Josip_Broz_Tito
Nesvrstanost
U prvo vrijeme, Tito nije govorio o pojmu nesvrstanosti, nego o "miru". Tokom Korejskog rata, kada se Jugoslavija i Indija u UN nisu formalno svrstali ni uz jedan blok, te se nisu složile s tim da samo velike sile određuju sudbinu svijeta. Jedno je vrijeme otklanjao teze novinara da će Jugoslavija zajedno s Indijom ići prema stvaranju treće sile. Kako se nije mogao nametnuti za vođu međunarodnog socijalističkog pokreta, preko pokreta nesvrstavanja, stvarao je imidž međunarodnog borca za mir, a kako je Jugoslavija bila neka vrsta paralelnog socijalističkog ideološkog imperija, Tito je preko pokreta nesvrstanih imao ambiciju ovladati dijelom svijeta, ali ne onako kako su to činili SAD i SSSR, nego na području ideja - jer ideje pokreću svijet - što je kao uvjereni komunista uvijek i zastupao. Nakon posjete indijske delegacije Jugoslavije s Vijayom Lakshmi Pandit u augustu 1954. godine, na njen poziv otputovao je krajem novembra u Egipat, Indiju i Burmu. U indijskom parlamentu je 21. decembra održao govor u kojem je izložio četiri najveće opasnosti za mir u svijetu: nejednakost medu narodima i državama, mješanje velikih sila u unutarnje poslove manjih država, rascjepkanost svijeta na interesne sfere i kolonijalizam. Tim je pozvao države koje ne pripadaju nijednom bloku da zbiju redove, te lokalno i globalno jačaju trgovinsku razmjenu i privrednu suradnju, a na kraju govora je spomenuo "aktivnu koegzistenciju", čime je počeo oblikovati bit i ciljeve nevrstavsnja. Kako je Jugoslavije već tih godina, po Titovim riječima "...imala golem ugled u azijskim, afričkim i juznoameričkim zemljama...", čelnicima tih zemalja se činilo da bi preko Jugoslavije mogli dobiti svojevrsnu ulaznicu za Evropu. Na Brijunima je 1956. godine uz prisustvo Nehrua, Nassera i Tita potpisana Brijunska deklaracija, kojom su osudili podjelu svijeta na blokove i politiku dominacije. Nakon Titovog govora na zasjedanju Opće skupštine UN-a 1960, te izbijanjem Berlinske i Kubanske krize, ideja o prvoj konferenciji je dobijala na značaju. Nakon Titovog 72-dnevnog putovanja kroz Afriku, prva konferencija je održana u Beogradu sptembra 1961. godine, čime su Jugoslavija i Tito postigli veliki uspjeh. Iako je saradnja trojice lidera izgledala idilična, postojala su razna neslaganja i protivljenja: Nehru je bio protiv okupljanja nesvrstanih zemalja u neku čvršću formaliziranu strukturu, Naser se protivio organiziranom i institucionaliziranom nastupu nesvrstanih zemalja, a Tito se protivio radikalnom pristupu Nasera po pitanju izraelskog problema. Titovo održavanje intenzivnih veza u nedemokratskim zemljama, jačalo je nedemokratske trendove u tim zemljama, a istovremeno slabilo Pokret. Opterećen tim i drugim problema pokret je godinama slabio, Tito je održavo prijateljske odnose s represivnim režimima kao u Kini, Sjevernoj Koreji, Kambodži, Libiji, Iranu i Iraku, a 1976. godine tokom pokolja Crvenih Kmera u Kambodži u Phnom Penhu je otvorena ambasada Jugoslavije. Svečano je ugošćavao ugandskog diktatora Idi Amina, samoproglašenog centralnoafričkog cara Jean-Bédel Bokassu, libijskog diktatora Gaddafija, kao i Sadama Huseina. Mada se time Tito ponašao kao i većina zapadnih zemalja, koje su pozivale te diktatore ili im kasnije davale politički azil. U jugoslavenskim kasarnama obučavani su palestinski teroristi, terorist Abu Nidal je u Beogradu imao svog predstavnika, kao i neke vođe Fataha, a terorista Carlos, punim imenom Ilich Ramírez Sánchez je stigao jednom na beogradski aerodrom.