cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Czesław Miłosz
Poezija
On je u poljsku književnost uveo novi književni žanr – pjesničku raspravu (rasprava-poema), koji je, prema pjesniku, bio usmjeren protiv modernosti shvaćene kao sužavanje i širenje „kapaciteta“ poezije. U Moralnoj raspravi objavljenoj u svesci “Światło dziennie” – “Dnevno svjetlo”, on osuđuje gubitak vrijednosti, kritikuje nedostatak morala i ukazuje na ono što bi, po njegovom mišljenju, trebalo promijeniti u ljudskom mentalitetu. Godine 1957. napisao je Raspravu o poeziji, koja prikazuje istoriju poljske poezije 20. vijeka. Tom”Druga przestrzeń” – “Drugi prostor” (2002) uključuje Raspravu o teologiji u kojoj Miłosz razmatra problem misterije vere.
Bizantijski iluminirani rukopisi
Bizantijska iluminacija za vrijeme vladavine dinastije Komnen
Važno djelo na kraju 11. vijeka je Evanđelje iz Parme, u kojem se miješaju različita razdoblja i stilovi. Iluminacije na cijeloj stranici koje prikazuju scene iz Hristovog života podijeljene su i uokvirene obrubima. Minijature slijede ista pravila kao i ikone, u isto vrijeme djelo pokušava uhvatiti dramu, koja je prilično uspješna u scenama Judine izdaje (poljupca), Skidanja s krsta ili slike Rođenja. Dekoracija arkadnih kanonskih stolova, zaglavlja i inicijala slova je bogata. Ove "bočne" iluminacije uglavnom sadrže biljne i životinjske motive koji podsjećaju na orijentalne ukrasne stilove. thumb|300px|lijevo|Car [[Teofil (car)|Teofil u pratnji dvorjana, Madridski kodeks, Kratka historija Jovana Skilice]] Važno religijsko iluminacijsko djelo je "Homilija redovnika Jakova iz Kokkinabafe" (sadrži 6 homilija), koja je sačuvana u dva primjerka - u Nacionalnoj biblioteci u Parizu i u Vatikanu. Djelo potječe iz prve polovine 12. vijeka. Tekst je komentar apokrifnog evanđelja, a rukopis sadrži više od osamdeset slika. Domišljatost u ikonografiji je visoko razvijena, o čemu svjedoči i prikaz Uzašašća Djevice Marije u prikazanoj crkvi svetih apostola. Neke slike u djelu prikazuju prizore koje ne nalazimo u drugim radovima (Jakov na obali rijeke Jordan, Sveta Marija među horovima izabranih ili Hristos na Solomonovom krevetu). Činjenica da su sačuvana dva identična rukopisa Homilija navodi na pretpostavku da je u 12. vijeku u Konstantinopolju postojala radionica specijalizirana za kopiranje luksuznih knjiga i da njihova distribucija nije bila ograničena na bizantijsku elitu već i među širom (ali i dalje bogatom) klijentelom.
Od svjetovnih djela 12. vijeka vrijedno je spomenuti tzv. Madridski zakonik Kratka historija'' Jovana Skilice, koji je nastao na Siciliji. Rukopis je poznat po 574 ilustracije iz bizantijske historije i zato što je jedina sačuvana iluminirana hronika na grčkom jeziku.
Czesław Miłosz
Poezija
Pored mnogih tomova poezije, Czesław Miłosz je objavio preko desetak zbirki eseja. Najglasniji od njih, preveden na mnoge jezike, je “Zniewolony umysł” – “Zarobljeni um”. Smatra se izvanrednim pokušajem naučne analize rada komunističke propagande. Druge važne kolekcije su, prije svega, “Ziemia Ulro” – Zemlja Ulro, “Ogród nauk” – Vrt nauka i “Widzenia nad zatoką San Francisco” – “Snoviđenja nad zalivom San Francisko”.
Bizantijski iluminirani rukopisi
Bizantijska iluminacija za vrijeme vladavine dinastije Komnen
Za vrijeme latinske vladavine urađena je samo mala grupa rukopisa u kojima su pomiješani latinski i bizantijski elementi. Jedno od njih je nedovršeno grčko-latinsko dvojezično evanđelje (danas se čuva u Nacionalnoj biblioteci Francuske), koje je vjerovatno bilo namijenjeno klijenteli latinskih krstaša.
Czesław Miłosz
Poezija
Nakon što je prekinuo veze s komunističkim vlastima, Miłosz je izrazio svoju odbojnost i kritiku prema Narodnoj Republici Poljskoj, često je stigmatizirao poljski nacionalizam i kritizirao tradicionalni poljski katolicizam – opisujući ga kao mračni vrt.
Bizantijski iluminirani rukopisi
Bizantijska iluminacija za vrijeme vladavine dinastije Paleolog
Početkom vladavine dinastije Paleolog, carica Teodora, supruga cara Mihaela VIII Paleologa odigrala je važnu ulogu u naručivanju veċeg broja knjiga najvišeg kvaliteta. Iako samo jedna knjiga ima paleologinske monograme, čini se da ima prateći tom u Djelima apostolskim i Poslanici. Također, evanđelje i psaltir (koji se danas čuvaju u Nacionalnoj biblioteci u Parizu) očito su proizvodi istih majstora. Ovi radovi pokazuju karakterističan arhaizirajući rukopis, nastao iz takozvanog "Perlschrifta" iz druge polovine 11. vijeka. Ova vrsta iluminacije prepoznatljiva je po izvanredno jasnoj i elegantnoj ruci, koja se u to vrijeme koristila prilično često i veoma je različita od pomalo nevještih kurzivnih ruku nekih prepisivača klasičnih autora. Iluminacije u ovim knjigama su također elegantne i arhaične, odražavajući pažljivo proučavanje minijatura iz 10. i 11. vijeka. Carica Teodora je zaposlila iste iluminatore prilikom izrade tipikona grobne dinastičke crkve koju je restaurirala u manastiru Lips u Konstantinopolju, ali u ovom slučaju pisari su bili iz carske kancelarije. Carica Ana, udovica cara Andronika III naručila je izradu psaltira iz manastira Iveron, koji je uradio pisar Hariton 1346. godine u manastiru Hodegon. Pisari iz istog manastira uradili su visokokvalitetne knjige po narudžbi cara Ivana VI kao poklon manastiru Vatopedi na Svetoj gori, od kojih je sačuvano dvadeset i šest knjiga. Kopiji spisa prvog atinskog nadbiskupa iz 1. vijeka n. e. Dionisija Aeropagita, koju je izradio carski bilježnik Mihail Klostomalles 1380-ih, dodata su poglavlja za cara Manuela II Paleologa, a koju je njegov legat Manuel Chrysoloras poklonio opatiji Saint Denis kraj Pariza 1408. godine. Da bi bio dostojan carski poklon, rukopisu su dodana poglavlja sa autorovim portretom sveca i slikom carske porodice. Rukopis je značajan po portretima cara Manuela II. Ostale vrste pokroviteljstva ukazuju na obrazac veoma promjenljivih troškova prilikom iluminacije rukopisa, na koji ukazuje kvalitet materijala i njegove izrade. Ponekad su donatori predstavljeni prema tradicionalnoj formuli. Jedan primjer za to je ogroman tom Hipokratovog korpusa, zbirka od približno 60 starogrčkih spisa o medicini, koje je napisao Hipokrat. Ima uvodne dvije stranice u kojima se prilikom otvaranja otkriva portret pokrovitelja Aleksija Apokauka, službenika cara Ivana V, koji predstavlja djelo Hipokratu, koji je prikazan na stranici okrenutoj prema njemu. Obje slike pomalo liče na tradicionalne portrete evangelista. Zanimljivost je u tome da je tekst u knjizi pisan na italijanskom papiru sa vodenim žigom, dok je slika na dvostrukoj stranici naslikana na pergamentu. Iako je većina iluminiranih rukopisa iz ovog vremenskog perioda urađena u Konstantinopolju, ipak je dobar dio njih urađen u Solunu, Atini, Mistri na Peloponezu, Palestini i Maloj Aziji.
Czesław Miłosz
Poezija
Sva njegova djela su cenzurirana u Poljskoj 1951. i odmah povučena iz biblioteka.
Bizantijski iluminirani rukopisi
Bizantijska iluminacija za vrijeme vladavine dinastije Paleolog
Većina iluminiranih knjiga za vrijeme vladavine dinastije Paleolog proizvedena je vjerovatno naprečac (ad hoc) od strane pojedinaca, u saradnji ili samostalno, eventualno monaha, sveštenika ili laika. Umjetnici koji su slikali slike za umetanje u takve knjige povremeno su bili i pisari, a radili su kao ikonopisci, te sezonski, kao i slikari, kao što je u pisanim izvorima naveden primjer Teofana Grka, mural i ikonopisac aktivan u to vrijeme u Rusiji. Čest rezultat tradicije rada na visoko uglačanim površinama od veluma bilo je djelomično ljuštenje slika. Ovo propadanje je počelo već u bizantijsko doba. Zbog toga su pripadnici carske dinastije Paleolog s vremena na vrijeme naručivali restauriranje starih knjiga, kao naprimjer, prvih osam knjiga Biblije ("Octateuch"), koje se danas čuvaju u Vatikanskoj biblioteci. Nakon 1261. godine bizantijski iluminatori usredsredili su se na evanđelje prema zahtjevima mecena koji su naručivali puni tekst knjiga evanđelja, obilježena i indeksirana za liturgijska čitanja. Nekoliko iluminiranih knjiga evanđelja koje imaju opsežne narativne cikluse privuklo je veliku pažnju historičara umjetnosti. Razlog tome je mogućnost da su tokom posljednjih nekoliko decenija 13. vijeka firentinski i sienski umjetnici konsultovati knjige poput ovih za njihovu ikonografiju bizantijskog evanđelja i glatko izvedenog stila draperije i slikanja dijelova golog tijela. Osim evanđelja, rađene su nove verzije već postojećih rukopisa. Ova kombinacija koegzistiranja tradicije i inovacije određena je pravoslavnim stavom o religioznim slikama: upotreba slika je bila opravdana autoritetom tradicije koja potječe iz apostolskih vremena, ali je novotarija sama po sebi (grčki: "kainotomija") osuđena kao heretička. Ovo se odnosi i na većinu bizantijske umjetnosti koja je rađena prema vrlo zahtjevnim parametrima. Paleološki iluminatori, poput monumentalnih slikara, stvarali su dramatična i emocionalna djela koja nude stepen naturalizma nepoznat u ranijoj bizantijskoj umjetnosti. Time su postavili temelje za kasnije slikarstvo u Grčkoj, na Balkanu i u Rusiji.
Czesław Miłosz
Droge
Czesław Miłosz smatrao je alkohol i duvan opasnim drogama. S godinama ostavio je duvan i umjereno koristio alkohol. Po njegovom mišljenju, marihuana je prilično nevina u poređenju sa alkoholom i duvanom, a tvrdoglavost s kojom su se američke vlasti borile protiv nje 1960-ih bila je opsesivna. Prema pjesniku, psihodelici bi mogli biti predznak masovnih, demokratskih mjera protiv dosade. Miłosz je psihodelike smatrao supstancama od ogromne i neprocjenjive društvene važnosti, uporedive s nuklearnim oružjem i međuplanetarnim putovanjem, a njihovo širenje bi, po njegovom mišljenju, moglo otvoriti novu eru čovječanstva. Međutim, nema dokaza da je pjesnik ikada probao psihodelike.
Dalmatski ratovi
Dalmatski ratovi su niz dugogodišnjih ratova ilirskog plemena Dalmati protiv Rimljana u namjeri da sačuvaju svoju nezavisnost. Trajali su s većim prekidima, više od 160 godina. Tokom krvavih ratova Rimljani su lomili vojnu snagu žilavih Dalmata, pa je dalmatska zemlja, prema rimskim izvorima, postala vježbalište (poligon) za rimske vojnike i zapovjednike.
Nakon sloma ilirskog kraljevstva Rimljani će nastaviti osvajačku politiku. Tek što je bio završen III ilirski rat (171—168), na istočnoj obali Jadrana pojavio se za Rimljane još jači i uporniji neprijatelj, ilirsko pleme Dalmati.
U ranije vrijeme Dalmati su živjeli podalje od obale, u zadinarskom području, na Duvanjskom, Livanjskom i Glamočkom polju, te oko Imotskog polja (onostranska Dalmacija). U toku II. st. p.n.e., Dalmati su se spuštali dolinom Cetine, i tako infiltrirali u primorje. Zauzeli su i Salonu, pustošeći Stobreč i Trogir s jedne, a zemlju Daorsa, rimskih saveznika, s druge strane.
Prvi dalmatski rat
Povod za rat pružili su Dalmati uznemiravanjem rimskih saveznika Daorsa. Rat je počeo 156. g. p.n.e., a vodio ga je konzul Gaj Marcije Figul, vodivši svoje trupe iz ratne baze koja je bila je u Naroni. Negdje u dolini Trebižata i na prilazima Imotskom i Duvanjskom polju, Dalmati su dočekali Rimljane te im nanijeli teže gubitke. Figul je na kraju ipak postigao relativan uspjeh, jer je u unutrašnjosti dalmatske zemlje popalio neke njihove tvrđave ('oppida), ali nije mogao zauzeti glavni grad Delminij (Delminiun), pa se neobavljena posla morao povući u Naronu.
Rat je 155. g. završio novi konzul Publije Kornelije Scipion Nasika, Figulov nasljednik, koji je popalio i zauzeo neke gradinske tvrđave (oppida), te osvojio i glavni dalmatski grad Delminium. Nasika je odveo u ropstvo i veći broj Dalmata, te iste godine proslavio trijumf de Dalmateis. Tada su i Iliri iz današnje Bosne i Hercegovine prvi put upoznali Rimljane kao osvajače.
Rat Rimljana sa Ardijejcima i Plerejima
Dalmati su, poučeni ishodom prvog rata, mirovali jednu punu generaciju. Rimljani su 135. g. ratovali protiv Ardijejaca i Plereja, koji su gusarenjem uznemiravali rimski Ilirik. Svladao ih je konzul Servije Fulvije Flak s vojskom od deset hiljada pješaka i tri hiljade konjanika. Ardijejsko pitanje bilo je riješeno tako što su s mora bili preseljeni u neplodnu unutrašnjost (Strabon), dok je sudbina Plereja nepoznata. Njihovi su teritoriji pripojeni rimskom Iliriku, a kasnije adtribuirani agerima kolonija Epidaura i Narone.
Drugi dalmatski rat
Novi pohod protiv Dalmata desio se 118. godine p.n.e, a poveo ga je konzul Cecilije Metel. Ovaj rat nije imao političke motive niti su Dalmati učiniti nešto loše. Konzul Metel je bio obuzet slavom, tako da je poveo rat u cilju dobijanja titule Delmaticus i pridobijanja slave. Opustošio je i opljačkao dalmatsku zemlju i zauzeo njihovu luku Salonu (119. g. st. e.). Od plijena iz Dalmacije sagradio je Kastorov hram u Rimu.
Treći dalmatski rat
Do trećeg delmatskog rata došlo je 78. g. st. e., opet u vrijeme nove smjene generacija. Dogodilo se to u jeku građanskog rata u Italiji. Ustanak je bio žestok, pa su Rimljanima trebale dvije godine da ponovno ovladaju Salonom i primorjem (78—77. g.)
Četrvrti dalmatski rat
Počeo je 51. godine p.n.e. u vrijeme građanskog rata između Cezara i Pompeja, kojeg su Dalmati podržali. Odmah su zauzeli liburnski grad Promonu na Krki, i nakon toga porazili Cezareve jedinice koje su došle da povrate Promonu. Rimljani su ipak, i pored vojne nadmoćnosti Dalmata i pompejevaca, obranili Salonu, koju su 48. g. opsjeli Pompejevi legati. Cezar je izvojevao i pobjedu 48. god kod Farsala. Nove dvije Cezareve legije nisu imale uspjeha, samo su pustošili Dalmatskom teritorijom.
U zimu 48/47. g. na putu iz Drniša u Salonu, Dalmati su porazili nove rimske jedinice. U krvavim borbama Rimljani su izgubili preko 2000 vojnika, 38 centuriona i 4 tribuna. Sam konzular Gabinije je izgubio život.
Nakon Cezareve pobjede u građanskom ratu, rat protiv Dalmata se nastavio. U ogorčenim borbama (u pravcu Delminija?) Rimljanima je pošlo za rukom da zauzme šest jakih dalmatskih utvrđenja, ali su se zbog oštre zime (frigus Dalmaticuni) morali povući u Naronu a da rat nije završen.
Borbe su se nastavile i nakon Cezarove smrti (15. III 44. g.). Godine 44. st. e. Dalmati su uništili na prilazima Imotskom i Duvanjskom polju pet rimskih kohorti i zaplijenili bojne znakove (signa). Zatim su povratili Salonu.
Novi triumviri Marko Antonije i Oktavijan zajedničkim snagama, uspjeli su da 39. g. ponovno zauzmu Salonu, dok je dalmatska zemlja opustošena i opljačkana. Od ratnog plijena u Rimu je sagrađena javna biblioteku. Rimljani su i nakon ovog pohoda, i dalje držali samo primorje.
Nakon 120 godina stalnih sukoba sa Rimljanima i njihovim saveznicima, dalmatski otpor počeo se gasiti. Porazom Dalmata konačno je probijen bedem koji je štitio ilirsku unutrašnjost. Narodi koji se do sada nisu suočili sa rimskim armijama sada će i sami morati iskusiti njihovo prisustvo na svojoj zemlji i u svojim naseljima.
Marija I, kraljica Škota
Marija I (8. decembar 1542 - 8. februar 1587), poznata još kao Marija Stuart, bila je vladajuća kraljica Škota od 14. decembra 1542. pa do 24. jula 1567. godine. Pored toga što je bila kraljica Škota, kratko vrijeme je bila i kraljica Francuske kao supruga kralja Franje II.U Francuskoj je ime njene dinastije, originalno Stewart, galicizirano u Stuart. Marija I i njeni potomci su nastavili ovako pisati ime svoje kraljevske kuće. Jedna je od najpoznatijih škotskih monarha, vjerovatno zbog svog tragičnog života, a ujedno i posljednji škotski monarh koji je vladao samo Škotskom.Vladanje Marije Stuart u Škotskoj proteže se kroz kraljevanje četvero vladara iz kuće Tudor u Engleskoj: Henrika VIII, Edwarda VI, Marije, zvane "krvava" i Elizabete (za čije je vladavine Marija ubijena u Engleskoj 1587).Marija Stuart je bila u srodstvu s engleskom vladarskom kućom preko svoje bake, a koja je bila sestra Henrika VIII. Zbog toga je bila zakonski nasljednik engleske krune u slučaju Elizabetine smrti bez izravnih potomaka i kao takva vrlo opasna vladajućoj protestantskoj stranci u Engleskoj, koja nakon progona za vladanja "krvave" Marije Tudor nije željela ponovni dolazak monarha katolika na englesko prijestolje.
Rano djetinjstvo
Marija Stuart je rođena u palači Linlithgow (Linlintgou) 7. ili 8. decembra 1542. godine. Roditelji su joj bili kralj Jakov V i njegova kraljica, Marija od Guisea, koja je vodila porijeklo od moćne francuske vojvodske porodice. Umirući kralj je bio duboko razočaran kad su mu donijeli vijest o rođenju ženskog djeteta, a ne muškog nasljednika. Vjerovao je da je to propast Stewarta i kraj njihove vladavine nad Škotskom, te navodno rekao: "Došla je sa djevojčetom, otići će sa djevojčetom!".
Šestodnevna beba postala je vladaricom Škotske nakon očeve smrti u tridesetoj godini života. Odlučeno je da će Marijina majka vladati kao regent u njeno ime. U julu 1543. godine dogovoreno je da će se Marija, kad odraste, udati za princa Edvarda, dugo očekivanog sina engleskog kralja Henrika VIII i njegove treće supruge, Jane Seymour. Marijina majka se snažno protivila ovom braku. Dva mjeseca se sakrivala u zamku Stirling, gdje su se vršile pripreme za Marijinu krunindbu.
Dogovor da se Marija uda za Edvarda razvrgnut je nedugo nakon njene krunidbe. Škoti nisu podržavali zaruke, posebno zbog sumnjivih Henrikovih zahtjeva za skrbništvo nad Marijom. Henrik je također tražio od Škota da prekinu tradicionalnu alijansu sa Francuskom, s kojom Engleska nikada nije bila u dobrim odnosima. Bojeći se pobune naroda, Parlament je prekinuo zaruke krajem 1543. godine. Henrik VIII je zatim godinama silom pokušavao oteti Mariju, započinjući sukobe sa Škotskom u kojima je izgubljeno mnogo života i novca. Marija od Guisea je sakrivala kćer u tajnim odajama zamka Stirling dok je engleska vojska pokušavala zauzeti Edinburgh. Sukobi su trajali do juna 1551. godine, kada Škotskoj u pomoć stiže Francuska.
Odrastanje u Francuskoj
Kako bi se odužili Francuskoj za ovu pomoć, Škoti su se složili da se Marija zaruči za dofena Franju, sina francuskog kralja Henrika II. Sada zaručena, Marija je 1548. godine, kao petogodišnja djevojčica, poslana na francuski dvor zajedno sa vlastitom grupom dvorjana, gdje je trebala provesti trinaest godina pod skrbništvom kralja. Henrik II joj je omogućio tretman bolji nego svojim kćerima, te zahtjevao da je se tretira kao suverena, a uživala je i veliku popularnost među članovima uticajne majčine porodice.
mini|desno|180px|Marija I je s mužem koristila titulu: Franjo i Marija, [[milošću Božijom, kralj i kraljica Francuske, Škotske, Engleske i Irske]]
Prema opisima dvorjana, Marija je bila živahna i pametna, a imala je i obećavajuće djetinjstvo. Bila je omiljena na francuskom dvoru, gdje je dobila najbolje obrazovanje pa je na kraju školovanja savršeno govorila francuski, latinski, grčki, španski i italijanski pored svog maternjeg jezika. Naučila je svirati dva instrumenta, a učena je i jahanju, vezu, sokolarstvu, te poeziji i prozi.
Za godinu dana mlađeg dofena se udala 24. aprila 1558. godine, u katedrali Notre Dame de Paris. Henrik II je umro 10. jula 1559. godine, pa je Marija sa sedamnest godina postala francuska kraljica kao supruga novog kralja, Franje II.
Pravo na engleski tron
Godine 1558. umrla je Marija I, kraljica Engleske. Henrik II je ohrabrivao svoju snahu da preuzme engleski kraljevski grb i proglasi se kraljicom, pošto je i on, kao i većina katoličkog svijeta, Elizabetu smatrao nezakonitom kraljicom na osnovu njene ilegitimnosti. Njihove nade su pale u vodu, budući da je većinsko protestantsko stanovništvo Elizabetu priznalo za zakonitog monarha. Elizabeta, međutim, nije imala djece, pa je Marija postala njena presumirana nasljednica po primogenituri, kao najstarija unuka u muškoj liniji Elizabetine tetke Margarete:
Iako katolicima nije zabranjeno pravo na tron sve do 1701. godine, Henrik VIII je u svojoj oporuci izričito zabranio Stuartima naslijeđivanje engleske krune. Prema njegovoj oporuci, sa kojom se tada složio i parlament, tron bi, ukoliko nijedno od njegove djece ne ostavi potomka, trebala naslijediti djeca njegove mlađe sestre Marije. Francuzi su bili preokupirani unutrašnjim problemima sa domaćim protestantima da bi pomogli Mariji u invaziji na Englesku.
Marija titulu francuske kraljice nije držala dugo; Franjo II je umro 5. decembra 1560. godine, ostavljajući tron svome bratu, Karlu IX, a Marijina svekrva, Katarina de' Medici, je postala Karlov regent. Dana 6. jula, nakon smrti Marijine majke, Francuska je Sporazumom iz Edinburgha priznala Elizabetu I za zakonitu vladaricu Engleske. Sedamnaestogodišnja Marija, još uvijek u Francuskoj, je to i dalje odbijala.
Život u Škotskoj
Iako je Marija de jure vladala Škotskom još od šestog dana nakon svog rođenja, počinje de facto upravljati državom tek nakon smrti svoje majke, koja je bila njen regent.
Pitanje religije
mini|180px|lijevo|Elizabeta I, Marijina rodica i suparnica
Marija se vratila u Škotsku nedugo nakon muževe smrti. Stigla je u Leith 19. augusta 1561. godine, ali, uprkos svojim brojnim talentima i obrazovanju stečenom u prijestolnici evropske kulture, nije bila spremna uhvatiti se u koštac sa tadašnjom političkom situacijom u Škotskoj, koja je bila rascijepljena između protestanata i katolika. Marija je bila religiozna katolkinja, te je ubrzo zadobila nepovjerenje većinskog protestantskog plemstva. Vanbračni sin Marijinog oca, James Stewart (Džejms Stuart), bio je na čelu pobunjene protestanatske frakcije. Iz istog razloga joj nije vjerovala ni Elizabeta I, prva rodica njenog oca i vladarica susjedne protestantske zemlje, čiji je tron Marija prethodno pokušala prisvojiti.
Na razočaranje katolika, Marija je tolerirala protestante i zadržala svog polubrata na mjestu glavnog savjetnika. Ovim je ustupkom pobunjem lordovima otkrila slabost svoje vojske. Ubrzo je poželjela popraviti i svoj odnos Elizabetom, pa ju je pozvala u Škotsku. Elizabeta je odbila, a loš odnos između dvije kraljice je nastavljen. Marija je zatim poslala Williama Maitlanda kao svog ambasadora na engleski dvor, gdje je on trebao iznijeti njene zahtjeve da se Marija proglasi Elizabetinom nasljednicom. Elizabeta je odbila pregovarati o ovome pitanju, rekavši da se Marija neće ni primaknuti engleskoj kruni za vrijeme njenog života. Sa druge strane, Marijina pisma upućena njenom dajdži u Franji u Francuskoj daju naslutiti da potpuno drugačiji odgovor Eliazbete, koja je znala da će po pitanju izbora njenog nasljednika veliku ulogu imati parlament.
Decembra 1561. ponovno je organiziran sastanak dviju kraljica, ali ovaj put u Engleskoj. trebao se održati u Yorku, u augustu ili septembru 1562. godine, ali Elizabeta ga je otkazala u julu, navodno zbog građanskog rata u Francuskoj. Još jednom je pokušala neutralizirati Mariju, predloživši joj da se uda za Roberta Dudleya (Robert Dadli), svog nekadašnjeg prosca, kojem je vjerovala i znala ga može kontrolirati. Robert Dudley je uz to bio i protestant, pa bi Elizabeta ovim brakom riješila oba problema. Poslala je ambasadora u Škotsku da Mariju obavijesti o njenom prijedlogu. Poručila je Mariji da će je proglasiti svojom nasljednicom ako se ova uda za muškarca kojeg joj ona odabere. Ovaj prijedlog je odbila Marija.
Kasniji brakovi
150px|mini|Henrik Stuart, Lord Darnley
Ovaj brak sa vođom katolika bio je razlog zbog kojeg se Marijin polubrat udružo sa ostalim protestantima u pobunu protiv Marije. Marija je 26. augusta 1565. poslala trupe da se suoče sa pobunjenicima, a kasnije se vraća u Edinburgh kako bi pozvala pojačanje. James Stewart i ostali pobunjenici su poraženi i protjerani iz Škotske.
mini|180px|lijevo|James Hepburn
Marija je zanijela kratko nakon vjenčanja. Darnley, tri godine mlađi od Marije i veoma nezreo devetnaestogodišnjak koji je imao problema sa alkoholom, postao je nezadovoljan svojom pozicijom. Marija mu je dala titulu kralja u trenutku sklapanja braka, ali ne i ovlasti nad kraljevinom koje je Darnley želio. Bio je ljubomoran na Davida Riccioa (Dejvid Riči), pa je pod sumnjom da ga Marija vara, u martu 1566. godine započeo tajnu zavjeru sa plemićima koji su željeli svrgnuti Mariju. Grupa tih plemića, u pratnji Darnleya, ubila je Riccioa pred Marijinim očima 9. marta dok su bili na konferenciji u Holyroodu. Darnley je izdao plemiće s kojima se urotio i porekao njegovu vezu sa ubistvom Riccioa, ali jedino što je postigao bio je prezir plemstva, jer je njegov brak već bio u krizi.
Marija je rodila sina i sebi nasljednika Jakova 19. juna 1556. godine. Razvod između kraljice i kralja je bio predložen, ali je taj prijedlog odbila Marija pošto je bio u suprotnosti sa njenom vjerom, ali je i znala da bi razvodom njen položaj vladarice bio ugrožen i nasljedno pravo njenog sina ugrožena.
Jakovljevim rođenjem uloga Henrika Stuarta je bila ispunjena, te je ubrzo skovana urota protiv Darnleya, koji je već bolovao od sifilisa. Henrik se liječio u kući u Edinburghu, gdje ga je Marija često posjećivala i odavala mogućnost da će uslijediti pomirenje kraljevskog para. Dana 10. februara 1567. godine, nakon Marijine posjete, u kući u kojoj se Henrik liječio dogodila se snažna eksplozija. Darnleyevo tijelo je pronađeno van kuće, te se rodila sumnja da je izbjegao eksploziju i bio zadavljen po izlasku iz kuće. Ovaj incident, koji bi inače predstavljao Mariji spas, samo je jako naštetio njenoj reputaciji.
James Hepburn, za kojeg se generalno vjeruje da je odgovoran za Darnleyevu smrt, oslobođen je krivnje nakon kratkog suđenja. Marija je pokušavala zadobiti podršku plemstva, kojeg je Hepburn već uvjerio da potpišu sporazum prema kojem je ona dužna vjenčati se sa njim. Ceremonija vjenčanja je bila protestantska, kako je i sam Hepburn bio protestant, a održana je 15. maja u palači Holyrood.
Zatvoreništvo u Engleskoj
mini|desno|250px|Marija u zatvoru
Škotsko plemstvo se opet pobunilo i diglo oružanu pobunu protiv Marije i Hepburna. Marijina vojska se suočila sa pobunjenicima 15. juna, ali sukoba nije bilo jer je Marija odlučila predati se pobunjenicima pod uslovom da puste Hepburna. Lordovi su je odveli u tvrđavu na ostrvu jezera Leven. Dana 24. jula 1567. godine, Marija je bila prisiljena abdicirati u korist svog jednogodišnjeg sina, a regentska vlast nad Škotskom povjerena je Marijinom polubratu Jamesu.
Dana 2. maja 1568. godine, nakon deset mjeseci provedenih na ostrvu, uspjela je pobjeći iz tvrđave i okupiti malu vojsku, ali je poražena u bitki kod Langsida 13. maja. Nakon ovog finalnog poraza odlučila je pobjeći u Englesku i tražiti sklonište kod svoje rodice Elizabete, ali ju je ova zatvorila 19. maja, odmah po ulasku na njenu teritoriju.
Za vrijeme svog zatvoreništva u Engleskoj Marija je premještana po raznim zamkovima, te je jedno vrijeme odsjedala samo sedamdeset kilometara daleko od Elizabete, ali to je najviše što joj se ikada približila; Marija i Elizabeta se nisu nikada srele.
Nakon neslagnja oko pitanja treba li Mariji suditi za ubistvo Henrika Stuarta, odlučeno he da će biti provedeno samo ispitivanje. Ono je održavano od oktobra 1568. do januara 1569. godine. Na ispitivanje jesu uticale političke pogodnosti, ali Elizabeta nije željela osuditi Mariju zbog ubistva. Marija nije priznala nijedan sud koji joj je sudio, smatrajući neprimjerenim suđenje njoj kao pomazanoj kraljici. Ispitivanje se baziralo na Marijine lične dokumente pronađene u Edinburghu, između ostalog uključujući grupu od osam pisama od Marije upućenih Hepburnu. Originalna pisma napisana na francuskom, iz kojih je zaključeno da je Marija unaprijed znala za planiranje ubistva Henrika Stuarta, su izgubljena za vrijeme vladavine Marijinog sina, a autentičnost današnjih kopija je upitna.
U Škotskoj je, u međuvremenu, ubijen Marijin polubrat, koji se za vrijeme njenog ispitivanja borio da je zadrži u zatvoreništvu u Engleskoj i onemogući njenim pristalicama da dopru do nje. U kratkom vremenskom roku na mjestu regenta Marijinog sina izmijenilo se nekoliko njenih rođaka, od kojih je svaki ubrzo ubijen.
Godine 1570. Karlo IX Francuski je pregovarao sa Elizabetom, koju je pokušao uvjeriti da pomogne Mariji da vrati škotsku krunu. Kao preduslov Elizabeta je tražila da Marija ratificira Sporazum iz Edinburgha, kojim bi Eliazbetu priznala za zakonitu englesku kraljicu i odrekla se svojih zahtjeva za tron. Marija je to opet odbila, ali su pregovori nastavljeni. Zavjera Ridofli, čiji je cilj bio ujedinjenje Marije i Thomasa Howarda u bračnu uniju, natjerala je Elizabetu da prekine pregovore sa Karlom IX, a parlament je 1572. godine izglasao zakon kojim se Mariji oduzima pravo na tron. Elizabeta je otišla do te mjere da je 1584. godine zatražila da se potpiše dokument koji bi spriječio svakoga da profitira od njenog ubistva. Iako taj dokument nije nikada ozakonjen, potpisale su ga stotine ljudi, uključujući i samu Mariju.
Nakovanj (anatomija)
mini|lijevo|Srednje uho Nakovanj (lat. incus) je kost u srednjem uhu. To je mala slušna, jedna tri slušne koščice u srednjem uhu, a koja je imenovana po sličnosti oblika sa nakovnjem. Zvučne (mehaničke) vibracije prima od čekića, na koji je povezan bočno, a prenosi ih na uzengiju, medijalno.
Marija I, kraljica Škota
Zatvoreništvo u Engleskoj
Marija je vremenom postajala teret koji Elizabeta nije mogla niti htjela podnositi. Tokom godina umiješala se u nekoliko zavjera sa ciljem ubistva Elizabete, dizanje katoličkog ustanka i preuzimanja engleske krune uz pomoć Francuske i Španije. U međuvremenu je u Danskoj protjereni James Hepburn izgubio razum i umro 1578. godine.
Nakovanj (anatomija)
Struktura
Nakovanj je druga u nizu slušnih koščica, triju kostiju u srednjm uhu koje služe za prijenos zvuka. Tijelo je u obliku nakovnja, a i ima dugi i kratki nastavak, koji vire iz tačke zglobljavanja sa čekićem.
Marija I, kraljica Škota
Suđenje i pogubljenje
Porota od četrdeset plemića sudila je Mariji zbog njenog učestvovanja u Babingtonskoj zavjeri, čiji je cilj bio ubistvo Elizabete i proglašavanje Marije kraljicom Engleske. Marija je u svoju odbranu iznosila činjenice da joj nikada nije bila pružena prilika da se brani, niti da pogleda inkriminirajuće dokaze protiv nje, a također je podsjetila da ona nije engleski državljanin i da zbog toga ne može biti osuđena. Bez obzira na sve, za ovaj zločin predviđena kazna je bila smrtna, a Marija nije bila izuzetak; osuđena je 8. marta 1587. godine na pogubljivanje dekapitacijom.
Nakovanj (anatomija)
Funkcija
Vibracije u srednjem uhu pristižu preko bubne opne. Prima ih čekić, koji leži na membrani i prenosi ih na nakovanj. Ovaj zatim prenosi vibracije na uzengiju.<
Marija I, kraljica Škota
Suđenje i pogubljenje
Zadnje sate svog života provela je u molitvi i pisanju oproštajnog pisma i oporuke, u kojoj je zatražila da bude sahranjena u Francuskoj, a njene sluge da bude pošteđene. Na mjesto egzekucije došla je u crnoj haljini, ali ju je na iznenađenje prisutnih skinula i ostala u crvenoj, boji kojom se tradicionalno označava mučeništvo u katoličkoj liturgiji. Prije nego ju je pogubio, krvnik je, kako je to bio običaj, kleknuo pred Mariju i zamolio je za oprost. Legenda kaže da mu je kraljica oprostila, rekavši da će joj on riješiti sve probleme. Pogubljenje je izvršeno nestručno, sjekirom kojom su se prethodno klale životinje. Marija je preživjela prvi udarac sjekire, čak je pokušala i da kaže nešto, ali ju je drugi udarac dokrajčio. Danas se smatra da su pojedinci namjerno pogubljivani tupim sjekirama, kako bi se produžila njihova patnja.
Arif Heralić
mini|225px|desno|Novčanica od 1000 dinara s likom Heralića mini||225px|desno|Novčanica od 10 dinara s likom Heralića Arif Heralić bio je radnik u Simens-Martinovoj čeličani Željezare Zenica, kao topilac na radnoj platformi. Rođen je u Zenici 5. juna 1922. godine.
Marija I, kraljica Škota
Suđenje i pogubljenje
mini|200px|lijevo|Statua Marije Stuart u Parizu
Arif Heralić
Njegovu poznatu fotografiju je snimio Nikola Bibić, novinski fotograf Borbe 1954. godine, da bi se kasnije ta fotografija iz novina našla na novčanici od 1000 jugoslavenskih dinara, izdatih od 1955. do 1981. godine, koja je renominirana u 10 novih dinara od 1965. godine. Kao invalid rada, Heralić je umro u siromaštvu i bijedi 16. juna 1971. godine.
Marija I, kraljica Škota
Suđenje i pogubljenje
Marijino tijelo je balzamirano i ostavljeno na mjestu na kojem je pogubljena godinu dana. Prvobitno je bila sahranjena u katedrali Peterborough, ali je ekshumirana 1612. godine kada je na engleski tron sjeo njen sin, Jakov I Engleski i VI Škotski, i naredio da se sahrani u opatiji Westminster. Tu ona počiva i danas, zajedno sa četrdeset svojih potomaka. Elizabeta I je sahranjena u istom groblju, ali na suprotnoj strani od one na kojoj je Marija I.
Dinastija Shang
mini|Ostaci naprednih, slojevitih društava koja datiraju iz perioda Shang su pronađeni u dolini Žuite rijeke.
Marija I, kraljica Škota
Naslijeđe
Marija Stuart nije nikada bila kanonizirana kao svetica u Katoličkoj crkvi, ali je naširoko bila i ostala priznata kao mučenica. Širom Francuske, Škotske i Engleske prodavane su stvari za koje se tvrdilo da su pripadale nesretnoj škotskoj kraljici, uključujući tanjire, odjevne predmete, poeme koje je pisala i molitvenike.
Dinastija Shang
Dinastija Shāng (kineski: 商朝) ili Dinastija 'Yīn (殷代) (cca. 1600. p. n. e. - cca. 1046. p. n. e.) je prva historijska kineska dinastija koja je vladala sjeveroistočnim dijelom regije poznate kao "Uža Kina", u dolini Žute rijeke. Dinastija Shāng je slijedila kvazi-legendarnu dinastiju Xià i prethodila dinastiji Zhōu. Podaci o dinastiji Shang dolaze iz historijskih zapisa dinastije Zhou kao i natpisa samih Shanga na bronzanim artefaktima i kostima za proricanje — kornjačninim oklopima i drugim kostima na kojima je napisan prvi značajnih korpus kineskih znakova. Natpisima na kostima za proricanje, koje datiraju iz druge polovine dinastije, obično su bilježili datum u Šezdesetogodišnjem ciklusu Nebeskih pupoljaka i Zemaljske grane.
Tumačenje odgovora, i da li je proricanje bilo uspješno, davalo se naknadno. Današnja kineska kultura potiče iz ove dinastije.
Ova gatanja služe kao izvor podataka o politici, ekonomiji, kulturi, religiji, geografiji, astronomiji, kalendaru, i umjetnosti u tom periodu, te daju ključni uvid u rane stadije kineske civilizacije.
Historija
Za dinastiju Shang se vjeruje da ju je osnovao vođa pobunjenika, koji je uspio svrgnuti posljednjeg vladara dinastije Xia. Njena civilizacija se temeljila na ratarstvu, uz lov i stočarstvo. Zapisi Velikog historičara navode kako je dinastija Shang premještala svoju prijestonicu šest puta. Posljednja i najvažnija selidba u Yin godine 1350. p. n. e. rezultirala je zlatnim dobom dinastije. Izraz dinastija Yin predstavlja sinonim s izrazom dinastija Shang, a kroz historiju je bio i popularniji, iako se danas prije koristi kako bi se označila druga polovina perioda Shang. Japanci još uvijek za dinastiju Shang koriste izraz dinastija Yin (In).
Loza nasljednih kraljeva Shanga je u to doba vladala velikim dijelom sjeverne Kine, a trupe Shanga su često vodile ratove sa susjednim naseljima i nomadskim stočarima iz stepa u unutrašnjosti Azije. Glavni gradovi, pogotovo Yin, bili su središte raskošnog dvorskog života. U njima su se razvili složeni dvorski rituali.
Osim svoje političke funkcije, kralj je bio i poglavar kulta temeljenog na poštovanju predaka i duhova. I sam kralj je često obavljao rituale gatanja, pogotovo pred kraj dinastije. Dokazi iz kraljevskih grobnica pokazuju da su vladari i članovi njihovih porodica pokopavani s vrijednim predmetima, vjerovatno kako bi im služili u zagrobnom životu. Vjerojatno zbog istog tog razloga su se zajedno s njihovim tijelima zakopavano stotine živih stanovnika, koji su možda bili robovi.
Utjecaj Shanga, iako ne i direktna vlast, se proširio na sjeveroistok sve do današnjeg Pekinga, gdje je drevna kultura koja prethodi Yanu pokazala tragove kulture Shanga. Najmanje jedan grob u ovoj regiji je u ranom periodu Shanga sadržavao i bronzane predmete u stilu Snanga kao i zlatni nakit u lokalnom stilu. Za ovaj utjecaj Shanga se vjeruje kako je kasnije olakšao integraciju Yana u kasniju dinastiju Zhou.
Kraljevi Shanga, u svojim gatanjima često iskazuju zabrinutost zbog grupa fang, koji su predstavljali barbare izvan civiliziranih oblasti tu pod nadzorom Shanga. Često se spominje tufang grupa u oblasti Yan Shan kao neprijateljska prema Shangu. Otkriće bodeža-sjekire u stilu Chenggu kod Xiaohenana pokazuje da je čak i u ovom ranom stadiju kineske historije bilo neke veze između udaljenih oblasti sjeverne Kine.
Shang Zhou, posljednji kralj Yina, počinio je samoubistvo nakon što mu je vojsku porazioo narod Zhou. Legende kažu da ga je vojska izdala priključivši se pobunjenicim,a u odlučnoj bitci.
mini|Ova bronzana ritualna vinska posuda, koja datira iz perioda dinastije Shang u [[13. vijek p. n. e.|13. vijeku p. n. e., je smještena u Galeriji Arthur M. Sackler u Smithsonianu.]]
Borbi Yina i Zhoua je posvećen kineski klasični roman Fengshen Yanyi.
Nakon kolapsa Yina, preživjeli članovi porodice su kolektivno promijenili prezime iz kraljevskog Zi (子) (pinyin: zi; Wade-Giles: tzu) u ime pale dinastije Yin (殷). Porodica je ostala dio aristokracije i često pružala administravne usluge novoj dinastiji Zhou. Kralj Cheng od Zhoua (周成王) iako tek regent, njegov ujak vojvoda Dan od Zhou (周公旦), dali su bratu bivšeg Shangovog kralja Weia, WeiZija (微子) vlast u bivšoj prijestolnici Shanga Shangz (商) te teritoriju koja će poslije postati država Song (宋). Država Song i nasljednici Shanga su održavali rituale u počast preminulih kraljeva Shanga koji su trajali do 286. p. n. e.
I korejske i kineske legende tvrde da je ogorčeni Yin princ po imenu Jizi (箕子) odbio predati vlast Zhouima, te umjesto toga napustio Kinu sa svojim garnizonom te osnovao Gija Joseon kraj suvremenog Pyongyanga, odnosno jednu od ranih korejskih država(Go-, Gija- i Wiman-Joseon).
Mnogi klanovi Shanga su migrirali na sjever i stopili se s kulturom Yan u periodu Zapadnih Zhoua. Ovi su klanovi imali elitni status, te nastavili sa svojim pogrebnim i ritualnim tradicijama.
Rani i kasni Shang
Zapisi pronađeni u Anyangu potvrđuju historijsko postojanje dinastije Shang. Međutim, zapadni historičari se još uvijek ustručavaju povezati neke od naselja iz doba Anyanga sa dinastiijom Shang. Tako se, na primjer, arheološki nalazi u Sanxingduiu tumače kao zasebna i napredna civilizacija, koja, za razliku od Anyanga, nije poznavala pismo.
Opseg kontrole Shanga je teško odrediti, s obzirom na nedostatak arheoloških istraživanja. Historičari smatraju da je grad Yin, kojim su upravljali Shangi iz službene historije, koegzistirao s kulturno različitim naseljima u ostatku Sjeverne Kine. mini|desno|200px|Nalazište [[Yin (grad)|Yina, glavnog grada (1350 - 1046. p. n. e.) dinastije Shang, također poznate kao dinastija Yin.]] Kineski historičari iz kasnijih perioda su bili naviknuti na ideju da jedna dinastija zamjenjuje drugu, ali se vjeruje da je politička situacija u ranoj Kini ipak bila nešto složenija. Xia i Shang mogu biti reference na političke entitete koji su istovremeno postojala, isto kao što se zna da je rani Zhou (država sljednica Shanga), postojao u isto vrijeme kao i Shang. Ovaj pristup sistemu Sandai (Tri dinastije) je promovirao poznati arheolog Kwang-chih Chang.
Isto tako, iako ruševine Yinxua potvrđuju postojanje Kasnog Shanga, ne postoje dokazi koji bi ukazivali na postojanje dinastije Shang prije preseljenja u njenu posljednju prijestonicu. To se ponekad u historiji referrira tako da se Shang Yin-ere naziva Kasni Shang a Shang prije jiaguwena kao Rani Shang. Problem je manje u urotnicima i pobunjenicima koji su u zapisima pokušali dati legitimitet dinastiji Shang, a više u nastojanju hsitoričara i arheologa da razdvoje historijski potvrđena društva i pra-historijske arheološke kulture.
Organizacija, zanatstvo i rad
mini|lijevo|240px|bronzano posuđe iz dinastije Shang s poklopcem i ručkom.
Još od oko 1500. p. n. e., rana dinastija Shang je masovno proizvodila bronzane posude i oružje. Ovakva produkcija je zahtjevala brojnu radnu snagu koja bi kopala rude, rafninirala i prevozila bakrenu, kalajnu i olovnu rudu. Dvor dinastije Shang i aristokrati su zahtjevali velike količine različitog bronzanog posuđa za razne ceremonijalne svrhe i vjerske obrede, pa je to sa sovom povlačilo potrebu za službenim nadzornicima koji bi upravljali radnicima i obrtnicima. S velikom količinom bronze na raspolaganju, vojska je mogla biti bolje opremljena s raznim bronzanim oružjem, a bronza se koristila i za točkove dvokolica koje su se počele široko koristiti oko 1200. p. n. e.
Osim što su bili komandanti vojske, kraljevi Shanga su svoju nadmoć nad ostatkom društva pokazivali i kao vrhovni svećenici, odnosno voditelji vjerskih obreda. Kao što jedna kost za gatanje pokazje, kraljevi Shanga su se vidjeli kao članovi društva najkvalificiraniji za nuđenje žrtava svojim kraljevskim precima, odnosno vrhovnom bogu Diju, koji je po njihovom vjerovanju bio odgovoran za kišu, vjetar i grom.
Vojska Shanga
mini|Skulptura iz doba dinastija Shang/ Zhou, 14-10. vijek p. n. e.
Vojska se obično dijelila u tri sekcije - lijevo krilo, desno krilo i sredinu. U tim sekcijama su postojale dva glavna tipa jedinica - labavo organizirana pješadija regruta koja je imala pomoćnu ulogu, te jezgro vojske sastavljeno od vojničkog plemstva koje je koristilo dvokolice. Ratovanje uz pomoć dvokolica je dominiralo kineskim bojnim poljima sve do perioda Zaraćenih država (481. p. n. e.-221. p. n. e.), iako ga je s vremenom zamijenila pješadijska taktika, a kasnije konjica u 3. vijeku p. n. e. Međutim, čak i nakon što je Shang uveo dvokolice u vojsku, plemstvo se još uvijek borilo pješke, a dvokolice uglavnom korištene za transport, ceremonije i velike lovačke ekspedicije. Dvokolice su u periodu Shanga nosile tri čovjeka - vozača u centru, strijelca na lijevoj strani i ratnika s helebardom na desnoj strani. Bile su četvrtastog oblika, s dva velika točka i vučena od dva konja, iako su neke vukli četiri konja.
Grb Mauricijusa
mini|desno|200px|Grb Mauricijusa Grb Mauricijusa se sastoji od štita podjeljenog u četvrtine oko kojeg se nalaze ptica dodo i jelen. Ispod štita je traka sa natpisom "Stella Clavisque Maris Indici" (Zvijezda i ključ indijskog okeana).
Kulm (letaonica)
Kulm je skijaška letaonica smještena u austrijskom Tauplitzu. Jedna je od samo pet letaonica na svijetu i dozvoljava letove duže od 200 m. Trenutni rekord od 244 m drži Slovenac Peter Prevc (2016), koji je taj skok ostvario u trećoj seriji Svjetskog prvenstva u letovima 2016.
Tokom 2014. renovirana je i povećana s K-185 na K-200, odnosno s HS 200 na HS 225, a kasnije i na HS 235. Međutim, postizanje svjetskog rekorda (trenutni iznosi 253,5 m iz Vikersunda 2017) bit će prilično teško zato što zona slijetanja na Kulmu počinje ranije nego na Vikersundbakkenu iako te letaonice sada imaju istu veličinu. Prije tog renoviranja bila je najveća prirodna skakaonica na svijetu.
Pobjednici
*VSL – Sedmica ski-letova; MVSL – Međunarodna sedmica ski-letova; SP – Svjetsko prvenstvo u letovima; D – dan; SK – Svjetski kup; E – ekipno; P – pojedinačno **Četvrta serija otkazana zbog jakog vjetra. ***Održana samo jedna serija.
Nevažeći
{| *rekordi s padom
Žene
*Jedini ženski let izveden na ovoj skakaonici i najduži u historiji ženskih skijaških skokova
Todorovo
Todorovo je naseljeno mjesto u općini Velika Kladuša, Bosna i Hercegovina.
Historija
Todorovo se u 16. vijeku zvao Novigrad koji je od 1560. godine prestao da postoji kao Novigrad, kada dobija ime Todor Grad, i potom Todorovo, kako se i danas zove. Ime je dobio po gasovitom junaku Todoru koji je pao u borbi protiv Turaka u odbrani Novigada. Prilikom jednog napada vatra je dospjela da barutene koja je odletjela u zrak zajedno sa Todorom i njegovom porodicom.
Oko 70 godina kasnije Turci su konačno osvojili ovaj kraj koji je ostao poprilično pust. Poslije pada pod Tursku vlast ovaj se kraj vrlo brzo naseljava i postaje okosnica u odbrani Osmanlijskog carstva i daljem osvajanju Austro-ugarske teritorije. U pismu jednog sveštenika iz Kralovaca koji je upućen 20. novembra 1641. godine u Beč, spominje se aga Kariman iz Todor Novog pred braće Hrnjice iz Velike Kladuše zbog stalnih upada na Austrougrasku teritoriju. Zadnji gopodar Todorava bio je Maše Tabak (M. Tabaković) i njegovi bratići.
Od zidina starog grada napravljena je najstarija škola na ovom području, kao i područna škola u Mrceljima. Da se nazaboravi napomenuti da je Todorovo bio općina prije Velike Kladuše, kao da je u Todorovu osnovana društvena zadruga iz koje je izrasla jedna od najveći firmi na području bivše Jugoslavije Agrokomerc. Mjesna zajednica Todorovo je sa svojih 33,5 kvadratnih kilometara treća po površini u općini sa iznad prosječnom stopom gustinom naseljenosti koja iznosi 164 stanovnika km2.
Geografija
Mjesnoj zajednici Todorovo pripadaju mjesta Mrcelji, Vejnac, Tod. Čelinja, Tod. Salapnica, Glubovići i Todorovo.
Ekonomija
U Mrceljima postoje više vodenica Mali Mlin, Gornji Mlin, Žljeboja, Dvojače, Mlinarska i još dvije koje se nalaze u privatnim rukama koje su ovom kraju bila dobro došla tako da su mnogi dosljavali iz drugih mjesta. Prije toga uslijedio je masovno iseljavanje u Tursku. U Todorovo je 1985. godine stigao i asfaltni put na svečenom otvaranju govorili su braća Hakija i Hamdija Pozderac. U to vrijeme Todorovo doživljama novi procvat, sa firmom Agrokmerc koja otavara svoje nove pogone i farme kunića, kao i širenje telefonske mreže. Sve se zaustavlja 1987. sa aferom Agrokomerc.
Nakon rata vrši se asfaltiranje lokanih puteva Todorovo - Mrcelji, Todorovo - Todorova Čelinja, i Todorovo - Golubović. Svako domaćinstvo dobija telefon i gradski vodovod.
Kultura
Todorovska džamija je napravljena sedemdesetih godina i bila to prva džamija na Balkanu sa dva minareta koju je zidao hodža Imamović.
NGC 3436
NGC 3436 (također poznat kao MCG 1-28-16 i PGC 32633) je spiralna galaksija koja je udaljena oko 302 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Lav. Najveći prečnik je 0,70 (61 hiljada sg) a najmanji 0,5 uglovnih minuta (44 hiljade sg). Prvo otkriće je napravio David Peck Todd 30. novembra 1877. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.