cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Geografija Irana
Državne granice
Današnje državne granice Irana uglavnom su plodom vjekovnih sukoba s trima novovjekovnim supersilama: Ruskim Carstvom na sjeveru, Osmanlijskim Carstvom na zapadu, te Britanskim Carstvom na jugu i istoku. Zahvaljujući milenijumskoj imperijalnoj tradiciji historijske granice Irana obuhvatale su velike dijelove Jugozapadne odnosno Centralne Azije pa i šire, a njihov se razvoj relevantan za današnje stanje u kontinuitetu može pratiti od 1500. godine. Tokom vladavine novovjekovnih iranskih dinastija Safavida i Afšarida, državni teritorij prostirao se preko svih današnjih granica. Prva važnija oblikovanja istih javljaju se na zapadu kroz 16. i 17. vijek kada na iranski teritorij djelomično prodiru Osmanlije, a unutranji dinastijski sukobi s lokalnim paštunskim dinastijama početkom 18. vijeka doveli su i do raspada istočnog dijela monarhije odnosno osnutka samostalnog Afganistana. Istovremeno, na sjeverozapadu i sjeveroistoku počinje nadirati i Rusko Carstvo, dok se sredinom 19. vijeka na političkoj sceni pojavljuje i Britanski imperij koji na jugoistoku prisvaja balučke kneževine. Iako je Iran uspio očuvati nezavisnost kroz brojne ratove na svim stranama, granice su podvrgnute značajnim promjenama i izgubio je približno polovicu teritorija koje je posjedovao početkom novog vijeka. Nakon Prvog svjetskog rata Britanci su prisvojili i osmanlijsku Mezopotamiju na jugozapadu pa se privremeno (uz Afganistan i Tursku) našao uklješten između Sovjetskog saveza i Britanskog Carstva, a raspadom potonjeg dobio je granice s Irakom i Pakistanom. Kopnene državne granice u konačnici su se oblikovale nakon raspada SSSR-a čime su novim susjednim državama postali i Armenija, Azerbejdžan, te Turkmenistan.
Osim kopnenih, Iran ima i pomorske granice u Kaspijskom jezeru na sjeveru odnosno Omanskom i Perzijskom zaljevu na jugu. S obzirom da nikada kroz historiju nije imao snažnu mornaricu, Iran se u novom vijeku teško nosio s kolonijalnim silama (Nizozemska, Portugal, Britanija) u Perzijskom zaljevu odnosno Rusijom u Kaspijskom jezeru , a početkom 20. vijeka dijelio je pomorsku granicu isključivo s Britanskim Carstvom i Sovjetskim savezom. Osamostaljenjem arapskih država uz južnu obalu Perzijskog zaljeva dobio je nove granice s Irakom, Kuvajtom, Saudijskom Arabijom, Bahreinom, Katarom, Emiratima i Omanom, a raspadom SSSR-a i s Azerbejdžanom i Turkmenistanom u Kaspijskom jezeru.
Iranski granični sporovi uglavnom su pomorskog karaktera i uključuju korito Arvand-Ruda kojeg dijeli s Irakom, otoke Veliki i Mali Tunb pod iranskom kontrolom koje potražuju Emirati, te koncept definiranja graničnih zona u Kaspijskom jezeru u kojem se spori s bivšim sovjetskim republikama.
Granica s Afganistanom mini|desno|300px| [[Iransko-afganistanska granica]]
Granica između Irana i Afganistana proteže se uglavnom u smjeru sjever-jug dužinom od 945 km i dijeli Iransku visoravan, a izvorno je nastala u 18. vijeku prilikom raspada safavidskog Irana na dvije nova i sukobljene monarhije: kadžarsku na zapadu i duranijsku na istoku. Nakon desetaka godina kolebanja uzrokovanih oružanim sukobima, granica se stabilizirala nakon što je 27. 5. 1863. kabulski amir Dost Muhamed-han zauzeo Herat. Granični sukobi od tada prestaju, ali proces detaljnog razgraničenja trajao je relativno dugo vremena (1872.-1935.) i odvijao se u tri faze koje odgovaraju različitim dijelovima granice. Za rješavanje graničnih sporova Iran i Afganistan pozvali su neutralne komisije za arbitražu koje su se sastojale prvo od Britanaca, potom američkih država, te konačno Turaka.
Nužnost hitnog razgraničenja prvo se pojavila u Sistanu, južnoj regiji odnosno zatvorenom slivu od 90.000 km² koji obuhvata ušće Helmanda i nekoliko manje važnih rijeka. Zbog relativno plodnog tla radi se o jedinom gušće naseljenom području na iransko-afganistanskoj granici, a smatra ga se i od velike strateške važnosti. Sredinom 19. vijeka politička situacija oko ovog dijela granice bila je vrlo turbulentna s obzirom da su se Teheran i Kabul borili za naklonost lokalnih plemenskih vođa. Nakon anarhije koja je zavladala nakon smrti Dost Muhamed-hana (1863.), Iranci su prodrli dublje u regiju i uspješno uspostavili uporište na desnoj obali Helmanda, a 1865. zauzeli su i Nad-e Ali. Nakon što je tri godine kasnije Afganistanom zavladao Šer Ali-han, iranski vladar Nasrudin-šah bio je pod političkim pritiskom i zatražio je britansku arbitražu u skladu s odredbama 6. članka Pariskog sporazuma iz 1857. prema kojem se Britanija obavezala na „prijateljsku pomoć u svim pitanjima između Irana i Afganistana“. Ubrzo je sastavljena Sistanska arbitražna komisija koja se sastojala od četiri britanska časnika pod vodstvom F. J. Goldsmida, pukovnika koji je 1871. dovršio razgraničavanje Irana i kneževine Kalat. Goldsmid je posjetio Sistan u februaru 1872. i nakon 40-ak dana provedene arbitraže na terenu vratio se u Teheran odakle je u augustu iste godine obznanio rezultate. Donji tok Helmanda, od brane Kuhak (ili perz. Band-e Sistan) do močvarnog ušća Hamun-e Puzaka, određen je kao granica „unutarnjeg“ (zapadnog) Sistana koji je pripao Iranu odnosno „vanjskog“ (istočnog) Sistana koji je pripao Afganistanu. Od navedenih dvaju točaka granica prati jednostavnu ravnu liniju prema dvama istaknutim vrhovima u masivu koji razdvaja Sistan od Dašt-e Luta: Siahkuh (ili Kuh-e Narahu; 1278 m) na sjeveru i Kuh-e Malek Siah (1643 m) na jugu. Potonji planinski vrh u Afganistanu jedna je od njegovih točaka najbližih moru (oko 510 km od Omanskog zaljeva i Hormuškog tjesnaca). Britanskom arbitražom teoretski je bilo definirano približno 300 km granica, ali razgraničenje nije odmah provedeno u praksi. Naime, zbog početnog Šer Ali-hanovog odbijanja ratificiranja sporazuma smatra se da je Goldsmid pogodovao Iranu na uštrb Afganistana, ali u oktobru 1873. godine afganistanski je vladar primio 1,5 milijuna rupija odštete i ipak uvažio arbitražu.
Goldsmidova arbitraža ubrzo se pokazala vrlo neprimjerenom posebice glede lokacija odabranih za granične biljege što se tumači na različite načine; jedni tvrde da su pogrješke plodom puke slučajnosti odnosno britanskog nepoznavanja terena, a drugi da su tim činom namjerno pokušali stvoriti regionalne tenzije kako bi mogli projicirati vlastite interese. Jedan od podataka koji potkrijepljuje potonji argument su i nejasno definirana prava o vodoopskrbi. Spomenute lokacije odabrane za granične biljege bile su vrlo nestabilne s obzirom da se nalaze ili uz prošireni riječni tok tipičan za niziju delte ili na promjenjivoj obali obližnjeg jezera koja se značajno mijenja ovisno o sezoni odnosno godini. Uzimajući u obzir i sporna pitanja o korištenju Helmandovih voda (posebno u sušnim periodima), arbitražne odluke otvarale su mogućnost ozbiljnog graničnog sukoba dviju država.
Godine 1896. velika je poplava rezultirala pomicanjem glavnog riječnog korita Helmandove delte od istočnog ogranka Sihsara do Rud-e Parijana, starog kanala za navodnjavanje. On se nalazi duboko na zapadu odnosno u potpunosti na iranskom teritoriju što je prijetilo onemogućavanjem navodnjavanja u afganistanskom dijelu Sistana. U početku su lokalne vlasti riješile problem obostranim sporazumom koji je uključivao podizanje zemljane brane na Rud-e Parijanu što je omogućilo obnovu korita u Sihsaru, ali 1902. izbila je velika suša pa je nedostatak zaliha vode doveo do zategnutih odnosa između iranskog i afganistanskog stanovništva u Sistanu, a zabilježeni su i oružani okršaji. Britanci su potom ponovo pozvani da provedu arbitražu i precizno definiraju državne granice u porječju Helmanda, pa je sazvana tzv. „Sistanska granična komisija“ pod vodstvom pukovnika A. H. McMahona koji je bio dobro upoznat s južnim granicama Afganistana. Komisija je istraživala teren pune dvije godine, od februara 1903. do aprila 1905. godine. Unatoč iranskim potraživanjima dijela Sistana koji je 1872. bio dodijeljen Afganistanu, komisija se odlučila držati smjernica Goldsmidove arbitraže odnosno poboljšati definicije starih granica. Primjerice, granica koja je prvobitno postavljena koritom Sihsara nakon što je presušen redefinirana je nizom od 89 okolnih brežuljaka s obje strane (desne afganistanske; lijeve iranske). Konačno, nakon pedantnih istraživanja koja i danas predstavljaju primarni dokumentacijski izvor, komisija je dodijelila Iranu trećinu Helmandovog toka kod njegovog ušća u Sistan i proglasila dvije države jednako nadležnima za korištenje zaliha vode odnosno navodnjavanje, bez obzira na daljnje moguće izmjene riječnih korita.
Nove arbitražne mjere ipak nisu u potpunosti spriječile izbijanje novih graničnih sporova, posebice nakon afganistanskog velikog projekta za navodnjavanje srednjim tokom Helmanda iz 1946. koji je ugrozio vodoopskrbu u cijelom Sistanu. Nakon neuspjeha bilateralnih pregovora, godine 1951. sazvana je trojna „Komisija Helmandove delte“ (perz. Komisjun-e Delta-je Helmand) s članovima iz Čilea, Kanade i Sjedinjenih Država. Prema odlukama ove komisije Afganistan je bio dužan isporučiti Iranu određenu količinu vode propisanu prema mjesecima (min. 1,98 m³/s u septembru, maks. 66,12 m³/s u februaru; prosječno 22 m³/s godišnje). Afganistan je prihvatio arbitražu, ali Iran ju je odbacio tražeći veće ustupke. Spor se nastavio sljedećih dvadeset godina, a kulminirao je nakon velike suše iz 1971. godine. Međutim, ovaj put strasti su se brzo smirile pa je 13. 3. 1973. u prijateljskoj atmosferi donešen „Afganistansko-iranski sporazum o Helmandu“. Njime se Afganistan obavezao prepustiti nešto veći dio Helmandovih voda Iranu (prosječno 26 m³/s godišnje), a u slučaju zabilježenog pada riječnog vodostaja iznad vodospremnika Kajakai obje su strane bile dužne na proporcionalni ustupak vode drugoj. Ratifikacija sporazuma odgođena je padom afganistanske monarhije u julu iste godine kada je pokrenuta i agresivna politička kampanja protiv „prodaje“ Helmanda. Ipak, sporazum je naposljetku potpisan 5. 6. 1977. u Teheranu čime je vjekovni granični spor okončan.
Razgraničavanje ostalih dijelova iransko-afganistanske državne granice potaknulo je niz manjih sporova što se prvenstveno odnosi na područja koja nisu bila trajno naseljena već su služila kao zimski pašnjaci nomadskim plemenima. Zbog ništavne ekonomske vrijednosti, područja su često provokativno nazivana „Ravnicom tuge“ (perz. Dašt-e Navmed).
mini|lijevo|250px| Rijeka [[Harirud čini prirodnu iransku granicu s Afganistanom i Turkmenistanom]]
Dašt-e Haštadan, okrug nazvan prema navodnim ostacima 80 kanata koji se nalazi južno od riječnog zavoja Hariruda, podijeljen je između dvije zemlje u decembru 1889. temeljem arbitraže koju je proveo general bojnik C. S. MacLean, britanski veleposlanik u Horasanu i Sistanu. Tokom 1890. i 1891. godine MacLean je dao podići 39 graničnih kolaca uzduž 66 km. Ovaj potez brzo je popraćen stvaranjem malih i stalno naseljenih oaza s obje strane granice, posebice na iranskoj. Krivudavi tok na sjevernom dijelu Hariruda predstavlja jednu od najstabilnijih i najmanje spornih državnih granica u široj regiji, ali ujedno je i jedna od najpustijih s obzirom da ne postoji niti jedan most duž 157 km tog graničnog dijela.
Centralni dijelovi granice između Haštadana i Sistana bili su nenaseljeni dugo vremena, ali ipak je zabilježeno niz povremenih političkih sporova koji su u junu 1928. rezultirali odlukom dviju država da potpišu novi sporazum o arbitraži. Za neutralnog posrednika odabrana je Turska, država s kojom su Iran i Afganistan bili u dobrim odnosima. Između oktobra 1934. i maja 1935. godine, turski general Fahredin Altaj iscrtao je više od 400 km granica i potom odredio podizanje 48 graničnih kolaca. Kasnije je turska komisija dala podići još pet kolaca na lijevoj obali Hariruda s ciljem dopunjavanja onih koje je 45 godina ranije dao postaviti MacLean. Ovim činom razgraničenje Irana i Afganistana u potpunosti je završeno.
Granice s Armenijom i Azerbejdžanom
mini|desno|450px| Granice [[Irana s Armenijom i Azerbejdžanom]]
Iranska granica s Armenijom (48 km ) i Azerbejdžanom (759 km ) u fizičkom smislu proteže se u smjeru istok-zapad i sastoji se od tri dijela koji su redom najkraći među državnim granicama Irana: istočnog dijela granice s Azerbejdžanom, centralnog s Armenijom, te zapadnog s Azerbejdžanskom enklavom Nahčivan (179 km). Ove se granice kako iz fizičke tako i iz historijske perspektive mogu sagledati kao cjelina s obzirom da su plodom vjekovnih iransko-ruskih sukoba u regiji Kavkaza koji su započeli još 1556. prilikom ruskog prodora u grad Astrahan (perz. Haštarhan) na sjevernoj kaspijskoj obali. Prva ruska provala na Kavkaz i sjeverni Iran uzrokovana je padom safavidske dinastije odnosno invazijom paštunskih Hotakija s istoka. Godine 1722. trupe Petra Velikog okupirale su Derbent (perz. Darband), a potom u novembru iste godine na poziv namjesnika iz Rašta ugroženog paštunskim napadima uspostavljaju vojno uporište u tom gradu. U maju 1723. u potpunosti je zauzeta cijela pokrajina, a dva mjeseca kasnije okupiran je i Baku (perz. Badkuba) s ciljem da osiguranja kopnenih komunikacija. Iranski šah Tahmasb II. 23. 9. 1723. bio je prisiljen sklopiti sporazum kojim je Rusima predao gradove Derbent, Baku i Astarabad, te Gilan i Mazandaran. Potonje dvije pokrajine zapravo nisu bile djelotvorno okupirane s obzirom da Rusi nisu napredovali iza Lahidžana koji je bio zauzet od 1725. godine, ali Istanbulski sporazum između Rusa i Osmanlija iz 1724. ipak je uspostavio smjernice za podjelu sjeverozapadnog Irana. Njime su zapadne pokrajine uključujući Dagestan i sjeverni Širvan pripali Osmanskom, a sjeverne pokrajine uz kaspijsku obalu Ruskom Carstvu. Ubrzo moć Irana ponovno raste pod afšaridskim vladarom Nader-šahom koji Osmanlije i Ruse prisiljava na teritorijalne ustupke. Rusi se sukladno sporazumu iz Rašta (1732.) prvo povlače iz osvojenog Astarabada i Mazandarana, potom iz Gilana i Tališa, te konačno prema sporazumu iz Gandže (rus. Elizavetpol) i iz Bakua i Derbenta.
Ove prirodne granice prilično su precizno dijelile moganske stepe na iranski i ruski dio, ali granične probleme stvarali su učestali prelasci nomadskih plemena, osobito turkijskih Šahsevena na zimskim pašnjacima. Iranske vlasti nerijetko nisu oklijevale goniti ih i na ruskom teritoriju što je vodilo i prigovorima na službenoj razini. Rusi su ovaj problem početkom pokušali riješiti na način da je određenim plemenima iz Irana zabranjen prijelaz granice, neka su deportirana iz Rusije u okolinu Urmije, a s Iranom je dogovoren proces uklanjanja problematičnih plemena s graničnog područja. Unatoč službenim dogovorima, neka plemena nastavljala su prkositi jednim i drugim vlastima pa su dvije zemlje 1869. godine ugovorile uspostavu trajnih graničnih patrola. Međutim, s obzirom da se ni one nisu pokazale učinkovitima ruske su vlasti 1884. odlučile u potpunosti zatvoriti granicu što se pokazalo katastrofalnim za pleme Šahseven jer je 35 od 56 klanova (5385 od 8635 porodica) bilo prisiljeno provesti zimu na hladnoj ruskoj teritoriji.
mini|lijevo|250px| Rijeka [[Aras čini prirodnu iransku granicu s Armenijom i Azerbejdžanom]]
Iako je iransko-ruska granica bila zatvorenom za nomadska plemena, ostala je otvorenom za trgovinu tokom čitave druge polovice 19. vijeka odnosno sve do Prvog svjetskog rata. Osim aktivnog krijumčarenja, važne legalne trgovačke rute karavanskog tipa protezale su se duž Arasa, posebno kod grada Džolfe. Drugi grad od velike ekonomske važnosti bila je kaspijska luka Astara u koju se pomorskim i kopnenim putem slijevala ruska roba, a potom otpremala prema Ardabilu i Tabrizu. Općenito, ova je granica bila najvažnijim ekonomskim i prometnim čvorištem između Irana i Evrope sve do Prvog svjetskog rata. Izgradnjom asfaltirane ceste od Anzalija do Teherana (1893. – 1899.) veliki dio trgovine preusmjeren je na pomorski promet, ali izgradnja slične prometnice između Džolfe i Tabriza (1902.) odnosno željeznice koja je spajala Džolfu, Tabriz i Urmiju (1913. – 1916.) doveli su do revitalizacije cestovnog prometa. Ipak, navedena željeznica korištena je uglavnom za potrebe iranske vojske.
Ruska revolucija iz 1917. godine gotovo je u potpunosti poremetila ekonomske i prometne odnose s Iranom koji su obnovljeni tek nakon što je 1957. usvojen zajednički pravilnik o preciznom definiranju granica, posebno uz korita Arasa i Astara-Čaja. Rusija je ranije potraživala potpuno pravo na rijeku Aras odnosno uspostavu granice uz njenu južnu obalu, ali takvi zahtjevi naišli su na protivljenje Irana. Konačni ishod sporazuma uključivao je ravnomjerno korištenje voda iz rijeka odnosno akumulacijskog jezera (kapaciteta 1.35 km³) nastalog izgradnjom brane pokraj grada Nahčivana (1967. – 1972.). Ekonomska suradnja Irana sa SSSR-om nije dosegnula nekadašnju razinu, a glavnim trgovačkim rutama bili su luka Anzali i dva granična prijelaza pokraj Džolfe i Astare. Neposredno prije iranske revolucije iz 1979. godine, količina ruske robe otpremljene preko potonjeg naselja iznosila je svega 37.000 tona godišnje. Iranski izvoz u Rusiju uglavnom se svodio na prirodni plin koji je iz Astare transportiran plinovodom izgrađenim 1970. godine. Prema sporazumu Iran je SSSR-u isporučivao 10 milijardi m³ plina godišnje u zamjenu za pomoć u igradnji velike čeličane u Isfahanu. Rat između Armenije i Azerbejdžana (1988. – 1994.) koji se vodio neposredno uz granicu s Iranom nije izazvao nikakve promjene iste u fizičkom smislu, ali je doveo do humanitarnih problema odnosno priljeva hiljada armenskih i azerskih izbjeglica u Iran.
Granica s Irakom
mini|desno|300px| [[Iransko-iračka granica]]
Irak je država s kojom Iran ima najdužu granicu (1609 km ), većim dijelom oblikovanu kroz iransko-turske ratove u novom vijeku. Mezopotamiju su oko 1500. godine u iransku državu uklopili Safavidi, ali već početkom 1510-ih njene sjeverne dijelove prisvajaju Osmanlije. Sredinom 16. vijeka Iran je izgubio čitavu Mezopotamiju i bio je prisiljen na sklapanje Amazijskog (1555.) odnosno Istanbulskog sporazuma (1590.) kojima je i službeno potvrđena osmanlijska vlast nad osvojenim krajevima. Nakon uspješnih iranskih protunapada početkom 17. vijeka, granica s Osmanskim Imperijom usvojena je Zuhapskim sporazumom (17. 5. 1639.) koji je postao temeljem za današnju iransko-iračku granicu između Tigrisa i Zagrosa. Ipak, zbog nesavršenosti definicija i daljnjih sukoba, tokom sljedeća dva i pol vijeka sklopljeno je još niz sporazuma lokalnog karaktera.
Nakon što su osmanlijske snage 1838. i 1839. pokušale uništiti iransku luku Horamšaher u cilju da se međunarodna pomorska trgovina preusmjeri u njihovu Basru, na britanski poticaj okupljena je komisija sastavljena od predstavnika Osmanlija, Iranaca, Britanaca i Rusa koja je nakon četverogodišnjeg rada dovela do sklapanja drugog Erzurumskog sporazuma (31. 5. 1847.). Njime je dogovoreno da će Iran prepustiti Osmanlijama područja zapadno od Zuhaba uključujući Sulejmanijsku pokrajinu u zamjenu za istočnu obalu Perzijskog zaljeva uključujući otok Hezr, luku Horamšaher i lijevu obalu Arvand-Ruda. Također, usklađeno je i iransko pravo na nesmetanu plovidbu Arvand-Rudom od ušća na jugu do dodirne granične tačke dviju država na sjeveru. Iran se nije u potpunosti slagao sa odrednicama sporazuma jer je granica zapravo bila definirana istočnom (lijevom) obalom rijeke što je Osmanlijama otvaralo mogućnost da naknadno svojataju korito Arvand-Ruda. Drugi Erzurumski sporazum rezultirao je i izradom detaljne topografske karte između 1848. i 1865. godine. Tiskane su dvije odvojene karte; prva u mjerilu 1:84.000 iznad geografske širine od 36’N, a na drugoj je jedan inč predstavljao nautičku milju (tj. približno 1:73.000) i prikazivao je Perzijski zaljev ispod navedene širine. Unatoč opsežnom kartografskom radu, karte su se pokazale nepouzdanima s obzirom da je samo na prvih osam listova uočeno oko 4000 odstupanja. Konačno, 1869. godine izdana je ispravljena karta (tzv. Carte Identique) uz službeno priopćenje da Britanci i Rusi kao posrednici prepuštaju daljnja razgraničenja Irancima i Osmanlijama.
Kupusovići
Kupusovići su naseljeno mjesto u općini Višegrad, Bosna i Hercegovina.
Geografija Irana
Granica s Irakom
Širenjem britanskih pomorskih i trgovačkih interesa u Mezopotamiji dovelo je do potrebe za što preciznijim definiranjem granica, posebno nakon 1901. kada je Iran izdao koncesiju za crpljenje nafte Britancu Williamu D'Arcyju. Anglo-iranska naftna kompanija započela je bušenje na visoravni u okolini Kasr-e Širina (Kermanšaška pokrajina, Iran) i Mandalija (Dijalska pokrajina, Irak) koji su prema graničnoj karti Carte Identique djelimično bili u sastavu Osmanskog Carstva, ali u skladu s Erzurumskim sporazumom osmanlijske vlasti su pristale na crpljenje zbog izdašnih taksi. Britanci su ubrzo pregovarali i s Osmanlijama za slične koncesije u samoj Mezopotamiji.
Njemački prijedlog o gradnji željeznice do Basre povećao je bojazan da bi lokalni iransko-osmanlijski rat mogao otvoriti vrata njemačkom utjecaju u Mezopotamiji pa je 1907. sklopljena anglo-ruska konvencija kojom su Britanci i Rusi odredili zone ekonomskog utjecaja u Iranu. Sporazum je također uključivao i poziv za detaljno određivanje iransko-osmanlijskih granica u cilju da se izbjegne svaki mogući sukob dviju sila. Na temelju istog u Teheranu je 21. 12. 1911. potpisan novi protokol koji je težio preciznom razgraničenju sukladnom Erzurumskom sporazumu, ali proces je tekao sporo sve dok britanski i osmanlijski ministri vanjskih poslova Sir Edward Grey odnosno Haki-paša u julu 1913. nisu pokrenuli energičniji rad komisije. Iste godine Britanija i Iran potpisali su novi protokol koji je Anglo-iranskoj naftnoj kompaniji dao prava na podizanje novih postrojenja oko Horamšahera i Arvand-Ruda. Njime je prekršen sporazum iz 1847. godine, ali je omogućio Britancima da izbjegnu osmanlijske pristojbe za pomorski promet. Ubrzo su uslijedile nove iransko-osmanlijske trzavice pa je 1913. u Istanbulu potpisan još jedan protokol prema kojem je njihova južna granica određena strogom sredinom Arvand-Ruda. Donji tok korita ostao je pod osmanlijskom kontrolom, izuzevši iranske luke Horamšaher i Abadan s Muhalom te četiri pripadajuća otoka između Abadana i Muavije odnosno dva otoka nasuprot Monjuhiju. U cilju da se izbjegnu daljnji veći sporovi, protokol je ograničio prava na potraživanje temeljenih na fizičkim izmjenama uzrokovanih morskim mijenama (npr. stvaranje novih ada). Ostale odrednice sporazuma uključivale su i etničke podjele: granična kurdska plemena na sjeveru ostala su podijeljena bez obzira jesu li suniti ili šijiti, dok su na jugu Arapi premješteni zapadno odnosno Iranci i Turci istočno od granice. Sva navedena razgraničenja označena su na detaljnoj karti koja je izrađena 1914. godine.
mini|lijevo|300px| Donji tok [[Arvand-Rud|Arvand-Ruda (Šat-al Araba) čini pomorsku granicu između Irana i Iraka i predmetom je vjekovnih sporova]]
Područja oko Hanakina prema sjeveru, okoline Kasr-e Širina na istočnoj obali Dijale i ostalih na koje je pravo polagala Anglo-iranska naftna kompanija, nakon Istanbulskog protokola prvo su pripojeni Osmanskom Imperiju (15. 5. 1914.), a potom nakon njegovog raspada uzrokovanog Prvim svjetskim ratom novonastalom Iraku (30. 8. 1925.). Iranska vlada dugo je godina osporavala odredbe Istanbulskog protokola što se poglavito odnosilo na osmanlijsku pomorsku kontrolu nad Arvand-Rudom, tvrdeći pritom da je nevažeći jer ga nije ratificirao iranski parlament odnosno da je utemeljen na drugom Erzurumskom sporazumu kojeg su iranske vlasti ranije odbacile. Ova interpretacija događaja smatra se opravdanom prvenstveno zbog nejasnih definicija o lijevoj obali korita i zajedničkoj pomorskoj kontroli, što je Irance navelo na snažniju diplomatsku angažiranost nakon raspada Osmanskog Imperija.
Irak je 1921. nakon raspada Osmanskog Imperija postao dijelom Britanskog mandata Mezopotamije čime počinje nastupati kao osmanlijski nasljednik u starom graničnom sporu s Iranom po pitanju Arvand-Ruda. Dvije godine nakon što je postao punopravni član Lige naroda, Irak 29. 11. 1934. iznosi granični problem pred spomenutu organizaciju, a Iran je istovremeno zahtijevao da se riječna granica dviju suverenih država treba definirati talvegom odnosno linijom koja spaja najniže tačke glavnog korita. Novi sporazum sklopljen 14. 7. 1937. granicu je djelomično odredio talvegom i jamčio je slobodan pomorski promet kroz Arvand-Rud, a sadržavao je i prijedlog o zajedničkom održavanju korita. Međutim, iako je iračka vlada priznavala iranski suverenitet nad uporištima koji su se protezali približno šest kilometara uz obalu nasuprot Abadanu, Irak je zadržao stvarnu kontrolu nad rijekom sve do aprila 1969. kada je baathistički režim po prvi put odlučio provjeravati dokumente brodova u Arvand-Rudu i zatražio od iranskih plovila da spuste zastavu prilikom uplovljavanja u rijeku. Na temelju međunarodnog zakona prema kojem su bilateralni ugovori važeći sve do promjene okolnosti, iranska je vlada 19. 4. iste godine proglasila sporazum iz 1937. potpuno nevažećim. Tadašnji iranski vladar M. Reza Pahlavi također je tvrdio kako je navedeni sporazum bio nametnut Iranu od strane Britanskog Carstva.
Prilikom održavanja OPEC-ovog sastanka na vrhu, uz posredovanje Alžira 6. 3. 1975. susreli su se iranski vladar M. Reza Pahlavi i irački potpredsjednik Sadam Husein u cilju da redefiniraju zajedničke državne granice. Prema konačnom dogovoru uspostavljeno je 593 novih graničnih točaka i usuglašeno da talveg posluži kao granica od Arvand-Ruda do Perzijskog zaljeva. Alžirski sporazum također je uključivao i obustavu iranske potpore kurdskim pobunjenicima u sjevernom Iraku odnosno iračke potpore arapskim separatistima u Huzestanu, te pristanak Irana da vrati Iraku nekoliko spornih područja između Sulejmanije i Mandalija odnosno ravnomjerniju raspodjelu tamošnjih zaliha riječnih voda. Nakon iranske revolucije iz 1979. granični sporovi i dalje nisu ostali riješeni, a iračko ministarstvo vanjskih poslova tvrdilo je da nova iranska vlada odbacuje Alžirski sporazum. Četiri mjeseca kasnije tj. 30. 10. irački predsjednik Sadam Husein obznanio je da odbacuje isti sporazum, a sljedećih godinu dana redaju se međusobna optuživanja i povremeni granični sukobi. Dana 17. 9. 1980. Irak je pod izgovorm da Iran izbjegava granične obaveze i službeno proglasio Alžirski sporazum ništavnim, a pet dana kasnije pokrenuo je i vojnu agresiju na Iran. Nakon osam godina rata, Iran i Irak su 20. 8. 1988. pristali na prekid vatre i rješavanje graničnih sporova uz posredovanje Ujedinjenih naroda.
Granica s Pakistanom
mini|desno|300px| [[Iransko-pakistanska granica]]
Iranska granica s Pakistanom nalazi se u regijama Sistanu odnosno Balučistanu i proteže se 978 km u smjeru sjever-jug. Ovo slabo naseljeno područje koje nikada nije izazivalo veću zainteresiranost kartografa uz manje je prekide bilo sastavnim dijelom historijske iranske države još od ahemenidskog perioda, ali početkom 19. vijeka kao posljedica sukoba iranskih (Safavidi, Afšaridi, Zandijci) i paštunskih dinastija (Hotaki, Durani) u istočnom Balučistanu nastaje niz manjih nezavisnih državica među kojima su bile i balučke kneževine Haran i Kalat. Istovremeno, u Indiji se širi utjecaj Britanske Istočnoindijske kompanije što je sredinom 19. vijeka rezultiralo pripajanjem spomenutih kneževina odnosno nastankom nejasno definirane iransko-britanske granice koja se politički održala sve do 1947. godine. Balučistan za Britance ubrzo postaje od vitalnog strateškog značaja zbog planova o izgradnji telegrafa od Londona do Indije kao i mnogo širih geopolitičkih previranja na svjetskoj razini u čemu su glavnim suparnicima smatrali Ruse i Nijemce koji su također pokazali interes za regiju. Cjelokupnu situaciju dodatno su otežavali i lokalni sukobi Irana na zapadu, paštunskih plemena na sjeveroistoku, te balučkih na istoku regije tj. u Haranu i Kalatu pod britanskom upravom. Zbog svih navedenih faktora Britanci su početkom 1870-ih odlučili posredovati u svim teritorijalnim sporovima između triju strana, a granica Irana s Haranom i Kalatom (tadašnji sastavni dijelovi Britanskog Radža, kasnije Pakistana) određena je kroz dvije etape: godine 1871. Goldsmidovom komisijom određen je njen južni dio s Kalatom , te potom između 1895. i 1905. Holdichovom komisijom njen sjeverni dio s Haranom.
Sastavljanje trojne komisije dogovoreno je još 1870. godine, ali je odgođeno na zahtjev afganistanske vlade zbog unutrašnjih političkih problema. Granična komisija konačno je sazvana godinu dana kasnije i sastojala se od oficira iranskog ministarstva vanjskih poslova Mirze Masum-hana Ansarija u službi Nasrudin-šaha, kalatskog predstavnika Fakira Muhamed-hana, te britanskog pukovnika F. J. Goldsmida koji je ujedno bio zadužen i za projekt izgradnje britansko-indijskog telegrafa. Početni britanski prijedlozi naišli su na oštre osude i iranskog i kalatskog predstavnika, a u žarištu spora našli su se Kuhak i Isfandak. Goldsmid je odlučio pogodovati Iranu i prepustio mu navedene dvije strateške tačke zajedno s teritorijom između rijeka Dašt i Nahang sve do luke Gvadar na obali Indijskog okeana, ali njegov prijedlog naišao je na otpor britanske uprave u Kolkati pa su potonja područja ipak pripala Britanskoj Indiji. Time je definiran južni dio njihove granice, ali granični spor oko Kuhaka, Isfandaka i doline Maškela ostao je neriješenim. Ova područja protezala su se sve do Helmanda približnom dužinom od 500 km, a otegodne okolnosti u razgraničavanju bile su nepostojanje relevantnih karata i upravni sporovi kneževina Haran i Kalat. Njihovo rivalstvo ubrzo je iskoristio Iran poslavši 1875. godine vojsku u Kuhak i Isfandak, što je 20 godina kasnije nagnalo Britance da u Teheranu službeno sazovu novu arbitražu (27. 12. 1895.).
Novu komisiju vodili su iranski časnici i britanski pukovnik T. H. Holdich, a nakon manje od četiri mjeseca istraživanja utvrđena je karta s granicama prema kojima su dva sporna mjesta zajedno sa zapadnim dijelom doline Maškela u konačnici pripala Iranu. Međutim, novi problemi pojavili su se 1902. kada je Holdich prilikom okolčavanja granice sjeverno od Džalka primijetio da postoje odstupanja u odnosu na arbitražnu kartu tj. da su područja oko strateški važnog Mirdžava pogreškom prisvojena Britanskoj Indiji. Britanci su ovo pokušali ispraviti brzopletom izradom novih graničnih karata kojima bi prisvojili sporna područja, ali to je izazvalo oštru reakciju Irana i odnosi dviju zemalja značajno su pogoršani. A. H. McMahon, britanski pukovnik koji je istovremeno sudjelovao i u razgraničenju Irana s Afganistanom, predložio je 1904. britanskim vlastima nametljiv pristup prema Iranu odnosno uspostavu tzv. „crvene linije” još dublje na njegovom teritoriju, ali takav prijedlog odbijen je uz posredništvo britanskog ministra u Teheranu koji je uvjerio Britance da Iran neće pristati na ustupke tj. da se trebaju držati Holdichove „plave linije”. Ubrzo se u iransko-britanski spor uključila i Rusija poticajući lokalne namjesnike da ometaju britansku trgovinu u Sistanu pa su Britanci pristali na iranske uvjete. Novi sporazum sklopljen je 13. 3. 1905. čime je priznat iranski suverenitet nad Mirdžavom odnosno padinama planine Kuh-e Malek Siah.
U 20. vijeku granice se nisu nimalo mijenjale iako je 1938. i 1939. sklopljeno nekoliko graničnih sporazuma lokalnog karaktera. Godine 1948. britanski Balučistan je raspadom Britanskog Carstva izgubio je svoj identitet i postao dijelom nove države Pakistan, a dvije godine kasnije Britanci su Pakistancima predali čitavu graničnu dokumentaciju. Iste godine Iran i Pakistan sklopili su bilateralni granični ugovor kojim su uglavnom potvrđene starije smjernice po pitanju razgraničenja Mirdžava i Kuh-e Malek Siaha. Godine 2007. Iran je objavio kako će čitavom dužinom granice s Pakistanom podići zidanu ogradu visine tri metra s bodljikavom žicom u cilju da spriječi krijumčarenje, trgovinu drogom i terorističke napade od strane radikalnog Džundalaha. Ovim projektom granica će postati jedna od 13 ograđenog tipa u svijetu.
Granica s Turkmenistanom
mini|desno|450px| [[Iransko-turkmenistanska granica]]
Sjeveroistočna iranska granica hiljadama godina bila je od ključne strateške važnosti s obzirom da je dijelila Iransku visoravan od otvorenih centralnoazijskih stepa iz kojih su nerijetko prodirale nomadske konjice poput Skita u starom odnosno turkijskih i mongolskih hordi u srednjem vijeku. Još za vrijeme partskog perioda prema sjeveroistoku je podignut veliki gorganski zid, fortifikacije dužine 195 km (najveće takve vrste nakon Kineskog zida) arheolozima poznate kao „crvena zmija”. Historijski događaji na granicama prema Turanu ili Turkestanu odigrali su veliku ulogu u perzijskoj književnosti i iranskoj mitologiji među kojima je najpoznatija legenda iz Firdusijeve Šahname o strijelcu Arašu koji je na Damavandu požrtvovno izgubio život odapinjući graničnu strijelu između Irana i Turana, a ta se legenda slavi i dan danas tokom godišnjeg iranskog festivala Tiregana.
Kao i u slučaju iranskih granica u regiji Kavkaza, granice s Turkmenistanom (1205 km ) plodom su političkih sukoba s Rusima. Za razliku od razvoja događaja zapadno od Kaspijskog jezera, prodor Ruskog Carstva u donji dio Centralne Azije nije izazvao izravan sukob s Iranom. Međutim, Golestanski sporazum (kojeg je učvrstio onaj iz Turkmenčaja) omogućio je Rusiji monopol pomorske moći u Kaspijskom jezeru. Prema prvoj i dugo vremena jedinoj točci sporazuma, Rusija je nakon 1838. uz okupaciju otoka Ašurade na prilazu Gorganskom zaljevu imala pravo na pomorsku bazu koja se bila operativna sve do kraja 19. vijeka. Godine 1854. Iran je zatražio napuštanje Ašurade, a Rusija je pristala uviđajući da veću prijetnju njenim vojnim interesima predstavljaju turkmenska plemena. Prilikom posjete otoku 1866. godine, iranski vladar Nasrudin-šah usuglasio se s ruskom politikom prema Turkmenima. Slijedom ovih događaja popraćenih i postupnim rastom kaspijskog vodostaja koji je rusku bazu učinio neupotrebljivom, ona je 1869. premještena u Krasnovodsk. Zbog iranskih prigovora ruska je vlada objavila da njihovom granicom smatra donji tok Atraka, na temelju čega je sjeverno od njegovog ušća pokraj Čekišlera podigla graničnu bazu.
Druga faza u definiranju granice bila je povezana s pacifikacijom turkmenskih plemena, aglomeracije nomadskog i polunomadskog stanovništva koje je prebivalo na području slabo određenih okvira. Većina tih plemena u 19. vijeku prihvatila je uvjetnu ovlast hivskog kana, ali ranije su u Iranu bili poznati po povremenim upadima na Iransku visoravan. Zbog toga se iranska politika prema turkmenskim plemenima tokom safavidske vladavine u 17. i 18. vijeku sastojala od naseljavanja kurdskog i azarskog stanovništva u Horasan gdje su odigrali ulogu čuvara prirodne granice na istočnom Alborzu odnosno Kopet-Dagu. Iranske su vlasti nadalje nastojale ostvariti prevlast nad graničnim plemenima pa je u vrijeme vladavine Nader-šaha Afšara (1736. – 1747.) uz sjeveroistočne planinske oaze podignut niz stalnih garnizona. Kroz 19. vijek ovi su garnizoni postupno nestajali pod pritiskom Tekea, a posljednji među njima bili su Gjaurs i Anau (1861.) nakon čega je Iran odustao od daljnjih potraživanja prava na navedene položaje. Nakon što su ruske snage 1880-ih pacificirale plemena Tekea, planine u Horasanu postale su prirodnom granicom. Prema Teheranskom sporazumu iz 1881. definirana je precizna granica koja se protezala od Atraka do Čata, a potom je pratila planinska podnožja do Luftabada u okolini Dargaza. Ovim su sporazumom gotovo sva turkmenska plemena iz područja oko Dargaza uključena u Rusko Carstvo, dok su na tlu Irana ostale malene skupine poput one u dolini Kalat-e Čenara koja je jednovremeno bila vazalom kurdskog hana u Dargazu. Sporazum je plemenima s iranske strane zabranjivao sve poljoprivredne djelatnosti koje bi mogle onemogućiti protok vode na sjeveroistočne padine tih planina. Grad Sarahs na istočnom dijelu granice 1884. postao je dodirnom tačkom s obzirom da su Rusi okupirali stari dio grada na istočnoj obali Hariruda dok je zapadni ostao u rukama Irana. Time je rijeka postala prirodnom granicom i protezala se sve do Afganistana, ali područje između Luftabada i Sarahsa ostalo je nedefinirano. Rusi su prvenstveno imali pretenzije na Kalat-e Naderi jer su ga imali u planu mijenjati za dio Mogana, ali Iran je odbacio takvu ideju pa je granica ostala u podnožju planina dok su njene fiksne tačke određene tajnim sporazumom sklopljenim 1883. godine.
mini|lijevo|250px| [[Kopet-Dag, planinska granica između Irana i Turkmenistana]]
Granica duž planinskog područja odmah se pokazala učinkovitom, ali njeni dijelovi uz rijeku Atrak dugo su vremena ostali teoretskog karaktera i iranska vlada imala je uvjetnu kontrolu nad turkmenskim stanovništvom u dolinama Atraka. Ruski granični službenici koji su održavali uredne odnose s turkmenskim plemenima južno od rijeke tokom 1870-ih i 1880-ih godina nadalje, sve do Prvog svjetskog rata pokušavali su kontrolirati sve one koji su redovito prelazili na ruski teritorij. Do konačne pacifikacije iranskog dijela turkmenskog stanovništva došlo je nakon jeseni 1925. godine odnosno tokom vladavine Reza-šaha Pahlavija (vl. 1925. – 1941.). U to vrijeme većina Jomuta naselila se u SSSR-u, ali nakon sovjetske kolektivizacije masovno su se počeli vraćati u Iran 1930. godine.
Ekonomske aktivnosti na iransko-turkmenskoj granici prije ruske penetracije iz 19. vijeka bile su vrlo ograničene i sastojale su se od jedne ili dviju karavana koje su prometovale između Astarabada i Mašhada s jedne odnosno Hive s druge strane. Međutim, pacifikacija turkmenskih plemena u Ašgabatu i Mervu odnosno izgradnja kaspijske željeznice rezultirali su razvojem granične trgovine preko planina u Horasanu. Glavna os ove trgovačke rute bila je cesta između Ašgabata i Kučana čiji je ruski ogranak dovršen još 1888. godine, a iranski dio tad još nije bio gotov. Izgradnja iranskog ogranka prvobitno je povjerena austrijskom generalu A. J. Gasteigeru, ali kasnije je razriješen dužnosti i njegovo mjesto zauzeo je M. H. Malek al-Todžar iz Mašhada. Brojne karavanske rute otvorene su kroz prijevoje oko Kake, Dušaka i Kizil-Arvata, a zbog uspona trgovine podignuta su i neka nova granična naselja poput Badžgirana koji je brzo rastao s obje strane granice. Količina ruske robe na tržištu u iranskom Mašhadu tokom 1890-ih premašila je onu iz Britanske Indije i bila je vodećim izvorom evropskih industrijskih proizvoda u Horasanu sve do konca Prvog svjetskog rata. S druge strane, iranski izvoz uglavnom se sastojao od poljoprivrednih proizvoda, prvenstveno vune i kože. Trgovinska razmjena između dviju zemalja ostala je aktivna sve do konca 1920-ih kada je sovjetska kolektivizacija u SSR Turkmenistanu rezultirala njenim naglim padom. Istovremeno, dio granice oko Atraka nije bio pacifiziran i gotovo nikada nije igrao ekonomsku ulogu. Godine 2007. oko 75 km južno od Sarahsa na graničnoj rijeci Harirud izgrađena je tzv. Brana prijateljstva.
Granica s Turskom
mini|desno|300px| [[Iransko-turska granica]]
Iranska granica s Turskom danas je relativno kratka (511 km ) u odnosu na ostale, ali njen razvoj ima dugu historijsku pozadinu jer je plodom novovjekovnih iransko-turskih ratova koji su također oblikovali i mnogo dužu granicu s Irakom. Područje sukoba između Osmanlija i iranskih dinastija okvirno se protezalo od Kavkaza do Perzijskog zaljeva, iako je bilo i privremenih prodora do centralne Anatolije na zapadu do iranskog Azarbajdžana na istoku. Prvi iransko-turski rat započeo je neposredno nakon uspona Osmanskog i Safavidskog Imperija pod Selimom I. (1512. – 1520.) odnosno Ismailom I. (1501. – 1524.), a prevagu su odnijeli Turci koji su nakon bitke kod Čaldirana (1514.) zauzeli zapadni Azarbajdžan zajedno s Tabrizom kao najvažnijim gradom. Uskoro je Iran izgubio i zapadni dio regije Kurdistan, a tokom vladavine šaha Tahmaspa I. (1524. – 1576.) Osmanlije su nastavile prodor i pripojile veći dio istočnog Kurdistana i Mezopotamiju. Granice su relativno stabilizirane sklapanjem Amazijskog sporazuma (1555.) prema kojem nije definirana linija već pojas razgraničenja koji se protezao kroz Gruziju i Armeniju preko zapadnog Zagrosa sve do Basre. Odrednice ovog sporazuma u većoj su mjeri potvrđene novim Istanbulskim sporazumom (1590.) na koji je Iran bio prisiljen nakon osmanlijskog napada na Bagdad. Međutim, nakon što je neutralizirao uzbečku prijetnju na sjeveroistoku, iranski šah Abas I. Veliki (1588. – 1629.) započeo je niz uspješnih vojnih operacija kojima su Osmanlije protjerane iz Tabriza i većeg dijela Azarbajdžana. U vrijeme vladavine njegova nasljednika Safija I. (1629. – 1642.) potpisan je važni Zuhapski sporazum (17. 5. 1639.) koji je u velikoj mjeri oblikovao današnju iransko-iračku granicu. Iako se rivalstvo između dva imperija nastavilo i dalje, granice su ostale prilično ustaljenima jer je upravljanje graničnim plemenima iz udaljenih prijestolnica bilo izuzetno složeno. Također, Osmanlije su oklijevale precizno definirati granice zbog mogućeg gubitka naklonosti lokalnih plemena koji su im plaćali danak, a iranski šahovi istovremeno su odbijali svaku mogućnost da osmanlijskim sunitskim sultanima prepuste regiju punu iranskih šijita i njihovih svetišta. Zbog ovih faktora Zuhapski sporazum bio je opravdano fleksibilan i obje su sile bile zaokupljene drugim žarištima pa je granica ostala nepromijenjenom sve do njihovog novog rata (1821. – 1822.) okončanog prvim Erzurumskim sporazumom (29. 7. 1823.).
Nakon potpisivanja Mira iz Mudrosa (30. 10. 1918.) Turska se odrekla svih prava na Mezopotamiju koja je imala status okupiranog neprijateljskog teritorija sve do Kairske konferencije iz marta 1921. temeljem koje je osnovano Hašemitsko kraljevstvo Irak. Nakon ove teritorijalne promjene granice su precizno definirane Anglo-tursko-iračkim graničnim sporazumom potpisanim 5. 6. 1926. kojim je iranska granica s Turskom znatno skraćena. Međunarodno priznata granica protezala se od tačke 65 km sjeveroistočno od Ravanduza preko linije razgraničenja određene Tursko-iranskom komisijom do izvora rijeke Aras podno planine Ararat. U navedenoj komisiji iz 1914. kao arbitri opunomoćeni su Britanija i Rusija, a njome je detaljno određena iransko-osmanlijska granica od Perzijskog zaljeva do Ararata. Ipak, nikakva odluka nije donešena o graničnoj pokrajini Koturu čiji je teritorijalni status dugo vremena bio predmetom iransko-osmanlijskog spora. Korijeni ovog problema ishodom su rusko-osmanskih pregovora koji su 17. 11. 1913. završili sklapanjem Istanbulskog protokola, odnosno odrazom su još starije osmanlijske odluke iz 1905. kada su prestali s prodorima prema Iranu na istoku.
Tokom međunarodnih konferencija u Evropi nakon svršetka Prvog svjetskog rata na kojima je odlučivano i o sudbini bivših osmanlijskih pokrajina, Iran je predao zahtjeve za teritorijima koji bi znatno povećali njegove zapadne granice. Na Pariskoj konferenciji iz 1919. godine potraživanja iranskog ministra vanjskih poslova Firuza uključivala su turski dio Kurdistana, Diyarbakır i Mosul, ali evropske sile odlučile su pogodovati Arapima pa su iranski zahtjevi odbačeni. Krajem 1920-ih glavni iransko-turski granični problem bile su sezonske migracije kurdskih nomadskih plemena što je jednima i drugima stvaralo administrativne poteškoće. Istovremeno su zabilježeni i oružani granični incidenti između iranskih i turskih snaga; prvo su Iranci 1927. prodrli zapadno do Doğubeyazıta u Turskoj, a potom su Turci dvije godine kasnije okupirali područja istočno od granice propisane 1914. tvrdeći kako su im ona vitalna za nacionalnu sigurnost. U martu 1929. Iran je zaprijetio povlačenjem iz mirovnog ugovora potpisanog tri godine ranije ukoliko se Turci ne povuku, a Turska je istovremeno negirala vjerodostojnost Istanbulskog protokola tvrdeći da je joj je nametnut u vrijeme kada je bila vojno-politički slaba. Protiv smjernica Istanbulskog protokola bio je i sam Iran s obzirom da mu nisu odgovarale granice s Irakom oko Zuhaba i Arvand-Ruda.
Poslije godinu i pol dana uzastopnih pregovora s prekidima, turski podtajnik vanjskih poslova i iranski veleposlanik u Ankari su 9. 4. 1929. potpisali dva granična sporazuma. Prvim je potvrđeno razgraničenje iz 1914. godine (iako se taj sporazum konkretno ne navodi u tekstu), ali prije preciznog definiranja predviđeno je da će miješane granične komisije temeljito istražiti područja oko naselja kao što su Bulakbaşı, Kotur, Sir i Margaraš. Drugi sporazum nazvan „Tursko-iranska konvencija za uspostavljanje reda i sigurnosti u graničnim regijama“ bio je sigurosnog karaktera.
Dana 23. 1. 1932. iranski i turski ministri vanjskih poslova u Teheranu su potpisali sporazum kojim su definirane ograničene promjene u odnosu na onaj iz 1914. godine, uglavnom u korist Turske. Njime je sjeverni dio granice pomaknut prema istoku pa je Turska ostvarila potpunu kontrolu nad Araratom i njegovom okolinom. Ova novostečena područja zajedno s okolinom Kotura čine ukupnu površinu od približno 233 km². S druge strane, Iran je prema sporazumu zauzvrat dobio granični pojas uz jezero Borolan na krajnjem sjeveru granice, a linija iz 1914. na njenom južnom dijelu pomaknuta je ka zapadu čime mu je pripalo dodatnih 207 km² između Badžirge i Kuner Kota Daga. Prema drugom članku sporazuma naznačeno je da komisija za konačno razgraničavanje počne s radom u junu 1932. ali to se nije dogodilo sve do ljeta 1934. godine.
Granice propisane sporazumom iz 1932. neznatno su izmijenjene u iransku korist novim ugovorom sklopljenim 26. 5. 1937. godine; njime je Iranu pripala i okolina Marbišua u južnom graničnom dijelu između Badžirge i Kuner Kota Daga. Novi sporazum plodom je kartografskih propusta u graničnim kartama iz 1932. na kojima je pogrešno lociran samostan u Deir Marbišu, a 14. 3. 1937. prethodila mu je konvencija o sigurnosti koja je ratificirana tek 11. 7. 1939. godine. Drugi članak Sadabadskog pakta sklopljenog u Teheranu (8. 7. 1937.) između Irana, Turske, Iraka i Afganistana još je jedan značajan dokument relevantan za iransko-tursku granicu, a njime je zajamčena nepovredivost iranskih i inih granica.
Iako je od Drugog svjetskog rata nadalje na iransko-turskoj granici zabilježen niz manjih incidenata, obje zemlje nisu dovodile u pitanje legalnost sporazuma iz 1932. odnosno 1937. godine i zadržale su dobre odnose. Općenito, od 1937. do danas nije bilo nikakvih izmjena granice u vojnom, političkom i pravnom smislu, a jedina neriješena pitanja bila su migracije nomadskog dijela kurdskog stanovništva uz granična područja temeljem čega je nakon 1955. sklopljen niz novih graničnih sporazuma administrativnog karaktera. Jedan od posljednjih među njima potpisan je u decembru 1984. godine, a odnosio se na suzbijanje djelovanja kurdskih marksističkih skupina (npr. PKK) i zajedničku graničnu kontrolu.
Obala i pomorske granice
mini|desno|450px| [[Iransko teritorijalno more i epikontinentalni pojas u Omanskom i Perzijskom zaljevu]] mini|desno|450px| Hipotetske podjele površina [[Kaspijsko jezero|Kaspijskog jezera]]