je blizinom Nigera pružao bolje mogućnosti za razmjenu i pretovar robe.
Malijsko kraljevstvo
Timbuktu je od 13. ili ranog 14. vijeka postao dijelom Malijskog carstva. Da li je ovo pripajanje uslijedilo nakon direktnog osvajanja ili se grad dobrovoljno, radi zaštite od Tuarega na sjeveru i Mossija u Sudanu, priključio Maliju, nije nedvosmisleno razjašnjeno. No, čak niti vladar Malija nije bio u stanju spriječiti napad Mossija 1328. Iz tog napada može se zaključiti, da je Timbuktu u to vrijeme već bio središte trgovine solju i zlatom. U to vrijeme grad je imao, prema procjenama, između 10.000 i 15.000 stanovnika. mini|Vladar Malija, Mansa Musa (Katalonski atlas, 1375.) Grad je već u to vrijeme bio poznat u južnoj Evropi. Sredinom 14. vijeka pojavljuje se na portolanima, katalonskim odnosno mallorcanskim kartama svijeta, kao prijestolnica ("Ciutat de Melli") kralja Malija ("Rex Melli"). Na poznatoj karti Abrahama Cresquesa iz 1375. godine bajoslovni kralj Malija prikazan je s grudom zlata u ruci. Time se mislilo na crnog kralja Mansa Musu koji je 1324. bio na legendarnom hadždžu u Meki. Na hadždžu ga je, prema predaji, pratila posluga od 60.000 podanika, a također prema predaji, ponio je sa sobom dvije tone zlata koje je, navodno, velikodušno podijelio u Egiptu Ova predaja doprinjela je stvaranju legende o beskrajnom bogatstvu Timbuktua. Nakon povratka iz Meke, Musa je zadužio jednog muslimanskog arhitektu iz Andaluzije, koji ga je pratio na povratku, da sagradi Djinger ber džamiju i jednu rezidenciju. mini|lijevo|Prikaz arapskog putnika, možda Ibn Battute. Do Evropljana su došli brojni izvještaji sjevernoafričkih trgovaca i voditelja karavana. Pored toga, postojali su i pismeni opisi putnika, što je sve poticalo maštu u Evropi. U Tunisu rođen Marokanac Ibn Battuta (1304.-1368.?) putovao je u 14. vijeku u brojne islamske zemlje. Put ga je vodio preko Istočne Afrike sve do Indije, pa je tako 1352. stigao i u Timbuktu. Potvrđuje da je u tom gradu islam potpuno potisnuo stara afrička vjerovanja, no nije mogao razumjeti da u gradu žene ulicama hodaju "gole" (otkriveno lice žene). Ukupno, ne izvještava puno o značenju grada. Očito su u to vrijeme Valata i Gao bili puno značajniji, kako u privrednom tako i u pogledu stanja obrazovanja.
Kraljevstvo Songai
Jedan od važnijih izvora je putopis Leo Africanusa (1485. - 1556.?). Rođen u Granadi, protjeran je u Sjevernu Afriku, gdje je po nalogu marokanskog sultana putovao tim područjem. Prema vlastitim navodima, do grada na Nigeru stigao je 1510./1512. No da li je doista bio u Timbuktuu, ostaje sporno jer navodi, naprimjer pogrešno smjer u kojem teče Niger. Kasnije dospjeva kao rob u Italiju i opisuje za evropske čitatelje Sudan i naročito Timbuktu. Njegov rukopis, koji prvobitno nije bio predviđen za štampu, objavljen je 1550. u Veneciji. Izdavač Ramusio dopunio je rukopis fantastičnim pretjerivanjima i time zapečatio mit o neizmjerno bogatom gradu u Africi. Prije svega brojevi koji se odnose na trgovinu zlatom bili su očigledno svjesno krivotvoreni radi povećanja prodaje knjige.
Kličići
Kličići su naseljeno mjesto u gradu Cazinu, Bosna i Hercegovina.
Timbuktu
Timbuktu početkom novog vijeka
Razlozi radi kojih je marokanski sultan Ahmad al Mansur (1578. - 1603.) odlučio vojskom osvojiti Timbuktu, bili su različiti. S jedne strane, htio je trgovinu zlatom, koja se sve jače okretala evropskim trgovačkim centrima na zapadnoj obali Afrike (Senegal, Zlatna obala), ponovo vratiti u sjevernu Afriku. S druge strane, sultan iz dinastije Saadi koji je za sebe zahtijevao naslov šerifa (potomak poslanika Muhammeda) vidio je u Osmanskom carstvu koje se proširilo sve do Alžira opasnog rivala, jer su osmanski sultani sebe smatrali vladarima svih muslimanskih vjernika. No, čini se i da je al Mansur u svojoj elitnoj jedinici, koja se sastojala od španskih renegata, vidio određenu opasnost za vlastiti položaj. Zbog toga je na pohod za Timbuktu poslao jedinicu od 4.000 ljudi, opremljenu modernim vatrenim oružjem. Uprkos tome što je jedinica raspolagala tada najmodernijom opremom za pomoć u orijentisanju (kompas, sekstant), tromjesečni marš kroz zapadnu Saharu bio je vrlo naporan i s monogo ljudskih gubitaka.
Prema predaji, kraljevstvo Songai pobijeđeno je zadnjeg dana 999. odnosno prvog dana 1000. godine prema hidžretskom kalendaru (sredina oktobra 1591. prema gregorijanskom kalendaru). Marokanci osnivaju vojne garnizone prvo u Gao, a zatim i u Timbuktuu, no nisu se trajno mogli oduprijeti napadima Tuarega i naroda koji su živjeli južno od koljena Nigera. Zato su svoje aktivnosti ograničili samo na neposrednu okolinu gradova. Zadnji marokanski paša morao je odustati od Timbuktua 1828.
Timbuktu, koji nikada nije bio glavni grad nekog od zapadnoafričkih kraljevstava, nikada više nije mogao obnoviti svoj raniji sjaj i izgubio je na značenju. Transsaharska trgovina izgubila je na značenju, jer je zapadnoafričko zlato sad odlazilo na obalu Atlantika, otuda i ime Zlatna obala za područje gdje se danas nalazi država Gana.
Utrka za Timbuktu
Još uvijek je u području nagađanja dolazak Evropljana u Timbuktu prije 1800. Neki svjedoci iz srednjeg vijeka ukazuju na dolazak Italijana Benedetta Dei u 15. vijeku na Niger, no stvarnih dokaza nema. I putovanje Francuza Anselma d'Ysalguiera između 1402. i 1410. u Gao i možda u Timbuktu gdje je navodno živio, moglo bi biti samo rezultat fantazije iz kasnijeg vremena. Jednako tako treba pretpostaviti da američki mornar Robert Adams koji je 1816. napisao knjigu o vremenu koje je proveo u zarobljeništvu Maura, nije bio u Timbuktuu, nego je samo prepričao opise maurskih trgovaca, predstavivši se kao svjedok.
Prvi Evropljanin za kojeg se zna da je pouzdano stigao u Timbuktu 1826. bio je britanski oficir Alexander Gordon Laing. No, na povratku su ga ubili Mauri, a njegovi zapisi su netragom nestali. Tek je René Caillié 1828. koji je došao u Timbuktu obučen kao Arap uspio obavijestiti Evropu o tom gradu, obavijenom starim mitovima i maštom. No, njegovi izvještaji su bili u tako velikoj suprotnosti sa starim mitovima, očekivanjima i nadanjima, da neki još i danas, posebno u Velikoj Britaniji, tvrdoglavo ustrajavaju u sumnjama da je on uopće bio u Timbuktuu. Sve njegove izvještaje potvrdio je 25 godina kasnije njemački istraživač Afrike, Heinrich Barth. On je po britanskom nalogu došao u Timbuktu u septembru 1853. i tamo se zadržao do aprila 1854. boravivši pod zaštitom vrhovnog gradskog učitelja kurana, Sidi Ahmad al Baqqai. Isposlovao je sa šeikom i vođama Tuarega sporazum kojim se Velika Britanija obvezuje štititi grad i okolinu od daljnjih napada Francuza. No, kako je u to vrijeme uslijedilo približavanje Francuza i Britanaca, sporazum, na veliko razočarenje al Baqqaia, u Londonu nije ratifikovan.
Veliki uspjeh za nauku je bila činjenica, da je Barth mogao proučiti brojne historijske tekstove pohranjene u Timbuktuu i time dokazati ranije pretpostavke Evrope o historiji Afrike. Njegov izvještaj s tog putovanja bio je temelj svih kasnijih istraživanja historije zemlje na Nigeru, a naročito Timbuktua.
Timbuktu u kolonijalnom i postkolonijalnom vremenu
Usprkos ogorčenom otporu Tuarega i protiv volje vlade u Parizu, francuske kolonijalne trupe početkom 1894. pod komandom kasnijeg maršala Joffra definitivno pripajaju Timbuktu koloniji "Afrique Occidentale Française", skraćenica "AOF" (Francuska zapadna Afrika). Prva vojna jedinica koja je bez obzira na zabranu novog civilnog upravitelja Francuske zapadne Afrike, krenula u pohod na Timbuktu upala je u zasjedu Tuarega i bila potpuno uništena.
Kasnije, kako bi opravdali vojno i politički besmisleno osvajanje tog područja, vlada iz Pariza je poslala novinara Félixa Duboisa da pokuša uljepšati događanja. On je napisao izvještaj s puta pod nazivom Tajanstveni Timbuktu u kojem je situaciju u Sudanu i starim trgovačkim gradovima Djenné i Timbuktu prikazao vrlo finom, a to područje kao buduću Indiju Francuske.
Razna plemena naroda Tuarega, nekad pojedinačno, nekad više njih udruženo, često su organizovala pobune kao i upade u to područje iz Mauritanije.
Nakon proizvoljno povučene granice između Alžira i Francuske zapadne Afrike preko područja koje su nastanjivali Tuarezi, trgovačke veze sa sjeverom se prekidaju, a Timbuktu i dalje gubi na značenju, dok jačaju trgovački gradovi uz unutrašnju deltu Niger (rijekaa, Djenne i Moptia. Zadnji veliki karavan u velikom stilu s više hiljada deva stigao je u Timbuktu iz oaze Tafilalet 1937. . Zadržalo se značenje trgovine solju sa jeverom Malija.
Nakon konačnog potčinjavanja nomada francuskoj vlasti, Timbuktu postaje sasvim nevažan. Premještanje francuskog oficira u Timbuktu bilo je ravo kažnjavanju. Za vrijeme kolonijalnog vladanja, još 1880. zamišljena, transsaharska željeznica koja je trebala povezati Alžir s Francuskom zapadnom Afrikom nije realizovana. Između dva svjetska rata se uvijek ponovo razmatrala mogućnost realizacije tog projekta, no nije se nikad došlo ni blizu konkretnoj provedbi, jer su nadležne komisije uvijek dolazile do spoznaje, da obim trgovine tom željeznicom nije u stanju pokriti troškove njene gradnje i održavanja.
Nakon 22. septembra 1960. Timbuktu postaje dio Republike Mali koja dobija samostalnost. Još u 1950-im godinama došlo je do sukoba između Tuarega i crnih upravnih činovnika koji su u to vrijeme još bili u službi Francuske. Nakon stjecanja nezavisnosti, sukob između pustinjskih nomada i predstavnika državne vlasti koji su htjeli nekontrolirane Tuarege preobraziti u domaće stanovništvo. Tuatezi 1990-tih organizuju pobunu s ciljem proglašenja samostalne države. Pobuna je okončana 1996. simboličnim spaljivanjem oružja. Na historijski mirovni sporazum podsjeća "Plamen mira", spomenik u Timbuktuu.
Svjetska baština
mini|Pogled na dio džamije Djinger ber Tri džamije koje obilježavaju sliku grada, Djinger ber, Sankŕe i Sidi Yahia, kao i 16 grobalja i mauzoleja uvršteni su od 1988. u UNESCOv popis mjesta svjetske baštine. Vlada Malija tražila je da se na popis uvrste i historijska jezgra grada sa svojim tipičnim načinom gradnje od gline kao i brojne džamije građene od 13. do 15. vijeka. No, prema mišljenu komisije za uvrštavanje na UNESCOv popis, moderni način gradnje je već previše zadro u samu jezgru grada i očuvanje izvorne jezgre time više nije bilo moguće.
2001. je ISESCO, muslimanska varijanta UNESCa, proglasio Timbuktu "Islamskim glavnim gradom svjetske kulturne baštine" na području Afrike za 2006. godinu.
NGC 349
NGC 349 (također poznat kao MCG -1-3-68 i PGC 3687) je eliptična galaksija koja je udaljena oko 275 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Kit. Najveći prečnik je 1,30 (104 hiljade sg) a najmanji 1,2 uglovnih minuta (96 hiljada sg). Prvo otkriće je napravio Albert Marth 27. septembra 1864. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Argininosukcinska acidurija
Argininosukcinska acidurija, jest nasljedni poremećaj koji uzrokuje nakupljanje argininosukcinske kiseline (također poznate kao "ASA") u krvi i mokraći. Neki pacijenti također mogu imati povišen nivo amonijaka, toksične hemikalije, koja može uticati na nervni sistem. Argininosukcinska acidurija može postati evidentna u prvih nekoliko dana života zbog visokog nivoa amonijaka u krvi ili kasnije u životu manifestirajući se "rijetkom" kosom ili sa "lomljivom" dlakom, kašnjenjem u razvoju i drhtanjem.
Dojenče s argininosukcinskom acidurijom može izgledati letargično ili ne želi jesti, ima loše kontroliranu brzinu disanja ili tjelesnu temperaturu, doživljava napade ili neobične pokrete tijela ili pada u komu. Komplikacije od argininosukcinske acidurije mogu uključivati kašnjenje u razvoju i mentalnu invalidnost. Također se može vidjeti progresivno oštećenje jetre, kožne lezije i lomljive dlake. Neposredno liječenje i doživotno liječenje (praćenje stroge dijete i korištenje odgovarajućih suplemenata) mogu spriječiti mnoge od ovih komplikacija.
Povremeno, pogođeni može naslijediti blagi oblik poremećaja u kojem se amonijak nakuplja u krvotoku samo tokom perioda bolesti ili drugog stresa.
Genetika
Argininosukcinsku aciduriju uzrokuju mutacije u genu ASL. Argininosukcinska acidurija pripada klasi genetičkih bolesti koje se nazivaju poremećaji ciklusa ureje. Ciklus ureje je niz reakcija u ćelijama jetre. On obrađuje višak dušika, koji nastaje kada organizam koristi proteine, kako bi napravio spoj zvani urea koje izlučuju bubrezi
Kod argininosukcinske acidurije, enzim argininosukcinat-lijaza, uključen u konverziju argininosukcinata u arginin unutar ciklusa ureje, oštećen je ili nedostaje. Ciklus ureje se ne može normalno odvijati, a dušik se akumulira u krvotoku u obliku amonijaka. Amonijak je posebno štetan za nervni sistem, pa argininosukcinska acidurija uzrokuje nervne probleme kao i eventualno oštećenje jetre.
Ovo stanje se nasljeđuje autosomno recesivno, što znači da su dvije kopije gena u svakoj ćeliji promijenjene. Roditelji osobe s autosomno recesivnim poremećajem najčešće su heterozigotni nositelji jedne kopije promijenjenog gena, ali ne pokazuju znakove i simptome poremećaja.
Dijagnoza
Dijagnoza se uglavnom zasniva na kliničkim nalazima i rezultatima laboratorijskih testova. U plazmi,  povišene su koncentracije amonijaka (>150 μmol/L i citrulina (200-300 μmol/L). Povišeni nivoi argininosukcinske kiseline (5-110 μmol/L) u plazmi ili urinu su dijagnostički pokazatelji. Molekulsko genetičko testiranje potvrđuje dijagnozu. Skrining novorođenčadi na ASA je dostupan u SAD-u i dijelovima Australije, a razmatra se u nekoliko evropskih zemalja.
Liječenje
Tokom akutne hiperamonemijske epizode, moraju se izbjegavati oralni proteine i intravenozni (IV) lipidi, glukoza, a  treba davati insulin (ako je potrebno), kako bi se promovirao anabolizam. Terapija uklanjanja dušika (natrij-benzoatom i/ili natrij-fenilacetatom) trebala bi normalizirati nivoe amonijaka, ali ako nije uspješna, preporučuje se hemodijaliza. Dugotrajno liječenje uključuje ograničenje proteina u ishrani kao i suplementaciju argininom. Kod onih s čestim epizodama metaboličke dekompenzacije ili hiperamonemijom, čak i kada su na dijeti ograničenoj na proteine, dnevna oralna terapija uklanjanja dušika može biti uspješna. Ortotopska transplantacija jetre nudi dugotrajno ublažavanje hiperamonemije, ali čini se da ne ispravlja neurološke komplikacije u dovoljnoj mjeri. Arterijska hipertenzija može se liječiti obnavljanjem nedostatka dušik-oksida.
Prognoza
Zbog rijetkosti bolesti, teško je procijeniti stope smrtnosti ili očekivani životni vijek. Jedna studija iz 2003., pratila je 88 slučajeva koji su primali dva različita tipa tretmana pokazala je da je vrlo malo osoba živjelo preko 20 godina, a nijedna preko 30 godina.
Incidencija
Argininosukcinska acidurija javlja se kod otprilike 1 od 70 000 živorođenih. Mnogi pacijenti se sada mogu otkriti na skriningu novorođenčadi ako je njihov citrulin u krvi povišen.
Nocicepcija
Nocicepcija (takođedr i nociocepcija, od latinskog nocere = oštetiti, povrijediti, je proces kodiranja čulno nervnog sistema štetnih podražaja. Bavi se nizom događaja i procesa potrebnih da bi organizam primio bolni stimulans, pretvorio ga u molekulski signal i prepoznao i karakterizirao signal kako bi pokrenuo odgovarajući odbrambeni odgovor. U nocicepciji, intenzivna hemijska (npr. kapsaicin prisutan u čili paprika ili kajenska paprika), mehanička (npr. rezanje, drobljenje) ili termalna (toplina i hladnoća) stimulacija senzornih neurona zvanih nociceptori proizvode signal koji putuje duž lanca nervnih vlakana preko kičmene moždine do mozga. Nocicepcija pokreće različite fiziološke i etološke reakcije kako bi zaštitio organizam od agresije i obično rezultira subjektivnim iskustvom, ili percepcijom, bola u osjetnim bićima.
Detekcija štetnih stimulusa
Potencijalno štetne mehaničke, termičke i hemijske podražaje detektuju nervni završeci zvani nociceptori, koji se nalaze u koži, na unutrašnjim površinama kao što su periosteum, zglobne površine i na nekim unutrašnji organima. Neki nociceptori su nespecijalizovani slobodni nervni završeci čije ćelijsko telo je izvan kičmenog stuba u gangliji dorzalnog korijena. Ostali nociceptori se oslanjaju na specijalizovane strukture u koži za transdukciju štetnih informacija kao što su nociceptivne Schwannove ćelije. Nociceptori su kategorizirani prema aksonima koji putuju od receptora do kičmene moždine ili mozga. Nakon ozljede živca moguće je da se dodirna vlakna koja inače nose neškodljive podražaje percipiraju kao štetna. Nociceptivni bol se sastoji od adaptivnog alarmnog sistema. Nociceptori imaju određeni prag; to jest, zahtijevaju minimalan intenzitet stimulacije prije nego što pokrenu signal. Kada se dostigne ovaj prag, signal se prenosi duž neurona i aksona u kičmenu moždinu. Testiranje nociceptivnog praga namjerno primjenjuje štetni stimulus na čovjeka ili životinju koja je predmet proučavanja boli. Kod životinja se ova tehnika često koristi za proučavanje efikasnosti analgetika i za utvrđivanje nivoa doziranja i perioda efekta. Nakon uspostavljanja početne vrijednosti, daje se lijek koji se testira i bilježi se povišenje praga u određeno vrijeme. Kada lijek nestane, prag bi se trebao vratiti na početnu vrijednost (prije tretmana). U nekim stanjima, ekscitacija vlakana bola postaje veća kako se stimulans boli nastavlja, što dovodi do stanja koje se naziva hiperalgezija.
Posljedice
Nocicepcija također može uzrokovati generalizirane autonomne reakcije prije ili bez dosezanja svijesti da izazove bljedilo, znojenje, tahikardiju, hipertenziju, omaglicu, mučninu i nesvjesticu.
Pregled sistema
Ovaj pregled govori o propriocepciji, termocepciji, hemocepciji i nocicepciji, budući da su svi integralno povezani.
Mehanički
Propriocepcija se određuje korištenjem standardnih mehanoreceptora (posebno Ruffinijeva tjelašca) (rastezanje) i tranzijentni receptorski potencijalni kanali (TRP-kanali). Propriocepcija je u potpunosti pokrivena unutar somatosenzornog sistema, jer ih mozak obrađuje zajedno.
Termički
Termocepcija se odnosi na podražaje umjerene temperature 24 ndash;28 °C, jer se sve što je izvan tog raspona smatra bolom i ublažava ga nociceptori. TRP i kalijski kanali [TRPM (1-8), TRPV (1-6), TRAAK i TREK] svaki reaguju na različite temperature (između ostalih podražaja), koji stvaraju akcijske potencijale u nervima koji se pridružuju mehano (dodirnom) sistemu u posterolateralni trakt. Termocepciju, kao i propriocepciju, tada pokriva somatosenzorni sistem. TRP kanali koji detektuju štetne podražaje (mehanički, termalni i hemijski bol) prenose tu informaciju nociceptorima koji stvaraju akcijski potencijal. Mehanički TRP kanali reaguju na depresiju svojih ćelija (poput dodira), termalni TRP menjaju oblik na različitim temperaturama, a hemijski TRP deluju kao okusni pupoljci, signalizirajući da li se njihovi receptori vezuju za određene elemente/hemikalije.
Kod nesisarskih životinja
Nocicepcija je dokumentirana kod životinja koje nisu sisari, uključujući ribe i širok spektar beskičmenjaka, uključujući pijavice, nematode, morska puževe, i voćne mušice. Kao i kod sisara, nociceptivni neuroni kod ovih vrsta se obično karakteriziraju po tome što prvenstveno reagiraju na visoku temperaturu (40° Celzijusa ili više), nizak pH, kapsaicin i oštećenje tkiva.
Historija termina
Termin "nocicepcija" skovao je Charles Scott Sherington da razlikuje fiziološki proces (nervna aktivnost) od bola (subjektivno iskustvo). Potiče od latinskog glagola nocēre, što znači "naštetiti".
Anatomija
Anatomija (grč. anatemnein = "sjeći, rezati") jest grana medicine koja ima za cilj proučavanje osnovnih makrostruktura organizma. Praktično svaki organizam ima sebi svojstvenu anatomiju, ali je najvažnija anatomija 5 životinjskih grupa: ptice, ribe, sisari, gmizavci, te vodozemci. Naravno, najvažnija među njima (za medicinsku nauku) jest anatomija čovjeka, a uz nju i anatomija sisara, koja je zanimljiva za veterinarsku medicinu.
Anatomiji je zadatak približiti zainteresiranima što bolje sve okom vidljive strukture na posmatranom organizmu, ne ulazeći u njihovu funkciju pretjerano, jer je to zadatak druge nauke, fiziologije. Može se podijeliti na manji broj grana koje imaju specifične sfere interesiranja, kao, npr, sistemska anatomija, topografska anatomija, plastična anatomija itd.
Anatomija čovjeka
Kako je anatomija složena nauka, njeno izučavanje zasniva se na seciranju mrtvih tijela od pamtivijeka do danas. Tako je već aleksandrijski anatom Herofil oko 300. godine objavio rezultate svojih istraživanja pod naslovom Anatomika.
Međunarodni aerodrom "Sabiha Gökçen"
Međunarodni aerodrom Sabiha Gökçen (IATA: SAW, ICAO: LTFJ) (turski: Sabiha Gökçen Uluslararası Havalimanı), je jedan od dva međunarodna aerodroma koji opslužuju najveći turski grad Istanbul. Nalazi se otprilike oko 35 km jugoistočno od centra ovog transkontinentalnog grada, u provinciji Sakarya. Aerodrom opslužuje kompanija Pegasus Airlines a također je i baza za avio kompanije Turkish Airlines i Borajet.
Anatomija
Poredbena anatomija
Poredbena anatomija je nauka koja se bavi sličnostima i različitostima u anatomiji životinja.
Međunarodni aerodrom "Sabiha Gökçen"
Aerodrom je 2001. godine, nazvan po usvojenoj kćerki osnivača moderne Turske, Ataturka i ženi koja je bila prvi ženski borbeni pilot u svijetu, Sabihi Gökçen.
Opći podaci
Aerodrom je izgrađen, jer Međunarodni aerodrom Atatürk, koji se nalazi u evropskom dijelu Istanbula nije bio dovoljnog kapaciteta da zadovolji rastuće potrebe putnika ovog grada, kako u domaćem tako i u međunarodnom prometu.
Međunarodni terminal je prvobitno bio kapaciteta od 3 miliona putnika dok je terminal za unutrašni promet kapaciteta 0,5 miliona putnika godišnje. U 2010. godini kroz aerodrom je prošlo 11.129.472 putnika, što je povećanje od 71% u odnosu na 2009. godinu. Planovi su bili da aerodrom do 2023. godine dostigne do 25 miliona putnika godišnje, ali su ti planovi već 2015. godine dostignuti sa cifrom od 28 miliona prevezenih putnika u 2015. godini.
NGC 6487
NGC 6487 (također poznat kao MCG 5-42-8, PGC 61039 i UGC 11022) je eliptična galaksija koja je udaljena oko 351 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Herkul. Najveći prečnik je 1,80 (184 hiljade sg) a najmanji 1,8 uglovnih minuta (184 hiljade sg). Prvo otkriće je napravio Jean Marie Edouard Stephan 28. jula 1880. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Appenzell Innerrhoden
Appenzell Innerrhoden je kanton na sjevero-istoku Švicarske sa 15.471 stanovnika (2007). Službeni jezik u kantonu je njemački. Stanovništvo je uglavnom katoličko (81%).
Sastoji se od 6 općina.
Giovanni Pierluigi da Palestrina
Giovanni Pierluigi da Palestrina (4. mart 1525 – 2. februar 1594) bio je italijanski kompozitor renesansne muzike i najpoznatiji predstavnik Rimske škole muzičke kompozicije tokom 16. vijeka. Żivio je u vrijeme katoličke protivreformacije. Svojim konzervativnim pristupom imao je ogroman utjecaj na razvoj Rimske katoličke crkvene muzike, a njegov rad je imao trajni utjecaj na renesansnu polifoniju.
Kokići
Kokići su naseljeno mjesto u općini Jajce, Bosna i Hercegovina. Kokići su planinsko selo na tromeđi općina Jajce, Donji Vakuf i Travnik. Prije rata u selu je živjelo 255 stanovnika. Tokom rata u selu je počinjen stravičan masakr, nakon čega je selo opustošeno. Danas u selu živi mali broj povratnika.
Giovanni Pierluigi da Palestrina
Muzička baština i stil
thumb|250px|lijevo|Notni zapis prvih taktova Mise za papu Marcella, Kyrie dio Pierluigija da Palestrine. Giovanni Pierluigi da Palestrina je svoje ogromno kompozitorsko stvaralaštvo objavio u gotovo 30 zbirki tokom svog života. Više od 700 njegovih muzičkih djela sačuvano je u rukopisima. Ostao je najpoznatiji po 104 mise, iako je komponovao u svakom drugom liturgijskom žanru iz svog vremena, uključujući i gotovo 100 madrigala.
Njegovo muzičko stvaralaštvo, iako ogromno, održalo je izuzetno visok standard kako u sakralnim tako i u sekularnim radovima. Njegova tehnika korištenja cantus firmusa (već postojeće melodije koja je namijenjena za jedan glas) kao i majstorstvo u upotrebi polifonije može se u najvećoj mogućoj mjeri uočiti kod nekih njegovih kanonskih misa (u kojima su jedan ili više dijelova za glas izvedeni iz drugog dijela za glas). Njegova sposobnost se ogleda i u ukrašavanju svečanog liturgijskog horskog pjevanja, čineći je sastavnim dijelom teksture. Ponekad se gotovo i ne razlikuje od drugih slobodno komponovanih dijelova, što je uočljivo iz nekih njegovih misa zasnovanih na melodijama himne. Giovanni Pierluigi da Palestrina je pri komponiranju najvećeg broja njegovih misa koristio tehniku poznatu kao muzička parodija, pri čemu je kompozitor koristio vlastitu muziku ili muziku od drugih kompozitora kao polaznu tačku za novo muzičko djelo. Mnoge druge mise proizašle su iz muzičkih ideja njegovih prethodnika ili savremenika. Palestrina je komponirao još jednu vrstu mise koja je uočljiva u devet radova napisanih za Mantovu. U ovim djelima, Gloria i Credo sekcije su tako raspoređene da se melodijska linija za jedan glas (lat. cantus planus) i polifonija naizmjenično pojavljuju. Tu je i mala, ali važna grupa misa koje su bile komponirane u slobodnom stilu, gdje je muzički materijal bio u potpunosti originalan. Možda najpoznatiji primjer ove vrste je Missa brevis (bos. Kratka misa) za četiri glasa.
Moteti Giovannija Pierluigija da Palestrine, od čega ih je više od 250 sačuvano, pokazuju gotovo istu raznolikost oblika i vrsta kao i kod misa. Većina njih su u nekim jasno definisanim oblicima, povremeno odražavajući oblik liturgijskog teksta, iako se relativno malo zasnivaju na melodijama za jedan glas. Mnogi od njih parafraziraju pojanje, ali sa umijećem koje je podjednako uspješno kao i kod misa. Na istom nivou kao i kanonske mise su moteti poput Cum ortus fuerit i Accepit Isus calicem. Ovaj drugi navedeni motet je očito bio kompozitorov miljenik - pretpostavka zasnovana na portretu Palestrine gdje je prikazan kako rukama drži kopiju ovog djela. Ovaj portret se danas čuva u Vatikanu. Njegovih 29 moteta zasnovano je na tekstovima iz jedne od knjiga iz Starog zavjeta pod nazivom Pjesma nad pjesmama. Tu se mogu primijetiti brojni primjeri "madrigalizama": korištenje sugestivnih muzičkih fraza evocirajući slikovite muzičke dijelove, očigledno bilo za uhu ili oko, a ponekad za oboje. U dijelu euharistijske službe (ofertorium), Palestrina potpuno odustaje od stare tehnike cantus firmus i piše muziku u slobodnom stilu, dok u himnama on parafrazira tradicionalne melodije, obično u najvišem glasu. U biblijskoj poetskoj tužaljci povodom babilonskog uništenja Jerusalema pod nazivom Jeremijin plač, on donosi uspješan kontrast u odnosu na muzičke dijelove sa hebrejskim i latinskim tekstovima. Muzički dio sa hebrejskim tekstovima je stilski melizmatičan (bogato okićen), a drugi dio sa latinskim tekstovima je jednostavniji i svečaniji. Njegovi Magnificat hvalospjevi su uglavnom organizovani u četiri grupe po osam hvalospjeva, a svaka grupa se sastoji od Magnificata zasnovanom na jednom od osam "tonova": alternatim struktura se ovdje koristi kao kod misa pisanih za Mantovu.
NGC 5056
NGC 5056 (također poznat kao IRAS 13138+3112, MCG 5-31-166, PGC 46180 i UGC 8337) je spiralna galaksija koja je udaljena oko 257 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Berenikina kosa. Najveći prečnik je 1,80 (135 hiljada sg) a najmanji 1,0 uglovnih minuta (75 hiljada sg). Prvo otkriće je napravio John Frederick William Herschel 13. marta 1785. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Martin Scorsese
Martin Charles Scorsese [čit. ] američki je filmski režiser, scenarist, filmski producent i historičar filma.
Njegovo italijansko porijeklo često se osjetilo kroz njegove filmove jer su vrlo često bili vezani za teme o Amerikancima porijeklom iz Italije. Scoresese je vjerovatno najviše poznat po svojim filmovima o mafiji. Osvojio je Oscara za najboljeg režisera za film Pokojni na 79. dodjeli 2007. godine; film je osvojio Oscare i za najbolji film, najbolju montažu i najbolji adaptirani scenarij. To je bio prvi Scorseseov Oscar, iako je bio nominiran čak 6 puta.
IC 1960
IC 1960 (također poznat kao ESO 155-50 i PGC 13135) je spiralna galaksija koja je udaljena oko 371 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Mreža. Najveći prečnik je 1,10 (119 hiljada sg) a najmanji 0,3 uglovnih minuta (32 hiljade sg). Prvo otkriće je napravio DeLisle Stewart 8. decembra 1899. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Crkva svetog Simeona monaha u Gornjoj Jagodnji
mini|Crkva sv. Simeuna u Gornjoj Jagodnji '''Crkva sv. Simeona monaha''' iz 1868. godine nalazi se u selu Gornja Jagodnja u općini Polača, u Hrvatsko j između Biograda na Moru i Benkovca.
Opis
Crkva se nalazi zapadno od mjesta, izdvojena s grobnim mjestima. Neki izvori govore da crkva datira iz 17. stoljeća. Postojeća crkva obnovljena je 1869. godine i posvećena svetom Simeonu Stolpniku. Crkva je građena tradicionalno jednobrodne koncepcije s apsidom polukružnim te zvonikom na preslicu. Građena je tradicionalno klesanim kamenim blokovima. Pročelje označava polukružnim završetkom portala i rozetom, a iznad preslica s otvorima završava trostrukim zabatom, oslonjenom na tri konzole. Prozorski otvori su uski završeni polukružno bez ukrasa. Brojne ikone su od 15. do 18. vijeka, a značajnija je italokretska ikona Sv. Arhanđela Mihajla, dok prvotni ikonostas nije sačuvan. Okružena je grobovima ukrašenim pleterom Ornamentikom, kategoriziramo je kao umjetnost narodnu.
Fondacija za slobodni softver
desno|300p|mini|[[Logo Fondacije za slobodni softver]] Fondacija za slobodni softver ( je ne-profitna kompanija koju je osnovao Ričard Stalman u oktobru 1985. godine u Bostonu, Massachusetts i čiji je cilj podrška pokretu za slobodni softver, sa posebnim fokusom na GNU projekat.
Od svog osnivanja pa do sredine 1990-tih godina, fondacija je većinom zapošljavala programere da pišu slobodni softver. Međutim, od sredine 1990-tih sve više pravnih i privatnih lica doprinose razvoju slobodnog softver, tako da zaposleni u fondaciji većinom rade na pravnim i organizacionim problemima pokreta za slobodni softver.
Fondacija je dosljedna svojoj filozofiji te na svim računarima u fondaciji se koristi isključivo slobodni softver.
Skijaški skokovi na Zimskim olimpijskim igrama 2018 – mala skakaonica
Takmičenje na maloj skakaonici u skijaškim skokovima u muškoj konkurenciji na Zimskim olimpijskim igrama 2018. u Pyeongchangu održano je u skakačkom kompleksu Alpensia 8. i 10. februara.
Kvalifikacije
Učestvovalo je 57 takmičara, a održane su 8. februara u 21:30 (12:30 UTC).
Finale
Finale je održano 10. februara s početkom u 21:35.
Polarni koordinatni sistem
Polarni koordinantni sistem je sistem koordinata za određivanje položaja neke tačke M, pomoću njene udaljenosti od centra koordinatnog sistema R (pol) i ugla φ koji ta duž (radijus vektor) MR pravi sa koordinatnom osom.
Ugao φ koji čine polarna koordinatna osa i radijus vektor je vektorski ugao ili polarni ugao
Pozitivan smjer ugla obrnut je kretanju kazaljke na satu.
Koordinate tačke M su (r,φ).
Pretvaranje vrijednosti iz Dekartovog koordinatnog sistema gdje je tačka određena kao M (x,y) u polarne kordinate vrši se slijedećim formulama:
Boeing B-17
Boeing B-17 Flying Fortress (Leteća tvrđava) jest odgovor firme Boeing na konkurs USAAC (United States Army Air Command) iz 1934. u kojem je tražen jedan višemotorni bombarder, koji može nositi teret od 900 kg preko najmanje 3000 km s približnom brzinom od 320 km/h.
Boeing je na ovaj konkurs odgovorio modelom 299. Profilna visina krila ovog aviona odgovarala je polovini radijusa trupa i za pogon su se koristila 4 motora firme Wright. Iako se prvi prototip srušio iz nepoznatog razloga, USAAC je dao Boeingu nalog za predseriju od 13 aviona s oznakom YB-17 (kasnije Y1B-17). S napretkom konstrukcije ovaj avion sve se više pokazivao vrlo otpornim što se tiče avionike, pouzdanosti motora i odbrambenog naoružanja. Najviše aviona ovog tipa izlazi u posljednjim serijama kao B-17F (3400 komada) i B-17G (8685 komada), kojima su Saveznici od 1943. do 1945. punili nebo iznad Njemačke. Poslije rata ovaj avion završio je svoju vojnu i počeo civilnu karijeru kao transporter, čiji su poneki primjerci letjeli do 1990-ih.
Vanjski linkovi
Video
Komunikacija
Komunikacija predstavlja razmjenu poruka među bićima. Ovo uključuje vizualne metode, kao što su znakovni jezik, te auditorne, kao što su glas i muzika, kao i fizikalne, kao što je dodir.
Ljudska komunikacija se odnosi na socijalnu interakciju razmjenjivanja informacija, a sve u svrhu razumijevanja i socijalne povezanosti. Kao društvena životinja, ljudi posjeduju prirodnu i urođenu potrebu da komuniciraju jedni sa drugima, da stvaraju međuljudske odnose, te da održavaju i podržavaju ljudske veze. Komunikacija omogućava ljudima da izraze čitavu paletu fizičkih, emocionalnih i psiholoških potreba. Kada imamo neku potrebu, komunikacija nam omogućava da predamo ovu informaciju drugim ljudima, u svrhu obogaćivanja vlastitog, kao i života drugih ljudi. Obogaćivanje života se odnosi na urođenu ljudsku potrebu da doprinosi za dobrobit sebe i drugih ljudi kroz procese socijalne interakcije, te empatijsko vezivanje.
Vanjski linkovi
Komunikacijske vještine
Medicinska hemija
Medicinska hemija proučava hemijske elemente i spojeve koji su važni i prisutni u izučavanju medicinskih nauka u kasnijim stadijima studija.Tiče se tema koje su važne kao baza za kasnije studiranje kao što su Medicinska biohemija, Fiziologija, Farmakologija, Patofiziologija, Imunologija, Radiologija, te niz drugih medicinskih grana.
Vitrektomija
mini|desno|300px|Vitrektomija Vitrektomija je sofisticirana očna operacija kojom se uz pomoć posebnog aparata, vitrektoma, odstranjuju mutnine u staklastom tijelu. Mutnine, (nakupine zgrušane krvi, vezivno tkivo, inflamatorne nakupine) se obično odstrane skupa sa staklastim tijelom. Zamućeno staklasto tijelo se obično zamjeni dodatkom providnog silikonskog ulja. Operacija se obavlja kod uznapredovale proliferativne dijabetične retinopatije, te kod prisutstva krvi i drugih neprovidnih tvorevina u staklovini, kod stranih tijela, kao i kod postojanja vezivnih traka između staklovine i mrežnjače. Operaciju izvodi iskusan hirurg, obično u većim očnim odjeljenjima i klinikama.
Adina Țuțulan-Șotropa
Adina Țuțulan-Șotropa, rođena 19. augusta 1969. u Sibiu u okrugu Sibiu je nekadašnja rumunska biatlonka i nordijska skijašica-trkačica.
Biatlon
Ţuţulan-Şotropa je nastupila na dvijema olimpijskim igrama: Na Zimskim olimpijskim igrama 1992. i ZOI 1994. Najbolji joj je rezultat bilo 18-o mjesto u utrci na 15 km na igrama u Lillehammeru 1994. godine, kada je s jednim promašajem i zaostatkom od 3:20.8 min bila sporija od pobjednice Kanađanke Myriam Bedard. U štafetnim takmičenjima najbolji joj je plasman bio na ZOI 1992, kada je sa Mihaelom Cârstoi i Ileanom Ianoşiu-Hangan osvojila 10-o mjesto.
Svjetska prvenstva
Nastupila je na pet Svjetskih prvenstava od SP 1990. do SP 1996. Najbolji plasman u pojedinačnim utrkama bilo je 21-o mjesto na SP 1991. u finskom Lahtiju u utrci na 15 km, kada je s četiri promašaja i zaostatkom od 7:28.7 min bila sporija od pobjednice Petra Behle, koja je završila utrku bez promašaja. U ekipnim disciplinama najbolji joj je plasman bilo 9-o mjesto, od ukupno jedanaest štafeta, na istom prvenstvu u štafetnoj utrci sa Monicom Jaucom i Mihaelom Cârstoi.
Svjetski kup
Prvi nastup Adina Ţuţulan-Şotropa u Svjetskom kupu bio je u sezoni 1990/91. Na prvom nastupu u italijanskom Antholzu 26. januara 1991. osvojila je zadnje 52-o mjesto u utrci sprinta na 7,5 km sa pet promašaja i zaostatkom od 5:32.5 min u odnosu na pobjednicu Anne Elvebakk. Najbolji rezultati su joj: 16-o mjesto 20. januara 1994. u utrci na 15 km u sezoni 1993/94. u italijanskom Antholzu, a u štafeti, sedmo mjesto 20. decembra 1993. na slovenskoj Pokljuki sa Mihaelom Cârstoi, Monicom Jaucom i Danielom Gârbacea.
Vladimir Kramnik
Vladimir Kramnik ruski je velemajstor i bivši prvak svijeta u šahu (u septembru 2007. indijski velemajstor Viswanathan Anand osvojio je svjetsko prvenstvo koje je održano u Meksiku). Anand je do FIDE-titule došao pošto je bio najbolji među 8 šahista. Iza njega su bili Boris Geljfand iz Izraela i Vladimir Kramnik. Anandu je ovo četvrta titula prvaka svijeta. Na ovom prvenstvu nisu učestvovali neki od najboljih šahista svijeta, među kojima i Garry Kasparov). Ipak, Kramnik je bio prvi "apsolutni" svjetski prvak poslije 13 godina, pobijedivši Bugarina Veselina Topalova (6 : 6, u doigravanju 8½ : 7½) u "meču ujedinjenja", 23. 9. - 13. 10. 2006.
U oktobru 2000. pobijedio je Kasparova u meču od 16 partija održanom u Londonu za titulu prvaka svijeta u organizaciji Profesionalne šahovske asocijacije (PCA), a 2004. odbranio je titulu igrajući neriješeno s izazivačem, Mađarom Péterom Lékóm.
Biografija
Rođen je u mjestu Tuapse u blizini Crnog mora. Njegovo pravo prezime bilo je Sokolov (porodično prezime). Ime njegovog oca bilo je Boris Sokolov, ali je Vladimir za prezime uzeo očuhov nadimak kad mu se majka ponovo udala. Kao dijete učio je šah u uglednoj šahovskoj školi Mihaila Botvinika. Njegov prvi zabilježeni značajniji rezultat bio je na šahovskoj olimpijadi u Manili 1992, gdje je dobio zlatnu medalju kao prva rezerva. Iako je imao tek 16 godina i nije imao titulu velemajstora, ipak je bio u timu Rusije, prije svega zalaganjem Kasparova. Pobijedio je 8 partija, jednu remizirao, bez poraza.
Svjetski prvak
Godine 1998. Kramnik se suočio s Aleksejom Širovom u meču kandidata, a pobjednik će igrati s Kasparovom za titulu prvaka svijeta. Gubi meč sa 2 poraza uz 7 remija. Međutim, nije bilo zainteresiranih sponzora za meč Kasparov-Širov, koji se iz tih razloga nije ni održao.
2000. Kramnik igra meč od 16 partija s Kasparovom u Londonu za titulu prvaka u organizaciji Udruženja profesionalnih igrača. Pobjeđuje ga 8½ : 6½, bez izgubljene partije (ovo je bilo drugi put u šahovskoj historiji da svjetski prvak izgubi meč bez dobijene partije).
Kramnik protiv mašine 2002.
Prvi meč između čovjeka i mašine održan je 1997, kad se Kasparov sukobio s IBM-ovim kompjuterom Deep Blue i izgubio meč. Četiri godine kasnije, Kramnik će zaigrati s još moćnijim Deep Fritzom, savršenijom verzijom kompjutera koji je za Kasparova bio pretežak protivnik.
Meč se održao u Bahreinu, od 2. 10. do 19. 10. 2002. Igralo se po malo drugačijim pravilima nego u klasičnim mečevima: Kramnik je imao pravo da prije meča analizira partije kompjutera, a na svakih 6 sati postojala je pauza, kako bi se smanjila prednost mašine koja se nikako ne umara. Meč se igrao za rekordni nagradni fond od milion dolara!
Kramnik se dugo i temeljito pripremao za ovaj meč jer, sem što je nosilac najviše svjetske titule, on je u ovom meču branio i čast živih velemajstora koji u zadnje vrijeme sve više polažu oružje pred naletom nekolicine izrazito jakih "vještačkih velemajstora". Uostalom, njegov stil igre najlakše se mogao prilagoditi igri kompjutera. Meč je završen 4 : 4, iako je svjetski prvak imao vodstvo od 3 : 1.
Tok šeste partije izgledao je ovako:
Kramnik - Deep Fritz
1.d4 Sf6 2.c4 e6 3.Sf3 b6 4.g3 La6 5.b3 Lb4+ 6.Ld2 Le7 7.Lg2 c6 8.Lc3 d5 9.Se5 Sfd7 10.Sxd7 Sxd7 11.Sd2 0-0 12.0-0 Tc8 13.a4 Lf6 14.e4 c5 15.exd5 cxd4 16.Lb4 Te8 17.Se4 exd5 18.Sd6 dxc4 19.Sxf7!? Kxf7 20.Ld5+ Kg6 21.Dg4+ Lg5 22.Le4+ Txe4 23.Dxe4+ Kh6 24.h4 Lf6 25.Ld2+ g5 26.hxg5+ Lxg5 27.Dh4+ (27.De6+ Sf6 28.f4 Lh4!!) 27...Kg6 28.De4+ Kg7 29.Lxg5 Dxg5 30.Tfe1 cxb3 31.Dxd4+ Sf6 32.a5 Dd5 33.Dxd5 Sxd5 34.axb6 axb6 0-1 (35.Txa6? b2)
Kramnik protiv mašine 2006.
Kramnik je odigrao i drugi meč protiv programa Deep Fritz, u Bonnu 2006. godine. Meč se igrao u 6 partija i mašina je pobijedila 4 : 2. Da li ovaj težak poraz znači da ljudi više nemaju šanse protiv šahovskih kompjutera ili Kramnik "samo" nije izdržao psihološki pritisak? Za ovaj poraz Kramnik je dobio nagradu od pola miliona dolara.
Meč za objedinjavanje titule svjetskog prvaka
"Mislim da je ovo bio jedinstven slučaj u historiji mečeva za svjetsku titulu kad je jedan od igrača dobio ekstra poen i ponovo bijele figure. Veoma sam sretan što sam pod takvim okolnostima uspio pobijediti" - rekao je Kramnik. Oba igrača podijelila su honorar od milion dolara.
Topalov - Kramnik
1.d4 d5 2.c4 c6 3.Sf3 Sf6 4.e3 Lf5 5.Sc3 e6 6.Sh4 Lg6 7.S:g6 h:g6 8.Tb1 Sbd7 9.c5 a5 10.a3 e5 11.b4 a:b4 12.a:b4 Dc7 13.f4 e:f4 14.e:f4 Le7 15.Le2 Sf8 16.0-0 Se6 17.g3 Dd7 18.Dd3 Se4 19.S:e4 d:e4 20.D:e4 D:d4+ 21.D:d4 S:d4 22.Lc4 0-0 23.Kg2 Ta4 24.Td1 Td8 25.Le3 Lf6 26.g4 Kf8 27.Lf2 Se6 28.T:d8+ L:d8 29.f5 g:f5 30.g:f5 Sf4+ 31.Kf3 Sh5 32.Tb3 Lc7 33.h4 Sf6 34.Ld3 Sd7 35.Le4 Se5+ 36.Kg2 Ta2 37.Bb1 Td2 38.Kf1 Sg4 39.Lg1 Lh2 40.Ke1 Td5 41.Lf2 Ke7 42.h5 S:f2 43.K:f2 Kf6 44.Kf3 Td4 45.b5 Tc4 46.b:c6 b:c6 47.Tb6 T:c5 48.Le4 Kg5 49.T:c6 Ta5 50.Tb6 Ta3+ 51.Kg2 Lc7 52.Tb7 Tc3 53.Kf2 K:h5 54.Ld5 f6 55.Ke2 Kg4 56.Le4 Kf4 57.Ld3 Tc5 58.Tb4+ Kg3 59.Tc4 Te5+ 60.Te4 Ta5 61.Te3+ Kg2 62.Le4+ Kh2 63.Tb3 Ta2+ 64.Kd3 Lf4 65.Kc4 Te2 66.Kd5 ½ : ½
Revanš
Sljedeći turnir za prvaka svijeta održava se u Mexiko Cityju, ali prema pravilniku, Topalov nema pravo nastupa. Ova situacija podsjeća na vrijeme kada je Capablanca izgubio mogućnost obavezujućeg revanša protiv Aljehina. Iako je i dalje igrao snažno, više se nikada nije približio meču za titulu.
Odbrana titule 2004.
Od 25. 9. do 18. 10. 2004. odbranio je titulu svjetskog prvaka igrajući s Lékóm u mjestu Brissago, Švicarska. Meč je igran u 14 partija i završen je 7 : 7 i Kramnik time uspijeva odbraniti titulu. Nagrada je bila milion švicarskih franaka, a pošto je meč završen neriješeno, nagrada je podijeljena popola.
Razjedinjenje u šahovskoj organizaciji
Kada je Kasparov raskinuo s FIDE-om i formirao Udruženje profesionalnih igrača (PCA) i 1993. igrao s Nigelom Shortom za titulu "svjetskog prvaka", došlo je do cijepanja u šahovskom svijetu. Kao odgovor na to FIDE sankcionira meč između Anatolija Karpova i Jana Timmana za prvenstvo svijeta, koji je Karpov dobio. Tako je šahovski svijet otad dobijao dva prvaka svijeta.
Uspjesi na međunarodnim turnirima i mečevima
mini|Vladimir Kramnik, Dortmund 2006
Privatni život
Kramnik boluje od ankilozirajućeg spondilitisa (rijetka vrsta artritisa), zbog čega pati od bolova dok igra. Zbog svoje bolesti morao je 2006. preskočiti važan turnir u gradu Wijk aan Zee, da bi potom igrao na 37. šahovskoj olimpijadi, gdje ostavaruje najbolji rezultat. Iste godine se oženio francuskom novinarkom Marie-Laure Germon, a 28. 12. 2008. dobili su kćerku Dariju.
IC 267
IC 267 (također poznat kao IRAS 02511+1238, MCG 2-8-28, PGC 10932 i UGC 2368) je prečkasta spiralna galaksija koja je udaljena oko 164 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Ovan. Najveći prečnik je 1,60 (76 hiljada sg) a najmanji 0,7 uglovnih minuta (33 hiljade sg). Prvo otkriće je napravio Lewis Swift 8. novembra 1887. godine.