cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
NGC 4926B
NGC 4926B (također poznat kao PGC 83758) je prečkasta spiralna galaksija koja je udaljena oko 326 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Berenikina kosa. Najveći prečnik je 0,60 (57 hiljada sg) a najmanji 0,3 uglovnih minuta (29 hiljada sg).
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Lisa Simpson
Lisa Simpson je lik iz animirane TV-serije Simpsoni. Kćerka je Homera i Marge Simpson i sestra Barta i Maggie.
Samostan
Samostan je zgrada za stanovanje u kojoj zajedno žive redovnici prema strogo utvrđenim pravilima. Obično je samostan dio većeg kompleksa u kojem se nalazi i crkva. mini|200p|desno|Samostan u Fojnici Riječ samostan doslovan je prijevod grčke riječi monasterion. Upotrebljava se od 19. vijeka u Katoličkoj crkvi umjesto starih sinonimnih naziva manastir (namastir), klaustar (ili kloštar), konvenat, koludrište ili stanište.
Isoetes
Isoetes, općepoznate kao jastučaste paprati, je rod biljaka iz porodice Isoetaceae. One spadaju u kladus Lycopodiopsida (likopode) i jedini su rod u porodici Isoetaceae. Danas uključuju 192 priznate vrste, s kosmopolitskom rasprostranjenošću, ali s pojedinim vrstama koje su vrlo rijetke do rijetke. Neki su botaničari podijelili rod izdvajajući dvije vrste iz Južne Amerike u rod Stylites, iako ih molekulski podaci svrstavaju među ostale vrste izoeta pa Stylites nema garantirano taksonomsko priznavanje. Ime roda se ponekad označava i kao Isoëtes. Dijareza (dvije točke preko e) označava da se o i e moraju izgovarati u dva različita sloga. Uključivanje ovoga u ispis nije obavezno; po pravopisu je oboje (Isoetes ili Isoëtes).
Međunarodni kodeks nomenklature algi, gljiva i biljaka (Melbournški kodeks), član 60.6 određuje: "Dijareza, koja označava da se samoglasnik izgovara odvojeno od prethodnog samoglasnika (kao u Cephaëlis, Isoëtes), je fonetski obrazac za koji se ne smatra da mijenja pravopis; kao takvog, njegova upotreba nije obavezna.
Opis
thumb|right|upright|Megasporangija jastučaste paprat Isoetes uglavnom su vodne ili poluvodne u bistrim jezerima i usporenim potocima, iako ih nekoliko (e.g. I. butleri, I. histrix i I. nuttallii) koje rastu i na vlažnom tlu koje ljeti presuši.To su biljke koje proizvode spore i visoko se oslanjaju na disperziju putem vode. Imaju drugačiji način širenja spora na osnovu okruženja. Listovi su šuplji i nalik na perje, salistićima ligulama u podnožju gornje površine. koji izlaze iz središnjeg dijela kormusa. Svaki list je ravan, dug 2–20 cm (izuzetno i do 100 cm), a širok oko 0,5-3,0 mm; tokom zime ili sušnoj sezoni, mogu viti i zimzeleni i listopadni. Nemaju stoma, a lišće ima gustu kutikulu koja sprečava unos CO2, što je nzadatak koji obavljaju njihovi šuplji korijeni, koji apsorbiraju CO2 iz sedimenta. Isoetes andicola je neobična po tome što je jedina poznata kopnena vaskularna biljka koja korijenom unosi sav potrebni ugljik-dioksid. Samo 4% ukupne biomase, vrhova lišća, ima hlorofil.
Klasifikacija
U usporedbi s drugim rodovima, Isoetes su slabo poznate. Čak i nakon citoloških studija, skenirajućom elektronskom mikroskopijom i hromatografijom, vrste je teško identificirati i njihova filogenija je sporna. Vegetativni karakteri koji se obično koriste za razlikovanje ostalih rodova, poput dužine lista, krutosti, boje ili oblika, promjenjivi su i ovise o staništu. Većina klasifikacijskih sistema za rod Isoetes oslanja se na karakteristike spora, što identifikaciju vrsta čini gotovo nemogućom bez mikroskopije.
Mnoge vrste, kao što je ona iz Lujzijane  koje oblikuju prostirku, su ugrožene vrste. Nekoliko vrsta roda „Isoetas“ obično se naziva „Merlinova trava“, posebno I. lacustris, ali i ugrožene vrste I. tegetiformans i I. virginica.
Evolucija
Fosilizirani primjerci Isoetes beestonii pronađeni su u stijenama koje datiraju do najnovijeg datuma u permu. Smatraju se najbližim sronicima fosilnog stabla Lepidodendron, s kojim dijele neke neobične osobine, uključujući razvoj drveta i kore, modificirani razvoj organa koji djeluju kao korijenje, bipolarni rast i uspravni habitus.
Bart Simpson
Bartholomew JoJo Simpson, poznatiji kao Bart, izmišljeni je lik iz animirane TV-serije Simpsoni. On je najstarije dijete i jedini sin Homera i Marge Simpson i brat Lise i Maggie. Zajedno sa svojim ocem Homerom, Bart je, bez sumnje, najpoznatiji i najprepoznatljiviji lik u dugom prikazivanju serije. Glas mu posuđuje Nancy Cartwright i prvi put se pojavljuje u kratkom filmu "Good Night", prikazanom u The Tracey Ullman Showu 19. aprila 1987.
Kako je navedeno u Necenzuriranom porodičnom albumu Simpsona, Bart je rođen 1. aprila, na dan šala.
IC 1790
IC 1790 (također poznat kao MCG 2-6-55, PGC 8752 i UGC 1762) je spiralna galaksija koja je udaljena oko 165 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Ovan. Najveći prečnik je 1,00 (48 hiljada sg) a najmanji 0,3 uglovnih minuta (14 hiljade sg). Prvo otkriće je napravio Stephane Javelle 4. januara 1896. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Bart Simpson
Karakterne osobine
Bartove najupadljivije karakterne osobine su pravljenje nestašluka, buntovništvo i nepoštivanje autoriteta.
Arslanagića most
mini|250p|Arslanagića most Arslanagića most na rijeci Trebišnjici, prema spisima u dubrovačkoj arhivi, počeo je da se pravi 1568. godine i 10 tamošnjih zidara bilo je angažovano na ovoj građevini. Most podigao je Mehmed-paša Sokolović, i otvoren je 1574. godine.
Historija
Most povezivao je centralnu Bosnu i Novi (današnji Herceg Novi, tada u sastavu Bosne u okviru Osmanskog carstva). Preko njega je išla skoro sva trgovina, najviše so. Godine 1687. Mlečani su zauzeli Novi što je izazvalo povlačenje bogatog muslimanskog stanovništva prema Trebinju, i most je izgubio na značaju. Na to je također utjecala izgradnja puteva prema Dubrovniku. Jedan od muslimana iz Novog je bio i Arslan-aga koji je dobio zadatak da naplaćuje mostarinu, napravio je kuću odmah pored mosta. Vremenom je tu niklo cijelo selo, koje se zvalo Arslanagići, pa se i most počeo nazivati Arslanagića most, po njenom mostaru.
Krajem Drugog svjetskog rata, tačnije 1944. godine, četnici su pokušali srušiti most. Tokom eksplozije uništeno je samo lijevo krilo mosta dužine oko 8 metara, koje je nakon rata nadomješteno uskom betonskom trakom.
Drugo oštećenje mosta se desilo 1965. kad su vlasti odlučile na tom mjestu praviti akumulaciono jezero Gorica za potrebe hidrocentrale. Most je godinu dana bio potopljen i ležao je pod vodom godinu dana. Nakon pražnjena akumulacionog jezera, za dva mjeseca, 1966. godine, izvršena je demontaža mosta. Most je rastavljen, kamen po kamen, i stajao je na obližnjem polju. Projekt rekonstrukcije mosta izradilo je poduzeće Energoinvest iz Sarajeva. Legenda kaže da je tada bilo ponuda iz inostranstva za kupovinu mosta, od kojih je najkonkretnija došla iz Kanade.
Pravilo je da se izmješteni mostovi ne mogu naći pod zaštitom UNESCO-a i zato Arslanagića most nema takav status. Novi epilog oko Arslanagića mosta nastao je 1993. godine, rasplamsavanjem rata u Bosni i Hercegovini. Naime, odlukom tadašnjeg gradonačelnika Trebinja, Božidara Vučurevića, naziv mosta je promijenjen u Perovića most, navodno, tvrdeći da su Arslanagići postali od porodice Perovića. Također je promijenjeno i ime sela u Perovića most.
Danas, cijelih jedanaest godina od završetka rata u Bosni i Hercegovini, koja je uređena Dejtonskim sporazumom, naziv mosta i sela nije promijenjen, ali ga narod i dalje zove njegovim originalnim imenom: Arslanagića most. Proglašen je za nacionalni spomenik Bosne i Hercegovine.
Opis
Na prvobitnoj kao i na sadašnjoj lokaciji Arslanagića mosta, profil rijeke je naglašeno asimetričan sa strmom desnom obalom, tako da je konstrukcija mosta prilagođena profilu rijeke.
Most je dug 92,25 m, a širina kolovoza iznosi 3,60 m. Masivna kamena mostovska konstrukcijom sastoji se od dva velika i pet manjih svodova, te tri riječna stupa. Veliki svodovi dostižu 15 m visine od normalnog vodostaja rijeke. Bočne strane mosta ograđene su korkalukom od kamenih ploča.
Most je koncipiran na način gdje dominira snažan središnji pilon, širine cca 3,60 m i dužine cca 9,00 m. Između centralnog stupa i priobalnih konstrukcija rasponi su približno jednaki. Ovi rasponi su podijeljeni sekundarnim stupovima u približnom odnosu 1:2, tako da je raspon prema središnjem stupu dva puta veći od raspona između priobalne konstrukcije i prvog stupa. Preko ovako raspoređenih stupova u omjerima 1:2:2:1, korito rijeke je presvođeno sa četiri polukružna svoda sa ukupnim rasponom između priobalnih stupova od cca 62,50 m. Dva naglašena srednja polukružna svoda razlikuju se za cca 1,00 m u širini i u visini. Njihova ležišta na srednjem i bočnim stupovima se razlikuju oblikovno i po visini.
Na Arslanagića mostu iznad srednjeg stupa nalazila se kamenom zidana stražarnica koja je 1890. godine uklonjena. Stražarnica je imala prizemlje i kat i bila je visoka 5,00 m. U prizemlju je bio prolaz sa dvije zasvođene kapije sa masivnim vratima, a na katu je bila prostorija za čuvara.
Maggie Simpson
Kćerka je Homera i Marge Simpson te Bartova i Lisina sestra.
Vrhe (Slovenj Gradec)
Vrhe su naseljeno mjesto u sastavu gradske općine Slovenj Gradec, regija Koruška, Slovenija.
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Sloveniji nalazile su se u sastavu stare općine Slovenj Gradec.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2011. godine, Vrhe su imale 327 stanovnika.
Maoča (Brčko)
Maoča je naseljeno mjesto u općini Brčko, Bosna i Hercegovina. Naselje Maoča je smješteno ispod obronaka planine Majevice, na udaljenosti 18 km od grada Brčkog. Maoča se graniči sa selima Gornji Rahić na sjeveru, Islamovcem na jugoistoku, Karavlasima (Gornja Maoča) na jugu i Rašljanima na jugozapadu. Iznad mahale Tabaci, nalazi se najviše brdo koje dominira nad Maočom sa južne strane Hukljevac, na n. v. 417 m. Sa zapadne strane postupno se uzdiže brežuljak Dolovi, sa svojim najvišim vrhom Ćorićka na 388 m, dok je sa istočne strane brežuljak Brežđe na 197 m. Selo leži na brežuljkastom terenu između dvije rijeke na 169 metara nadmorske visine.
U selu se nalaze tri džamije: Džamija Maoča Nova, Džamija Maoča Stara i Nožin-agina džamija koja nije u upotrebi. Džamija Maoča Nova je sagrađena 1930. godine i broji oko 500 domaćinstava. Džamija Maoča Stara je sagrađena 1988. godine kao zamjena za Nožin-aginu džamiju koja broji oko 450 domaćinstava. Nožin-agina džamija je sagrađena 1780ih godina. Dobila je ime po Nožin-agi Imamoviću koji je vrata ove džamije donio na svom konju iz Carigrada (Istanbula). Ova džamija nije više u upotrebi i služi kao muzej a svaki drugi dan Ramazanskog bajrama u njoj se obilježava Dan šehida i sjećanje na šehide ovog mjesta.
NGC 1922
NGC 1922 (također poznat kao ESO 56-SC103) je otvoreno zvjezdano jato i nalazi se u sazviježđu Zlatna riba. Prvo otkriće je napravio James Dunlop 3. augusta 1826. godine.
Završe (čvor)
Slovenija:
NGC 1922
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
St. Jakob-Park
St. Jakob-Park je sportski stadion u Baselu. To je najveći nogometni stadion u Švicarskoj i domaći teren FC Basela. Stadion je otvoren 2001, a prvobitno je imao 38.500 sjedećih mjesta, da bi kapacitet bio povećan radi Evropskog prvenstva 2008. na 42.500.
Vlasnik stadiona je Genossenschaft SJP.
UEFA je ovaj stadion ocijenila sa 4 zvjezdice.
Hiljadu i jedna noć
Hiljadu i jedna noć je zbirka dužih i kraćih priča koje su nastale u periodu od 9. do 14. vijeka. Priče imaju korijene iz starih civilizacija Arabije, Perzije, Indije, Egipta i Mezopotamije. Osnova cijele ove zbirke je priča o Šeherzadi.
"Hiljadu i jedna noć" je poput nekog nedoglednog okeana sakupila moćne bujice maštovitog pripovjedačkog umijeća čitavog Istoka. Istočnjački carevi i veziri, narodi i plemena – pozdravljaju nas osmijehom, prije nego što će se izgubiti u valovima koji se nad njima sklapaju. Na sreću, dok je Šeherzadina priče, nisu iščezli u nepovrat.
Okvirna priča ove knjige je priča o Šeherzadi i caru Šahrijahu. To je zatvorena i samostalna pripovjedna cjelina. U Šeherzadinom pričanju pojavljuju se ličnosti koje također pripovjedaju, ne samo svoju sudbinu, nego i ono što su čuli kao posebnu pripovjetku. Tako nastaju nove priče. I sama kompozicija "Hiljadu i jedne noć" je veoma složena. Najbolje bi se mogla predstaviti u koncentričnim krugovima, u kojima je najširi onaj o Šeherzadi i Šahrijahu, a sve druge priče pojavljuju se kao uži koncentrični krugovi.
mini|300px|lijevo|Hiljadu i jedna noć, [[Gustave Boulanger (1873)]] Jednog dana je na ostrvo došao kapetan koji je bio prinuđen da ih nekolicinu ostavi na kitu, te ga Sindbad prepoznaje i odlazi s njim u Bagdad.
Nakon svake ispričane priče Sindbad moreplovac daje po sto zlatnika sindbadu nosaču i šalje ga kući uz napomenu da i sutra dođe da čuje još zanimljiviju priču, toliko zanimljiviju da će prethodnu priču i zaboraviti. Šeherzada koja je bila mudra te slatkorječiva, svoje priče prekidala je pred zoru na najzanimljivijem mjestu, tako da bi svaki put car odgodio njenu smrt da bi čuo kraj priče. To je trajalo hiljadu i jednu noć.
U svakoj Sindbadovoj priči, početak je isti: plovidba je mira i bez problema, ali onda slijedi preokret. U drugoj priči, Sindbad zadrijema i lađa ode bez njega, u trećoj sam dospijeva na Majmunski otok, gdje doživljava da gleda kako majmuni jedu njegove drugove. Sa Majmunskog otoka spasili su se nakon što je mudri Sindbad napravio plan kako da ubiju čudovište kada je zaspalo, te je dva užarena kobca zabio u njegove oči i oslijepio ga. Na ovom primjeru očituje se mdurost i snalažljivost Sindbada. Mnogo je još primjera koji nam odaju Sindbadovu mudrost. Na petom je putovanju Sindbad bio prevaren od strane starca koji mu se učinio jadnim i iscrpljenim, te ga ja Sindbad prihvatio ponijeti preko potoka. Međutim, starac se više nije htio maknuti. Ovdje se pokazuje Sindbadova dobrota. Starca je kasnije napio vinom kojeg je sam napravio te se tako još jednom spasio.
Sve Sindbadove priče protkane su nevjerovatnom vjerom, vjerom u Jednog i Jedinog Allaha dž.š. Nekada se okolnosti u kojima je Sindbad bio bile takve da je preostajala samo nada i vjerovanje u spas od Allaha. Kako su se putovanja nizala, Sindbadova vjera u Allaha je sve više rasla.
Sindbad nosač poslije ovih priča shvaća da treba biti zadovojlan svojom sudbinom, te kasnije moli Allaha da mu oprosti zbog njegovog nerazbora.
Još nekoliko priča Šeherzada priča Šahrijahu, a sve su priče nevjerovatne i u njima je sve moguće: iz najveće sreće dospjeti u bijedu, ali i obrnuto – iz strašne pogibije uspeti se na vrhunac vlasti. Igrom slijepog slučaja a sve i svakad može da se preokrene. Nikad se ništa ne dovršava, odlaže se kao u nekoj beskrajnoj igri, odlaganje treba da zavara protivnika, a takva igra odlaganja postaje stvarnija i od stvarnosti.
Hiljadu i jednu noć Šeherzada je odlagala svoju smrt, a kroz njenu priču saznajemo mnogo toga i o njoj: bila je to osjećajna žena, znala je lijepo pripovijedati, što ju je i ostavilo na životu, a nadasve, Šeherzada je bila mudra i lukava. Na kraju, car Šahrijah se divi Šeherzadi, učevnoj i riječitoj, te želi da je načini svojom ženom. Šahrijahov brat Šahzaman je za svoju suprugu uzeo Šeherzadinu sestru Dariazadu, a njihov otac postaje car.
Što se tiče cara Šahrijaha, on naredi da se dovedu bez odlaganja pisari najvještiji iz svih zemalja muslimanskih, te taj niz čudesa i iznenađenja zapišu u knjizi priča o "hiljadu i jednoj noći".
Nagrada Društva pisaca Bosne i Hercegovine
Godišnja nagrada Društva pisaca BiH je književna nagrada koja se dodjeljuje svake godine za najbolje novoobjavljeno književno djelo članova Društvo pisaca Bosne i Hercegovine. Najbolje djelo bira tročlani stručni žiri, kojeg svake godine, u novom sastavu, imenuje Upravni odbor Društva pisaca BiH. Nagrada se sastoji od plakete i novčanog dijela koji, ovisno o mogućnostima, utvrđuje Upravni odbor. Posljednjih nekoliko godina nagrada je iznosila 7.000,00 KM. Svečana dodjela priređuje se tokom aprila mjeseca u Domu pisaca, kojom prilikom se održava prigodna izložba svih djela koja su ušla u konkurenciju za nagradu, kao i drugih posebnih i ponovljenih izdanja članova Društva pisaca BiH koja su objavljena u istoj godini.
NGC 197
NGC 197 (također poznat kao MCG 0-2-107, PGC 2365 i UGC 406) je spiralna galaksija koja je udaljena oko 189 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Kit. Najveći prečnik je 0,70 (39 hiljada sg) a najmanji 0,7 uglovnih minuta (39 hiljada sg). Prvo otkriće je napravio Albert Marth 16. oktobra 1863. godine.
NGC 6343
NGC 6343 (također poznat kao MCG 7-35-60 i PGC 60010) je kompaktna galaksija koja je udaljena oko 380 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Herkul. Najveći prečnik je 1,10 (122 hiljade sg) a najmanji 1,1 uglovnih minuta (122 hiljade sg). Prvo otkriće je napravio Lewis Swift 21. aprila 1887. godine.
NGC 197
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
NGC 6343
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Enes Halilović
Enes Halilović rođen je 5. marta 1977. u Novom Pazaru. Osnovao je književni časopis „Sent“ i književni web časopis „Eckermann“.
Knjige Enesa Halilovića objavljene su na engleskom, poljskom, francuskom, makedonskom, turskom, albanskom, bugarskom, ruskom i italijanskom jeziku, a proza i poezija je prevođena na engleski, nemački, španski, ruski, arapski, turski, francuski, poljski, rumunski, ukrajinski, mađarski, slovenački, letonski, albanski, makedonski, grčki, bugarski, katalonski, romski, danski, portugalski, italijanski, beloruski, jermenski, hebrejski, japanski i latinski jezik.
Za urednički rad dobio je nagradu “Sergije Lajković”.
Komad o novorođenčadima koja govore premijerno su izveli glumci berlinskog teatra Schaubühne 10. marta 2011. godine.
Po Halilovićevom romanu „Ako dugo gledaš u ponor“ Zlatko Paković je režirao istoimenu predstavu koja je premijerno izvedena 27. decembra 2020.
Po pesničkoj knjizi „Zidovi“ Mitar Belojica je režirao predstavu koja je premijerno izvedena 5. januara 2022. Istog dana je premijerno izveden film “Zidovi”, takođe po motivima Halilovićeve pesničke knjige, a u režiji Adema Tutića.
'''Za redovnog člana Slovenske akademije nauka i umetnosti (Varna, Bugarska) izabran 2. januara 2023. godine.'''
Nagrade
- Zlatna značka za doprinos kulturi KPZ Srbije,
-„Branko Miljković“,
Zastava Austrije
mini|188p|[[Datoteka:FIAV_100100.svg|20p Proporcije narodne zastave: 2:3]] mini|188p|[[Datoteka:FIAV_011011.svg|20p Proporcije državne zastave: 2:3]]
Zastava Austrije ima 3 jednaka vodoravna polja, crvene (vrh), bijele i crvene boje.
Enes Halilović
Nagrade
- „Đura Jakšić“,
Zastava Austrije
Historija
Smatra se da je zastava Austrije, uz dansku zastavu, među najstarijim nacionalnim zastavama na svijetu.
Enes Halilović
Nagrade
- „Meša Selimović“,
Zastava Austrije
Historija
Prema legendi, zastavu je izmislio vojvoda Leopold V Austrijski (1157–1194) za vrijeme žestoke bitke tokom krstaških ratova. Nakon bitke, njegova borbena odora bila je potpuno natopljena krvlju, ali kad je skinuo pojas, platno ispod njega bilo je čisto. Pod dojmom ovog prizora usvojio je boje i raspored za svoju zastavu.
Zastavu je zapravo u 13. vijeku oblikovao vojvoda Fridrik II Austrijski (1210–1246; poznat kao Fridrik Svadljivi), posljednji iz dinastije Babenberg. Htio je veći stepen nezavisnosti od Svetog rimskog carstva, pa je napravio novi grb: crveno polje sa srebrnom vrpcom. Najstariji prikaz nove zastave nalazi se na pečatu koji se čuva u samostanu Lilinenfeld u općini Lilinenfeld austrijske savezne pokrajine Donje Austrije, sa datumom 30. novembar 1230.
Enes Halilović
Nagrade
- „Stevan Sremac“,
- „Zlatno slovo“,
- “Grigorije Božović”,
- Vitalova nagrada,
- “Kočićevo pero”,
- “Velika nagrada Ivo Andrić”.
Vanjski linkovi
https://nova.rs/kultura/enes-halilovic-sudbina-me-gonila-da-ispricam-ovu-pricu/
https://www.kazaljka.net/kultura/16/09/2021/enes-halilovic-ziveti-i-pisati/
https://redportal.rs/cooltura/29057/istina-je-vatra-koja-tinja-na-dnu-coveka-ako-dugo-gledas-u-ponor-%F0%9F%93%98%F0%9F%93%9D
https://www.politika.rs/sr/clanak/319450/Nagrada-Mesa-Selimovic-Enesu-Halilovicu
https://bizlife.rs/35294-enesu-halilovicu-nagrada-branko-miljkovic/
Avast Antivirus
Avast! je antivirusni računarski program, koga objavljuje kompanija AVAST Software a.s. (prije poznatija kao ALWIL Software a.s.), koja ima sjedište u Pragu, Češkoj. Prvi put je objavljen 1988. godine. Avast! je baziran na komponenti za skeniranje koja je ovjerena od strane kompanija ICSA Labs i West Coast Lab's Checkmark, te ima ugrađenu anti-spyware tehnologiju, anti-rootkit i mogućnost samo zaštite. Primio je nekoliko Virus Bulletin VB100 nagrada poput onih za otkrivenih 100% "podivljalih" virusa, a u prošlosti je bila dobitnih nagrade Secure Computing Readers' Trust Award. Ime Avast je proisteklo od imena "Anti-Virus - napredni set alatki" (engl. Anti-Virus -- Advanced Set). Inače se označava samo sa malim slovima i sa uzvičnikom na kraju (avast!).
Avast! Free Antivirus je besplatna verzija Avast! antivirusnog programa dostupna za korisnike operativnih sistema Microsoft Windows i Linux-a, dok je ona poslovna verzija (Avast! Pro Antivirus) namjenjena poduzećima ili većim kompanijama i nudi napredne funkcije. Prioritetna ažuriranja se dostavljaju automatskim putem "push" tehnologije u Avast! Pro Antivirus-u. Avast! Pro Antivirus također ima interfejs za komandnu liniju i bloker raznih skripta; iako, je od verzije 6, bloker dostupan svim korisnicima besplatne verzije. Avast! Antivirus je široko korišteni antivirusni program, sa 130 miliona korisnika širom svijeta (govore podaci od septembra 2010. godine).
Završe
mini|280px|Završe, pećina Huda luknja Završe su naseljeno mjesto u sastavu općine Mislinja, regija Koruška, Slovenija.
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Sloveniji nalazile su se u sastavu stare općine Slovenj Gradec.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2011. godine, Završe su imale 422 stanovnika.
Adidas Grand Prix 2012.
Adidas Grand Prix 2012. bio je 7. izdanje godišnjeg atletskog mitinga Adidas Grand Prix u New York Cityju i 6. stanica Dijamantne lige 2012.
Amir Brka
Amir Brka, rođen 25. oktobra 1963. godine u Tešnju, bosanskohercegovački je pjesnik, prozaist i kulturni historičar. Bio je Predsjednik Društva pisaca Bosne i Hercegovine 2010-2014. godine. Glavni je urednik časopisa Diwan (Gradačac). Dobitnik je mnogih nagrada i priznanja. Živi i radi u Tešnju.
O njegovim knjigama objavljen je veliki broj izrazito afirmativnih književnokritičkih tekstova u domaćim i inozemnim časopisima i listovima, kao i sedam knjiga: 2007. godine u Sarajevu je objavljena knjiga Vojislava Vujanovića Kozmologija riječi : poliptih o pjesniku Amiru Brki, 2016. u Tešnju knjiga Envera Kazaza Jezik negativne ontologije : poetički okviri književnog opusa Amira Brke, 2016. i 2018. u Brčkom knjiga Almira Zalihića Poetika razdešenih detalja Amira Brke, 2017. ''U svijetu bez središta : zbornik sa naučnog skupa o književnom djelu Amira Brke održanog u Tešnju 16. i 17. 12. 2016. godine'', 2019. u Tešnju knjiga Milana Garića Zapis o Knjizi ili Sabrano pjesničko govorenje Amira Brke, 2020. godine u Tešnju knjiga Kritičari o Amiru Brki, te 2023. u Tešnju knjiga Ljiljane Šop Odbrana svetlosti od tame : poetski univerzum Amira Brke. Njegove pjesme i priče uvrštavane su u najznačajnije antologije i panorame savremene bosanskohercegovačke književnosti, a prevođen je na engleski, njemački, poljski, slovenski, rumunski, bugarski, danski, mađarski i makedonski  jezik.
IC 1791
IC 1791 (također poznat kao MCG 2-6-56, PGC 8758 i UGC 1764) je spiralna galaksija koja je udaljena oko 168 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Ovan. Najveći prečnik je 1,00 (49 hiljada sg) a najmanji 1,0 uglovnih minuta (49 hiljada sg). Prvo otkriće je napravio Stephane Javelle 4. januara 1896. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Zločin i kazna
Zločin i kazna jest socio-psihološki i socio-filozofski roman ruskog autora Fjodora Mihajloviča Dostojevskog, na kojem je pisac radio u periodu od 1865. – 1866. godine. Prvi put je objavljen u 12 dijelova u književnom časopisu Ruski glasnik svakog mjeseca tokom 1866. Godinu dana kasnije objavljeno je posebno izdanje, čija je struktura malo izmijenjena u odnosu na onu koju su pripremili urednici časopisa Ruski glasnik. Pored toga, autor je napravio brojne skraćenice i stilske izmjene u verziji knjige kada je objavljen kao cjelokupno djelo. Koncept za roman "Zločin i kazna" sazrijevao je u Dostojevskom dugi niz godina, ali je središnja tema, povezana s idejom glavnog lika o "običnim" i "izvanrednim" ljudima, počela da se oblikuje tek 1863. godine u Italiji. Počevši da radi direktno na poslu, autor je objedinio nacrte nedovršenog romana „Pyanenkie“, koji je prikazao priču koja govori o porodici Marmeladov i skice romana priznanja, zamišljenog kao otkriće osuđenika. U tom procesu, plan se proširio, a zaplet se zasnivao na zločinu studenta Rodiona Raskoljnikovog, koji je ubio staru ženu da zaradi novac kako bi spasio svoje najmilije. Istovremeno, kriminalna historija postala je za autora ne samo tema, već i razlog za razmišljanje o društvenim okolnostima, guranje osobe u zločine, kao i prilika da se pokaže koji kompleksni "hemijski" procesi se dešavaju u dušama ljudi. Jedna od slika romana bio je veliki grad iz druge polovine 19. vijeka, u kojem je život pun sukoba i drama. Rad obnavlja prepoznatljive znakove vremena, reproducirajući pejzažnu topografiju.
Radnja u romanu Zločin i kazna se usredsređuje na duševne muke i moralne dileme Rodiona Romanoviča Raskoljnikova, bivšeg studenta u Sankt Peterburgu koji podstaknut siromaštvom i turobnom budućnošću pravi plan da ubije i opljačka Aljonu Ivanovnu beskrupuloznu staricu koja lihvarenjem izrabljuje ljude. Prije ubistva, Raskoljnikov vjeruje da se sa novcem može osloboditi siromaštva i nastaviti da obavlja velika djela. Međutim, nakon izvršenog zločina, on se našao u konfuziji, paranoji i gađenju zbog onoga što je učinio. Njegova moralna opravdanja potpuno se raspadaju dok se bori sa krivicom i užasom tokom suočavanja sa stvarnim posljedicama svog nedjela.
To je drugi roman Dostojevskog, nakon njegovog povratka iz petogodišnjeg izgnanstva u Sibiru. Zločin i kazna se smatra prvim velikim romanom njegovog "zrelog" perioda pisanja. Objavljivanje romana "Zločin i kazna" izazvalo je burne kontroverze u književnoj zajednici Rusije. Književne kritike su se kretale od ushićenja do potpunog odbacivanja. Savremenici Dostojevskog kao što su Dmitrij Pisarev, Nikolaj Strahov i Nikolaj Ahšarumov napravili su temeljnu analizu ovog književnog djela. Rad je preveden na francuski, njemački, švedski, engleski, poljski, mađarski, italijanski, danski, norveški i finski jezik. "Zločin i kazna" je utjecao na svjetski književni proces: na francuskom, italijanskom i njemačkom književnom romanu pojavila su se književna djela koja su nastavila razvoj teme koju je dao Dostojevski. Roman je više puta igran u pozorištu. Prve samostalne izvedbe pojavile su se 1880-ih, a prva pozorišna produkcija u Rusiji izvedena je 1899. godine. Prva inostrana scenska verzija predstavljena je u Parizu 1888. godine.
Put od zamisli do realizacije
Koncept rada o takozvanoj "jakoj ličnosti" koja se nije plašila kajanja ili ljudskog suda, počeo je da dozrijeva kod Dostojevskog još tokom teškog rada u sibirskom izgnanstvu. U jesen 1859. godine, Fjodor Mihajlovič je u pismu svom bratu rekao da planira da započne rad na novom priznanju u bliskoj budućnosti, čiji su glavni oblici nastali "dok je ležao u krevetu, u teškom trenutku tuge i samorazgradnje." Međutim, put od ideje do realizacije pokazao se duljim, a karakter osobe koja je "mogla beskrajno da se komanduje", autor je osuđenika Orlova prvobitno razradio u romanu Zapisi iz mrtvog doma.
U ljeto 1865. godine, u teškoj novčanoj situaciji, pisac se obratio izdavaču književnog časopisa "Otečestvenije zapiski" Andreja Kraevskog sa zahtjevom da mu se unaprijed isplati 3.000 rubalja za još nenapisani roman "Pjanenkie", u kome je "prikazana" radnja porodice Marmeladov. Dostojevski je poslao sličan prijedlog uredniku časopisa Sanktpeterburške Vedomosti Valentinu Koršu, obećavajući da će završni rukopis dostaviti najkasnije do oktobra. U oba slučaja došlo je do odbijanja. Kao rezultat toga, pisac je dobio potrebnu svotu od izdavača Fjodora Stelovskog, koji je umjesto toga stekao sva prava za izdavanje tromjesečne zbirke Dostojevskog. Pored toga, Stelovski je od Fjodora Mihailovića dobio obećanje da će mu napisati novi roman (koji će kasnije dobiti naziv Kockar) najkasnije do novembra 1866. godine.
Sporazum sklopljen sa Stellovskim dao je piscu mogućnost da isplati svoje glavne dugove i ode u inostranstvo. Tamo su se novčani problemi Dostojevskog pogoršali jer je, dok je bio u Wiesbadenu, u pet dana u kockarnici izgubio sav novac i neke lične predmete, uključujući džepne satove. U pismu upućenom Apolinariji Suslovoj (august 1865.), Fjodor Mihajlovič je rekao da mu je uskraćen ručak i druge usluge u hotelu:. Tu je u maloj hotelskoj sobi, "bez novca, bez hrane i bez svjetlosti", pisac započeo rad na romanu Zločin i kazna. Prema književnom kritičaru Leonidu Grossmanu, ideje koje su dugo sazrijevale u trenutku novčarskog kolapsa Fjodora Dostojevskog "dale su novu kombinaciju i dovele u prvi plan zamisao o pisanju romana o zločinu". thumb|300px|desno|Stranica iz bilježnice Fjodora Mihailovića Dostojevskog u kojoj je zapisao ideju o romanu Zločin i kazna. U septembru iste 1865. godine Dostojevski je pozvao Mihaila Katkova, urednika časopisa "Ruski vestnik", da svoj novi rad objavi na stranicama svoje publikacije, rekavši da je posao koji je započeo bio "psihološki izvještaj o jednom zločinu":
U oktobru te godine, Katkov je poslao Dostojevskom 300 rubalja kao depozit. Istina, novac je u Wiesbaden stigao s određenim kašnjenjem, a pisac je do tada već bio otišao u Rusiju. Rad na romanu Zločin i kazna nastavljen je u Sankt Peterburgu, a u novembru 1865. Fjodor Mihajlovič je odbacio i spalio nacrt na više stranica i počeo ponovo pisati. Mjesec dana kasnije pružio je Katkovu prvih sedam stranica romana. Dalje, rad je poslan "Ruskom glasniku" u dijelovima kako su bili spremni. U jednom od pisama Dostojevski je rekao:
Sudeći prema nacrtima Dostojevskog, prošao je kroz tri kreativne faze radeći na romanu Zločin i kazna. Rad koji je započeo u hotelskoj sobi u Wiesbadenu predstavljao je priznanje osobe koja je počinila zločin. U prvom licu je provedeno pripovijedanje: "Biću suđen i sve ću vam reći ... pišem za sebe, ali neka ga drugi pročitaju." U tom se procesu ideja promijenila - u rukopis su uvršteni dijelovi nedovršenog romana "Pianenki". Ova opcija koja je kombinovala dvije različite priče - osuđenik i porodica Marmeladov, opet nije odgovarala Fjodoru Mihajloviču, koji je prolazeći u treće - posljednje - izdanje Zločina i kazne, napravio sebi bilješku: "Priča iz sebe, a ne od njega ... Moramo pretpostaviti da je autor svemoguće stvorenje, a ne griješnik".
U prvoj verziji djela glavni lik nije imao prezime - njegov prijatelj Razumikhin, lik je nazvao Vasilijem i Vasyukom. Istražitelj koji je radio na slučaju ubistva u radnim materijalima se spominjao kao Porfirije Stepanovič, zatim Porfirije Filipijevič Semenov. Među likovima je bila i mlada kćerka Lizaveta Syasya, sa kojom je kriminalac imao tople odnose. Kasnije se pojavila Sonya, a u odvojenim stavkama dvije su junakinje bile u blizini, ali tada je Syasya isključena iz romana. Svidrigailov (koji se prvobitno zvao Aristov) u prvim nacrtima sveske bio je epizodnog karaktera koji je heroja obavijestio da zna ime zločinca.
Zaplet za Zločin i kaznu možda je Dostojevski preuzeo kada je čitao o tužbi u slučaju dvadesetdevetogodišnjeg moskovljanina Gerasima Chistova, šizmatičara, predstavnika trgovačke porodice koji je u januaru 1865. ubio dvije starije žene. Oružje sa kojim je izvršeno ubistvo bila je sjekira, a zločinac je iz odjeće i iz stana žrtve uzeo novac i dragocjenosti. Šest mjeseci kasnije, u augustu je počelo suđenje. Fjodor Mihailovič je bio upoznat sa doslovnim izvještajem slučaja. Prema Leonidu Grossmanu:.
Autorov put bio je dovoljno dugačak kada je tražio odgovor na pitanje zašto je Raskoljnikov ubio staru lihvarku. U pismu Mihailu Katkovu, Fjodor Mihajlovič je ograničio ideju značenja njegovih herojskih postupaka na "jednostavnu aritmetiku": učenik je odlučio da oduzme život "gluhoj, glupoj, zloj i bolesnoj starici" kako bi drugim stradalim ljudima pružio priliku za spas - sebi, sestri i majci. U drugoj verziji romana postojala je i svojevrsna filantropska poruka lika: "Uzimam vlast, dobivam moć, novac, snagu i to koristim u dobre svrhe. Ja donosim sreću." Konačno je u završnoj verziji artikulirana Raskoljnikovljeva "ideja Napoleona" o podjeli čovječanstva na "bića koja drhte" i "gospodare".
Objavljivanje romana
U početku su principi saradnje između časopisa Ruski glasnik i autora pobudili zbunjenost kod Dostojevskog. Urednik časopisa Mihail Katkov je nakon primanja preliminarnog plana "Zločina i kazne" u septembru 1865. poslao predujam od 300 rubalja u Wiesbaden bez pratećeg pisma. Kad je nakon tri mjeseca Fjodor Mihajlovič poslao izdavaču prve stranice rukopisa, od časopisa nije bilo reakcije. Tišina je trajala nekoliko nedjelja, tokom kojih je pisac bio u potpunoj nedoumici oko sudbine svog književnog djela. U nekom trenutku, ne mogavši ​​to podnijeti, poslao je Katkovu pismo u kojem je zatražio barem neke informacije o uredničkim planovima: thumb|205px|desno|Rusкi glasniк, prvi primjerak iz 1866. godine. Sredinom januara 1866. godine od časopisa je konačno dobio odgovor: urednici su se izvinili autoru jer ga je "predugo ostavljao na gubitku", i izvijestili da je početak romana Zločin i kazna već štampan u prvom broju, koji će biti objavljeni narednih dana. Kasnije je pisac otkrio da je za zaposlene u Ruskom glasniku neočekivana ponuda Dostojevskog bila pravi spas. U jednom od pisama Fedor Mihajlovič je rekao da:
Saradnja se pokazala obostrano korisnom, zbog činjenice da je urednik časopisa Mihail Katkov, koji je plaćao naknade tokom godine, pomogao Dostojevskom da izbjegne novčano dugovanje. Tiraž Ruskog glasnika zahvaljujući romanu "Zločin i kazna" znatno se povećao. Čitaočevo zanimanje za roman bilo je povezano ne samo sa zločinačkim zapletom i čuvenom spletkom, već i sa izvanrednom podudarnošću stvarnih događaja i historije romana. U januaru iste 1866. godine, neposredno prije objave Ruskog glasnika, "Moskovski policijski glasnik" prijavio je zločin koji je počinio univerzitetski student Danilov: mladić je ubio lihvara Popova i njegovu sluškinju Nordman, koji su neočekivano ušli u kuću kroz otključana vrata. Preglednik novina i časopisa ponovno je pročitao roman "Zločin i kazna" i uporedio detalje - na primjer, u časopisu Ruski invalid napisano je tih dana:
Radnja
Na mnogo načina Sonja je bila neodoljivo nadahnuće za studenta kriminalca u njegovoj nepobjedivoj žeđi za životom. Raskoljnikov zna da "novi život neće biti uzaludan za njega", ali da će za to morati platiti velikim budućim podvigom ... Nikad nećemo saznati kakav novi veliki podvig u budućnosti smjera Raskoljnikov, koji se sačuvao od samoubistva i uskrsnuo za novu bolju budućnost, te za novu priču o svojoj budućoj sudbini.
Epilog
Književni istraživači epilog romana "Zločin i kazna" nazivaju informativnim otvaranjem : u njemu se s jedne strane opisuju događaji koji su se dogodili godinu i pol nakon priznanja Raskoljnikova (smrt Pulkherije Aleksandrovne, vjenčanja Avdotje Romanovne i Dmitrija Razumihina, njihovi planovi u vezi s mogućim preseljenjem u Sibir) ; s druge strane, naznačena je perspektiva za novu priču o "postupnom obnavljanju i propadanju čovjeka." Istina, junak ove priče više nije Rodion Romanovič, već "pozitivno divan čovjek" Lav Nikolajević Miškin iz "Idiota" - sljedećeg romana Dostojevskog.
Završni dio "Zločina i kazne" počinje opisom sibirskog grada, u tvrđavi gdje je zatvor smješten i gdje Rodion Raskoljnikov služi osmogodišnju zatvorsku kaznu. Na ovoj slici zabilježene su uspomene Dostojevskog na zatvor u Omsku, u kojem je Fjodor Mihajlović bio četiri godine. Druga kategorija osuđenika značila je da osuđenici ne bi trebali raditi u rudnicima, kao zločinci prve kategorije, već u tvrđavi. I sam Dostojevski je za vrijeme boravka u teškim porođajima bio među zatvorenicima druge kategorije. Kazna za Rodiona Romanovića (kako je napomenuto u epilogu), "ispostavila se milostivijom nego što se moglo očekivati." Sud je objasnio da je svoju presudu za počinjeno nedjelo donio po Krivičnom zakonu iz 1843. godine, te da je "ubistvo stare lihvarke i njene sestre počinjeno s predumišljajem, ali sa naglim emotivnim nagonom." Pored toga, "priznanje i neke druge okolnosti koje olakšavaju krivicu" uzete su u obzir.
U prvim mjesecima boravka u zatvoru Raskoljnikov se nije osjećao krivim: Međutim, glavni lik u romanu sve više i više shvata da između njega i ostalih osuđenika postoji "nepremostivi jaz: "Čak su ga počeli mrziti ... smijali su se njegovom zločinu." Ovaj dio teksta iz romana podudara se s pismom brata Dostojevskog, u kojem piše: "Mi, plemići, susreli smo se sa neprijateljstvom i sa zlonamjernim zlom, na našu žalost."
Za vrijeme svoje bolesti, Rodionu Romanoviću počinju da se ukazuju "proročki snovi", gdje ​​u jednom od njih on vidi "kugu koja ide iz dubine Azije u Evropu." Kao rezultat toga, svi osim nekoliko "izabranih" ljudi trebali bi propasti. Ovaj san prethodi "posljednjem rođenju" heroja. Njegova vizija se zasniva na 24. poglavlju Evanđelja po Mateju, u kojem Isus poručuje svojim učenicima:
U nacrtima Dostojevskog sačuvan je zapis koji svjedoči o tome da je piščeva zamisao romana zasnovana na tezi "pravoslavni pogled, u kojem postoji pravoslavlje." "U udobnosti nema sreće, sreću kupuje patnja", pa stoga Raskoljnikov prolazi kroz bol i muku u procesu "ponovnog rođenja". Prvo snovi, a potom dolazak Sonje Marmeladove, zajedničko čitanje Novog zavjeta sa njom, vode junaka iz duhovnog zastoja. Dok je tražio završnu frazu, autor romana je zabilježio: U historiji Raskoljnikovih moralnih lutanja "bog je našao čovjeka", kaže književni kritičar Igor Sukkh. Drugo gledište zauzeo je Jurij Karjakin, koji je napisao da Rodion Romanovič "nikada nije otvorio Evanđelje“; heroj je imao druge razloge za unutrašnju obnovu: "Mogu li njena [Sonjina] ubjeđenja sada da ne budu i moja uvjerenja?" Prema Karjakinu, "bili su uskrsnuti ljubavlju."
Raskoljnikov spašava Sonju. Sudbina njenog brata i sestre odgovara samoubistvu Svidrigailova. Razumihin, zaljubljen u nju, pomaže Dunji. Još jedna osoba spašava osobu, ali rupa u postojanju se odgađa samo na ovom mjestu. Svi ostali problemi ostaju neriješeni. Hoće li biti dovoljno "vječne Sonje" za svu ljubav? Ko će spasiti svijet koji umire od ludila? Da li bog uvijek nađe osobu i šta učiniti ako je osoba ne nađe? Filozofski roman Dostojevskog ostavio je ta pitanja dvadesetom stoljeću.
Struktura
Roman je podijeljen u šest dijelova, sa epilogom. Pojam "intrinzične dualnosti" u Zločinu i kazni komentiran je uz prijedlog da u knjizi postoji određena simetrija. [26] Edward Wasiolek koji tvrdi da je Dostojevski bio vješt majstor i veoma svjestan formalnog uzorka u svojoj umjetnosti rekavši:
Kompozicijska ravnoteža postiže se simetričnom raspodjelom određenih ključnih epizoda kroz šest dijelova romana. Ponavljanje tih epizoda u dvije polovine romana, kako je tvrdio David Bethea, organizirano je po principu ogledala, pri čemu "lijeva" polovina romana odražava "desnu" polovinu.
Sedmi dio romana, epilog, privukao je veliku pažnju i kontroverzu. Neki su kritičari Dostojevskog kritizirali zbog završne stranice romana kao suvišne, antiklimaktične, nedostojne ostatka ovog književnog djela [28], dok su ga drugi branili nudeći razne sheme za koje tvrde da dokazuju njegovu neizbježnost i neophodnost. Steven Cassedy tvrdi da su Zločin i kazna "formalno dvije različite, ali usko povezane stvari, naime posebna vrsta tragedije po klasičnom grčkom kalupu i hrišćanska priča o uskrsnuću". Cassedy zaključuje da su "logični zahtjevi tragičnog modela kao takvog zadovoljeni bez epiloga u Zločinu i kazni ... Istovremeno, ova tragedija sadrži hrišćansku komponentu, a logični zahtjevi ovog elementa udovoljeni su samo uskrsnućem obećanom u epilogu."
Jezik i stil
Roman Zločin i kazna napisan je u trećem licu iz sveznajuće perspektive. Ovo književno djelo je napisano uglavnom sa stanovišta glavnog lika Raskoljnikova, ali se s vremena na vrijeme prebacuje na perspektivu drugih likova poput Svidrigaïlova, Razumihina, Lužina, Sonje ili Dunje. Ova narativna tehnika, koja pripovjedača vrlo usko spaja sa sviješću i gledištem srediŝnjih likova, bila je originalna za vrijeme Dostjevskog. Vodeći svjetski stručnjak za književno djelo Fjodora Dostojevskog Joseph Frank primjećuje da se upotreba vremenskih pomaka sjećanja i manipuliranje vremenskom sekvencom Dostojevskog u romanu počinje približavati kasnijim eksperimentima Henryja Jamesa, Josepha Conrada, Virginije Woolf i Jamesa Joycea. Istraživači su primijetili da se, kako se zaplet razvija, ritam romana mijenjao: ako u glavnom dijelu romana nervozne, zbrkane bilješke često upadaju u naratorov narator, a zatim u epilogu "u trenucima posebnog prosvjetljenja" - autorov govor postaje smiren i nepristojan. Na početku i usred Zločina i kazne postoje mnoge uvredljive rečenice, konvencije, rezerve i retorika: "međutim", "kao da", "iako". Prilikom stvaranja likova slike, pisac koristi različite trikove: naprimjer, lik perkusioniste otkriva se uključivanjem umanjenih riječi u tekst - "sitna starica", "oštrim i zlim očima", dok se Raskoljnikovljevo psihološko stanje prikazuje upotrebom njegove "disharmonije sintaksi."
Napuštajući svoj ormar, Raskoljnikov se polahko, kao u neodlučnosti, uputio prema K-tom mostu. Prema Vadimu Kožinovu, riječ "neodlučnost" i onima koji su joj bliski "ne može se riješiti", "nerješivo", "neriješeno" su ključne: "Zločin i kazna" je roman nerješivih situacija i fatalnih odluka prepunih tragičnim posljedicama." Riječ "čudno" ("... mislio je s čudnim osmijehom") zauzima jednako istaknuto mjesto u rječniku romana: prema proračunima književnog kritičara Viktora Toporova, Dostojevski ga koristi u Zločinu i kazni oko 150 puta - i to velikim dijelom zahvaljujući njemu u zapletu izgradio je "atmosferu iznenađenja." Druga riječ - "iznenada, javlja se gotovo 560 puta. Obično se pojavljuje u situacijama povezanim sa promjenom raspoloženja likova ili iznenadnim zapletima.
Posebna pažnja posvećena je istraživačima unutarnjeg govora Raskoljnikova, koja sadrži pitanja nevidljivim sagovornicima, njihove moguće odgovore, polemiku koja nastaje među njima. Rodion Romanovič se obično obraća svojim "unutrašnjim" protivnicima "ti" i vrlo je neoprezan; kao podrugljive primjedbe - u njihovo ime - ponekad se obraća i sebi. Kulturolog Mihail Bahtin odabrao je svoje misli kao uzor dramatiziranog unutrašnjeg monologa junaka nakon što je dobio pismo Pulherije Aleksandrovne:
Dostojevski koristi različite načine govora i rečenice različite dužine za različite likove u romanu. Oni koji koriste vještački jezik - na primjer Lužin - identifikovani su kao neprivlačni ljudi. Narušeni um gospođe Marmeladov odražava se u njenom jeziku. U originalnom ruskom tekstu imena glavnih likova imaju pomalo dvostruka značenja, ali u prijevodu se suptilnost ruskog jezika uglavnom gubi zbog razlika u jezičkoj strukturi i kulturi. Naprimjer, izvorni ruski naslov ("Преступление и наказание") nije izravno jednak na bosanskom naslovu "Zločin i kazna". "Prestupljenje" (Преступление) doslovno se prevodi kao "prelazak preko". Fizička slika zločina kao prelaska preko barijere ili granice gubi se u prijevodu, kao i vjerska implikacija prijestupa.
Tešanjski sidžili
Tešanjski sidžili su sudski protokoli tešanjskog kadiluka koji sadrže političke, kulturne i historijske podatke iz Osmanskog Carstva.
Dr. Avdo Sućeska pronašao je sidžil iz godine 1740–1746, kojeg je preveo prof. Abdulah Polimac. Original je pohranjen u Narodnoj univerzitetskoj biblioteci u Sarajevu.
Sidžil iz 1751-1789 godine preveo je prof. Abdulah Polimac iz Sarajeva, a za štampu ga priređuju prof. dr. Lamija Hadžiosmanović i Salih Trako iz Orijentalnog instituta u Sarajevu.
Sidžil iz 1639-1642 se nalazi kod prof. Ahmeda Aličića, direktora Orijentalnog instituta u Sarajevu. Dio ovog sidžila koristio je Osman Asaf Sokolović i objavio u Sarajevu 1942. godine pod naslovom "Tešanj prije tri vijeka".
Basra
Basra (arapski: البصرة; BGN: Al Basrah) je glavni grad regije Basra, smješten na rijeci Shatt al-Arab, u južnom Iraku. Najveća je iračka luka iako nema pristup dubokoj vodi ali je naslonjena na luku Umm Qasr. Prema procjeni iz 2007. godine, Basra je imala 952.441 a već 2012. 2.009.767 stanovnika. Grad je dio historijske lokacije Sumer, dom Sinbada moreplovca. Osnovan je 636. godine i igrao je važnu ulogu u ranoj islamskoj historiji. Drugi je grad po veličini i broju stanovnika u Iraku, poslije Bagdada. Jedan je od najtoplijih gradova na planeti, uz ljetne temperature koje redovno dostižu 45 °C. U ovome gradu veći dio svog života je proveo veliki islamski učenjak i mislilac Hasan el Basri.
NGC 6344
NGC 6344 je dvostruka zvijezda i nalazi se u sazviježđu Herkul. Prvo otkriće je napravio J. Gerhard Lohse 1886. godine.
Basra
Geografija i klima
Basra se nalazi na rijeci Shatt al-Arab, koja nastaje spajanjem Eufrata i Tigrisa i koja je plovna nizvodno do Perzijskog zaliva. U gradu se nalazi složen sistem kanala i potoka, od vitalnog značaja za navodnjavanje i druge poljoprivredne svrhe te zbog toga neki Basru nazivaju i Venecijom istoka. . Ovi kanali su se nekada koristili za transport robe i ljudi u gradu, ali u posljednje 2 decenije zbog zagađenja i kontinuiranog pada vodostaja, ovi kanali se ne koriste za tu namjenu. Basra je udaljena od Persijskog zaliva oko 110 km. Basra ima vruću pustinjsku klimu, kao i ostatak okoline, iako ima nešto više prosječnih padavina od unutrašnjosti zbog svog položaja u blizini obale. Tokom ljetnih mjeseci, od juna do avgusta, Basra je jedan od najtoplijih gradova na planeti, sa temperaturama koje redovno u to doba godine prelaze 45 °C. Tokom zime, Basra ima blago vrijeme sa prosječnim visokim temperaturama od oko 20 °C. U samo nekoliko zimskih noći, minimalna temperatura padne ispod 0 °C. Visoka vlažnost je karakteristična zbog blizine močvarnih predjela uz rijeku i Perzijskog zaliva (vlažnost može biti veća od 90%).
NGC 6344
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Bribirski (Šubići)
Knezovi Bribirski (Šubići) su vlastela koja pripada najstarijim hrvatskim plemenima. Živjeli su na prostoru između Vranskog jezera, rijeke Krke i Skradinskog buka. Njihov centar nalazio se u Bribiru i Ostrovici. Starješine plemena su se nazivali Bribirskim knezovima, odnosno Šubićima. Kada su se preselili u središnju Hrvatsku, u grad Zrin na padinama Zrinske gore, zapadno od Hrvatske Kostajnice, uzeli su naziv Zrinski, odnosno Zrinjski.