cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Marka
Marka ili brand (brend) se definiše kao ime, pojam, znak, simbol, dizajn, ili kombinaciju navedenog, čime se identificira roba ili usluga jednog prodavca ili grupe prodavaca i diferenciraju u odnosu na konkurente. Ovu definiciju koristi Američko udruženje za marketing (American Marketing Association). Marka se može definisati i kao tip proizvoda određene kompanije, koji ima određeno ime ili dizajn.
Postoji širok spektar različitih pojavnih oblika koje mogu koristiti marku :
Elementima marke, koji se ponekad nazivaju i identitetima (ili čak osobnostima) marke, smatraju se elementi koje je moguće pravno registrirati i zaštititi, a uključuju:
Tokugawa
Tokugawa je jedna od japanskih dinastija šoguna, koja je osnovala šogunat Tokugawa (u razdoblju Edo, 1603-1867). Šogunat Tokugawa započeo je Tokugava Iejasu, koji je bio saveznik Oda Nobunage.
Poslije smrti Nobunage, koji je počinio seppuku (ritualno samoubistvo) nakon što ga je njegov general Akechi Mitsuhide napao, moć u Japanu preuzeo je njegov prvi general Toyotomi Hideyoshi. Ali ni on nije uspio zadržati šogunat za sebe. Umro je 1598., a za sobom je ostavio sina koji nije bio ni punoljetan. Tada je Tokugawa Ieyasu, koji se poslije smrti Nobunage ujedinio s Hideyoshiom, moć nad Japanom zatražio za sebe. Poslije bitke protiv svojeg najvećeg protivnika, Ishido, kojeg je pobijedio na polju Sekigahara godine 1600., tu moć je i dobio.
Šoguni Tokugawa odlikovali su se zbog svojeg dugog vladanja Japanom. Moć u Japanu držali su više od 200 godina. Sjedište njihove vlade "bakufu" bilo je u Edu (kasnije Tokio). Šoguni Tokugawa vladali su "željeznom rukom". Izdali su zakon da daimyo (vladari pokrajina) moraju imati sjedište u Edu, u kojem su se morali zadržati određeno vrijeme, a ostatak vremena su morali ostaviti ženu i djecu kao taoce tako da se niko ne može dići protiv šogunata.
Za razliku od šogunata Hojo Shiken ili Ahikaga, šogunat Tokugawa je pao tek kad su se Japanci 1868. okrenuli i priznali japanskog cara (Tenno) kao vladara.
Martin Brod
Martin Brod je naseljeno mjesto u gradu Bihaću, Bosna i Hercegovina.
Geografija
Smješten je na ušću Unca u Unu, na 20-om kilometru od Drvara. Pristup je moguć i od Bihaća preko Kulen Vakufa i još 8 km novim asfaltnim putem. Martin Brod je poznat po prirodnim ljepotama, naročito po istoimenom vodopadu. Ovaj vodopad ima sedrenu barijeru visoku 54 m, a preko nje se prelijeva prosječno 63 m3/s vode. Vodopadi su nastajali u dugom vremenskom periodu zahvaljujući izuzetno čistoj vodi bogatoj mahovinom i algama od kojih nastaju sedrene barijere sa kojih voda pada.
Prilazni mostovi i vidikovac rekonstruisani su u okviru projekta prekogranične saradnje "Una – izvor života", koji je finansira Evropska unija (EU).
Kod Martin Broda održava se tradicionalna Unska regata (međunarodna turistička kajak regata) koja je obnovljena prije nekoliko godina. Sezona raftinga je od aprila do oktobra. Martin Brod je poznat širom Evrope po raftingu.
Historija
Srednjovjekovni grad Rmanj je podignut krajem 14. ili početkom 15. vijeka na ušću Unca u Unu. Po zapisima iz 1396. ovaj grad nazivao se Konuba. Gradski bedemi porušeni su do temelja, a sačuvala se samo obla kula visoka oko 10 metara. Srpski pravoslavni manastir Rmanj u Martin Brodu je duhovno središte sjeverne tromeđe BiH, Like i Dalmacije. Prvi pouzdani podaci o manastiru Rmanj datiraju iz 1498. godine. Proglašen je za nacionalni spomenik Bosne i Hercegovine.
Martin Brod je do 1995. bio u sastavu općine Drvar.
Montenegro Airlines
mini|Foker 100 u [[Zürichu]] Montenegro Airlines a.d. bila je nacionalna aviokompanija Crne Gore. Bazirana je na aerodromima u Podgorici i Tivatu.
Historija
Montenegro Airlines osnovana je 24. oktobra 1994. godine ali je prvi avion, Foker 28-4000 kupila tek 1996. Sa letovima je 7. maja 1997. godine na liniji između Barija i Podgorice. 2000. godine kompanija kupuje prvi Foker 100.
E karta
Montenegro Airlines je prva avionska kompanija na Balkanu koja je počela sa izdavanjem elektronske karte (22. februara na liniji Zürich – Beograd – Zürich. Do 2007 sve aviokompanije će morati izdavati ovakve karte.
Pakleni šund
Pakleni šund američki je film  Quentina Tarantina iz 1994. za koji je napisao i scenario, zajedno s Rogerom Avaryjem. Poznat je po nelinearnoj radnji, eklektičnom dijalogu, ironičnoj mješavini humora i nasilja i referenci iz filma i popularne kulture. Nominiran je za sedam Oscara, uključujući najbolji film; Tarantino i Avery osvojili su nagradu za najbolji originalni scenario. Na Filmskom festivalu u Cannesu nagrađen je Zlatnom palmom. Veliki komercijalni uspjeh revitalizirao je karijeru glavnog glumca, Johna Travolte, koji je bio nominiran za Oscara, kao i Samuel L. Jackson i Uma Thurman.
Naslov filma odnosi se na šund časopise i tvrdo kuhane kriminalističke romane iz sredine 20. stoljeća, poznate po slikovitim opisima nasilja i ispraznim dijalozima. Radnja je, kao i u drugim Tarantinovim djelima, nelinearna. Kritičari su film zbog njegove samoreflektivnosti i nekonvencionalne strukture nazvali prvim primjerom postmodernog filma. Pakleni šund poslužio je kao inspiracija za mnoge kasnije filmove koji su preuzeli mnoge elemente njegova stila. Priroda njegove produkcije, marketinga i distribucije i naknadne profitabilnosti snažno su utjecali na područje nezavisne kinematografije. Film je 2013. godine izabran na čuvanje u Nacionalnom filmskom registru u Kongresnoj biblioteci kao "kulturno, historijski i estetski značajan".
Pregled
Režiran na vrlo stiliziran način, uključujući mnoge filmske reference, Pakleni šund spaja priče o mafijašima, marginalcima, sitnim lopovima i misterioznoj aktovci u Los Angelesu. Dobar dio vremena posvećen je dijalozima i monolozima, koji otkrivaju smisao za humor pojedinih likova i njihove poglede na život. Iako ga neki kritičari smatraju crnom komedijom, film je često etiketiran i kao neo-noir. Kritičar Geoffrey O'Brien tvrdi drugo:
Nicholas Christopher ga slično naziva više gangsterskim podzemljem nego neo-noirom'. Foster Hirsch kaže da ga njegov
Film je strukturiran od tri različite, ali povezane priče: mafijaški plaćeni ubica Vincent Vega glavni je junak prve priče, bokser Butch Coolidge druge, a Vincentov kolega, plaćeni ubica Jules Winnfield, glavni je junak treće priče. Iako se svaka od priča fokusira na drugu seriju incidenata, one su povezane te se podudaraju na različite načine. Film počinje s Pumpkin i Honey Bunny, koji pljačkaju restoran, zatim se nastavlja pričom o Vincentu, Julesu, Butchu i nekoliko važnijih likova, uključujući mafijaškog šefa Marsellusa Wallacea, njegovu suprugu Miu i Winstona Wolfa, čovjeka iz podzemlja zaduženog za rješavanje problema. Na kraju se priča vraća ondje odakle je krenula, u restoran: Vincent i Jules, koji su svratili na ručak, nađu se usred pljačke. Ukupno postoji 7 narativnih sekvenci - trima glavnim pričama prethode naslovi na crnom ekranu:
Kad bi se 7 sekvenci poredalo hronološki, išle bi ovim redoslijedom: 4a, 2, 6, 1, 7, 4b, 5. Sekvence 1 i 7 i 2 i 6 djelomično se preklapaju te su prezentirane iz različitih pogleda. Narativni redoslijed, sa svim svojim zaobilaženjima, zapravo je kružan, budući da se posljednja scena preklapa s prvom. Govoreći o filmu, Tarantino kaže:
Radnja
Prolog
Pumpkin (Tim Roth) i Honey Bunny (Ammanda Plummer) doručkuju u restoranu. Odlučuju ga opljačkati shvativši da bi mogli izvući novac ne samo iz blagajne nego i od mušterija, kao što su to učinili tokom njihove posljednje pljačke. Nekoliko trenutaka poslije počinju prepad, scena nestaje i počinje uvodna špica.
Uvod u Vincent Vega i supruga Marsellusa Wallacea
"Vincent Vega i supruga Marsellusa Wallacea"
mini|desno|250px|"Čuvena scena plesa" ; Vincent Vega i Mia Wallace plešu tvist u klubu Jack Rabbit Slim's. U gotovo praznom koktel-baru, vremešni bokser za nagrade Butch Coolidge (Bruce Willis) prihvaća veliku sumu novca od Marsellusa (Ving Rhames), dogovorivši se da će pasti u 5. rundi sljedećeg meča. Butch i Vincent kratko se susreću dok Vincent i Jules - sada neobjašnjivo odjeveni u majice i šorceve - dolaze u Marsellusov klub kako bi dostavili aktovku. Sljedećeg dana Vincent svraća kod Lancea (Eric Stoltz) i Jody (Rosanna Arquette) kako bi kupio malo visokokvalitetnog heroina. Nafiksavši se prije susreta s Miom Wallace (Uma Thurman), izvodi je van. Odlaze u Jack Rabbit Slim's, dopadljivi restoran tematski uređen u stilu pedesetih u kojem su službenici prerušeni u neke pop-ikone tog desetljeća. Mia se prisjeća svog glumačkog iskustva u propalom televizijskom pilotu "Fox Force Five".
Nakon učestvovanja u tvist takmičenju, vraćaju se u kuću Wallaceovih s trofejem. Dok Vincent u kupaonici sam sebe uvjerava da se ne spetlja sa šefovom ženom, Mia pronalazi Vincentov heroin u džepu negova sakoa. Zamijenivši ga s kokainom, ušmrče ga i predozira se. Vincent je pronalazi i prestrašen odjuri u Lanceovu kuću po pomoć. Ubrizgavaju injekciju adrenalina u njeno srce, oživjevši je. Prije nego se par rastaje, Mia i Vincent dogovaraju se da ne govore Marsellusu o incidentu, bojeći se onoga što bi im mogao učiniti.
Uvod u "Zlatni sat"
"Zlatni sat"
Butch bježi iz arene nakon pobjede u borbi. Pobjegavši taksijem, od svoje vozačice opsjednute smrću, Esmarelde Villalobos (Angela Jones), saznaje da je ubio svog protivnika. Butch je prevario Marsellusa, opkladivši se svojom plaćom na sebe na vrlo povoljan koeficijent. Sljedećeg jutra u motelu, gdje leže, Butch otkriva da je njegova djevojka, Fabienne (Maria de Medeiros), zaboravila spakirati nezamjenjivi sat. Vraća se u svoj stan kako bi ga pokupio, iako ga gotovo sigurno traže Marsellusovi ljudi. Butch brzo pronalazi sat, ali misleći da je sam, zastaje kako bi ispekao tost. Tada na kuhinjskom stolu opaža automatski pištolj. Začuvši puštanje vode u zahodu, Butch uzima pištolj i ubija Vincenta Vegu koji izlazi iz kupaonice.
Vozeći se iz stana, Butch slučajno nalijeće na Marsellusa. Udara ga autom, ali sudara se s drugim autom. Počinje potjera pješke, a dvojica muškaraca završavaju u zalagaonici. Butch podiže pištolj kako bi ubio Marsellusa, ali tada ih vlasnik zalagaonice, Maynard (Duane Whitaker), zarobljava pod prijetnjom puškom. Maynard i njegov ortak Zed (Peter Green) odvode Marsellusa u stražnju sobu i siluju ga, ostavljajući zamaskiranog čovjeka da nadgleda Butcha. Butch se oslobađa i nokautira ovoga. Namjerava pobjeći, ali ipak odlučuje spasiti Marsellusa. Dok Zed siluje Marsellusa, Butch mačem ubija Maynarda. Marsellus uzima Maynardovu sačmaricu i pogađa Zeda u prepone. Kaže Butchu da su kvit ako ne spominje silovanje i ako zauvijek napusti Los Angeles. Butch pristaje, odlazeći iz grada na Zedovom chopperu s Fabienne.
"Situacija s Bonnie"
Priča se vraća na Vincenta i Julesa u Brettovom stanu. Nakon što su ga ubili, drugi muškarac (Alexis Arquette, brat Rosanne Arquette) izlazi iz kupaonice i počne divljački pucati na njih, promašivši svaki put zaprepaštene Julesa i Vincenta koji ne uspijevaju ni uzvratiti vatru. Jules ustvrdi da je to čudo i Božiji signal njemu da se penzionira kao plaćeni ubica, iako se Vincent ne slaže. Odlaze s jednim od Brettovih saradnika, Marvinom (Phil LaMarr), njihovim doušnikom. Vincent upita Marvina za mišljenje o "čudu" i slučajno ga ustrijeli u glavu dok je neoprezno mahao pištoljem.
Prisiljen skloniti svoj krvavi automobil s ceste, Jules nazove svog prijatelja Jimmyja (Tarantino). Jimmyjeva žena, Bonnie, ubrzo dolazi s posla, a on je zabrinut da ih ona ne zatekne. Na Julesov zahtjev, Marsellus zatraži pomoć od Winstona Wolfa (Harvey Keitel). Wolf uzima stvari u svoje ruke, naređujući Julesu i Vincentu da očiste auto, sakriju tijelo u prtljažnik, riješe se svoje krvave odjeće i presvuku se u majice i šorceve koje im daje Jimmy. Osim toga, plaća Jimmyju za njegove plahte koje će poslužiti da se sakriju krvava sjedala dok se voze na odlagalište otpada, gdje radi Wolfova djevojka Raquel (Julia Sweeney). Wolf i Raquel odlaze na doručak, a Jules i Vincent odlučuju učiniti isto.
Epilog
Jules i Vincent jedu, a razgovor se vraća na Julesovu odluku da se penzionira. U kratkom presjeku vidimo "Pumpkina" i "Honey Bunny" malo prije nego što odlučuju opljačkati restoran (iz prve scene filma). Dok je Vincent u zahodu, počinje prepad. "Pumpkin" zahtijeva sve dragocjenosti, uključujući Julesovu misterioznu aktovku. Jules iznenađuje "Pumpkina", držeći ga na nišanu. "Honey Bunny", histerična, poteže pištolj na Julesa. Vincent izlazi iz zahoda s pištoljem uperenim u nju. Nastaje tzv. meksički obračun. Jules objašnjava svoju ambivalentnost prema svom kriminalnom životu, a kao svoj prvi čin iskupljenja nagovara dvoje pljačkaša da odnesu novac koji su pokupili i odu, zaključivši mudro kako su pošteđeni, ostavivši aktovku koja će biti vraćena svom vlasniku.
Pisanje scenarija
Prvi element onoga što će postati scenario Paklenog šunda napisao je Roger Avary u jesen 1990:
Nakon što je završio rad na Reservoir Dogs, Tarantino se vratio ideji filma trilogije: "Imam zamisao o onome što rade romanopisci, ali ne i filmaši: ispričati tri odvojene priče, u kojima likovi ulaze i izlaze iz jedne u drugu." Tarantino objašnjava da je ideja "bila predstaviti najotrcanije priče koje ste ikad vidjeli kao kriminalističke... Znate, 'Vincent Vega i žena Marsellusa Wallacea' - najotrcanija priča... Frajer mora izići sa šefovom ženom i ne pipnuti je. Znate, vidjeli ste priču zilion puta." "Koristim stare oblike pripovijedanja i onda ih namjerno iskrivim", kaže. "Dio trika jeste uzeti ove filmske likove, ove žanrovske likove i ove žanrovske situacije i prilagoditi ih nekim pravilima stvarnog života i vidjeti kako se raspliću." U makar jednom slučaju, boksera Butcha Coolidgea, Tarantino je imao na umu određeni lik iz klasične holivudske krimi-priče: ""Htio sam da bude kao Ralph Meeker kao Mike Hammer u Aldrichevom Poljupcu smrti. Htio sam da bude siledžija i nagao."
Snimanje
Snimanje Paklenog šunda počelo je 20. 9. 1993. Glavni igrači iza kamere prethodno su radili s Tarantinom na Reservoir Dogs - snimatelj Andrzej Sekuła, montažerka Sally Menke, scenograf David Wasco i dizajnerica kostima Betsy Heimann. Prema Tarantinu: "Imali smo 8 miliona dolara [sic]. Htio sam da izgleda kao film od 20-25 miliona. Htio sam da izgleda kao spektakl. To je spektakl u svakom pogledu - u inventivnosti, u ambiciji, u dužini, u dosegu, u svemu osim u cijeni." Film je, kaže, sniman na "najnižoj filmskoj brzini (50 ASA). Razlog što smo koristili tu traku jeste taj što ne stvara gotovo nimalo zrnaca, slika je blistava. To je najbliža stvar koju smo imali Technicoloru pedesetih." Najveći dio budžeta - 150.000 dolara - otišao je na stvaranje seta Jack Rabbit Slim's. Sagrađen je u skladištu u Culver Cityju, gdje mu je pridruženo još nekoliko setova, kao i nekoliko produkcijskih ureda. Sekvenca u restoranu snimljena je u gradu Hawthorneu u Hawthorne Grillu, poznatom po svojoj googie arhitekturi. Tarantino je za kostime inspiraciju našao kod francuskog režisera Jean-Pierrea Melvillea, koji je vjerovao da je odjeća koju nose njegovi likovi njihov simbolični oklop. Tarantino je sebi dao skromnu ulogu kakvu je imao i u Reservoir Dogs. Jedan od njegovih pop-totema, pahuljice Fruit Brute, također se vratio iz prethodnog filma. Snimanje je završeno 30. 11. Prije premijere Paklenog šunda Tarantino je nagovorio Avaryja da prepusti svoj kredit za scenarij i uzme onaj za priču ("story by"), pa se potpis "Scenarist i režiser: Quentin Tarantino" mogao koristiti u marketingu i na ekranu.
Muzika
Za Pakleni šund nije komponiran poseban soundtrack nego je Tarantino umjesto toga iskoristio eklektični asortiman surf muzike, rock and rolla, soula i pop-pjesama. Obrada pjesme "Misirlou" Dicka Dalea otvara film. Tarantino je odabrao surf muziku kao osnovni muzički stil za film, ali ne, insistira on, zbog povezanosti sa surferskom kulturom: "Za mene to zvuči kao rock and roll, čak i Morriconeova muzika. Zvuči kao rock and roll špageti western muzika." Neke od pjesama Tarantinu su predložili Chuck Kelley i Laura Lovelace, koji su potpisani kao muzički konsultanti. Lovelace se u filmu pojavljuje kao Laura, konobarica; reprizirala je ulogu u Jackie Brown. Soundtrack album, Music from the Motion Picture Pulp Fiction, objavljen je zajedno s filmom 1994. Popeo se na 21. mjesto Billboardove top 200 liste. Singl "Girl, You'll Be a Woman Soon", obrada pjesme Neila Diamonda u izvedbi grupe Urge Overkill, popeo se na 59. mjesto.
Estella Tincknell usporedila je soundtrack s onim iz Forresta Gumpa, najuspješnijeg filma 1994, koji se također oslanja na period pop-muzike: "Verzija 'šezdesetih' koju je ponudio Pakleni šund... sigurno nije široko prepoznata kao kontrakultura iz Forresta Gumpa, ali je originalnija forma supkulture temeljene oko životnog stila - surfanja, druženja - koji je rezolutno apolitičan." Soundtrack je ključan, kaže, za uspjeh filma kod "mlađih, filmski obrazovanijih gledalaca".
Objavljivanje i box office
Pakleni šund premijerno je prikazan u maju 1994. na festivalu u Cannesu. Weinsteini su "osvojili plažu kao komandosi", dovevši cijelu filmsku postavu. Film je prikazan u ponoć te je izazvao senzaciju. Osvojio je Zlatnu palmu, glavnu festivalsku nagradu, proširivši tako zanimanje za film. Prva američka recenzija filma objavljena je 23. maja u filmskom časopisu Variety. Todd McCarthy nazvao je Pakleni šund "spektakularnim zabavnim djelom popularne kulture... zapanjujućim, ogromnim uspjehom." Od Cannesa nadalje Tarantino je stalno bio na putu, promovirajući film. U sljedećih nekoliko mjeseci film je prikazivan po manjim evropskim festivalima: u Nottinghamu, Münchenu, Taormini, Locarnu, Norveškoj i San Sebastiánu. Krajem septembra prikazan je na Njujorškom filmskom festivalu. Kad se ogromna igla zabila u srce lika Ume Thurman, jedan član publike se onesvijestio. The New York Times objavio je svoju recenziju na sam dan premijere. Janet Maslin nazvala je film "trijumfalnim, pametno dizorijentiranim putovanjem kroz polusvijet koji izvire u potpunosti iz zrele imaginacije g. Tarantina, pejzaž opasnosti, šoka, smijeha i rezonantne boje.... Stvorio je djelo koje je tako duboko, pametno i originalno da ga stavlja u red najboljih američkih režisera."
14. 10. 1994. Pakleni šund počeo se prikazivati u Americi. Kao što je opisao Peter Biskind, "Nije se počeo prikazivati u šačici kina kao što se to obično radi kod nezavisnih (indie) filmova; odmah se počeo prikazivati u 1.100 kina." U očima nekih kulturnih kritičara, Reservoir Dogs je Tarantinu stvorio reputaciju slavljenja nasilja. Miramax se poigrao naslovom filma u svojoj marketinškoj kampanji: "Nećete znati činjenice dok ne vidite fikciju" glasio je jedan slogan. Pakleni šund bio je najuspješniji film prvog vikenda prikazivanja, izguravši Specijalista sa Sylvesterom Stalloneom na 2. mjesto. Taj je film već bio u drugoj sedmici prikazivanja te je igrao u duplo više kina. S budžetom od 8.5 miliona dolara i s oko 10 miliona od troškova marketinga, Pakleni šund je u američkim kinima zaradio 107.93 miliona dolara, postavši tako prvi nezavisni film sa zaradom od preko 100 miliona dolara. U ostatku svijeta zaradio je oko 213 miliona. Po zaradi u Americi bio je deseti najveći hit 1994, iako se prikazivao znatno manje od ostalih koji su ušli u top 20. Film je odmah stekao kultni status, posebno zbog brojnih špekulacija o sadržaju dragocjene aktovke. Kao što je to napisao MovieMaker, "film je bio ništa manje do nacionalni kulturni fenomen." Ista stvar dogodila se i u inozemstvu: u Britaniji, gdje je premijerno prikazan sedmicu poslije američke premijere, film ne samo da je bio veliki uspjeh nego je u obliku knjige scenario postao najuspješniji proizvod u historiji britanskog izdavaštva, top 10 bestseler.
Reakcija kritike
Reakcije glavnih američkih filmskih kritičara bile su povoljne. Roger Ebert iz Chicago Sun-Timesa opisuje ga kao "tako dobro napisan na naboran, fanzin način da želite trljati noseve od njega - noseve onih zombi scenarista koji idu na časove 'pisanja scenarija' gdje ih uče formulama za 'hit film'." Richard Corliss iz Timea napisao je: "Toliko nadvisuje ostale filmove iz ove godine kao glavni gangster u predškolskom razredu. Izaziva holivudske filmove da budu toliko pametni ako žele postići tu razinu. Ako dobri režiseri prihvate Tarantinov indirektni izazov, kino bi opet moglo postati lijepo mjesto za život." David Ansen napisao je za Newsweek: "Čudo Paklenog šunda Quentina Tarantina je to kako, iako komponiran od korištenih, pokvarenih dijelova, uspijeva zablistati kao nešto novo." "Postanete opijeni njime", napisao je Owen Gleiberman iz Entertainment Weeklyja, "lijepo je ponovo otkriti kako film može biti ugodan. Nisam siguran da sam ikad sreo režisera koji je kombinirao disciplinu i kontrolu s neobuzdanom zabavom na način na koji to radi Tarantino." "Imate poseban osjećaj kad gledate nešto tako senzacionalno živo", napisao je Peter Travers iz Rolling Stonea. "Pakleni šund je nedvojbeno sjajan." Na Rotten Tomatoesu film ima ukupno 96% pozitivnih recenzija, a na Metacriticu 94%.
The Los Angeles Times bio je jedan od nekoliko većih listova koji su objavili negativnu recenziju o filmu nakon prvog vikenda prikazivanja. Kenneth Turan je napisao: "Čini se da je scenarist-režiser lud za svojim efektima. Neki prizori, posebno onaj sa zarobljavanjem i homoseksualnim silovanjem, imaju neugodan osjećaj kreativnog očajništva nekog ko se boji gubitka svoje reputacije i otima se da bi povrijedio senzibilitete." Neki koji su pisali kritike sljedećih nekoliko sedmica pridali su više pažnje oduševljenju kritike Paklenim šundom nego samom filmu. Iako nije hvalio film, Stanley Kauffman iz The New Republica mislio je da je "odvratan način na koji su kritičari trabunjali o filmu preko svih granica. Pakleni šund hrani, podupire kulturnu prljavštinu." Odgovarajući na usporedbu između Tarantinovog filma i rada Jean-Luc Godarda, posebno njegovog prvog, najslavnijeg filma, Jonathan Rosenbaum iz Chicago Readera napisao je: "Činjenica da Pakleni šund dobija izaziva ekstravagantnije reakcije nego što je to Do posljednjeg daha ikad učinio govori vam dosta koji su kulturni obrasci plodniji - posebno oni koje već imamo i ne želimo proširivati." Primijetivši da "nijedan film ne stiže s toliko klike", John Simon u National Reviewu bio je nedvosmislen: "Golicanje ne liječi ni šupljinu ni površnost."
Debata o filmu proširila se i van kritičarskih stranica. Česta tema bilo je nasilje. U Washington Postu Donna Britt opisala je kako je bila sretna što nije vidjela Pakleni šund prošlog vikenda i tako izbjegla "rasprave o sceni u kojoj pištolj rasprskava nečiji mozak u autu". Neki su komentatori prigovarali zbog česte upotrebe riječi "crnjo". U Chicago Tribuneu Todd Boyd je ustvrdio da često javljanje te riječi "ima sposobnost da naznači veliku razinu utučenosti bijelih muškaraca koji su kroz historiju koristili svoju percepciju crnačke muževnosti kao utjelovljenje coola." U Britaniji, James Wood je, pišući za Guardian, započeo temu koja će se sve češće pojavljivati u kasnijim kritikama: "Tarantino predstavlja krajnji trijumf postmodernizma, a to je pražnjenje umjetničkog djela od bilo kakvog sadržaja, izbjegavajući tako da učini bilo šta osim da bespomoćno predstavlja naše agonije... Samo u ovom dobu scenarist talentiran kao Tarantino može stvoriti umjetnička djela tako prazna, potpuno pošteđena politike, metafizike ili interesa za moral".
Sezona nagrada
Krajem godine Pakleni šund je proglašen filmom godine u izborima Nacionalnog društva filmskih kritičara, Nacionalnog odbora filmskih kritičara, Asocijacije filmskih kritičara Los Angelesa, Bostonskog društva filmskih kritičara, Društva teksaških filmskih kritičara, Jugoistočne organizacije filmskih kritičara i Kruga filmskih kritičara Kansas Cityja. Tarantino je proglašen režiserom godine u izboru svih organizacija, kao i u onima Njujorškog kruga filmskih kritičara i Asocijacije filmskih kritičara Chicaga. Scenario je osvojio više nagrada. Na dodjeli Zlatnih globusa Tarantino je proglašen jedinim dobitnikom priznanja za najboljeg scenarista, a nije spomenuo Avaryja u svom govoru zahvale. U februaru 1995. film je zaradio 7 nominacija za Oscara - najbolji film, režiser, glumac (Travolta), sporedni glumac (Jackson), sporedna glumica (Thurman), originalni scenario i montaža. Na svečanosti mjesec dana poslije Tarantino i Avary proglašeni su zajedničkim dobitnicima Oscara za najbolji originalni scenario. Buka oko filma i dalje je bila snažna: dobar dio martovskog izdanja časopisa Artforum bio je posvećen kritičkoj sekciji. Na dodjeli nagrada BAFTA Tarantino i Avary podijelili su nagradu za najbolji originalni scenario, dok je Jackson dobio nagradu za najboljeg sporednog glumca.
Utjecaj i reputacija
Pakleni šund brzo je postao jedan od najvažnijih filmova svoje ere. U posebnom izdanju Siskel & Ebert iz 1995, posvećenom Tarantinu, Gene Siskel ustvrdio je kako je Pakleni šund veliki izazov "okoštavanju američkih filmova s njihovim brutalnim formulama". Siskel kaže:
Ken Dancyger piše da njegov "imitativni i inovativni" stil - kao i njegov prethodnik, Reservoir Dogs - predstavlja
Paula Rabinowitz izrazila je opći stav filmske industrije da je Pakleni šund "istodobno uskrsnuo Johna Travoltu i film noir". Prema Peteru Biskindu, stvorio je "lude frajere s pištoljima". Stilistički utjecaj filma ubrzo je postao očit. Manje od godinu dana nakon premijere filma, britanski kritičar Jon Ronson prisustvovao je prikazivanjima filmova na kraju semestra u Nacionalnoj školi filma i procijenio utjecaj: "Od pet studentskih filmova koje sam pogledao, četiri su uključivala nasilne obračune vatrenim oružjem sa soundtrackom ikonoklastičnih pop-hitova sedamdesetih, dva su završila kolektivnim ubistvom glavnih likova, a jedan je imao dvojicu plaćenih ubica koji razgovaraju o Porodici Brady prije nego što će ubiti žrtvu. Od Građanina Kanea nije se pojavio nijedan čovjek iz relativne anonimnosti koji je redefinirao filmsku umjetnost." Među prvim holivudskim filmovima koji su navođeni kao imitatori bili su Sudbina pali radio (1995), u kojem je Tarantino glumio, Čekajući smrt u Denveru (1995) i Dva paklena dana (1996). "Potaknuo je bezbroj klonova", piše Fiona Villella. Utjecaj Paklenog šunda na filmsku umjetnost odražava se i 2007, a David Denby iz The New Yorkera napisao je kako je film inicirao neprestani ciklus nepovezanog filmskog pripovijedanja.
Utjecaj na Hollywood bio je još dublji. Prema Varietyju, putanja Paklenog šunda iz Cannesa do komercijalnog trijumfa "zauvijek je promijenila igru" tzv. nezavisnog filma. "Zacementirao je Miramaxov položaj vladara nezavisnog filma", piše Biskind. "Šund je postao Ratovi zvijezda nezavisnog filma, odbacujući očekivanja o tome šta bi nezavisni film mogao postići na box officeu." Finansijska isplativost filma s tako malim budžetom
2001. godine Variety je, naglašavajući povećanje broja glumaca koji su se predomišljali između skupih studijskih filmova i niskobudžetnih nezavisnih projekata, sugerirao da je "prekretnica za filmske zvijezde" bila odluka Brucea Willisa - jednog od najplaćenijih holivudskih glumaca - da se pojavi u Paklenom šundu. mini|desno|250px|Vega (Travolta) i Jules (Jackson) u poznatoj pozi iz filma. Ova slika predstavlja Pakleni šund na Timeovoj listi "100 filmova svih vremena" mini|desno|220px|Banksyjev "slavni mural" naslikan je 2002, a radnici komunalnog preduzeća prefarbali su ga 2007. godine. A utjecaj samog filma bio je daleko širi. Opisan je kao "veliki kulturni događaj", "međunarodni fenomen" koji je utjecao na televiziju, muziku, književnost i oglašavanje. Nedugo nakon objavljivanja označen je kao značajan fokus unutar rastuće zajednice korisnika interneta. Stavivši Pakleni šund na svoj popis "Velikih filmova" 2001, Ebert ga je nazvao "najutjecajnijim filmom desetljeća". Četiri godine poslije Corliss iz Timea napisao je nešto slično: "(Neupitno) najutjecajniji američki film devedesetih".
Pribeljci
Pribeljci su naseljeno mjesto u općini Šipovo, Bosna i Hercegovina.
Pakleni šund
Utjecaj i reputacija
Nekoliko scena i slika iz filma steklo je kultni status. Postao je slavan Julesov i Vincentov "Royale sa sirom" dijalog. Scena u kojoj Travolta i Thurman plešu bila je često predmet referenci, a najjasnije se to vidi u filmu iz 2005, Sve je cool, u kojem su nastupili isti glumci. Slika Travoltinog i Jacksonovog lika kako stoje jedan do drugog u odijelu i kravati, uperenih pištolja, također je postala naširoko poznata. BBC je 2007. izvijestio kako su "londonski prevoznici prefarbali ikonski mural 'gerilskog umjetnika' Banksyja.... Slika je prikazivala scenu iz Paklenog šunda, sa Samuelom L. Jacksonom i Johnom Travoltom kako drže banane umjesto pištolja." Neke rečenice ušle su u svakodnevni govor kao popularne fraze, posebno Marsellusova prijetnja "Slijedi ti inkvizicija!" Julesov "ezekijelski" citat izabran je kao četvrti najbolji filmski govor svih vremena u izboru iz 2004.
Pakleni šund sada se pojavljuje i na kritičkim izborima najboljih filmova svih vremena. 2007. godine izabran je kao 94. od 100 najboljih u izboru Američkog filmskog instituta (AFI). 2005. godine našao se u Timeovih top 100 filmova. Od septembra 2007. nalazi se na 8. mjestu Metacriticove liste najboljih filmova svih vremena. Film ostvaruje dobre plasmane i u javnim anketama. U anketi među online zajednicom iz 2007. našao se na 11. mjestu. Čitaoci britanskog časopisa Total Film proglasili su ga 3. najboljim u historiji. U nacionalnoj anketi na britanskom Channel 4 2001. završio je na 4. mjestu. Od oktobra 2007. nalazi se na 5. mjestu IMDb-ovog izbora najboljih filmova svih vremena.
Kritička analiza
Aluzije na popularnu kulturu u filmu, od poznatog lika Marilyn Monroe s haljinom koja se diže iznad podzemne željeznice do Julesova obraćanja "Pumpkinu" kao "Ringo" zbog engleskog naglaska, potakle su mnoge kritičare da raspravljaju o tome u okviru postmodernizma. Opisujući film 2005. kao Tarantinovo "postmoderno remek-djelo... do danas", David Walker piše da je to "označeno šaljivim naklonima pedesetima... konstantnim peckanjem i čestim popustljivim referencama na druge filmove". Zamršenu narativnu tehniku opisuje kao "postmoderno poigravanje". Nazvavši film "konačnim postmodernim kolažem", Foster Hirsch vidi Pakleni šund kao nešto daleko od remek-djela: "autoritativan, utjecajan i besmislen". Trenutak u kojem se igla napunjena adrenalinom zabija u Mijino srce Catherine Constable smatra zastrašujućim. Kaže da se to "može vidjeti kao njeno uskrsnuće iz mrtvih, što podsjeća na ubijanje vampira kocem. Prema ovom modelu, referiranje na prethodne estetske oblike i stilove ide dalje."
Mark T. Conard pita "O čemu film govori?" i odgovara: "O američkom nihilizmu". Hirsch kaže: "Ako film zapravo nije ni o čemu drugom nego o svojoj domišljatosti, čini se da je posvećen postavci da su plaćene ubice dio ljudske porodice." Richard Alleva tvrdi da "Pakleni šund sa stvarnim kriminalom ili nasiljem ima kao i Cyrano de Bergerac sa stvarnošću 17. stoljeća u Francuskoj ili Zatočenik dvorca Zenda s politikom na Balkanu." Prema Alanu Stoneu, "apsurdni dijalog", kao onaj između Vincenta i Julesa u sceni gdje potonji ubija Marvina, "neočekivano mijenja značenje klišeiziranog nasilja... Pakleni šund demitologizira mačo legendu čineći je smiješnom i deheroizira standardno holivudsko nasilje." Stone kaže da je film politički korektan. "Nema golotinje i nasilja prema ženama... Film slavi međurasno prijateljstvo i kulturne razlike; tu su i snažne žene i snažni crnci, a redatelj pliva protiv postojećeg klasnog stereotipa."
Gdje Stone vidi veličanje, Kolker vidi vakuum: "Postomoderna bezbrižnost, nasilje, homofobija i rasizam Paklenog šunda bili su savršeno prihvatljivi jer film nije glumio ozbiljnost, pa se zato tome nije ni rugao." Nazvavši ga "vrhuncem postmoderne filmske produkcije devedesetih", on objašnjava: "Postmodernizam govori o površinama; to je izravnana prostornost u kojoj su događaj i junak u mirnom stanju, koje nas podsjeća da su oni figure popularne kulture." Prema Kolkeru: "Zato je Pakleni šund bio tako popularan. Ne zato što sva publika ima sve ili reference na Scorsesea i Kubricka, nego zbog toga što narativna i prostrana struktura filma nikad nije prijetila da ode izvan sebe u značajnost. Filmski ciklus rasističkih i homofobičnih šala možda prijeti da se pretvori u odvratan pogled na svijet, ali preko te odvratnosti prelazi se šalom - zbog intenzivnosti akcije, vrebajuće, konfrontirajuće, perverzne, ograničene i zrakoprazne odvratnosti svijeta koji Tarantino stvara." Henry Giroux tvrdi da Tarantino "crpi nasilje bez ikakvog kritičkog tona, nudeći gledaocima samo trenutni šok, humor i površnu ironiju kao elemente posredništva. Nijedan od ovih elemenata ne ide dalje od voajerističkog zurenja... prijazne potrošnje šokantnih slika i halucinatornog užitka."
Film
Pakleni šund je pun referenci na druge filmove. "Tarantinov karakter", piše Gary Groth, "nastanjuje svijet u kojem je cijeli krajolik sastavljen od holivudskih proizvoda. Tarantino je filmski kleptoman - on sebi doslovno ne može pomoći." Dvije scene su posebno izazvale rasprave o naglašenom intertekstualnom stilu filma. Mnogi su pretpostavili da je prizor plesa u Jack Rabbit Slim's referenca na Travoltinu izvedbu u ulozi Tonyja Manera u epohalnoj Groznici subotnje večeri (1977); Tarantino, međutim, inspiraciju za scenu pripisuje filmu Jean-Luc Godarda, Neobična banda (1964). Prema režiseru:
Jerome Charyn kaže da je, uprkos onome "još bolje", Travoltina prisutnost od ključne važnosti za snagu scene, a o filmu:
Estella Tincknell naglašava da, iako je "ugođaj restorana slika i prilika restorana iz pedesetih...takmičenje u twistu je muzička sekvenca koja podsjeća na šezdesete, dok se Travoltin ples opet referira na sedamdesete i njegov nastup u Groznici subotnje večeri... Tako je nekoliko stilskih značaja iz raznih decenija spojeno u jedan trenutak." Naglašava da u tom trenutku film nakratko "napušta svoj ironični diskurs i postaje klasični mjuzikl."
Ključni trenutak u kojem Marsellus prelazi ulicu ispred Butchevog auta i primjećuje ga podsjeća na scenu u kojoj šef Marion Crane ugleda nju pod sličnim okolnostima u Psihu. Marsellus i Butch ubrzo postaju zarobljenici Maynarda i Zeda, dvojice sadista izišlih direktno iz Oslobađanja (1972) Johna Boormana. Zed dijeli ime s likom Seana Conneryja iz Boormanovog sljedećeg filma, SF-a Zardoz (1974). "Zed je mrtav" ("Zed's dead") jedna je od posljednjih rečenica izrečenih u tom filmu; u smislu narativne hronologije, to je posljednja rečenica u Paklenom šundu. Kad Butch odlučuje spasiti Marsellusa, prema riječima Glyna Whitea, "pronalazi gomilu predmeta koji u sjećanje prizivaju neke filmove s poznatim junacima". Kritičari su identificirali ova oružja i pripisali im moguće aluzije:
Na kraju scene zloslutna Marsellusova rečenica podsjeća na kriminalističku dramu iz 1973, Charley Varrick, koju je režirao još jedan Tarantinov heroj, Don Siegel; ime lika koji je tamo izgovara jeste Maynard.
David Bell tvrdi da ova scena uključuje klasne stereotipe, sa siromašnim bijelim seljakom. Rustični seksualni izrazi u američkim filmovima često poprimaju oblik homoseksualnog silovanja". Stephen Paul Miller vjeruje da scena u Paklenom šundu prolazi mnogo lakše nego ona na koju podsjeća: "Počinjena sodomija nije toliko šokantna kao što to je bilo u Oslobađanju... Filmovi devedesetih smanjuju takmičenje iz sedamdesetih, horor i tabui pretvaraju se u rafiniranu zabavu nabijenu adrenalinom - u fikciju, šund fikciju." Giroux slično gleda na scenu silovanja: "Tarantinovo korištenje parodije je replika, prekoračenje i smekšavanje lica nasilja." Prema Grothovom pogledu, ključna razlika je ta da silovanje iz Oslobađanja stvara središnju moralnu dilemu filma, dok je ona u Paklenom šundu tek 'najčudniji dan u Butchevom životu'."
Televizija
Robert Miklitsch tvrdi kako je "Tarantinova telefilija" značajnija misao vodilja Paklenog šunda od režiserove ljubavi za rock 'n' roll ili čak film:
"Gore navedeni popis, uz izuzetak Tajnih agenata," piše Miklitsch, "sugerira da Pakleni šund ima manje srodnosti s Godardovim filmskim avangardizmom koliko s mainstream televizijskim programima." Jonathan Rosenbaum u svoje poređenje Tarantina i Godarda unio je televiziju, naglašavajući da su režiseri bili slični u tome da u film ubace sve ono što im se svidjelo na televiziji: "Ali razlike između onoga što voli Godard, a šta Tarantino, i zašto su astronomske - to je kao da uspoređujete muzej, knjižaru, filmski arhiv, muzičku trgovinu i robnu kuću sa džuboksom, videoteku i izdanje TV-vodiča."
Sharon Willis fokusira se na način na koji TV-serija (Clutch Cargo) označava početak i nastavak scene između mladog Butcha i kolege njegova oca iz vojske. Vijetnamskog veterana glumi Christopher Walken, čija prisutnost u ulozi podsjeća na njegovu izvedbu traumatiziranog američkog vojnika u filmu o Vijetnamskom ratu, Lovac na jelene (1978). Willis piše da "kad kapetan Koons ulazi u dnevni boravak, vidimo Walkena kao da je izišao iz televizijskog i filmskog repertoara sedamdesetih, koji prikazuje uništenu muževnost u potrazi za rehabilitacijom." Miklitsch primjećuje da je, za neke kritičare, film "prvoklasni primjer utjecaja masovne kulture manifestirane kroz njeno glavno sredstvo: televiziju." Kolker se ne slaže, tvrdeći da je "Pakleni šund slika i prilika naše svakodnevne izloženosti televiziji, njene homofobije, razbojnika i pervertita, sentimentalnih boksera i svodnika promotera koji se konstantno pojavljuju u seriji dramatičnih situacija: gledamo, smijemo se i ništa ne razumijemo."
Misteriozna aktovka
mini|desno|250px|Vincent "zuri...zapanjeno" u svijetleću aktovku, kao što je specificirano u Tarantinovom scenariju. Vincentovo ponašanje predstavlja aluziju na... mini|desno|250px|...scenu u Poljupcu smrti u kojoj Lily Carver, alias Gabrielle ([[Gaby Rodgers) prestrašeno gleda u svijetleću aktovku.]] Kombinacija misteriozne aktovke je 666, "broj zvijeri". Tarantino je rekao kako ne postoji objašnjenje za taj kontekst. Aktovka je originalno trebala sadržavati dijamante, ali to se činilo preobičnim. Za potrebe snimanja sadržavala je skrivenu narančastu sijalicu koja je stvorila izvanzemaljsku svjetlost. U videointervjuu iz 2007 s prijateljem i režiserom Robertom Rodriguezom Tarantino "otkriva" tajni sadržaj aktovke, ali se film tada prekida i prebacuje na scenu u stilu kakav je viđen u Tarantinovom i Rodriguezovom Grindhouseu, s titlom "Nema trake". Intervju se nastavlja s Rodriguezom koji govori kako "znanje" o sadržaju aktovke radikalno mijenja razumijevanje filma.
Unatoč Tarantinovim izjavama, ponuđena su mnoga rješenja ove "neobjašnjene postmoderne zagonetke". Slična scena može se vidjeti u Poljupcu smrti, film noiru iz 1955. U tom filmu, čijeg je protagonista Tarantino naveo kao inspiraciju za Butcha, pojavljuje se svijetleća aktovka koja sadrži nuklearni eksploziv. Prema historičaru filma Paulu Gormleyu, iz ove sličnosti s Poljupcem smrti i sličnom scenom iz Otimača izgubljenog kovčega (1981) može se iščitati da je tajanstvena svjetlost simbol nasilja sama po sebi. Po Susan Fraiman, neviđeni sadržaj predstavlja "branjenu, smućenu, mušku inferiornost. Jako hvaljena, jako isticana, a nikad konačno pokazana, ova blistava, nedefinirajuća mehkoća zaključana je u tvrdom, vanjskom oklopu. Iako Jules, koji se želi riješiti vlastitih ograničenja, odlazi iz filma i dalje je čvrsto držeći."
Julesov biblijski odlomak
Jules ritualno recitira ono što opisuje kao biblijski odlomak, Ezekijel 25:17, prije nego ubije nekoga. Odlomak čujemo tri puta - u uvodnom prizoru, u kojem Jules i Vincent uzimaju Marsellusovu aktovku od osuđenog Bretta, zatim na početku "Situacije s Bonnie", što se nadovezuje na završetak prethodnog prizora, te u epilogu u restoranu. Prva verzija ide ovako:
Druga verzija je identična, osim posljednje rečenice: "...I kad im se osvetim, znat će da sam ja Jahve!"
Dok su dvije posljednje rečenice Julesova govora slične stvarnom citiranom odlomku, prve dvije su sastavljene iz raznih biblijskih fraza. Tekst Ezekijela 25 prije stiha 17 govori da je Božija srdžba odmazda za neprijateljstvo Filistejaca. U verziji kralja Jakova, iz koje je Julesov govor prenesen, Ezekiel 25:17 ide ovako: "Tako ću se strašno osvetiti kaznama jarosnim; i kad im se osvetim, znat će da ja jesam JAHVE!" Tarantinova originalna inspiracija za govor bilo je djelo japanske zvijezde borilačkih vještina, Sonnyja Chibe. Tekst potječe iz gotovo identične molitve korištene u jednom ili oba Chibina filma, Bodigaado Kiba (Tjelohranitelj Kiba, 1973) i Karate Kiba, (1976). U TV-seriji iz 1980, Kage no Gundan (Ratnici iz sjene), Chibin lik kaže negativcu kako bi se svijet trebao riješiti zla prije nego ga ubije. Ubica izgovara sličnu biblijsku propovijed u šund romanu Modesty Blaise, s kojim je Vincent prikazan u dvjema scenama.
Dva su kritičara analizirala ulogu govora u kontekstu Julesove transformacije i postmodernizma. Gormley kaže da je, za razliku od drugih glavnih likova u filmu (posebno Marsellusa), Jules
Kupaonica
Pakleni šund je najekstremniji primjer Tarantinove sklonosti referencama koje uključuju kupaonice i zahode. U Jack Rabbit Slim'su, Mia odlazi "napudrati nos", i to doslovno: u zahodu ušmrkava kokain, okružena s nekoliko žena koje to jedva primjećuju. Butch i Fabienne igraju podužu scenu u kupaonici, on je pod tušem, ona pere zube; sljedećeg jutra, ali samo nekoliko sekundi filmskog vremena poslije, ona opet četka zube. Dok se Jules i Vincent suprotstavljaju Brettu i dvojici njegovih ortaka, četvrti muškarac skriva se u zahodu - njegove će akcije dovesti do Julesova "preobraćenja". Nakon Marvinove apsurdne smrti, Vincent i Jules peru se u Jimmyjevoj kupaonici, gdje ulaze u prepirku zbog krvavog peškira. Nakon što se prepad u restoranu pretvori u meksički obračun, "Honey Bunny" uzvikne: "Moram piškiti!"
Kao što opisuju Peter i Will Brooker, "u tri važna trenutka Vincent odlazi u zahod i vraća se u svijet krajnje izmijenjenih okolnosti u kojem mu prijeti smrt." Opasnost se povećava dok naracija teče hronološki, a realizira se u trećem primjeru:
U Brookerovoj analizi "kroz Vincenta...vidimo kako je svijet nesiguran, kako se mijenja, katastrofalno, u slučaju da ne pazite." Fraiman smatra značajnim to što Vincent u dva od tri primjera čita Modesty Blaise. Ona povezuje tu činjenicu s podrugljivim pogledom na žene kao "arhetipske konzumente šunda".
Willis Pakleni šund smatra gotovo u potpunosti obrnutom režijom, nalazeći da je "projekt pokušaj da se sranje pretvori u zlato. To je jedan način opisivanja projekta iskupljenja i recikliranja popularne kulture, pogotovo one iz djetinjstva." Uprkos tome, kaže Fraiman, "Pakleni šund demonstrira...da se čak otvoreni šundofil kao Tarantino može nastaviti osjećati uznemiren i osiromašen svojim sklonostima."
Nagrade
Pakleni šund osvojio je sljedeća priznanja:
Zaradio je i sljedeće nominacije:
U tajnom glasanju Nacionalnog društva filmskih kritičara Samuel L. Jackson je bio je drugi u kategorijama najboljeg i najboljeg sporednog glumca.
NGC 2660
NGC 2660 (također poznat kao ESO 260-SC4) je otvoreno zvjezdano jato i nalazi se u sazviježđu Jedro. Prvo otkriće je napravio John Frederick William Herschel 29. decembra 1834. godine.
Rivalstvo Đoković – Nadal
mini|[[Novak Đoković]] mini|[[Rafael Nadal]] (Podaci ažurirani: 6. 6. 2016)
Novak Đoković iz Srbije i Rafael Nadal iz Španije profesionalni su teniseri koji su dosad igrali 49 puta, a Đoković vodi 26–23. To je najduže rivalstvo u historiji tenisa (od 1968, tj. u Open Eri) i oni su jedini igrači koji su igrali sva 4 Grand Slam finala uzastopno. Njihov finalni susret u Australiji 2012. smatra se jednim od najvećih mečeva svih vremena. Službene stranice ATP-a ocjenjuju rivalstvo Đokovića i Nadala kao treće najveće rivalstvo u posljednjoj deceniji (2000–2010).
Prvi meč odigrali su 2006. u četvrtfinalu Roland Garrosa. Đoković je zbog povrede bio prisiljen predati meč u 3. setu. Njihovo prvo finale bilo je 2007. u Indian Wellsu, a Nadal je osvojio taj turnir. Đoković je ostvario prvu pobjedu u četvrtfinalu Miamija 2007. Od marta 2011. do aprila 2013. odigrali su 11 uzastopnih finala.
2006.
Prvi susret ove dvojice tenisera bio je i njihov jedini ove godine. U četvrtfinalu Roland Garrosa dalje je prošao Nadal jer je Đoković predao meč u 3. setu.
2007.
U 2007. godini susreli su se 7 puta; Nadal je dobio 5 mečeva. Prvi su odigrali u finalu Mastersa u Indian Wellsu. Đokoviću je to bilo prvo Masters 1000 finale i Nadal je lahko pobijedio. Đoković je uzvratio pobjedom na sljedećem Mastersu u Miamiju, dobivši Nadala prvi put u karijeri.
Par se sastao 2 puta na zemlji: u Rimu i Roland Garrosu, a Nadal je dominirao u oba meča. Đokoviću je to bilo prvo polufinale na jednom Grand Slam turniru. Poslije toga su imali i prvi meč na travi na Wimbledonu, a Đoković je bio primoran predati pri rezultatu 1–1 u setovima.
U augustu na Rogers Cupu u Montrealu Đoković je po drugi put pobijedio Nadala u polufinalu i osvojio taj turnir. Na kraju godine susreli su se i na završnom Mastersu Cupu u Šangaju, gdje je na kraju slavio Nadal.
2008.
U 2008. godini igrali su 6 puta, a Nadal je povećao prednost na 10–4, pobijedivši u 4 meča. Đoković je pobijedio u polufinalu Indian Wellsa. Nadal je slavio u Hamburgu na zemlji. U polufinalu Roland Garrosa Nadal je pobijedio Đokovića i 4. put osvojio ovaj turnir, i to bez izgubljenog seta.
Sljedeći meč odigrali su u finalu Queen's Cluba na travi i Nadal je pobijedio 2–0.
Na Mastersu u Cincinnatiju Đoković je bio bolji u polufinalu.
Posljednji meč koji su odigrali te godine bio je na OI u Pekingu. U uzbudljivom polufinalnom meču Nadal je poslije velike borbe pobijedio 2–1.
2009.
U 2009. godini igrali su 7 puta. Nadal je dobio prva 4 meča, a Đoković posljednja tri. Na turnirima na zemlji igrali su prvo u Monte Carlu. U tijesnom meču Nadal je izišao kao pobjednik i tako peti put uzastopno osvojio ovaj turnir. Zatim su igrali u Rimu, gdje je Đoković branio titulu, ali je u finalu pobijedio Nadal.
Sljedeći meč odigrali su u Madridu. Nadal je pobijedio 2–1 u najdužem meču ikada koji je igran na 3 dobijena seta (4 sata i 3 minute).
Tokom tzv. američke turneje Đoković je pobijedio Nadala u Cincinnatiju, što je ponovio i krajem godine u polufinalu Pariza na putu do titule. Na kraju te godine sastali su se na Masters Cupu u Londonu. Đoković je pobijedio u grupnoj fazi 2–1.
2010.
2010. igrali su 2 puta, i to u finalu US Opena te na Masters Cupu. Nadal je pobijedio u oba meča, na US Openu 3–1, čime je kompletirao osvajanje sva 4 Grand Slam turnira, a u Londonu je dobio u 2 seta u grupnoj fazi, no kasnije je poražen u finalu od Federera.
2011.
Igrali su još dva meča na zemlji. U finalu Madrida Đoković je pobijedio u 2 seta, a isti je rezultat bio u finalu Rima. Peto finale odigrali su na Wimbledonu, gdje je Đoković došao do prve titule na najprestižnijem teniskom turniru. Na US Openu igrali su drugo uzastopno GS finale. Đoković je i ovdje osvojio svoj prvi trofej poslije još jednog fantastičnog meča.