Historija_Jugoslavije
Srpski nacionalni program
U Kraljevini Srbiji i Knjaževini Crnoj Gori razvoj nacionalnog pokreta i nacionalizma, jača oko 1830. godine autonomijom Srbije u Osmanlijskom carstvu, te samostalnošću 1878. godine. Formiranje nacije i države nastajalo je u isto vrijeme, a u Srbiji su oformljene moderene institucije kulture, nauke i obrazovanja, koje za jedan od ciljeva imaju stvaranje i jačanje nacionalnih vrijednosti. Za razliku od hrvatskog pokreta, srpski pokret je bio homogeniziran, te nije bilo prijetnji od kulturnog uticaja drugih naroda. Nasuprot tome oko dva miliona Srba živjelo je van Srbije, u Bosni i Hercegovini, dijelovima južne Mađarske (danas Vojvodina), u Dalmaciji i na području Vojne krajine. Ovo stanovništvo, procese osamostaljivanja vidi kao mogućnost kulturnog, etničkog i političkog povezivanja sa Srbijom. Knjaževinu Crnu Goru, srbijanska politika smatra drugom srpskom državom, a jedan dio Crnogoraca se priključuje toj ideji. Makedonci se smatraju ili posebnim narodom ili češće jednom mješavinom Srba i Bugara, pa ih se četo naziva Južni Srbi. Osnova nacionalnog programa Srbije, je bilo djelo Ilije Garašanina Načertanije, napisano 1844. godine kao osnova rješenja nacionalnog pitanja Srba. Ovo dijelo nema za cilj nacionalni preporod, nego ujedinjenje svih Srba u zajedničku državu, te je umnogome utjecalo na srbijansku politiku sve do početka Prvog svjetskog rata. Kao rezultat "Načertanija" srpski nacionalizam je imao tendenciju ka iredentizmu i ekspanzionizmu, da se iz toga moglo, mada ne nužno, dolaziti do pojavljivanja velikosrbskih osvajačkih težnji. Austrijski konzul u Beogradu Benjámin von Kállay, napominjao je 1873. tezu da je Srbija zadužena za simboličku ulogu Piemonta među Slavenima u borbi za ujedinjenje i samostalnost od Osmanlijskog carstva. Samim tim je rastao utjecaj i pomoć Srbije u pobunama Srba u Bosni i Hercegovini kao u tzv. Nevesinjskoj puški, pobuni 1875. koja se proširila na čitavu Bosnu i Hercegovinu. Negdje oko 1890-ih godina Narodna radikalna stranka sa predstavnikom Nikolom Pašićem, zastupa tezu, da su interesi Srba u Srbiji i u drugim srpskim državama isti, te da je pitanje zajedništva, jedini mogući opstanak Srba na tim prostorima. Ubrzo su teško ostvarivi politički ciljevi, prešli u intelektualne krugove, a kao centar tih ideja osnovana je 1886. godine Srpska kraljevska akademija. Istovremeno dolazi do nekoliko reformi srpskog jezika i srpske ćirilice, a jezički reformator Vuk Karadžić surađuje sa Ljudevitom Gajom, Jernejom Kopitarom i drugim evropskim filolozima. Polovina 19. stoljeća je obilježena nacionalnim romantizmom, u književnosti i kulturi, stvaraju se nacionalni mitovi kao npr. o Kosovskoj bitci, čiju 500-u godišnjicu 1889. i proslavu organiziraju u svim južnoslavenskim pokrajinama, a vlast u Zagrebu predlaže organizaciju zvanične proslave za obilježavanja Vidovdana u dijelovima Austro-Ugarske. Kulturna istitucija Matica srpska, osnovana 1824. godine u početku polemizira protiv jugoslavenskih ideja ilirskog pokreta, ali od 1866. godine tijesno sarađuje sa hrvatskim intelektualcima o temama oslobađanja Južnih Slavena od Osmanlijskog carstva i njihovog kasnijeg ujedinjenja u zajedničku državu.