Grupa_Ładoś
Paragvajski pasoši
mini|Uri Strauss, štićenik grupe Ładoś, sa lažnim paragvajskim pasošem U početku je glavno središte operacija izrade pasoša bilo RELICO predstavništvo. Sliberschein je poslao spiskove osoba koje su uključene u ovaj proces izrade i samog dobijanja pasoša konzulu Rokickom koji ih je evidentirao i inicirao izradu paragvajskih pasoša. Tipična razmjena prepiski između Silberscheina i Rokickog između 1942. i 1943. godine ali i kasnijih mjeseci uključivala je pismo Silberscheina sa spomenutim osobama kojima se trebaju dodijeliti dokumenti kao i lični podaci i fotografije svake od tih osoba. Rokicki je pak Silberscheinu poslao nazad pribavljene pasoše ili njihove zvanične kopije, kao i pismo konzula Rudolfa Hüglija svakom od osoba uključenih u proces odnosno korisnika u kojima su informisani o dobijanju pasoša. U januaru godine 1942. Hüglia je ispitivala policija. Svjedočio je na sljedeći način: <blockquote class="templatequote">''Počeo sam izdavati pasoše negdje sredinom 1942. godine. Doktor Kühl je bio taj koji je došao na ideju da ih izdajemo ljudima koji nisu imali lične dokumente ni državljanstvo. (…) Većinom administracijskih stvari bavila se poljska diplomatska delegacija, odnosno njen službenik doktor Kühl (…). On mi je platio i nisam siguran da li su o tome znali ostali članovi delegacije. U svakom slučaju, I sekeretar S. Ryniewicz, koji je lično kompletirao pasoše i slao mi ih samo da ih potpišem i stavljam pečate, znao je za sve što se dešava.'' Najstariji pasoš do sada pronađen izdan je bračnom paru krakovskih doktora Marie i Henryka Goldbergera 27. maja 1940. godine. Paragvajske vlasti potvrdile su njihovo državljanstvo i u cilju njihovog spašavanja, zatražile su mogućnost puštanja supružnika iz kampa u Vittelu i njihovu razmjenu za ratne zarobljenike njemačkih savezničkih zemalja. Može se primijetiti da velika većina pasoša datira između 18. i 30. decembra 1942. godine, a nijedan nije naveden na popisu iz 1943. Međutim, prepiska između Silberscheina i Rokickog dostupna u arhivi Yad Vashem ukazuje na to da pasoši nisu imali tačne datume. Pretpostavlja se da je to bio dio dogovora sa Hüglijem. Čak su i dokumenti napravljeni u jesen 1943. izdani sa datumom iz 30. decembra 1942. godine. Velika većina paragvajskih pasoša ima tragove rukopisa konzula Rokickog. Postoji i nekoliko pasoša različitog karaktera i nije poznato kome pripada rukopis koji se na njima nalazi. Najvjerovatnija verzija je da su autori bili Juliusz Kühl ili Stefan Ryniewicz. Pasoši su izdani jevrejskim državljanima Poljske, Holandije, Slovačke i Mađarske, te za Jevreje iz Njemačke koji su bili lišeni državljanstva. Brojevi pasoša pronađenih u akrhivi Silberscheina u Yad Vashem ukazuju na to da su izrađene tri serije ovih dokumenata koji broje najmanje 1056. Pasoši su izdavani za jednu ili više osoba zajedno iz čega se može zaključiti da su izdani za 2100 ljudi. Svaki pasoš koštao je između 500 i 2000 franaka. Novac je Rudolfu Hüglu stizao preko Rokickog, Kühla i Ryniewicza. Cijela operacija izdavanja lažnih pasoša donijela mu je ogroman prihod. Kako bi uporedili, tadašnja mjesečna plata poslanika Ładośa iznosila je 1800 franaka, a Juliusza Kühla 350 franaka (diplomate su se pozivale na humanitarnu motivaciju). Istovremeno je za veliki broj osoba pripremljeno tzv. pismo koje je zapravo bilo potvrda paragvajskog državljanstva bez popunjavanja pasoša. Pretpostavlja se da je takvih osoba bilo nešto manje od samih vlasnika paragvajskih pasoša.