cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Izraelsko-arapski sukob
Sueski rat
U oktobru 1956. godine na tajnom su se sastanku našli premijeri triju država, čiji su strateški interesi u najvećoj mjeri bili povrijeđeni Naserovom politikom: premijer Francuske Mollet i Velike Britanije Eden te Izraela Ben-Gurion. Velika Britanija je odlučila zaštititi ugrožene interese svog kapitala u kompaniji koja je upravljala Sueskim kanalom te povratiti svoj izgubljeni utjecaj na Bliskom istoku. Francuska je, uz motive slične britanskim, računala na to da bi rušenjem Nasera izravno uticala i na slabljenje egipatske podrške tadašnjim protivfrancuskim ustancima u Alžiru, Maroku i Tunisu. Posve prirodno, za zbivanja u Egiptu bio je zainteresiran i Izrael koji je želio eliminirati najsnažniju protivničku vojsku i neutralizirati baze palestinskih fedajina u pojasu Gaze. Na sastanku je postignut dogovor o zajedničkoj vojnoj akciji na Egipat i o rušenju Nasera, po sličnom obrascu kojim je američka CIA godinu dana prije srušila nacionalističkog iranskog predsjednika Mossadegha, koji je u Iranu pokušao nacionalizirati zapadne naftne kompanije. Plan nazvan Operacija Teleskop predviđao je napad Izraela na područje Sinajskog poluostrva nakon čega će se pod izlikom zaštite stranih brodova u Kanalu u sukob umiješati Velika Britanija i Francuska. Početni izraelski udar privući će egipatske snage na Sinajsko poluostrvo, koje su onda zračnim desantima britanskih i francuskih jedinica u području Sueskog kanala trebale biti odsječene i uništene. Izrael je u tajnosti mobilizirao sve motorizirane jedinice kojima je raspolagao i pripremio se za iznenadni napad.
Izraelski napad, kojim je zapovijedao proslavljeni general Moshe Dayan, počeo je u popodnevnim satima 29. oktobra 1956. zračnim desantom na području strateški važnog klanca Mitle na Sinajskom poluostrvu, koje je imalo važnu ulogu i u svim sljedećim izraelsko-arapskim ratovima. Usporedo s padobranskim desantom na područje Sinaja, ulaze i izraelske oklopne jednice. U skladu s prije dogovorenim, Velika Britanija i Francuska 30. oktobra diplomatskim putem traže povlačenje egipatskih i izraelskih jedinica iz područja Kanala prijeteći vojnom intervencijom. Egipat je očekivano odbio ultimatum te sljedeći dan počinju britanski i francuski zračni napadi na ciljeve širom Egipta. Zračni desanti britanskih trupa izvedeni su 5. novembra zapadno od Port Saida na zapadnoj obali Sueskog kanala te francuskih padobranaca na području Port Fuada na istočnoj obali Kanala, koje u potpunosti ovladavaju područjem Sueskog kanala.
Anglo-francuski napad na Egipat izazvao je oštru diplomatsku reakciju Sovjetskog Saveza, a akcija je naišla na neodobravanje u Washingtonu, gdje je Eisenhowerova administracija bila bijesna zbog poduzimanja napada bez prethodnih konsultacija sa Sjedinjenim Državama. Bijela kuća je u tom trenutku bila zabavljena situacijom u Mađarskoj, gdje su sovjetski tenkovi skršili mađarski ustanak, a Eisenhoweru ta kriza nije odgovarala ni zbog predstojećih predsjedničkih izbora. Nakon američkog pritiska, Velika Britanija i Francuska bile su prisiljene poštovati odluku Ujedinjenih naroda o prekidu vatre. Britanske i francuske jedinice povukle su se 22. decembra 1956. sa Sueskog Kanala, a izraelska vojska odlazi sa Sinajskog poluostrva u martu 1957. godine.
Egipatska vojska je tokom kratkog Sueskog rata 1956. teško stradala, zrakoplovstvo je gotovo uništeno, a uveliko je oslabljena i ratna mornarica. Sueski kanal je bio zatvoren do 1957., a Egipat je 1962. nadoknadio vrijednost nacionalizirane imovine izvornim vlasnicima. Arapske zemlje su u znak protesta nakon Sueske krize smanjile isporuke nafte Zapadu, stvarajući mali naftni udar i blagi nagovještaj velike naftne krize koja će se dogoditi nakon rata 1973. godine. Uprkos činjenici da je s vojne strane operacija bila uspješna, za Veliku Britaniju i Francusku je na političkoj i diplomatskoj razini bila potpuni fijasko i dovela je do velikih potresa na domaćim političkim scenama. Paradoksalno, pobjednicima Sueskog rata mogu se smatrati Izrael i Egipat. Izrael je dolaskom snaga UN-a na Sinajsko poluostrvo i svođenjem Egipta na razinu trećerazredne vojne sile ostvario svoj prvobitni cilj da osigura svoje južne granice za gotovo cijelu dolazeću deceniju. Izrael je također ishodio pravo prolaska brodova kroz Tiranski prolaz, a vojna saradnja Tel Aviva s Francuskom u idućim se godinama odrazila i na polju vojne industrije, koja je uz ostalo rezultirala i gradnjom nuklearnog reaktora u Dimoni u Izraelu. Rat 1956. godine je za Izrael bio uspješan test vlastitih oružanih snaga koje će idućih decenija igrati veliku ulogu u održanju Izraela. S druge strane, Egipat je uprkos vojnom porazu zadržao nadzor nad Sueskim kanalom, a još je važniji diplomatski prestiž koji je sebi Egipat donio. Naser je politički ojačao u vlastitoj zemlji te se nametnuo kao svearapski lider. Najveći dio tog utjecaja iskoristio je za stvaranje protivizraelske koalicije.
Egipatski predsjednik Naser vješto je kapitalizirao politički prestiž stečen nakon Sueske krize te je pedesetih godina 20. vijeka figurirao kao neslužbeni lider arapskog svijeta. Naserov panarabizam konkretiziran je 1958. ujedinjenjem Egipta i Sirije u zajedničku državu nazvanu Ujedinjena Arapska Republika. Tu Naserov projekt nije stao, već se UAR povezala s Jemenom u konfederaciju ambiciozno prozvanu Sjedinjene Arapske Države. Kao protivteža socijalističkoj Ujedinjenoj Arapskoj Republici, u martu 1958. dvije prozapadne arapske monarhije Jordan i Irak su ušle u federaciju nazvanu Arapska Unija. No, već u julu 1958. na poticaj iz UAR-a srušena je iračka monarhija a irački kralj Fejsal II ubijen je u državnom udaru, čime je propao projekt Arapske unije. Ni Ujedinjena Arapska Republika neće biti dugog vijeka, sirijski entuzijazam je brzo splasnuo nakon što je postalo jasno da zajedničkom državom dominira Kairo, dok su se Irak, nakon rušenja monarhije, i Sudan odbili pridružiti UAR-u. Projekt Ujedinjene Arapske Republike neslavno je raspušten 1961. nakon vojnog udara u Siriji.
Šestodnevni rat
Najveću korist od razjedinjenosti arapskog svijeta u svakom je slučaju imao Izrael, koji je u to vrijeme i sam bio duboko u problemima. Ekonomska kriza i smanjenje useljavanja te rast broja Židova koji su napuštali Izrael, kao i velike kulturološke razlike između različitih židovskih zajednica, stvarale su sliku depresivnog društva u očekivanju novog rata. Razdoblje nakon Sueskog rata nije prolazilo bez sukoba Izraela i okolnih arapskih zemalja. Između 1965. i 1967. dogodio se niz ozbiljnih čarki na granici Izraela sa Sirijom i Jordanom. Sirijska podrška terorističkim napadima palestinskog Fataha na židovska naselja u skladu s već ustaljenom praksom izazvala je seriju izraelskih vojnih odmazdi na sirijsku teritoriju. Početkom 1967. učestali su napadi sirijske artiljerije na Izrael, a u aprilu su vođeni zračni dvoboji između izraelskog i sirijskog zrakoplovstva u kojem je srušeno šest sirijskih letjelica. Nove tenzije u odnosima s arapskim susjedima izazvala je izraelska odluka da skrene dio toka rijeke Jordan radi navodnjavanja pustinje Negev, na što su arapske zemlje 1965. godine odlučile osiromašiti tok Jordana skretanjem njegovih pritoka na svojoj teritoriji.
Nakon što su 30. maja 1967. jordanski kralj Husein i egipatski predsjednik Naser potpisali sporazum kojim su dvije vojske stavljene pod zajedničko zapovjedništvo, procjene izraelske obavještajne službe govorile su da je napad arapskih zemalja na Izrael siguran. Najveća bojazan izraelskog zapovjedništva bila je istodobni rat na tri fronta, koji je mogao biti izbjegnut samo preventivnim izraelskim napadom. Na temelju takvih prosudbi izraelsko je vodstvo na čelu s premijerom Levijem Eshkolom donijelo odluku o brzoj mobilizaciji i grupiranju izraelskih snaga za napad. Dana 5. juna 1967. u 8 sati i 45 minuta počeli su iznenadni udari izraelskog ratnog zrakoplovstva na deset egipatskih aerodroma te na sirijske i jordanske, pa čak i na jedan irački vojni aerodrom. Tako su samo tokom prvog dana rata bombardirane 23 zračne luke u kojima je uništeno gotovo sve egipatsko, sirijsko i jordansko borbeno zrakoplovstvo. Time je već u početku akcije ostvarena apsolutna izraelska nadmoć u zraku, koja će omogućiti zrakoplovstvu da se idućih dana koncentrira na podršku kopnenoj vojsci.
Na jordanskom ratištu neprijateljstva počinju jordanskim granatiranjem izraelskih položaja i zračnim napadima, a jordansko zrakoplovstvo je bombardiralo Tel Aviv. Prvog dana rata oko podneva izraelske su snage prešle na sjeveru u napad u smjeru grada Genina, kojeg sljedeći dan zauzimaju. Na dijelu fronta prema Egiptu izraelske jedinice su prvog dana rata probile egipatske odbrambene crte i zauzele područje pojasa Gaze. Izraelske oklopne jedinice prodrle su uzduž obale Sredozemnog mora prema Sueskom kanalu te uprkos egipatskom otporu potkraj dana stigle na 30 km od kanala. Nakon više neuspjelih protivnapada, trećeg dana rata egipatske snage se povlače sa Sinajskog poluostrva prema kanalu, dok ih Izraelci napadaju iz zraka i sa zemlje. Egipatska javnost nije bila obaviještena o stanju na frontu, već je pogrešno vjerovala da se događaji odvijaju u egipatsku korist. U noći 6. juna Izraelci su izbili na područje Sueskog kanala kod grada Al-Quantarahe, a druga izraelska grupa zauzela je klanac Mitla na središnjem dijelu Sinaja. Na krajnjem jugu Sinajskog poluostrva Izraelci su zračnim desantom zauzeli grad Sharm al-Sheik, čime je otvoren ulaz u Akapski zaljev. Na istočnom ratištu, Izraelci su potisnuli jordansku vojsku i zauzeli stari dio grada Jerusalema, a istog dana zauzeli su i Šhem (biblijski naziv Šekem, arapski Nablus) i Arihu te izašli na zapadnu obalu rijeke Jordan, čime završavaju borbe na jordanskom dijelu fronta. Četvrtog dana rata na sinajskom frontu izraelske snage odbile su nekoliko slabih egipatskih protivnapada te su pred večer istoga dana osvojile obalu Sueskog kanala u cijeloj dužini. Posredovanjem UN-a kasno u noć istog dana prekinute su borbe na sinajskom frontu.
Sirijski front je prva tri dana rata mirovao, što je u potpunosti odgovaralo Izraelu koji je tako oštricu svog napada mogao usmjeriti na Sinajsko poluostrvo. Ono postaje aktivno tek nakon što je Izrael stabilizirao situaciju na druga dva fronta, tako 8. juna Izraelci prelaze u masovni napad na sirijske položaje te su istu noć iz tri smjera probili sirijske položaje a sljedećeg dana zauzeli su najveću sirijsku utvrdu Tel Taffar i otvorili put prema daljnjem prodoru ka središnjim dijelovima Sirije. Idući dan je izraelska vojska ovladala cijelom Golanskom visoravni. Posredovanjem UN-a 10. juna 1967. u 18 sati i 30 minuta prekinuta su borbena djelovanja na sirijskom frontu te je tako nakon 132 sata i 30 minuta borbenih djelovanja završen Šestodnevni rat.
U Šestodnevnom ratu arapske su zemlje imale oko 30 hiljada poginulih ili nestalih vojnika. Izgubljeno je oko 70 posto naoružanja i opreme, a posebno teško su stradala zrakoplovstva arapskih zemalja. Novonastalom situacijom izraelska se vojska opasno približila trima arapskim prijestolnicama - Kairu na manje od 100 km te Damasku i Amanu na manje od 50 km. Izrael je ratnom pobjedom stekao nadzor nad cijelim biblijskim područjem Izraela ili četiri puta veću teritoriju od onog iz 1949. nakon Prvog arapsko-izraelskog rata. Još je milion palestinskih Arapa došlo pod izraelsku vlast, tako da je pod izraelskom vlašću bilo 1,5 milion Arapa. Izrael je anektirao stari dio Jerusalema, gdje je arapskom stanovništvu ponuđen izbor između izraelskog i jordanskog državljanstva, dok je u Judeji i Samariji (Zapadnoj obali) i pojasu Gaze uspostavljena vojna vlast.
Izrael je objavio namjeru da na novoosvojena područja naseli židovske stanovnike koji su protjerani u ratu 1948. godine. Izraelski političar Yigal Allon bio je tvorac plana podizanja židovskih stambenih naselja na strateški važnim tačkama novoosvojenih područja, što je označilo početak novovjekovnog židovskog naseljavanja u njihovu drevnu domovinu Judeju i Samariju (Zapadnu obalu) i pojas Gaze, te istovremeno postalo najvažniji razlog nespremnosti Izraela da se tokom mirovnog procesa devedesetih godina povuče s okupiranih područja. Iako su u Šestodnevnom ratu uveliko smanjene vojne efektive arapskih zemalja i potvrđena izraelska vojna moć, nije dugoročno riješen niti jedan regionalni problem nego je područje i dalje ostalo žarište, što se potvrdilo već sljedećih mjeseci.
Pogranični sukobi i međuarapski sukob u Jordanu
Uvjerljiva izraelska pobjeda u ratu 1967. godine omogućila je Izraelu da odbaci sve pokušaje nagodbe s arapskim susjedima. U novembru 1967. Vijeće sigurnosti Ujedinjenih naroda donijelo je rezoluciju 242 kojom je pozvalo Izrael da se povuče s (većine) područja osvojena te godine na odbranjive granice u zamjenu za trajan mir, no rezoluciju su odbili i Izrael i arapske zemlje.
Paralelno s diplomatskim naporima, arapske zemlje obnavljale su svoje oružane snage. Zahvaljujući isporukama oružja iz Istočnog bloka, Egipat (tada još uvijek pod nazivom Ujedinjena Arapska Republika) uspio je nadoknaditi gubitak ratnog materijala, a podizanju borbene spremnosti pridonijeti je i dolazak sovjetskih vojnih savjetnika. Izdvojene oružane provokacije na novostvorenoj crti razdvajanja uzduž Sueskog kanala, koje su trajale od ljeta 1967., postupno su prerasle u smišljenu strategiju slabljenja Izraela nanošenjem velikih ljudskih gubitaka izraelskim jedinicima koje su držale položaje na Sinajskom poluostrvu. Imajući na umu ograničene izraelske ljudske potencijale, egipatski stratezi su smatrali da će veći broj poginulih izraelskih vojnika prisiliti izraelsku javnost i izraelsku vladu na političke ustupke.
U junu 1968. počinju egipatski artiljerijski napadi na izraelske položaje uzduž sjevernog područja Sueskog kanala. Za odmazdu je Izrael poduzeo nekoliko vojnih akcija na egipatskoj strani kanala, uključujući i uništenje egipatskog elektroenergentskog sistema u oktobru 1968. nakon čega su egipatski artiljerijski napadi na nekoliko mjeseci oslabili. Izrael je, utvrđujući granicu duž Sueskog kanala, počeo gradnju opsežnog sistema fortifikacija koji je dobio naziv po tadašnjem ministru odbrane, Bar Levu (porijeklom iz bivše Jugoslavije). Bar Levova linija trebala je osigurati izraelsku južnu granicu, dok je na sjeveru prema Siriji sagrađen niz utvrda na Golanskoj visoravni prozvan Golanskim zidom.
Početkom marta 1969. ponovo su eskalirali egipatski artiljerijski napadi uzduž Sueskog kanala u kojima su Izraelci imali velike ljudske gubitke i koji su se nastavili i sljedećih nekoliko mjeseci. Nakon iznenadne smrti izraelskog premijera Eshkola i kratkog premijerskog mandata Yigal Allona, na čelo vlade u Tel Avivu u martu 1969. dolazi beskompromisna Golda Meir. Ona je izmijenila strategiju odgovora na egipatske napade prekidajući iscrpljujuće artiljerijske dvoboje na granici i ubacujući u borbu izraelsko ratno zrakoplovstvo. Od jula 1969. Izrael iz zraka sistematski bombardira egipatske protivzračne postaje te artiljerijske i tenkovske položaje duž Sueskog kanala. Izraelska zračna ofanziva nastavila se do decembra, kada se zbog uništenja egipatskih baza protivzračne odbrane mogla protegnuti i na unutrašnjost egipatske teritorije.
Pokušaj Egipta da se nosi s moćnim izraelskim zračnim snagama pokazao se neuspješnim te se egipatska vojska potkraj 1969. bila je na rubu novog uništenja. Nakon što su u januaru 1970. izraelski zračni udari dotakli i predgrađe Kaira, Naser je otputovao na tajni put u Moskvu gdje je bio prisiljen zatražiti pomoć od Sovjetskog Saveza. Moskva je nevoljno udovoljila egipatskom traženju, te je poslala nove protivzračne stanice i borbene pilote. Povećan broj protivzračnih stanica na području kanala stvorio je kišobran za egipatska artiljerija i uveliko ograničio učinkovitost izraelskog zrakoplovstva.
Sovjetski angažman u Egiptu stvorio je probleme izraelskoj vojsci koja više nije dominirala na frontu, a pojačano uplitanje Moskve u zbivanja na Bliskom istoku zabrinulo je i Sjedinjene Američke Države koje su pritiskale Izrael da prekine zračnu kampanju. Washington je još potkraj 1969. poslao državnog tajnika Rogersa sa zadaćom da postigne primirje. Pokušavajući privoljeti Izrael na prestanak zračnih akcija, Sjedinjene Države su zaprijetile obustavom ranije dogovorene prodaje borbenih zrakoplova. Pritisak iz Washingtona, uz jasne dokaze o izravnom sovjetskom vojnom angažmanu, omekšao je izraelski stav te su naposljetku Izrael i Egipat u augustu 1970. potpisali primirje koje je prihvatio i Jordan.
Tokom dvogodišnje krize uzduž Sueskog kanala, Izrael je imao gotovo 1.500 poginulih vojnika, dok se egipatski gubici procjenjuju na nekoliko puta veći broj, a rat iscrpljivanja ostavio je fatalne posljedice na čelne ljude Izraela i Egipta. Naime, u februaru 1969. umro je izraelski premijer Eshkol, a nedugo nakon potpisivanja primirja od srčanog je udara u septembru 1970. preminuo i egipatski predsjednik Naser. Suprotno odredbama potpisanog prekida vatre, Egipat je nastavio premještati protivzračne stanice u područje Sueskog kanala, što će se pokazati vrlo važnim za uspješan prelazak kanala tokom Jomkipurskog rata 1973. Miješanje Sovjetskog Saveza u regiju prisililo je Washington da izjednači protivtežu, zbog čega se američka vojna pomoć Izraelu višestruko povećala početkom sedamdesetih godina, u 1967. iznosila je tek 13 miliona američkih dolara, a godinu kasnije 76 miliona, da bi se 1971. popela na 600 miliona dolara.
Osim aktivnog područja Sueskog kanala, krajem šezdesetih godina ni sjeverna izraelska granica nije mirovala. U napadima na Izrael iz uporišta na jordanskoj i libanonskoj teritoriji bili su aktivni i palestinski fedajini. Izrael je, po već ustaljenom obrascu, odgovarao napadima na Jordan i Libanon, što je imalo za posljedicu jačanje pritiska libanonske i jordanske vlade na palestinske grupe na svojoj teritoriji. U martu 1968. Izrael je na jordanskoj teritoriji poduzeo operaciju Inferno usmjerenu na uništenje fedajinske baze, no zbog loše koordinacije izraelskih jedinica akcija je propala, a u arapskoj javnosti je slavljena kao pobjeda palestinskih gerilaca nad izraelskom vojskom. Porazi u ratovima 1948. i 1967. godine stvorili su veliku palestinsku izbjegličku zajednicu u Jordanu. Njen vojni i politički utjecaj je tokom godina rastao i rezultirao je uspostavom paralelnog sistema vlasti u izbjegličkim naseljima. Prvo miješanje Palestinaca u jordansku politiku dogodilo se još 1951. godine ubistvom jordanskog kralja Abdulaha. U julu 1966. Jordan je prvi put uskratio podršku PLO-u, no zbog pritiska arapskog svijeta ona je nastavljena. Postupno se težište aktivnosti palestinskih militanata u Jordanu preusmjerilo s borbe protiv Izraela u pokušaje svrgavanja jordanskog kralja Huseina, a oružani sukob izbjegnut je zahvaljujući posredovanju arapskih zemalja. U ljeto 1970. imenovana je nova jordanska vlada u kojoj je učestvovalo nekoliko simpatizera PLO-a. Između jordanske vlade i PLO-a potpisan je sporazum kojim je fedajinima dopuštena sloboda kretanja, a PLO je pristao priznati autoritet jordanskog kralja. No, jordansko prihvatanje prekida vatre s Izraelom u augustu iste godine izazvalo je sukobe jordanskih snaga sigurnosti i fedajina, a početkom septembra kralj Husein jedva je izbjegao i drugi pokušaj atentata u istoj godini.
Događaji u Jordanu kulminirali su u septembru 1970. koordiniranom otmicom pet međunarodnih putničkih aviona, koje je izvela jedna od brojnih palestinskih grupa aktivnih u Jordanu. Uništenje nekoliko otetih aviona bila je kap koja je prelila čašu jordanskog kralja Huseina. Sredinom septembra počeo je napad jordanske vojske na paravojne palestinske formacije, koji je prerastao u otvoreni rat u jordanskim gradovima. U arapskom svijetu on je poznat kao Crni septembar. Sukob je dobio međunarodni karakter kada su 20. septembra Palestincima u pomoć stigli tenkovi sirijske vojske. Uplitanje Sirije dovelo je u tešku situaciju malu jordansku vojsku. Kralj Husein bio je prisiljen obratiti se za pomoć Izraelu. Nakon gubitka više od polovine tenkova i mogućnosti ulaska Izraela u rat, sirijska vojska je četvrti dan operacije počela s povlačenjem iz Jordana.
Naposljetku, 25. septembra dogovoren je prekid vatre između palestinskih fedajina i jordanskih vlasti, na temelju kojeg se fedajini trebaju povući iz Jordana. U završnim jordanskim operacijama u ljeto 1971. likvidirane su posljednje palestinske grupe na jordanskom tlu. Posljedice nasilnog obračuna s Palestincima za Jordan su u arapskom svijetu bile velike. Kralj Husein bio je potpuno politički izoliran u arapskim političkim krugovima, jer su ga smatrali najodgovornijim za izbijanje međuarapskog rata. PLO i veliki dio palestinskih izbjeglica otišao je susjedni Libanon, koji će se sedamdesetih godina pretvoriti u novo ratno žarište regije.
Terorizam
Šezdesetih godina je bliskoistočni konflikt izašao izvan okvira regije. Nakon što je arapska nemoć na bojnom polju dokazana u tri rata s ponižavajućim ishodom za arapske zemlje, Palestinci su posegnuli za drugim metodama borbe. Desetine mladih Arapa čiji su roditelji izbjegli iz nekadašnjeg britanskog mandata Palestine, a koji su rođeni i odrasli u izbjegličkim logorima jer im je bila zabranjena repatrijacija od strane arapskih režima gdje su se nalazili, bili su sedamdesetih godina spremni umrijeti za palestinsku stvar u spektakularnim terorističkim podvizima. Sedamdesetih godina su svjetske agencije gotovo sedmičnim ritmom izvještavale o nekoj terorističkoj akciji, ponekad izvedenoj hiljadama kilometara daleko od Bliskog istoka, iza koje su stajali Palestinci.
Ubrzo nakon završetka Prvog izraelsko-arapskog rata 1949. godine počinju upadi palestinskih fedajina na izraelsku teritoriju gdje su meta često bili izraelski civili, za što se Izrael revanširao oružanim odgovorom na teritoriju zemlje iz koje je napad došao. Osim u Izraelu, palestinske izbjeglice su 1951. godine izvele ubistvo jordanskog kralja Husseina I. Palestinski gerilski i teroristički napadi na Izrael dobili su politički okvir na summitu Arapske lige u junu 1964. godine, u tada još uvijek arapskom Jerusalemu, stvaranjem Palestinske oslobodilačke organizacije. PLO Yassera Arafata će u kasnijem stadiju postojanja odbaciti terorizam i izgraditi image političkog pokreta, no i dalje će zadržati veze s radikalnim palestinskim grupama.
Izraelske obavještajne službe su i same izvodile atentate i akcije terorističkog karaktera u inostranstvu. Najznačajnija izraelska kampanja je bila tzv. Afera Lavon, usmjerena protiv Egipta, a nazvana po izraelskom ministru odbrane Pinchasu Lavonu. Naime, početkom pedesetih godina su agenti izraelskog Mossada širom Egipta postavljali bombe na zapadne ciljeve, s namjerom diskreditacije novog egipatskog režima i sprečavanja britanskog povlačenja iz Egipta.
U junu 1976. godine grupa palestinskih terorista povezanih s njemačkom grupom Baader Meinhoff otela je avion Air Francea na letu iz Izraela u Francusku i preusmjerila ga prema Ugandi u srcu Afrike. Otmičari su tražili puštanje zatvorenih palestinskih boraca u Izraelu, Keniji, Zapadnoj Njemačkoj i Švicarskoj, prijeteći početkom likvidacije taoca. Iako je izraelski stav prema terorizmu bio tradicionalno nepopustljiv, izraelska vlada se upustila u pregovore dok je vojska užurbano radila na planu oslobađanja taoca. U iznimno rizičnoj operaciji uprkos udaljenosti od nekoliko hiljada kilometara, izraelski komandosi su, koje su vodili budući izraelski premijer Ehud Barak i brat izraelskog premijera Benjamina Netanyahua, Yonatan Netanyahu, savladali ugandske vojnike i otmičare. Taoci su oslobođeni uz minimalne gubitke te dopremljeni u Izrael. Operacija izraelskih komandosa u Entebbeu 1976. godine ostala je do danas jedna od najsmjelijih komandoskih akcija svih vremena.
Postepeno su terorizam kao oblik političke borbe prihvatili gotovo svi politički pokreti širom regije. U Egiptu je sedamdesetih godina terorističku djelatnost prihvatio pokret Muslimanska braća osnovan još dvadesetih godina XX. vijeka. Najpoznatija akcija izvedena u saradnji s drugom egipatskom grupom Islamskim Jihadom jest ubistvo egipatskog predsjednika Sadata 1981. godine, kao odmazda za represalije prema egipatskim fundamentalistima i približavanje Egipta Izraelu. Muslimanska braća su igrala ulogu u zbivanjima u regiji; u vojnom udaru u Sudanu 1989. godine te u neuspjelom ustanku protiv sirijskog režima u gradu Hammahu 1982. godine. Nakon što su Muslimanska braća prihvatila politiku kao modus djelovanja, devedesetih godina su glavninu terorističkih aktivnosti u Egiptu preuzele terorističke organizacije Islamski Jihad i Gamma al Islamya.
U Libanonu je pak utjecaj Irana na lokalne šijite imao za posljedicu organiziranje terorističke grupe Hezbollah i pojavu samoubilačkog terorizma. U aprilu 1983. godine izveden je prvi veliki samoubilački napad čiji je cilj bila američka ambasada u Bejrutu. Zgrada ambasade je gotovo u potpunosti uništena, a akcija je odvela u smrt 63 čovjeka. 23. oktobra iste godine izvedena je nova velika samoubilačka akcija; simultani napadi automobilima bombama na bazu američkih marinaca na bejrutskom aerodromu te na kasarnu francuskih padobranaca. Poginuo je 241 američki marinac i 58 francuskih vojnika! Za američke oružane snage samoubilačke akcije u Bejrutu su bile težak udarac i najveći ljudski gubitak nakon Vijetnamskog rata, kao i za francusku vojsku nakon Alžirskog rata. Samoubilački napadi Hezbollaha imali su direktne političke konzekvence. Naime Sjedinjene Američke Države, Velika Britanija i Italija u februaru 1984. godine su povukli svoje vojnike iz Libanona, a nekoliko mjeseci kasnije je to učinila i Francuska. Nakon što su izgubili zapadne vojnike kao metu, Hezbollah se okrenuo samoubilačkim akcijama protiv izraelskih trupa u Libanonu i regularne libanonske vojske. Ukupno je u Libanonu od 1983. do 1999. godine izvedeno pedesetak samoubilačkih akcija, od čega se gotovo polovina može pripisati Hezbollahu.
Medijski najeksponiranije terorističke akcije devedesetih godina su u svakom slučaju bile samoubilačke akcije palestinskih terorističkih grupa s ciljem potkopavanja bliskoistočnog mirovnog procesa. S praksom samoubilačkih napada palestinske grupe počinju razmjerno kasno, prvi napad je zabilježen tek 1994. godine. Dvije najvažnije palestinske terorističke grupe koje su prakticirale samoubilačke napade jesu Hamas i Islamski Jihad, kojima se od početka 2002. godine pridružila i grupa Brigade mučenika Al Aqse. Mete palestinskih bombaša samoubica su gotovo isključivo civili.
.bj
.bj je najviši Internet domen za afričku zemlju Benin. Administracija ovog domena vrši ministarstvo za stanice i telekomunikacije Benina.
Alain Resnais
Alain Resnais (fon. Alen Rene) pravim imenom Alain Pierre Marie Jean Georges Resnais bio je francuski filmski režiser i montažer. Njegovi najpoznatiji filmovi su Hirošima, ljubavi moja, Prošle godine u Marienbadu i Noć i magla. Uprkos tome što je uglavnom radio po adaptiranim scenarijima drugih pisaca, stekao je reputaciju autora. Njegovi filmovi su prepoznatljivi po svom stilu kao i kroz teme kao što su rat, seksualni odnosi i apstraktno prikazivanje sjećanja i vremena. Likovi su mu uvijek bili zreli profesionalci iz srednje klase. Njegov stil je složen, posebno u montaži i često - iako ne uvijek - dominiraju popratni snimci i kvalitetan zvuk. 2009. je dobio nagradu za životno djelo na filmskom festivalu u Cannesu.
Rane godine
Resnais je rođen u Vannesu, u regiji Bretagni, u dobro stojećoj porodici. Ova pogodnost mu je omogućila da se posveti njegovoj strasti od djetinjstva a to je kino, snimanje detaljnih radova na 8mm, a kasnije 16-milimetarskom filmu. Umjesto da upiše fakultet, on se odlučuje da pohađa francusku filmsku školu IDHEC u Parizu, ali prije nego je završio kurs odlazi da se pridruži oružanim snagama. Nakon Drugog svjetskog rata, snima neke kratke filmove sa 16 milimetarskom kamerom koje je sam finansirao, a zatim je preradio jedan od ovih sa 35milimetarskom kamerom. Njegova studija o Van Goghu (1948) označio je njegov profesionalni početak, kada mu je bilo 26 godina. On je nastavio da snima kratke filmove još 11 godina, a među njima su portreti umjetnika, uključujući Gauguina (1950), studiju o Picassovoj Guernici (1950) i na kraju sponzorisani kratki film, snimljen u Cinemascope tehnici, sa temom o plastici, Le Chant du Styrène (1958) uz poetski komentar Raymonda Queneau. U ovom periodu on je montirao film La Pointe Courte (1955) Agnèsa Varde i bio je umjetnički direktor filmu Williama Kleina Broadway by Light (1958).
1960-e
Do sredine 1960-ih godina Resnais je zaradio ugled unutar filmskog pokreta lijeve obale koji je uključivao umjetnike kao što su Varda i Chris Marker. Ali kratki filmovi i početna tri dugometražna, ocijenjeni od strane mnogih kao remek-djela, pokazali su da ih je teško slijediti.
Film Rat je završen (1966) u kojem je glumio Yves Montand kao umorni španski revolucionar, nastanjen u Parizu i koji shvata da borba protiv fašizma nije mnogo pomogla njegovoj zemlji. Montand daje filmu saosjećanje i dostojanstvo, ali ostaje razvučeno i poučno djelo.
Godine 1967, Resnais i šest drugih režisera među kojima su Jean-Luc Godard, Varda i Marker, osvrnuli su se na tragediju rata sa dokumentarnim filmom Daleko od Vijetnama. Njegov segment odnosi se na intelektualca koji ne može da se opredijeli za strane u ratu. Sljedeći film, Je T'aime, Je T'aime (1968), bio je komercijalni neuspjeh, te je bio mnogo zanemaren. To je ljubavna priča s karakterističnom kompliciranom strukturom, i prikazuje vremeplov u kojem glavni lik biva zarobljen, doživljavajući nestabilne periode u svom životu.
1970-e
Trebalo je proći šest godina da bi se pojavio Stavisky, donoseći uspjeh ne samo zbog centralne uloge Jean-Paul Belmonda kao zloglasnog finansijera čije poslovanje gotovo da obara francusku vladu. Sa glumcima uključujući Charlesa Boyera, muzikom Stephena Sondheima i zapanjujućom adaptacijom 1930-ih, omogućili su Resnaisu komercijalni uspjeh sa onim što je on odlučio da nazove zabavom.
Ponovo je zadobio poštovanje kritičara 1977. kad je napravio svoj prvi film na engleskom jeziku, Providence, sa zajedljivim duhovitim scenarijem Davida Mercera i muzikom Miklósa Rózsa. To je bila uloga karijere za Johna Gielguda koji je igrao pisca alkoholičara koji piše roman o svojoj porodici. Tek na rođendanskom ručku shvatamo da su likovi, posebno dva sina, monstruozna izmišljotina. Film je naveo svoju ko-zvijezdu Dirka Bogardea da izjavi da je Resnais pjesnik-režiser. Film također sadrži izjavu, izrečenu kroz Gielgudov lik, što je izgledalo kao odgovor na Resnaisove kritičare: "... Rečeno je za moj rad da je potraga za stilom često rezultirala traženjem osjećanja. Ja bih to rekao na drugi način. Rekao bih da je stil osjećaj - u svom najelegantnijem i najekonomičnijem izrazu".
1980-e
1980, Resnais je doživio najveći komercijalni uspjeh sa satirom o modernom francuskom životu, Moj američki ujak. Dobio je Grand Prix nagradu u Cannesu, i zatim je primio šest francuskih nagrada César i nominaciju za Oscara za Jean Gruaultov duhoviti scenarij. Zatim je uslijedilo još jedno ali veselije ostvarenje, Život je vrt ruža (1983), sa još jednom šalom na račun francuskih intelektualaca. Došlo je do drastične promjene raspoloženja sa sumornim filmom Ljubav do smrti (1984), koji je prethodio njegovom vjerovatno najčudnijem filmu, Mélo (1986), četvrta filmska verzija pozorišne melodrame Henrija Bernsteina iz 1929. Resnais ga je sam prilagodio i snimio za tri sedmice. Priča, čiju težinu je dodao režiser, odnosi se na ženu koja počinjava samoubistvo kao posljedica ljubavnog trougla. Odlična glumačka ekipa, na čelu sa Sabine Azéma, sjajna kinematografija i emotivna priča sve je to doprinijelo njegovom uspjehu.
Resnaisov sljedeći projekat bio je Želim ići kući (1989) prema scenariju karikaturiste i pisca Julesa Feiffera.
1990-e
1992. odstupa od narativnih filmova da bi napravio 60-minutni televizijski dokumentarac o Georgeu Gershwinu, čiji rad je koristio u svojim ranim kratkim filmovima. Njegov novi projekat su dva igrana filma, Pušenje i Zabranjeno pušenje (1993), prilagođeni iz pozorišnog komada Alana Ayckbourna Intimne razmjene.
Nekropola stećaka u Bulatovcima
Nekropole stećaka u Bulatovcima sadrže nadgrobnike iz istorije Bosne i Hercegovine u srednjem vijeku. Na području opštine Kalesija registrovano je 38 lokaliteta sa ukupno 428 stećaka: četiri nekropole u Bulatovcima, tri u Dubnici, tri nekropole u selu Gojčin, dvije nekropole u Petrovicama, dvije u Bukvarima, u Raincima Gornjim, Meškovići, Lipovice, Živčići, Palavre, Mahmutovići, Sarači, Hrasno Donje, brdo Vis. Na sjednici komisije za očuvanje nacionalnih spomenika održanoj od 6. do 8. novembra 2013. godine, za nacionalni spomenik BiH proglašene su dvije nekropole u Bulatovcima. Ovu odluku Komisija je donijela u sljedećem sastavu: Zeynep Ahunbay, Marti Cheery, Amra Hadžimuhamedović (predsjedavajuća), Dubravko Lovrenović i Ljiljana Ševo. Nacionalni spomenik čine nekropola Mramorje sa 18 stećaka raspoređenih u dvije grupe i nekropola Strane sa 10 stećaka.
U rano feudalnoj župskoj organizaciji, teritorija Kalesije je bila u sastavu župe Gornja Spreča, koja je u kasnijem periodu kao manja teritorijalna jedinica bila u sastavu župe Soli. Ovim dijelom Bosne tada upravlja poznata srednjovjekovna familija Zlatonosovići.
Nekropole u Bulatovcima
Na lokalitetu Mramorje nalazi se 18 stećaka podijeljenih u dvije skupine, gdje dominiraju sljemenjaci. Tri stećka su ukrašena. Od ukrasnih motiva uočavaju se: spirale, grozdovi, rozete, vrpce, biljna stilizacija, ljiljan. U ovoj nekropoli posebno se ističe jedan masivan sljemenjak s postoljem, dimenzija: visina 128 cm, širina 112 cm, dužina 216 cm. Bogato je ukrašen. Na čeonim stranama: dvije S-spirale, dva grozda, rozeta i pored njega dvije male spirale, tri vrpce, koje se završavaju sljemenasto, dvije spirale na dnu; suprotna strana u donjem dijelu pored grozdova ima dvije spirale vezane za dvije vrpce koje prate oblik sljemena, a na gornjem dijelu nalaze se dvije povezane manje spirale, kod kojih se srednja stabljika završava u formi ljiljana. Bočne strane su podijeljene uspravnom vrpcom u čijem se vrhu nalazi rozeta, a vodoravno se nalazi cik-cak vrpca sa po dva stilizovana stabla i dvije spirale. Na sljemenastom dijelu prikazan je motiv sličan pokrovu kuće od šindre.
Lokalitet Strane čini 10 stećaka i jedan dio stećaka je oštećen ili utonulo u zemlju.
Lokaliteti su uključeni u rojekat „Predstavljanja i afirmacije nacionalnih spomenika Tuzlanskog kantona u elektronskim i drugim aktuelnim medijima“, koje izvodi Zavod za zaštitu i korištenje kulturno-historijskog i prirodnog naslijeđa Tuzlanskog kantona.
Alain Resnais
1990-e
Pet godina kasnije na Filmskom festivalu u Berlinu njegov film Ista stara pjesma dobija svoju međunarodnu premijeru. Imajući uspjeh u svojoj zemlji, ova elegantna komedija manira koristi slavne francuske šansone, uglavnom iz 1930-ih, 40-ih i 50-ih, da poboljša dijaloge i radnju, sa mješavinom ironije i komedije. Resnais je dobio Srebrnog medvjeda u Berlinu, kako za film tako i za "njegov životni doprinos filmskoj umjetnosti".
2000-e
Došlo je do pauze nakon toga uspjeha i tek 2003. objavljuje film Ne na usnama sa originalnim libretom Andre Bardom i ponovo koristeći grupe studijskih svirača, na čelu sa Azéma, Resnaisovom suprugom od 1998. Ovaj nonšalantni mjuzikl, s radnjom iz sredine 20-ih godina, fokusira se na ženu koja, bez obzira na ljubav prema njenom mužu, ne može odoljeti flirtu. Odigran kao stilska farsa, bolje je prošao kod nekih kritičara i odabrane publike nego na međunarodnoj sceni. Za svoj sljedeći rad, Resnais se vratio Ayckbournu sa filmom na osnovu pozorišnog komada Privatna strahovanja na javnim mjestima, izvorno objavljen kao Coeurs ("Srca", 2006). Njegova poznata glumačka ekipa koja se pojavila u ovoj elegantnoj ljubavnoj vrteški, u kojoj se šest likova, uključujući i mrzovoljnog starijeg muškarca, pojavljuju u složenim isprepletanim kratkim scenama. Bilo je pomiješanih reakcija, neki gledaoci su ga smatrali varljivim, drugi trivijalnim, iako je većina aplaudirala njegovom stilu i finesama. Nakon tri godine pauze, u francusko-italijanskoj koprodukciji pojavuje se Priča o divljoj travi. Iako sa velikim budžetom od preko 10 miliona eura, nije doživio komercijalni uspjeh. To je priča o ženi čija je torbica ukradena, koju je kasnije pronašao i vratio jedan stranac a zatim su uslijedile komplikacije.
Njegov 50. režiserski poduhvat, Ipak još niste ništa vidjeli, je djelomično utemeljen na pozorišnom komadu Jeana Anouilha iz 1941. Eurydice, urađen sa poznatim glumačkim zvijezdama, prikazan je na takmičenju u Cannesu neposredno prije njegovog 90. rođendana. Njegov konačni film, Rileyjev život, bio je još jedna adaptacija Ayckbournovog komada i premijerno je prikazan na filmskom festivalu u Berlinu u febraru 2014. Međutim, Resnaisova sposobnost da nas zapanji bila je stvar prošlosti, ali malo ko je smatrao njegove kasne radove zanemarivima, osim u usporedbi sa njegovim značajnim dugometražnim i klasičnim kratkim filmovima koji su ga proslavili.
thumb|center|upright=3|Filmska ekipa iz filma [[Ipak još niste ništa vidjeli na Filmskom festivalu u Kanu 2012.]]
IC 2258
IC 2258 je dvostruka zvijezda i nalazi se u sazviježđu Rak. Prvo otkriće je napravio Charles Joseph Etienne Wolf 9. januara 1901. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Blato (Mljet)
mini|280px|Blato, rimokatolička crkva "Sv. Petar i Pavle" Blato je naseljeno mjesto u sastavu općine Mljet, na ostrvu Mljetu, Dubrovačko-neretvanska županija, Republika Hrvatska.
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Hrvatskoj nalazilo se u sastavu stare općine Dubrovnik.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2021. godine, Blato je imalo 31 stanovnika.
Napomena: ''U 1981. smanjeno izdvajanjem dijelova naselja Kozarica i Ropa u samostalna naselja. U 1857., 1869., 1921. i 1931. sadrži podatke za naselje Ropa.''
Popis 1991.
Na popisu stanovništva 1991. godine, naseljeno mjesto Blato je imalo 77 stanovnika, sljedećeg nacionalnog sastava:
IC 603
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Ekatarina Velika
Ekatarina Velika (skraćeno EKV), prije poznata kao Katarina II, bila je rok-grupa iz Beograda, osnovana 1982. Jezgru grupe činili su pjevač i gitarist Milan Mladenović, klavijaturistica Margita Stefanović i basist Bojan Pečar, dok su ostali članovi uglavnom ostajali na razmjerno kraće vrijeme.
Katarina II objavila je svoj istoimeni debitantski album 1984, ali nije postigao komercijalni uspjeh unatoč pozitivnim kritikama. Nakon promjena u sastavu, preostali članovi nastavili su pod imenom Ekatarina Velika, a njihov drugi studijski album, objavljen 1985, označio je prekretnicu za bend. Uključivao je hitove poput "Oči boje meda" i "Tattoo" i pomogao im da postanu istaknuti izvođač na jugoslavenskoj muzičkoj sceni.
Godine 1986. EKV objavljuje album S vetrom uz lice koji postaje njihov proboj. Uz hitove kao što su "Budi sam na ulici" i "Ti si sav moj bol", album ih je vinuo među popularnost. Godine 1987. izdaju album Ljubav, na kojem hitovi postaju pjesme "Zemlja", "7 dana" i "Pored mene". Samo par godina za nas izdaju 1989. Nekoliko hitova s albuma su "Krug", "Par godina za nas" i "Srce". Ovaj album je bio i zadnji na kojem je Bojan Pečar svirao kao basist. Godine 1991. izdaju album Dum dum, koji je sadržavao antiratne teme, a Mladenović iste godine osniva antiratni projekt Rimtutituki i sudjeluje na protestima u Beogradu. Njihov zadnji album Neko nas posmatra, objavljen je 1993.
Tokom svoje karijere, EKV je prošla kroz razne promjene postave zbog ličnih i umjetničkih razlika. S smrti Mladena Mladenovića 1994. dolazi do raspada EKV-a. Danas ih se smatra jednim od najutjecajnijih i najuspješnijih grupa na području bivše Jugoslavije.
Katarina II
Nakon raspada grupe Šarlo akrobata u februaru 1982, 24-godišnji gitarist i vokalist Mladen Mladenović odlučio je osnovati novu grupu s prijateljem Gagijem Mihajlovićem. Ponovno zajedno svirajući nakon što su nekoliko godina ranije bili kolege iz benda Limunovo drvo, Mladenović i Mihajlović odlučili su svoj novi bend nazvati Katarina II po Mihajlovićevoj nesretnoj ljubavi - djevojci Katarini. Prvu postavu Katarine II zaokružuju Dušan Dejanović (još jedan bivši član Limunovog drva) na bubnjevima i Zoran "Švaba" Radomirović na bas-gitari. Poslije nastupa u sali kina "Topičderska zvezda", krajem 1982, priključila im se Margita Stefanović koja je imala obrazovanje klasičnog pijaniste. Radomirović ubrzo nakon toga prelazi u grupu Du Du A, a Dušan Dejanović u Disciplinu kičme. Bubnjeve jedno vrijeme svira Branko "Mango" Kuštrin, ali grupu napušta nakon mjesec dana. Novu ritam sekciju Katarine II činili su bubnjar Ivan "Vd" Vdović i basist Bojan Pečar.
U proljeće 1983, Katarina II je nastupala na Bijenalu u Zagrebu i dobila povoljne kritike. Prvi LP su snimili u studiju Enca Lesića, ali se rad otegao u nedogled. Na snimanju je gostovao glumac Bule Goncić koji je svirao frule. Taj materijal je propao i na poziv Srđana Marjanovića za RTV Ljubljanu ponovo su snimili iste pjesme u produkciji Đorđa Petrovića, a gosti su bili Mario Čelik na kongama i saksofonist Jurij Novoselić iz grupe Film. Istoimeni album prvijenac Katarine II tako je izdan 1984. Većinu tekstova na albumu radio je Mladenović, tekstove za pjesme "Vrt" i "Platforme" potpisao je Gagi, a muzika je zajednička. U temama "Aut", "Jesen", "Radostan dan", "Treba da se čisti", "Ja znam" su povezali Milanov deskriptivni senzibilitet sa energičnim zvukom novog vala. Album Katarina II nije doživio komercijalni uspjeh, a izdano je samo 3.000 kopija. U intervjuu iz 1985. Mladenović se požalio na lošu kvalitetu zvuka albuma, kao i na ono što je smatrao nedostatkom potpore izdavačke kuće.
Ubrzo nakon prvog albuma, bend je prošao kroz još promjena u sastavu usred neslaganja i sukoba između Mladenovića i Mihajlovića. Mihajlović je također došao u sukob sa zakon, a po povratku iz zatvora saznao je da više nije član grupe. Budući da je polagao prava na ime Katarina II, to im je uskratio. Bubnjar Vdović je otišao zbog problema s drogom, kasnije se pridružio Du Du A i grupi Heroji, a zamijenio ga je bivši bubnjar Lune Ivan "Firči" Fece. Preostali članovi nastavili su s radom kao Ekatarina Velika, nazvanom po Katarini II, carici Rusije.
Ekatarina Velika
Početkom 1985. su u zagrebačkom studiju SIM snimili LP Ekatarina Velika. Na albumu su gostovali Massimo Savić i Tomo in der Mühlen. Taj album je grupi donio prve prve koncertne hitove "Modro i zeleno”, "Tatoo", "Oči boje meda", "To sam ja". U skladu s temom pjesme "Tattoo", naslovnica albuma koju je aranžirao Dušan Gerzić sadrži članove benda iscrtane po telu u maniru indijanskih obrednih tetovaža, U inostranstvu su prvi put nastupali 22. marta 1985. u Torinu na "Danima kulture" i ostavili su pozitivan utisak na publiku. Odlično su prošli i na zagrebačkom nastupu u okviru akcije "Bolje vas našli". Krajem 1985. Fece je otišao u vojsku, a novi bubnjar postao je Ivan Ranković.
Sljedeće godine nova postava izdaje treći studijski album S vetrom uz lice, koji se pokazao kao revolucionarni album koji ih je pretvorio u prave zvijezde. Album su producirali Milan Mladenović, Margita Stefanović i Dragan Čačinović. Uz hitove "Budi sam na ulici", "Ti si sav moj bol", "Novac u rukama", i "Kao da je bilo nekad" dobili su mlake recenzije kritičara koji su se žalili na sličnosti s djelima Simple Mindsa. Uz nove pesme "Ti si sav moj bol", "Novac u rukama", "Stvaran svet oko mene", "Kao da je bilo nekad" stigle su i prve primedbe kritike kako previše podsećaju na grupu Simple Minds. Međutim, upravo ovom pločom uspjeli su da se probiju do šireg kruga publike, što je zabilježeno na koncertnoj ploči 19LIVE86, snimljenoj na jednom od pet rasprodatih nastupa u zagrebačkom "Kulušiću" 2. novembra 1986. Tokom proljeća iste godine Ivan Ranković odlučuje napustiti EKV kako bi sa svojim starim kolegama iz benda Tvrdo Srce i Velike Uši osnovao novu grupu Ulica od Meseca. Rankovića je na mjestu bubnjara zamijenio glumac Srđan Todorović, bivši član Discipline Kičme, koji je svoj prvi nastup odsvirao 9. aprila 1987. na festivalu New Rock u pariškom klubu La Locomotive. U jesen iste godine bend dobija nagradu Sedam sekretara SKOJ-a za ostvarenja na drugom i trećem studijskom albumu.
Ljubav i Dum dum (1987–1991)
Ljeta 1987. u produkciji australijskog muzičara Theodorea Yannija završili su album Ljubav. Sa te ploče izdvojile su se pjesme "Zemlja", "7 dana", "Pored mene", "Ljudi iz gradova" i "Ljubav". U otmeno stilizovan omot koji su uradili Margita i Vuk Veličković, upakovana je ispolirana muzika koja je u sebi nosila prve naznake Milanovih depresivnih tekstova, što je najočitije u pesmi "Tonemo". Tom pločom su stekli status koncertne atrakcije, tako da su dva puta uzastopno napunili beogradsku halu "Pionir". Nova opsežna turneja započela je početkom 1988, a EKV je angažirala pomoć Tanje Jovićević iz grupe Oktobar 1864 i Zvonimira Đukića iz Van Gogha da se pojave kao prateći glazbenici uživo. Fece se također odmah pridružio bendu na turneji, na kratko zamijenivši Srđana Todorovića prije nego što se preselio u New York City u maju 1988.
Peti studijski album Samo par godina za nas izdali su 1989. Kritičari su ovaj album ocijenili kao puki koncept prethodnog albuma. Nekoliko hitova s albuma su "Krug", "Par godina za nas" i "Srce". Ovaj album je bio i zadnji na kojem je Bojan Pečar svirao kao basist.
Unatoč različitim kritikama, bend je bio na svom vrhuncu nastupajući na rok festivalu EBU-UER u Novom Sadu, festivalu Midem 1990. u Cannesu i prvom evropskom rock muzičkom Bienalleu održanom u Toulouseu. Nakon turneje, Todorović je napustio bend, fokusirajući se na svoju glumačku karijeru. Bojan Pečar također je odlučio napustiti bend preselivši se u London. Novi članovi postali su bivši član VIA Talasa, D' Boysa i Pilota Miško Petrović "Plavi" na basu i bivši član grupe U Škripcu Marko Milivojević na bubnjevima.
Šesti studijski album Dum dum snimili su u proljeće 1991, a kao basisti gostovali su Dušan Petrović i Bata Božanić. Prateće vokala pjevala je Tanja Jovičević. Album je sadržavao istaknute pjesme "Zabranjujem", "Idemo", "Dum dum" i "Blijedo", nadahnute izbijanjem jugoslavenskih ratova i općim političkim i ekonomskim stanjem u zemlji. Dum dum se smatra najmračnijim albumom grupe. Sljedeće godine Mladenović sudjeluje u antiratnom projektu Rimtutituki, u kojem su također nastupili članovi Električnog orgazma i Partibrejkersa, izdajući singl "Slušaj 'vamo". Tokom antiratnih protesta u Beogradu bend je organizirao koncert na Trgu Republike, a također su izvodili antiratne pjesme u otvorenom kamionu kružeći beogradskim ulicama.