cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Slovenska Bistrica
mini|280px|rimokatolička crkva "Sv. Jernej" Slovenska Bistrica je naseljeno mjesto i općina, te službeni grad u Sloveniji, u Podravskoj regiji.
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Sloveniji nalazila se u sastavu stare općine Slovenska Bistrica.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2011. godine, općina Slovenska Bistrica je imala 24.919 stanovnika, od čega u samoj Slovenskoj Bistrici 7.454.
Općina Slovenska Bistrica
Napomena: Nastala iz stare općine Slovenska Bistrica.
Slovenska Bistrica (naseljeno mjesto)
Napomena: ''U 1979. povećano za dio naselja Zgornja Bistrica. U 2000. smanjeno za dio naselja koji je sa izdvojenim dijelovima iz naselja Kovača vas i Zgornja Bistrica spojen u novo samostalno naselje Nova Gora nad Slovensko Bistrico. U 2017. izvršena je manja razmjena teritorija između naselja Nova Gora nad Slovensko Bistrico, Slovenska Bistrica, Spodnja Ložnica i Zgornja Bistrica.''
Makole
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Sloveniji nalazile su se u sastavu stare općine Slovenska Bistrica.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2011. godine, općina Makole je imala 2.071 stanovnika, od čega u samim Makolama 250.
Općina Makole
Napomena: Nastala iz stare općine Slovenska Bistrica.
Makole (naseljeno mjesto)
Napomena: ''U 2017. izvršena je manja razmjena teritorija između naselja Jelovec pri Makolah i Makole.''
Jabuka (Sokolac)
Jabuka je naseljeno mjesto u općini Sokolac, Bosna i Hercegovina.
Premijer Hrvatske
Ustav Hrvatske propisuje da "Sabor nadzire Vladu" (član 81) i da "Predsjednik Republike osigurava redovito i uravnoteženo funkcioniranje i stabilnost vlade" (u cjelini; član 94), dok je Vlada uvedena u Član 108. Od 2000. premijer ima razna dodata ustavna ovlaštenja i spominje se pred samom Vladom u tekstu Ustava, u članovima 87, 97, 99, 100, 101, 103, 104. Vlada Hrvatske sastaje se u Banskim dvorima, historijskoj zgradi smještenoj na zapadnoj strani Trga svetog Marka u Zagrebu.
Prestanak dužnosti
Predsjednik Vlade, odnosno premijer, prestaje to biti:
Goli Vrh (Rakovec)
mini|280px|Goli Vrh, raspelo Goli Vrh je naseljeno mjesto u sastavu općine Rakovec, Zagrebačka županija, Republika Hrvatska.
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Hrvatskoj nalazio se u sastavu stare općine Vrbovec.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2011. godine, Goli Vrh je imao 47 stanovnika.
Napomena: ''Od 1910. do 1981. iskazivano pod imenom Goli Vrh Rakovečki.''
Popis 1991.
Na popisu stanovništva 1991. godine, naseljeno mjesto Goli Vrh je imalo 46 stanovnika, sljedećeg nacionalnog sastava:
Martina Seidl
Martina Seidl, rođena 26. februara 1974. u Traunsteinu kao Martina Zellner, tada u Zapadnoj Njemačkoj, je nekadašnja njemačka biatlonka, osvajačica zlatne olimpijske medalje i dvostruka svjetska prvakinja u biatlonu.
Biografija
Odrasla je u Schleching, gdje se počela baviti skijanjem sa šest godina u klubu SC Schleching. Njen je otac takođe bio skijaški trkač i biatlonac. Uzor joj je bio Peter Angerer.
Olimpijske igre
Martina Zellner je nastupila samo na ZOI 1998. Na prvom nastupu osvojila je zlatnu medalju u štafeti sa Petrom Behle, Uschi Disl i Katrin Apel. Najbolji plasman u pojedinačnim disciplinama bilo je deseto mjesto u utrci na 15 km sa 1:54 s zaostatka i sa četiri promašaja iza pobjednice Ekaterine Dafovske.
Prestanak karijere
Nakon prestanka aktivne karijere radila je kao sportski televizijski komentator na Eurosportu i ARD-u. Udala se 28. maja 2004. i 29. augusta iste godine je rodila sina Eliasa.
Duha-namaz
Duha namaz je dobrovoljni namaz. Ovaj namaz nije obavezan, ali se klanja zbog hadisa koji ukazuju na ovaj namaz. Klanja se tako što se na svakom drugom rekijatu preda selam, a može se klanjati osam rekijata, a po nekima može i dvanaest.
Potvrda
Klanjanje ovog namaza potvrđeno je hadisom Muhammeda. "Svako jutro na svaki zglob se treba dati sadaka, svaki tesbih (izgovoreno SubanAllah) je sadaka, svako izgovoreno Elhamdulillah je sadaka, svako izgovoreno La ilahe illallah je sadaka, svaki izgovoreni tekbir- Allahu ekber je sadaka, naređivanje dobra je sadaka,odvraćanje od zla je sadaka, a sve to zamjenjuje dva rekijata Duha namaza." (hadis bilježi Muslim).
Vrijeme duha namaza
Duha namaz nastupa petnaest minuta poslije izlaska sunca, i traje sve do deset minuta do nastupana podne namaza. Neki učenjaci smatraju da je ovaj namaz najbolje klanjati u periodu od oko sat do sat i po prije podne namaza, a sve zbog hadiske predaje, koja govori na ovu temu.
Prije početka namaza
Prije početka ovog namaza, vjernik je dužan uzeti abdest, a onda trebaju se okrenuti prema kibli, i nijet da bude u srcu.
Početak namaza
Svaki namaz počinje početnim tekbirom, kada vjernik podiže ispružene ruke u predjelu između ramena i ušiju i izgovara riječi "Allahu ekber" ("Allah je najveći"). Jedan dio muslimanske uleme smatra da postoji razlika između muškog i ženskog načina obavljanja namaza, pa preporučuje da muškarci dižu ruke u visini ušiju, a žene u visini ramena, dok drugi dio smatra da nema razlike između obavljanja namaza muškarca i žene nego preporučuju dizanje ruku u bilo koji položaj između ova dva, uključujući i njih.
Rekati
Rekat obuhvata nekoliko radnji, a to su: stajanje (kijām), pregibanje (rukū') i dva puta spuštanje na tlo (sedžda), s kratkom pauzom.
Vjernik zatim, uz izgovaranje tekbira, vrši pregibanje tijela u oblik ćiriličnog slova G (Г), oslanjajući se rukama o koljena, i izgovara riječi kojima slavi svoga Tvorca, čineći tako ruku'. S ruku'a se vraća u prvobitni stojeći položaj izgovarajući riječi "Čuje Allah onoga koji Ga hvali" (trans. "Semiallāhu li men hamideh") i "Naš Stvoritelju, neka je Tebi hvala" (trans. "Rabbenā we lekel hamd").
Uz izgovaranje tekbira, vjernik se zatim spušta na tlo i čini sedždu. Sedžda se, kako je opisao Muhammed ,čini tako da 7 tačaka, odnosno dijelova tijela dodiruje tlo: čelo, nos, dlanovi, koljena i nožni prsti. To je karakterističan položaj tijela u kojem vjernik klečeći dodiruje zemlju čelom i nosom. Muslimani smatraju da su u ovom položaju najbliži Allahu i da se u ovom položaju nijedna dova ne odbija, pa zato za vrijeme sedžde izgovaraju različite dove. U jednom rekatu postoje 2 sedžde, s kraćom pauzom između njih u sjedećem položaju.
S učinjenom drugom sedždom završen je jedan rekat. Sa završetkom prvog rekata ustaje se na drugi, a nakon završetka drugog rekata dolazi sjedenje.
Sjedenje
Na sjedenju u namazu vjernik uči Ettehijjātu, u kojem se izgovara šehadet, zatim se donese salavat na Poslanika. Nakon toga vjernik uči neku od dova koje su prenešene od Poslanika, da se uče na sjedenju, i onda time završaje sjedenje.
Završetak namaza
Svaki namaz završava se predajom selama. Selam se predaje tako što vjernik okrene glavu prvo na desnu stranu, pa izgovori "Esselāmu 'alejkum we rahmetullāh", a zatim okrene glavu na lijevu stranu i izgovori isto. Nije propisan zikr, Ajetul-kursija i dova nakon ovog namaza.
Rova
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2011. godine, Rova su imala 466 stanovnika.
Duha-namaz
Također pogledajte
Noćni namaz
Rova
Stanovništvo
Napomena: ''U 1998. povećano za dijelove naselja Hudo i Radomlje.''
IC 3168
IC 3168 (također poznat kao MCG 5-29-64 i PGC 39793) je prečkasta spiralna galaksija koja je udaljena oko 686 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Berenikina kosa. Najveći prečnik je 0,80 (160 hiljada sg) a najmanji 0,5 uglovnih minuta (100 hiljada sg). Prvo otkriće je napravio Charles Joseph Etienne Wolf 23. marta 1903. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Katinjski masakr
Katinjski masakr ili masakr u Katinjskoj šumi (zbrodnia katyńska, mord katyński, "Katinjski zločin"; Катынский расстрел "Katinjsko strijeljanje") bio je niz masovnih strijeljanja poljskih državljanja koji je izvršio Narodni komesarijat unutrašnjih poslova (NKVD), tajna policija Sovjetskog Saveza, između aprila i maja 1940. Izvorno se pojam "masakr u Katinju" odnosio na masakr u Katinjskoj šumi, koja je prva otkrivena te je bila najveća lokacija smaknuća ovog tipa.
Pokolj je pokrenuo šef NKVD-a Lavrentij Berija koji je htio ubiti sve zarobljene poljske oficire, a naredba je izdata 5. marta 1940. i odobrio ju je sovjetski Politbiro, uključujući i njen vođa, Josif Staljin. Broj ubijenih se procjenjuje na oko 22.000. Žrtve su ubijene u Katinjskoj šumi u Smolenskoj oblasti, Ruskoj SFSR, zatvorima u Tveru i Harkivi i drugdje. Od ukupnog broja ubijenih, oko 8.000 su bili oficiri zarobljeni nakon Sovjetske invazije Poljske, dodatnih 6.000 su bili policijski oficiri, dok su ostatak sačinjavali poljski intelektualci koju su Sovjeti smatrali "tajnim agentima, žandarmerijom, zemljoposjednicima, saboterima, vlasnicima tvornica, advokatima, činovnicima i svećenicima".
Vlada Trećeg Reicha je objavila otkriće masovne grobnice u Katinjskoj šumi 1943. Kada je poljska vlada u egzilu, koja je tada bila u Londonu, zatražila nezavisnu istragu koju bi proveo Međunarodni odbor Crvenog križa, Staljin je odmah prekinuo sve diplomatske odnose s njom. SSSR je dugo tvrdio da su žrtve ubili nacisti 1941, te su nastavili odbijati odgovornost za ovaj ratni zločin sve do 1990, kada je službeno priznao i osudio ubijanje koje je provodio NKVD, kao i zataškavanje prethodnih sovjetskih vlada.
Istrage koju su provele ruski istražioci u SSSR-u (1990–1991) i Ruska Federacija (1991–2004) su potvrdili sovjetsku krivnju za pokolj, ali su je odbili klasifcirati kao ratni zločin ili čin genocida. Istraga je zatvorena pod izlikom da su počinioci odavno mrtvi, a pošto je ruska vlada odbila to klasifcirati kao žrtve staljinističke represije, formalna posthumna rehabilitacija poljskih žrtava je navedena kao "neprimjenjiva". 2010., ruska Državna duma je odobrila deklaraciju koja krivi Staljina i druge sovjetske oficire jer su lično naredili masakr.
Uvod
SSSR je i sam izvršio invaziju istočne Poljske 17. septembra, u skladu sa paktom Ribbentrop-Molotov. Crvena armija je brzo napredovala te je naišla na malo otpora, pošto su poljske snage imale naredbu ne ulaziti u sukob s Sovjetima. Između 250.000 –454.700 poljskih zarobljenika i policajaca su zarobile sovjetske snage. Neki su oslobođeni ili su pobjegli, ali je 125.000 zarobljeno u logorima koje je vodio NKVD. Od tih, 42.400 vojnika, većinom ukrajinske ili bjeloruske narodnosti, koji su služili poljsku vojsku na bivšim poljskim teritorijima koje je anketirao SSSR, su oslobođeni idućeg mjeseca. 43.000 vojnika rođenih u zapadnoj Poljskoj, sada pod njemačkom kontrolom, predani su Njemačkoj; u zamjenu, Sovjeti su dobili 13.575 poljskih zarobljenika od njemačke vojske.
Uz osoblje vojske i vlade, i obični poljski državljani su trpili represije. Pošto je poljski sistem mobilizacije zahtjevao da svaki diplomirani mladić sa univerziteta postane rezervni oficir vojske, NKVD je uspio okupiti značajan broj poljskog intelektualnog sloja. Institut narodnog sjećanja (IPN) navodi da je oko 320.000 poljskih građana deportirano u SSSR (ovu brojku osporavaju neki historičari, koji procjenjuju da je broj veći, između 700.000–1.000.000). IPN procjenjuje da je broj poljskih građana koji su preminuli tokom sovjetske vladavine u drugom svjetskom ratu oko 150.000 (revizija prethodnih procjena od oko 500.000). Od grupe 12.000 Poljaka poslanih u logor Dalstroj kraj Kolime) 1940–1941, većinom ratnih zarobljenika, samo je 583 muškaraca preživjelo, te oslobođeno 1942. da bi se pridružili poljskim oružanim snagama pod sovjetskom kontrolom. Tadeusz Piotrowski navodi da je "tokom rata i nakon njega, 1944, 570.387 poljskih građana podvrgnuto nekoj vrsti sovjetske političke represije".
Vođa NKVD-a, Lavrentij Berija, 19. septembra je naredio tajnoj policiji da stvori Administraciju za upravljanje ratnim zarobljenicima. NKVD je preuzeo nadzor na poljskim zarobljenicima od Crvene armije, te ih poslao u razne centre i prijelazne logore i stvorio željezničku rutu za prijevoz ratnih zarobljenika na zapadu SSSR-a. Najveći logori bili su u Kozeljsku (Manastir Optina), Ostaškovu i Starobeljsku. Drugi logori bili su u naseljima Juhnovo, Juže, željeznička stanica Tjotkino 90 km od Putivla), Kozelščina, Oranki, Vologda (željeznički kolodvor Zaonikeevo), i Grjazovec. mini|desno|250px|[[Crvena armija vodi poljske ratne zarobljenike nakon sovjetske invazije Poljske]] Kozeljsk i Starobeljsk su korišteni za vojne oficire, dok je Ostaškov držao poljske izviđače, žandarmeriju, policijske i zatvorske oficire. Neki zarobljenici su bili članovi drugih grupa poljskih intelektualaca, kao što su svećenici, zemljoposjednici i pravnici. Procjena broja zarobljenika je sljedeća: Kozeljsk, 5.000; Ostaškov, 6.570; i Starobeljsk, 4.000. To je ukupno 15.570 muškaraca.
Prema izvještaju 19. novembra 1939, NKVD je držao oko 40.000 poljskih ratnih zarobljenika: oko 8.000–8.500 oficira, 6.000–6.500 milicajaca i 25.000 vojnika i dočasnika. U 12. mjesecu, val hapšenja je povećao broj poljskih oficira. Ivan Serov je Beriji 3. decembra izjavio da "ukupno, 1.057 bivših oficira poljske vojske je uhapšeno". 25.000 vojnika i dočasnika je poslano na prisilni rad u SSSR-u (izgradnja cesta, teška metalurgija).
Jednom u logorima, između oktobra 1939. i februara 1940, Poljaci su morali trpiti dugačka ispitivanja i stalnu političku agitaciju oficira NKVD-a, među kojima je bio i Vasilij Zarubin. Zarobljenici su pretpostavljali da će ubrzo biti pušteni na slobodu, ali su ispitivanja imala namjeru uspostaviti selekcijski proces kako bi se znalo ko će preživjeti a ko umrijeti. Prema izvještaju NKVD-a, ako se zarobljenici nisu mogli natjerati da prihvate prosovjetsko razmišljanje, proglašeni su "čvrstim i beskompromisnim neprijateljima sovjetskog autoriteta".
Dana 5. marta 1940, u skladu sa uputom Josifa Staljina Beriji, šest članova sovjetskog Politbiroa - Staljin, Vjačeslav Molotov, Lazar Kaganovič, Kliment Vorošilov, Anastas Mikojan i Mihail Kalinjin - potpisali su naredbu da se smakne 25.700 poljskih "nacionalista i kontrarevolucionara" koji su držani u logorima u zapadnoj Ukrajini i Bjelorusiji. Razlog za pokolj, tvrdi historičar Gerhard Weinberg, je taj da je Staljin htio lišiti potencijalnu buduću poljsku vojsku velikog dijela talentiranih činovnika: "Sugerira se da je motiv za ovu groznu odluku [Katinjski masakr] bilo potvrditi Nijemcima da Sovjeti ustraju na antipoljskoj politici. Objašnjenje je potpuno neuvjerljivo s obzirom na veliku brigu sovjetskog režima da drži ovaj masakr tajnim od uprave te njemačke vlade koju je navodno htio zadiviti... Puno vjerojatnije objašnjenje [za pokolj] bio bi gledanje na budućnost u kojoj će opet biti Poljska uz sovjetsku zapadnu granicu. Pošto je namjeravao zadržati istočni dio te države pod svaku cijenu, Staljin je mogao biti siguran da će bilo kakva obnovljena Poljska biti neprijateljska. Pod tim okolnostima, učinio bi je slabijom ako bi se riješio velikog dijela njene vojne i tehničke elite."
Smaknuća
mini|desno|250px|Bilješke [[Lavrentij Berija|Berije Staljinu, kojima predlaže ubijanje poljskih zarobljenika]] Broj žrtava se procjenjuje na oko 22.000, a donja granica potvrđenih ljudi koje je ubijeno je 21.768. Prema sovjetskim deklasificiranim dokumentima, 21.857 poljskih zarobljenika je ubijeno nakon 3. aprila 1940: 14.552 ratnih zarobljenika (većina ili svi iz tri gore spomenuta logora) i 7.305 zatočenika iz zapadnih dijelova Bjelorusije i Ukrajine. Od njih, 4.421 je bilo iz Kozeljska, 3.820 iz Starobeljsk, 6.311 iz Ostaškova, a 7.305 iz bjeloruskih i ukrajinskih zatvora. Voditelj odjela za ratne zarobljenike NKVD-a, Major general P. K. Soprunenko, organizirao je "selekciju" poljskih oficira koji će biti masakrirani u Katinjskoj šumi i drugdje.
Među žrtvama u Katinjskoj šumi su bili admiral, dva generala, 24 pukovnika, 79 potpukovnika, 258 majora, 654 kapetana, 3.420 podoficira, sedam kapelana, tri zemljoposjednika, princ, 43 službenika, 85 vojnika, 131 izbjeglica, 20 profesora sa univerziteta, 300 liječnika; nekoliko stotina odvjetnika, inžinjera i profesora; više od 100 pisaca i novinara, kao i oko 200 pilota. Sveukupno, NKVD je smaknuo gotovo polovicu poljskih korpusa oficira. Ubijeno je 14 generala: Leon Billewicz (umirovljen), Bronisław Bohatyrewicz (umirovljen), Xawery Czernicki (admiral), Stanisław Haller (umirovljen), Aleksander Kowalewski (umirovljen), Henryk Minkiewicz (umirovljen), Kazimierz Orlik-Łukoski, Konstanty Plisowski (umirovljen), Rudolf Prich, Franciszek Sikorski (umirovljen), Leonard Skierski (umirovljen), Piotr Skuratowicz, Mieczysław Smorawiński i Alojzy Wir-Konas. Nisu sve žrtve masakra bili Poljaci, jer je Druga Poljska Republika bila multietnička država, pa je među oficirima bilo i Bjelorusa, Ukrajinaca i Židova. Prema procjenama, oko 8% žrtava masakra su bili poljski Židovi. 395 zarobljenika je pošteđeno, a među njima su bili i Stanisław Swianiewicz i Józef Czapski. Odvedeni su u logor Juknov a potom u Grjazovec.
mini|lijevo|225px|Masovna grobnica u Katinjskoj šumi, 1943. I do 99% zatočenika je lišeno života. Ljudi iz logora Kozelsjk su ubijeni u Katinjskoj šumi; ljudi iz logora Starobeljska su ubijeni u zatvorima NKVD-a u Harkivu a leševi zakopani kraj sela Piatihatki; a policijski oficiri iz logora Ostaškov su ubijeni u zatvorima NKVD-a u Tveru i zakopani u Mednoji. Detaljnija informacija o egzekucijama u zatvoru NKVD-a je tokom saslušanja dao Dmitrii Tokarev, bivši voditelj uprave okruga NKVD. Prema Tokarevu, strijeljanje je započelo navečer i završilo u zoru. Prvi transport, 4. aprila 1940, nosio je 390 ljudi, te su krvnici imali poteškoća ubiti tako puno ljudi u jednoj noći. Sljedeći transporti nisu doveli više od 250 muškaraca. Egzekucije su obavljene sa njemačkim 9×19mm Walther Modell 2 pištoljima koje je nabavila Moskva. ali su korišteni i sovjetski revolveri 7.62×38mmR Nagant M1895.
IC 4798
IC 4798 (također poznat kao ESO 141-15, IRAS 18536-6211 i PGC 62630) je spiralna galaksija koja je udaljena oko 207 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Paun. Najveći prečnik je 1,50 (91 hiljada sg) a najmanji 0,8 uglovnih minuta (48 hiljada sg). Prvo otkriće je napravio DeLisle Stewart 13. augusta 1901. godine.
Katinjski masakr
Smaknuća
mini|desno|250px|Žrtvama su svezane ruke prije smaknuća Izvršitelji egzekucija su koristili njemačka a ne sovjetska oružja jer su potonji previše odskakivali nakon prvih tucet strijeljanja. Vasilij Blohin, glavni krvnik za NKVD — i možda najgori serijski ubojica u modernoj ljudskoj historiji — je navodno lično upucao i ubio 7.000 osuđenika, od kojih su neki imali tek 18 godina, od logora Ostaškov do zatvora Kalinjin u rasponu od 28 dana u aprilu 1940.
Rudnik pri Moravčah
mini|280px|Rudnik pri Moravčah, rimokatolička crkva "Žalostna Matera Božja" Rudnik pri Moravčah je naseljeno mjesto u sastavu općine Moravče, regija Srednja Slovenija, Slovenija.
Katinjski masakr
Smaknuća
Ubistva su bila metodična. Nakon provjere i odobrenja osobnih informacija osuđenika, svezane su mu ruke te je odveden u ćeliju na čijim su zidovima bile postavljene vreće od pijeska te teška vrata. Žrtvi je naređeno da klekne u sredini ćelije, nakon čega bi ga krvnik upucao u glavu ili vrat. Leš bi odnijeli na suprotna vrata i stavili na pet ili šest kamiona koji su čekali, nakon čega bi sljedeći osuđenik pozvan da proživi istu sudbinu. Uz prigušivačku oblogu u ćeliji za smaknuće, pucnjevi pištolja su prekrivani i uključivanjem glasnih uređaja (primjerice ventilatora) tokom noći. Neka otkrića nakon 1991. navode da su tako života lišeni i zatočenici u sjedištu NKVD-a u Smoljensku, iako se na temelju nagomilanih leševa može zaključiti da su neki i stajali na rubu masovne grobnice u šumi. Ova procedura je ponovljena svaku noć, izuzev tokom praznika 1. maja.
Između 3.000 i 4.000 poljskih zatvorenika ukrajinskih i bjeloruskih zatvora vjerovatno je zakopano u masovnim grobnicama Bikivnja i Kurapati. Poručnica Janina Lewandowska, kćer generala Józefa Dowbora-Muśnickija, je bila jedina žena koja je zaklana u Katinju.
IC 4798
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Katinjski masakr
Otkriće
Pitanje o sudbini poljskih zarobljenika je ponovno izašlo na površinu nakon što su Sile Osovine izvršile invaziju SSSR-a tokom ljeta 1941. Poljska vlada u egzilu i sovjetska vlada potpisali su sporazum Sikorski-Mayski koji je objavio spremnost obje strane da se bore zajedno protiv nacističke Njemačke i uspostave poljske vojske na sovjetskom teritoriju. Poljski general Władysław Anders je počeo organizirati armiju, te je zatražio informacije o nestalim poljskim zarobljenicima iz 1939. Tokom ličnog posjeta, Staljin je uvjeravao njega i Władysława Sikorskog, poljskog premijera, da su svi Poljaci oslobođeni, te da se ne mogu sve naći jer su Sovjeti "izgubili njihov trag" u Mandžuriji.
Kada je teritorij Smolenska 1942. pao pod njemačku okupaciju, poljski radnici na željeznici su od mještana čuli priče o masovnoj grobnici poljskih vojnika u Kozelsku kraj Katinja, pronašli jedan grob te ga prijavili poljskoj podzemnoj vladi. Otkriće nije smatrano značajnim, pošto niko nije mogao vjerovati da taj grob sadrži tako puno leševa. Početkom 1943, Rudolf von Gersdorff, njemački oficir, je dobio izvještaje o masovnim grobnicama poljskih vojnih oficira kraj Katinja. Proslijedio je izvještaje nadređenima. Joseph Goebbels je smatrao da je otkriće izvrsna prilika da se stvore tenzije između Poljske, zapadnih saveznika i SSSR-a. Nacistička propaganda je govorila o užasima boljševizma i anglo-američkoj pokornosti istima. Nakon opsežnih priprema, 13. aprila radio u Berlinu je objavio svijetu da su njemački vojnici u Katinjskoj šumi otkrili jamu "dugačku 28 metar i široku 16 metara, u kojoj su tijela 3.000 poljskih oficira u 12 slojeva". Razotkrivena je sovjetska odgovornost.
mini|lijevo|225px|Poljske novčanice i naramenice otkrivene u masovnoj grobnici Njemačke snage su dovele komisiju Međunarodnog odbora Crvenog križa, nazvanu komisija Katinj, koja se sastojala od 12 forenzičkih stručnjaka iz nekoliko zemalja (Belgija, Bugarska, Danska, Finska, Francuska, Italija, Hrvatska, Holandija, Švedska i druge). Tako su željno htjeli dokazati da su Sovjeti krivi za masakr da su čak uključili i neke ratne zarobljenike Saveznika, među kojima su bili i pisac Ferdynand Goetel. Nakon rata, Goetel je pobjegao sa lažnim pasošom zbog potjernice; Bugar Marko Antonov Markov i Čeh František Hájek, čije su zemlje postale satelitske države SSSR-a, su prisiljeni da povuku svoje dokaze kako bi okrivili naciste. Hrvat Ljudevit Jurak je osuđen na smrt i smaknut od komunista nakon rata, a njegov kolega Eduard Miloslavić uspio je pobjeći u SAD. Masakr u Katinju je bio od koristi za Treći Reich jer je diskreditirao SSSR. 14. aprila 1943. Goebbels je zapisao u dnevniku: "Sada koristimo otkriće 12.000 leševa poljskih oficira, koje je ubio NKVD, za antiboljševičku propagandu u velikom stilu. Poslali smo neutralne novinare i poljske intelektualce na licu mjesta gdje smo ih našli. Njihovi zapisi koji dolaze do nas su užasni. Führer je također dao dopuštenje da izdamo drastične vijesti njemačkim novinama. Dao sam im upute da najšire moguće iskoriste materijal za propagandu. Živjet ćemo od njega nekoliko sedmica".
Sovjetska vlada je zanijekala njemačke optužbe te tvrdila da su poljski zarobljenici radili na zapadno od Smolenska te da su ih zarobili i ubili nacisti 1941.
mini|desno|250px|Ekshumacije u Katinju, 1943. Poljska vlada u egzilu je 1943, koju je vodio Sikorski, inzistirala da se o toj temi govori prilikom pregovora sa Sovjetima te da još jednu nezavisnu istragu sprovede Crveni križ. Staljin je negativno reagirao, optužio poljsku vladu da vrši kolaboraciju sa nacistima, prekinuo sve diplomatske veze s njom, i započeo kampanju da zapadni saveznici priznaju prosovjetsku poljsku vladu koju bi vodio Wanda Wasilewska. Sikorski je poginuo u zrakoplovnoj nesreći tokom ljeta 1943, što je bilo prigodno za zapadne saveznike.
Sovjetske akcije
Početkom septembra 1943, Goebbels je informirao njemačku vojsku da se povuče sa Katinja i zapisao predviđanje u dnevniku: "Nažalost, morali smo odustati od Katinja. Boljševici će neosporno ubrzo 'otkriti' da smo mi ubili 12.000 poljskih oficira. Ova epizoda će nam uzrokovati podosta nevolja u budućnosti. Sovjeti će sigurno izmisliti posao otkrića što više masovnih grobova kako bi nas okrivili za njih".
Nakon što su ponovno zauzeli Katinj nakon bitke za Smolensk, 1. oktobra 1943. NKVD je započeo operaciju zataškavanja. Groblje koje je sagradio poljski Crveni križ je uništeno a svi dokazi su uklonjeni. Svjedoci su "intervjuirani" te su im zaprijetili hapšenjem zbog "kolaboracije sa fašistima" ako se njihova svjedočenja ne poklapaju sa službenom vladinom tezom. Pošto nijedan od dokumenata žrtava nije bio stariji od aprila 1940, sovjetska tajna policija je postavila lažne dokaze kako bi vrijeme masakra prebacila na ljeto 1941, kada su nacisti kontrolirali područje. Preliminarni izvještaj NKVD-a iz 10–11. januara 1944, je zaključio da su poljske oficire ubili nacisti.
Početkom 1944, SSSR je poslao još jednu komisiju, "Specijalna komisija za uspostavu i istragu strijeljanja poljskih zarobljenika od njemačko-fašističkih napadača u Katinjskoj šumi" (Специальная Комиссия по установлению и расследованию обстоятельств расстрела немецко-фашистскими захватчиками в Катынском лесу военнопленных польских офицеров, Spetsial'naya Kommissiya po ustanovleniyu i rassledovaniyu obstoyatel'stv rasstrela nemetsko-fashistskimi zakhvatchikami v Katynskom lesu voyennoplennyh polskih ofitserov), na lokaciju masovne grobnice; samo ime komisije je već unaprijed govorilo što će biti zaključak. Komisiju je vodio Nikolaj Burdenko. Strancima nije bilo dozvoljeno sudjelovati u istrazi. Komisija je ekshumirala leševe, odbacila njemački izvještaj iz 1943, te ih okrivila za strijeljanje u jesen 1941. Usprkos manjku dokaza, okrivili su i njemačku stranu za ubijanje ruskih zarobljenika koji su kopali jame. Nepoznato je koliko je članova komisije zavarao lažni izvještaj, a koliko je sumnjalo na istinu; Cienciala i Materski navode da komisija nije imala izbora nego potvrditi navode vlade, dok Burdenko vjerovatno nije znao o zataškavanju. Zaključak komisije Burdenko sovjetski su izvori uporno ponavljali, sve dok sovjetska vlada 13. aprila 1990. nije priznala laž i potvrdila krivnju.
U januaru 1944, Sovjeti su također pozvali grupu od preko tucet američkih i britanskih novinara, koje je pratila Kathleen Harriman, kćer američkog veleposlanika Averella Harrimana, i John Melby, treći sekretar amereričke ambasade u Moskvi, u Katinj. Smatralo se da su tim činom sovjetske vlasti htjele dati težinu svojoj propagandi. Melby je ipak uočio nedosljednosti u sovjetskom slučaju: problematični svjedoci; obeshrabrivanje ispitivanja svjedoka; izjave svjedoka su bile očito mehaničke i memorizirane unaprijed. Ipak, Melby je tada smatrao da je sveukupno sovjetski slučaj uvjerljiv. Harrimanov izvještaj je došao do istog zaključka, no obojici je nakon rata postavljeno pitanje zašto su njihovi zaključci bili u suprotnostima sa nalazima, uz sumnju da je taj zaključak htio čuti i State Department. Novinari nisu bili zadivljeni sovjetskom namještaljkom.
Rudnik pri Moravčah
Stanovništvo
Napomena: ''Do 1953. iskazivano pod imenom Rudnik.''
Katinjski masakr
Reakcija Zapada
Rastuće poljsko-sovjetske tenzije su počele naprezati odnose Sovjeta i Zapada u vrijeme kada je poljska važnost sa Saveznike, a koja je bila značajna u prvim godinama rata, počela slabiti, zbog ulaska SSSR-a i SAD-a u rat. Britanski premijer Winston Churchill i američki predsjednik Franklin D. Roosevelt su sve češće bili razapeti između obaveza prema Poljacima i zahtjevima Staljina i njegovih veleposlanika.
Prema Edwardu Raczyńskom, Raczyński i general Sikorski su se sreli sa Churchillom i Alexandrom Cadoganom 15. aprila 1943, te im rekli da Poljaci imaju konkretne dokaze o sovjetskoj odgovornosti za pokolj. Raczyński navodi da je Churchill, "bez obaveze, svojim ponašanjem pokazao da ne sumnja u to." Churchill je rekao da "boljševici znaju biti vrlo okrutni". Ipak, 24. aprila 1943. Churchill je ubjedio Sovjete: "Protivimo se bilo kakvoj 'istrazi' Međunarodnog odbora Crvenog krsta na bilo kojem teritoriju pod njemačkom kontrolom. Takve istrage bi bile laži a njihovi zaključci doneseni terorizmom". Neslužbeni ili tajni britanski dokumenti su zaključili da je sovjetska krivnja "gotovo sigurna", ali je savezništvo sa Sovjetima bilo važnije od takvih moralnih pitanja; stoga je službena verzija podržavala Sovjete, te čak i cenzurirala bilo kakav suprotni zaključak. Churchill je zamolio veleposlanika Owena O'Malleya da istraži taj slučaj, ali uz sljedeću opasku: "Sve je to samo da se prikupe fakti, jer niko od nas ne bi smio da o tome prozbori niti riječ." O'Malley je ukazao na nekoliko nedosljednosti i nemogućnosti sovjetske verzije. Kasnije, Churchill je poslao kopiju izvještaja Rooseveltu 13. augusta 1943. Izvještaj je dekonstruirao sovjetski bilans masakra i natuknuo političke posljedice na snažno moralni okvir, ali je priznao da nije bilo alternative postojećoj politici. Ne zna kakav je komentar Roosevelt saopštio kad je pročitao O'Malleyjev izvještaj. Churchill se u svojim memoarima osvrnuo na sovjetsku istragu tog zločina 1944, prema kojem su nacisti krivi, te dodao: "uvjerenje je, izgleda, čin vjere".
Ron Jeffery, agent britanske i poljske tajne službe, je 1944. u okupiranoj Poljskoj zaobišao Abwehr i dospio do Londona sa poljskim izvještajem za britansku vladu. Njegov trud je isprva jako cijenjen, ali je kasnije ignorisan od Britanaca, što je razočarani Jeffery pripisao podlosti Kima Philbya i drugih komunističkih agenata u britanskom sistemu. Jeffery je pokušao informisati britansku vladu o masakru u Katinjskoj šumi, ali je otpušten iz armije.
Roosevelt je 1944. dao zadatak ambasadoru na Balkanu, poručniku Georgeu Earleu, da sastavi izvještaj o tom slučaju. Earle je zaključio da je masakr izveo SSSR. Nakon konzultacija sa Elmerom Davisom, direktorom ureda za ratnu informaciju, Roosevelt je službeno odbacio taj izvještaj, te izjavio da je ubjeđen kako je za isti kriv Treći Reich. Kada je Earle formalno zatražio dopuštenje da objavi nalaze, predsjednik mu je dao naredbu kojom mu je to zabranjeno.
Dva američka ratna zarobljenika – pukovnik Donald B. Stewart i John H. Van Vliet – su 1943. odvedeni od Nijemaca do Katinja radi međunarodne konferencije. Steward i Van Vliet su poslali šifrirane poruke američkim nadređenima prema kojima su naišla na dokaze koji su teretili Sovjete. Tri dokaza su priložena. Kao prvo, poljski leševi su bili u tako naprednom stanju raspadanja da ih nacisti nisu mogli ubiti. Kao drugo, nijedan od poljskih dokumenata iz grobnice (pisma, dnevnici, fotografije) nisu bili stariji od maja 1940. Kao treće, dobro stanje uniformi i čizama žrtava je ukazivalo da nisu dugo živjeli nakon zarobljeništva. Van Vliet je 1945. izdao izvještaj prema kojem Sovjeti nose teret krivice za taj masakr. Njegov nadređeni, Major general Clayton Bissell, je uništio izvještaj. Washington je tu informaciju držao tajnom, možda zbog toga da smiri Staljina i da ga ne odvrati od rata sa nacistima. Tokom istrage kongresa 1951–1952, Bissell je branio svoj čin pred kongresom, navodeći da nije bilo u interesu SAD-a da stvara neprijateljstva sa saveznikom (SSSR-om) čija je pomoć još bila potrebna protiv Japana. Van Vliet je 1950. obnovio svoj ratni izvještaj.
Nürnberški proces
Od 28. decembra 1945. do 4. januara 1946, sedmorici članova Wehrmachta je suđeno na sovjetskom vojnom sudu u Lenjingradu. Jedan od njih, Arno Düre, je optužen za ubistvo brojnih civila strijeljanjem, je priznao da je sudjelovao u pokopu (ali ne i smaknuću) 15.000 do 20.000 poljskih ratnih zarobljenika u Katinju. Zbog toga je pošteđen smrtne kazne i osuđen na 15 godina teškog rada. Njegova ispovijed je bila puna apsurdnih detalja, te ga s toga sovjetski tužioci nisu iskoristili kao svjedoka tokom Nürnberških suđenja. On je kasnije opovrgnuo svoju izjavu, te tvrdio da je prisiljen to priznati.
Prilikom sastavljanja optužnice za njemačke ratne zločince tokom londonske konferencije, sovjetski pregovarači su iznijeli optužbu da je "u septembru 1941, 925 poljskih zarobljenika ubijeno u Katinjskoj šumi u blizini Smolenska". Američki pregovarači su to htjeli uključiti u optužnicu, ali su kasnije bili "posramljeni" tim uključivanjem te predložili da zavisi od Sovjeta da tu optužbu održe. Tokom Nürnberškog procesa 1946, sovjetski general Roman Rudenko je podignuo optužnicu i izjavio da je "jedan od najvažnijih zločinačkih činova za koji su odgovorni glavni ratni zločinci masovno smaknuće poljskih zarobljenika koji su strijeljani u Katinjskoj šumi od njemačko-fašističkih osvajača," ali nije uspio podići dokaze za isti, te su američki i britanski suci odbacili tu optužbu.
Hladnoratovski pogledi
U Poljskoj, prosovjetske vlasti su zataškavale taj slučaj u skladu sa službenom sovjetskom propagandom, te su namjerno cenzurirali izvore koji bi mogli dati informacije o zločinu. Katinj je bio tabu tema poslijeratne Poljske. Cenzura Narodne Republike Poljske je uložila ogroman trud a slučaj Katinj je pomenut u "Crnoj knjizi cenzure" koju su koristili autoriteti da kontroliraju medije i akademiju. Ne samo da je vlada suzbila bilo kakve reference na isti, nego je i samo spominjanje tog zlodjela bilo opasno. Kasnih 1970-ih, neke demokratske grupe su se usprotivile cenzuri i razgovarali o masakru, usprkos prebijanja, hapšenjima i bojkotiranja. Poljski sindikat Solidarnost je 1981. podignuo spomenik sa jednostavnim natpisom "Katinj, 1940". Spomenik je zamijenjen kada su vlasti postavile novi natpis: "Poljskim vojnicima-žrtvama hitlerovskog fašizma-počivali na miru u Katinju". Ipak, svake godine na Dušni dan slični su spomenici sa križevima postavljeni na groblju Powązki i raznim drugim mjestima, samo da bi ih uklonila milicija. Katinj je ostao zabranjena tema u Poljskoj sve do pada istočnog bloka 1989.
U SSSR-u 1950-ih, voditelj KGB-a, Aleksandar Šelepin, je predložio uništenje raznih dokumenata povezanih sa Katinjom kako bi se umanjile šanse da istina izađe na vidjelo. Nikiti Hruščovu je 3. marta 1959. pisao o ubijanju 21.857 Poljaka te predložio da se unište lični dokumenti o istima, a taj dokument je sačuvan te je na kraju izašao u javnost.
Otkrića
Kasnih 1980-ih porastao je pritisak i poljske i sovjetske vlade da se objave dokumenti povezani uz taj masakr. Poljski akademičari su pokušali uključiti Katinj kao temu u zajedničkoj poljsko-sovjetskoj komisiji iz 1987. kako bi istražili cenzurirane epizode poljsko-ruske historije. Sovjetski akademičari su 1989. otkrili da je Staljin doista naredio masakr, a 1990. Mihail Gorbačov je priznao da je NKVD pogubio gotovo sve poljske ratne zarobljenike te potvrdio dvije masovne grobnice kraj Katinja: Mednoje i Piatihatki.
mini|desno|250px|[[Katowice, Poljska: spomenik ubijenima u "Katinju, Harkіvu, Mednoju i drugim mjestima u bivšem SSSR-u 1940."]] Gorbačov je 30. oktobra 1989. dozvolio delegaciji nekoliko stotina Poljaka, koju je organizirala poljsko udruženje "Porodice žrtava Katinja", da posjete spomen groblje u Katinju. Među njima je bio i bivši savjetnik za nacionalnu bezbjednost Sjedinjenih Država Zbigniew Brzezinski. Misa je održana a podignuti su natpisi sindikata Solidarnosti. Jedan čovjek je na groblje postavio natpis na kojem piše "NKVD" te maknuo riječ "Nacisti" te je tako nastao zapis "U sjećanje na poljske oficire koje je 1941. ubio NKVDI." Neki posjetioci su ostavili zapaljene svijeće na tlu. Brzezinski je saopštio:
"Nije vlastita bol koja me je dovela ovdje, kao što je slučaj sa većinom ovih ljudi, već prije priznanje simbolične prirode Katinja. Rusi i Poljaci, mučeni do smrti, ovdje leže zajedno. Čini mi se izuzetno važnim da se istina mora izgovoriti o tome što se ovdje dogodilo, jer se jedino istinom novo sovjetsko vodstvo može distancirati od Staljinovih zločina i NKVD-a. Samo istina može biti temelj prijateljstva između Sovjeta i Poljaka. Istina će napraviti put za sebe. U to sam ubjeđen zbog same činjenica da mi je dozvoljeno doputovati ovdje."
Brzezinski je kasnije dodao:
"Činjenica da mi je sovjetska vlada dozvolila da budem ovdje—a Sovjeti znaju moja stajališta—je simbolično raskidanje sa staljinizmom te predstavlja perestrojku."
Tokom 47. godišnjice otkrića masovne grobnice, 13. aprila 1990, SSSR je izrazio "duboko kajanje" i priznao odgovornost sovjetske tajne policije za taj zločin. Taj dan se od tada širom svijeta slavi kao Dan spomena na Katinj (Światowy Dzień Pamięci Ofiar Katynia).
Službene istrage
Nakon što su Amerikanci i Poljaci otkrili daljnje dokaze 1991. i 1992, ruski predsjenik Boris Jeljcin je objavio tajne dokumente iz zapečaćenog "Paketa №1." te ih predao poljskom predsjedniku Lechu Walesi. Među dokumentima je bio i prijedlog Berije, datiran 5. marta 1940, da smakne 25.700 Poljaka, a koji je između ostalog potpisao i Staljin. Tu je bio i Šelepin dokument datiran 3. marta 1959. kojeg je poslao Hruščovu o smaknuću 21.857 Poljaka te prijedlog da se ti dokumenti unište kako bi se sakrila istina. Ova otkrića su objavili i ruski mediji, gdje su interpretirani kao borba moći između Jeljcina i Gobračova.
Glavni vojni tužilac za SSSR je 1991. započeo postupak protiv P. K. Soprunenka zbog njegove uloge u katinjskom masakru, ali je na kraju odustao zbog toga što je Soprunenko imao 83 godine, bio gotovo slijep, te se oporavljao od operacije raka. Tokom ispitivanja, Soprunenko se branio time što je osporavao vlastiti potpis na dokumentima. mini|lijevo|225px|Ceremonija za žrtve Katinjskog masakra, trg Piłsudsk, [[Varšava, 10. novembar 2007.]] Izvještaj komisije stručnjaka o Katinju, datiran 2. augusta 1993, naveo je zaključak da je to bio ratni zločin, zločin protiv čovječnosti i genocid.
Kada je Kwaśniewski posjetio Rusku Federaciju 2004, ruski službenici su objavili da su spremni predati sve informacije o tom masakru poljskim vlastima čim postanu deklasificirani. Glavni ruski vojni tužilac, Aleksandar Savenkov, je 2005. objavio završetak istrage prema kojoj je potvrđena smrt 1.803 od 14.542 poljskih oficira osuđenih na smrt dok su bili u tri sovjetska logora. Nije se osvrnuo na sudbinu preostalih 7.000 žrtava koji nisu bili ratni zarobljenici u logorima, nego u tamnicama. Savenkov je objavio da taj masakr nije bio genocid, da su sovjetski dužnosnici koji su krivi za isti već odavno mrtvi te da stoga "nema apsoultno nikakvog temelja razgovarati o ovome u krivičnom smislu". 116 od 183 svezaka koje je skupila ruska istraga su proglašeni državnom tajnom te su ostali tajni.
Nekoliko ruskih novina su 2007. i 2008. godine, među kojima su i Rossiyskaja Gazeta, Komsomolskaja Pravda i Nezavisimaya Gazeta objavile priče koje terete naciste za taj zločin, zbog čega se stvorila zabrinutost da je to urađeno uz prešutnu podršku Kremlja. Kao odogovor, poljski Institut na narodno sjećanje je odlučio otvoriti vlastitu istragu.
Poljski ministar vanjskih poslova je 2008. zatražio od ruske vlade uvid u navodne snimke masakra koji je snimio NKVD tokom ubijanja, nešto što su Rusi osporavali da postoji. Poljski službenici smatraju da postoje te snimke, kao i druge koje pokazuju na kolaboraciju Sovjeta i Gestapa tokom operacije, što je jedan od mogućih razloga ruske odluke da neke dokumente i dalje drži pod velom tajne.
81 svezak tog slučaja predan je poljskoj vladi. Do 2012. godine, 35 od 183 svezaka je i dalje klasificirano.
Sudske istrage
U intervjuu za poljske novine, Vladimir Putin je Katinj nazvao "političkim zločinom".
Ruski Vrhovni sud je 21. aprila 2010. naredio moskovskom gradskom sudu da posluša priziv zbog jednog pravnog slučaja vezanog za Katinj. Udruga za ljudska prava Memorial je izjavila da bi ta odluka mogla voditi do sudske odluke o detaljima ubijanja hiljada poljskih oficira. Ruska Federacija je 8. maja 2010. Poljskoj predala 67 svezaka "kriminalnog slučaja No.159", pokrenutog 1990-ih kako bi se istražio taj masakr. Svaki svezak je imao 250 stranica, te je sveukupno takav arhiv raspodijeljen u šest kutija. Svaka kutija je težila 12 kg. Ruski predsjednik Dmitrij Medvedev je predao jedan svezak poljskom predsjedniku, Bronislawu Komorowskom. Medvedev i Komorowski su se složili da bi države trebale nastaviti otkrivati istinu ove tragedije.
Evropski sud za ljudska prava je 2011. objavio da prihvaća dvije pritužbe porodica žrtava masakra protiv Ruske Federacije zbog zbog manjkavosti ruskih službenih istraga. U presudi 16. aprila 2012, sud je zaključio da je Ruska Federacija prekršila prava porodica žrtava zbog toga što nije dala dovoljno informacija o istrazi te opisao masakr kao "ratni zločin". Međutim, odbio je presuditi o učinkovitosti sovjetsko-ruske istrage jer se događaj odigrao prije nego je Ruska Federacija ratifikovala evropsku konvenciju o ljudskim pravima iz 1998. Porodica je pokrenula priziv te odluke, ali je 21. oktobra 2013. sud donio istu presudu kao i prethodnu, te zaključio da su ruski sudovi zakazali objasniti zašto su neke ključne informacije ostala tajne.
Poljsko-ruski odnosi
Ruska Federacija i Poljska ostaju podijeljeni oko pravnog opisa ovog zločina. Poljaci smatraju da se radi o genocidu, te zahtijevaju širu istragu, kao i potpuni uvid u sovjetske tajne.
Juna 1998, Boris Jeljcin i Aleksander Kwaśniewski dogovorili su se oko izgradnje memorijala u Katinju i Mednoju, dvijema lokacija masovnog klanja. Međutim, septembra te godine ruska strana je također pokrenula i pitanje smrti sovjetskih ratnih zarobljenika u logorima pod poljskom kontrolom 1919-1924. Između 16.000 i 20.000 ratnih zarobljenika je preminulo u tim logorima zbog bolesti. Neki ruski službenici su izjavili "da je to genocid koji se može usporediti sa Katinjom". Slična tvrdnja je izašla u javnost 1994; takvi pokušaji neki, pogotovo u Poljskoj, smatraju vrlo provokativnim ruskim manevrom kako bi se stvorio "anti-Katinj" i "uravnotežila historijska jednačina".
Vladimir Putin je 4. februara 2010. pozvao poljskog premijera, Donalda Tuska, da sudjeluje na spomen misi u Katinju u aprilu. Posjet se odigrao 7. aprila 2010, kada su Tusk i Putin zajedno sudjelovali na 70. godišnjici masakra. Prije posjete, poljski film iz 2007, Katyń, emitiran je na ruskoj državnoj televiziji po prvi put. The Moscow Times je komentirao da je premijera filma vjerovatno rezultat Putinove intervencije.
U novembru 2010, ruska Duma je izdala rezoluciju u kojoj je objavljeno da se u tajnim dokumentima vidi da je "Katinjski zločin izvršen po izravnim naredbama Staljina i sovjetskih političara". Deklaracija je pozvala da se masakr dalje istraži kako bi se potvrdio ukupan broj žrtava. Članovi komunističke partije zanijekali su da je SSSR kriv za masakr te glasali protiv rezolucije. Ruski predsjednik Medvedev je 6. decembra 2010. izrazio privrženost otkrivanja cijele istine o masakru, i rekao da je "Rusija nedavno preduzela razne korake prema raščišćavanju nasljedstva prošlosti. Nastavit ćemo u tom smjeru".
Ipak, Komunistička partija Ruske Federacije, kao i razni prosovjetski ruski političari i komentatori, i dalje nastavljaju nijekati sovjetsku krivnju, nazivaju objavljene dokumente "lažnima" te šire staru sovjetsku verziju događaja prema kojoj su nacisti pogubili poljske zarobljenike. Pozvali su i na novu istragu koja bi osporila rezultate one iz 2004.
Spomen lokacije
mini|desno|250px|Spomen mjesto žrtvama Katinja, [[Cannock Chase, Staffordshire, UK]] Nekoliko spomen lokacija je podignuto širom svijeta. Dok je trajao hladni rat, britanska vlada se protivila izgradnji većeg spomen mjesta u Ujedinjenom Kravljevstvu. SSSR nije htjela da se iko sjeća tog masakra te zahtijevala od britanske vlade da zaustavi izgradnju spomenika. Britanska vlada nije htjela antagonizam sa sovjetskom, pa se izgradnja spomenika odužila godinama. Kada se spomenik napokon izgradio, nijedan predstavnik vlade nije bio pristuan na ceremoniji (iako su predstavnici opozicione Konzervativne stranke bili tamo). Spomenik je otvoren 18. septembra 1976. u groblju Gunnersbury. Još jedna spomen lokacija je podignuta 1979. u Cannock Chaseu, Staffordshire. upright|mini|lijevo|225px|Spomen mjesto žrtvama masakra, groblje Pęksów Brzyzek, [[Zakopane, Poljska]] Spomen lokacija je 2000. otvorena na ratnom groblju u Katinju. Prije je taj spomenik bio posvećen "žrtvama hitlerizma". U Kanadi, velike metalne skulpture su podignute u poljskoj zajednici u Roncesvallesu u Torontou, Ontario. U Južnoj Africi, spomen lokacija u Johannesburgu odaje pijetet žrtvama Katinja kao i južnoafričkim i poljskim pilotima koji su letjeli avionima kako bi bacali zalihe i hranu tokom varšavskog ustanka.
U poljskom gradu Wrocławu, kipar Tadeusz Tchórzewski je izradio spomen ploču za žrtve tog masakra. Otvorena je 2000, i nalazi se u parku istočno od gradskog centra, kraj zgrade Racławice Panorama. Prikazuje majku domovinu koja plače nad mrtvim vojnikom, dok je iznad nje anđeo smrti koji se oslanja na mač.
U SAD-u, zlatni kip poznat kao Nacionalni memorijal Katyń nalazi se u Baltimoreu, Marylandu, na ulici Aliceanna. Poljski Amerikanci su u Detroitu postavili maleni bijeli kamen u obliku krsta sa spomen pločom kod crkve St. Albertus. Postoji i kip u Jersey Cityju, New Jerseyju. Druga spomen mjesta su Doylestown, Pennsylvania i Niles, Illinois.
U Ukrajini je izgrađen memorijalni centar radi počasti 4.300 ubijenih oficira u Piatihatkiju, 14 km sjeverno od Harkiva; centar se nalazi iza ugla bivšeg sjedišta NKVD-a. Djeca su otkrila stotine dugmadi poljskih oficira dok su se igrala na toj lokaciji.
Filmovi i literatura
Katinjski masakr je bio predmetom prikaza u filmovima, književnosti i slikama. Prvu englesku knjigu, "The Katyn Wood Murders", objavio je poljski emigrant Józef Mackiewicz 1951. u New Yorku. Ključan je dio radnje romana The Lieutenants koji je napisao W.E.B. Griffin, dio serije Brotherhood of War. Zataškavanje masakra je dio radnje u romanu Enigma koji je napisao Robert Harris, kao i film iz 2001, Enigma. Philip Kerr je 2013. napisao roman A Man Without Breath u kojem se istražuje mjesto masovne grobnice od njemačkih oficira 1943. Poljski pjesnik Jacek Kaczmarski je posvetio dio svoje poezije ovom događaju. U hrabrom političkom koraku na vrhuncu hladnog rata, srbijanski filmski režiser i scenarist Dušan Makavejev koristio je izvorne nacističke filmske snimke u svojem filmu iz 1974. Sweet Movie. Poljski kompozitor Andrzej Panufnik je napisao pjesmu 1967. koja se zove "Katinjski epitaf".
Američki filmaš Steven Fischer je 2000. producirao promotivni film Silence of Falling Leaves u kojem je dao počast palim vojnicima, a sastojao se od lišća koje pada dok se audio prebacuje na poljski jezik, na naraciju koju je vodila Božena Jędrzejczak. Nominiran je za nagradu Emmy.
Poljski filmski režiser Andrzej Wajda je 2007, čiji je otac, kapetan Jakub Wajda, pogubljen u zatvoru u Harkivu, dovršio film o tom masakru, Katyn. Nominiran je za Oskara.