cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Empirizam
Islamsko zlatno doba i predrenesansa (5. do 15. st. n.e)
Tokom srednjeg vijeka (od 5. do 15. stoljeća) Aristotelovu teoriju tabula rasa razvili su islamski filozofi, počevši od Al-Farabija, razvijajući se u razrađenu teoriju od Avicene i demonstrirano kao misaoni eksperiment od Ibn Tufaila. Za Avicenu (Ibn Sina), naprimjer, tabula rasa jest čista potencijalnost koja se aktualizira kroz obrazovanje, a znanje se postiže kroz "empirijsko poznavanje objekata u ovom svijetu iz kojih se apstrahiraju univerzalni koncepti" razvijeni kroz "silogističku metodu"rasuđivanja u kojem zapažanja dovode do propozicionih iskaza koji kada se spoje vode do daljnjih apstraktnih koncepata". Sam intelekt razvija se iz materijalnog intelekta (al-'aql al-hayulani), koji je potencijal "koji može steći znanje do aktivnog intelekta (al-'aqlul-fa'il), stanja ljudskog intelekta u spoj sa savršenim izvorom znanja". Dakle, nematerijalni "aktivni intelekt", odvojen od bilo koje pojedinačne osobe, i dalje je od suštinske važnosti za razumijevanje.
U 12. vijeku naše ere, andaluzijski muslimanski filozof i romanopisac Abu Bakr Ibn-Tufejl (poznat kao "Abubacer" ili "Ebn Tophail" na Zapadu) uključio je teoriju tabula rase kao misaoni eksperiment u svoj arapski filozofski roman, Hayy ibn Yaqdhan u kojoj je prikazao razvoj uma divljeg djeteta "od tabula rasa do odraslog, u potpunoj izolaciji od društva" na pustom ostrvu, samo kroz iskustvo. Latinski prijevod njegovog filozofskog romana, pod naslovom Philosophus Autodidactus, koji je objavio Edward Pococke Mlađi 1671, utjecao je na John Lockeovu formulaciju tabula rasa u Eseju o ljudskom razumijevanju.
Sličan islamski teološki roman, Theologus Autodidactus, napisao je arapski teolog i ljekar Ibnul-Nafis u 13. stoljeću. Također se bavio temom empirizma kroz priču o divljem djetetu na pustom ostrvu, ali se udaljio od svog prethodnika prikazujući razvoj uma protagonista kroz kontakt s društvom, a ne u izolaciji od društva.
Tokom 13. vijeka Toma Akvinski je usvojio u sholastiku aristotelovsko stanovište da su čula neophodna za um. Bonaventura, jedan od najjačih intelektualnih protivnika Tome Akvinskog, ponudio je neke od najjačih argumenata u korist platonske ideje uma.
Renesansna Italija
U kasnoj renesansi različiti pisci počeli su da dovode u pitanje srednjovjekovno i klasično razumijevanje sticanja znanja na fundamentalniji način. U političkom i istorijskom pisanju Niccolò Machiavelli i njegov prijatelj Francesco Guicciardini inicirali su novi realistički stil pisanja. Machiavelli je posebno bio preziran prema piscima o politici koji su o svemu sudili u poređenju sa mentalnim idealima i zahtijevali da ljudi umjesto toga proučavaju „efikasnu istinu“. Njihov savremenik Leonardo da Vinci rekao je: "Ako iz svog iskustva otkrijete da je nešto činjenica i da je u suprotnosti sa onim što je neki autoritet zapisao, onda morate napustiti autoritet i zasnivati svoje razmišljanje na sopstvenim otkrićima."
Važno je da je italijanski filozof Bernardino Telesio razvio empirijski metafizički sistem koji je imao ogroman utjecaj na razvoj kasnijih italijanskih mislilaca, uključujući Telesiove učenike Antonija Persija i Sertorija Quattromanija, njegove savremenike Thomasa Campanella i Giordana Bruna, a kasnije i britanske filozofe kao što su Francis Bacon, koji je Telesio smatrao "prvim od modernih". Telesiov utjecaj također se može primijetiti na francuskim filozofima Descartesu i Gassendiju.
Antiaristotelovski i antiklerikalni teoretičar muzike Vincenzo Galilei, Galilejev otac i izumitelj monodije, koristio se metodom u uspješnom rješavanju muzičkih problema, prije svega, štimovanja kao što je odnos visina tona i masa žice u žičanim instrumentima i zapremina vazduha u duvačkim instrumentima; i drugo, kompoziciji, svojim raznim sugestijama kompozitorima u njegovom Dialogo della musica antica e moderna (Firenca, 1581). Italijanska riječ koju je koristio za "eksperiment" bila je esperienza. Poznato je da je on bio suštinski pedagoški utjecaj na mladog Galileja, njegovog najstarijeg sina (usp. Coelho, ur. Muzika i nauka u doba Galilea Galileja), vjerovatno jedan od najutjecajnijih empirista u historiji. Vincenzo je, kroz svoje istraživanje podešavanja, pronašao osnovnu istinu u srcu pogrešno shvaćenog mita o 'pitagorinim čekićima' (kvadrat dotičnih brojeva dao je te muzičke intervale, a ne stvarne brojeve, kako se vjerovalo), i kroz ovo i druga otkrića koja su pokazala pogrešivost tradicionalnih autoriteta, razvio se radikalno empirijski stav, preneseno Galileju, koji je smatrao "iskustvo i demonstraciju" sine qua non valjanog racionalnog istraživanja.
Britanski empirizam
mini|Thomas Hobbes Britanski empirizam, retrospektivna karakterizacija, pojavio se tokom 17. stoljeća kao pristup ranoj modernoj filozofiji i modernoj nauci. Iako su oboje sastavni dio ove sveobuhvatne tranzicije, Francis Bacon, u Engleskoj, prvi se zalagao za empirizam 1620. godine, dok je René Descartes, u Francuskoj, postavio glavne temelje podržavajući racionalizam oko 1640. (Na Baconovu prirodnu filozofiju utjecali su italijanski filozof Bernardino Telesio i švicarski ljekar Paracelsus). Dajući doprinos kasnije u 17. stoljeću, Thomas Hobbes i Baruch Spinoza su retrospektivno identifikovani isto tako kao empiričari i racionalistai. U prosvetiteljstvu kasnog 17. stoljeća, John Locke u Engleskoj, i u 18. stoljeću, i George Berkeley u Engleskoj i David Hume u Škotskoj, svi su postali vodeći eksponenti empirizma, otuda i dominacija empirizma u britanskoj filozofiji. Razlika između racionalizma i empirizma nije formalno identifikovana sve do Imanuela Kanta, u Njemačkoj, oko 1780. godine, koji je pokušao da spoji ta dva pogleda.
Kao odgovor na "kontinentalni racionalizam" od ranog do sredine 17. stoljeća, John Locke u Eseju o ljudskom razumijevanju (1689) predložio je vrlo utjecajan stav prema kojem je jedino znanje koje ljudi mogu imati a posteriori, tj. na osnovu iskustva. Lockeu se slavno pripisuje tvrdnja da je ljudski um tabula rasa, "prazna ploča", po Lockeovim riječima "bijeli papir", na kojoj su ispisana iskustva proizašla iz čulnih dojmova tokom života osobe. Dva su izvora naših ideja: senzacija i refleksija. U oba slučaja pravi se razlika između jednostavnih i složenih ideja. Prvi se ne mogu analizirati i dijele se na primarne i sekundarne kvalitete. Primarni kvaliteti su neophodni da bi predmet bio ono što jeste. Bez specifičnih primarnih kvaliteta, objekat ne bi bio ono što jeste. Na primjer, jabuka je jabuka zbog rasporeda svoje atomske strukture. Da je jabuka drugačije strukturirana, prestala bi biti jabuka. Sekundarni kvaliteti su senzorne informacije koje možemo percipirati iz njegovih primarnih kvaliteta. Na primjer, jabuka se može percipirati u različitim bojama, veličinama i teksturama, ali se i dalje identificira kao jabuka. Dakle, njegovi primarni kvaliteti određuju šta je objekat u suštini, dok njegovi sekundarni kvaliteti određuju njegove atribute. Složene ideje kombinuju jednostavne i dijele se na supstance, moduse i odnose. Prema Lockeu, naše znanje o stvarima je percepcija ideja koje su u skladu ili u neskladu jedna s drugom, što se veoma razlikuje od Descartesove potrage za sigurnošću. desno|mini| [[George Berkeley|Biskup George Berkeley]] Generaciju kasnije, irski anglikanski biskup George Berkeley utvrdio je da je Lockeov pogled odmah otvorio vrata koja će dovesti do konačnog ateizma. Kao odgovor na Lockea, on je u svojoj Raspravi o principima ljudskog znanja (1710) iznio važan izazov empirizmu u kojem stvari postoje samo bilo kao rezultat njihovog opažanja, bilo na osnovu činjenice da su entitet. vršenje percepcije (za Berkeleya, Bog radi u ime ljudi vršeći opažanja kad god ljudi nisu u mogućnosti da to urade). U svom tekstu, Berkeley je tvrdio da je svaki red koji ljudi mogu vidjeti u prirodi jezik ili rukopis Boga. Berkeleyev pristup empirizmu kasnije će se nazvati subjektivnim idealizmom.
Škotski filozof David Hume odgovorio je na Berkeleyjeve kritike Lockea, kao i na druge razlike između filozofa ranog modernog doba, i pomjerio empirizam na novi nivo skepticizma. Hume je tvrdio u skladu s empirističkim stavom da cjelokupno znanje potječe iz čulnog iskustva, ali je prihvatio da to ima implikacije koje inače nisu prihvatljive za filozofe. Napisao je, naprimjer: "Locke dijeli sve argumente na demonstrativne i vjerovatne. S ovog stanovišta, moramo reći da je samo vjerovatno da svi ljudi moraju umrijeti ili da će Sunce izaći sutra, jer se ni jedno ni drugo ne može dokazati. Ali da bismo naš jezik više prilagodili uobičajenoj upotrebi, trebali bismo argumente podijeliti na demonstracije, dokaze i vjerovatnoće – tako što 'dokazi' označavaju argumente iz iskustva koji ne ostavljaju mjesta sumnji ili protivljenju."
Hume je sve ljudsko znanje podijelio u dvije kategorije: odnose ideja i činjenične stvari (vidi i Kantovu analitičko-sintetičku distinkciju). Matematičke i logičke tvrdnje (npr. "da je kvadrat hipotenuze jednak zbiru kvadrata dviju stranica") su primjeri prvog, dok su propozicije koje uključuju neko kontingentno posmatranje svijeta (npr. "sunce izlazi na istoku") su primjeri drugog. Sve "ideje" ljudi su, zauzvrat, izvedene iz njihovih "impresija". Za Humea, "dojam" otprilike odgovara onome što nazivamo senzacijom. Pamtiti ili zamišljati takve dojmove znači imati "ideju". Ideje su stoga blijede kopije senzacija. desno|mini| Empirizam [[David Hume|Davida Humea doveo je do brojnih filozofskih škola.]] Hume je tvrdio da se nikakvo znanje, čak ni najosnovnija vjerovanja o prirodnom svijetu, ne može utvrditi razumom. Umjesto toga, tvrdio je, naša vjerovanja su više rezultat nagomilanih navika, razvijenih kao odgovor na nagomilana osjetilna iskustva. Među svojim brojnim argumentima, Hume je također dodao još jednu važnu perspektivu u raspravu o naučnoj metodi — problem indukcije. Hume je tvrdio da je potrebno induktivno rezonovanje da bi se došlo do premisa za princip induktivnog zaključivanja, i stoga je opravdanje za induktivno rasuđivanje kružni argument. Među Humeovim zaključcima u vezi s problemom indukcije je da nema sigurnosti da će budućnost ličiti na prošlost. Stoga, kao jednostavan primjer koji je postavio Hume, ne možemo sa sigurnošću induktivnim rezonovanjem znati da će sunce nastaviti izlaziti na istoku, već umjesto toga možemo očekivati da će to učiniti jer je to činilo više puta u prošlosti.
Hume je zaključio da takve stvari kao što su vjerovanje u vanjski svijet i vjerovanje u postojanje sopstva nisu racionalno opravdane. Prema Humeu, ova vjerovanja su ipak trebala biti prihvaćena zbog njihove duboke osnove u instinktu i običajima. Humeovo trajno nasljeđe, međutim, bila je sumnja koju su njegovi skeptični argumenti bacili na legitimnost induktivnog zaključivanja, dozvoljavajući mnogim skepticima koji su slijedili da bace sličnu sumnju.
Fenomenalizam
Većina Humeovih sljedbenika se nije složila s njegovim zaključkom da je vjerovanje u vanjski svijet racionalno neopravdano, tvrdeći da su Humeovi vlastiti principi implicitno sadržavali racionalno opravdanje za takvo vjerovanje, to jest, osim što su bili zadovoljni time da se pitanje oslanja na ljudski instinkt, običaj i navika. Prema ekstremnoj empirističkoj teoriji poznatoj kao fenomenalizam, predviđenoj argumentima Humea i Georgea Berkeleya, fizički objekat je vrsta konstrukcije iz naših iskustava. Fenomenalizam je gledište da se fizički objekti, svojstva, događaji (šta god da je fizičko) svode na mentalne objekte, svojstva, događaje. Konačno, postoje samo mentalni objekti, svojstva, događaji – otuda blisko povezan termin subjektivni idealizam. Prema fenomenalističkoj liniji razmišljanja, imati vizuelno iskustvo stvarne fizičke stvari znači imati iskustvo određene vrste grupe iskustava. Ova vrsta skupa iskustava posjeduje postojanost i koherentnost koji nedostaje skupu iskustava čiji su dio, na primjer, halucinacije. Kako je to rekao John Stuart Mill sredinom 19. vijeka, materija je „stalna mogućnost osjećaja“. Millov empirizam otišao je korak dalje od Humea u još jednom pogledu: u tvrdnji da je indukcija neophodna za sva smislena znanja, uključujući matematiku. Kao što je rezimirao DW Hamlin:
Millov empirizam je stoga smatrao da znanje bilo koje vrste nije iz direktnog iskustva, već induktivno zaključivanje iz neposrednog iskustva. Problemi koje su drugi filozofi imali sa Millovom pozicijom usredsređeni su na slijedeća pitanja: Prvo, Millova formulacija nailazi na poteškoće kada opisuje šta je direktno iskustvo razlikovanjem samo između stvarnih i mogućih senzacija. Ovo propušta ključnu raspravu o uslovima pod kojima bi takve "grupe trajnih mogućnosti senzacije" uopšte mogle postojati. Berkeley je stavio Boga u tu prazninu; fenomenalisti, uključujući i Mila, u suštini su ostavili pitanje bez odgovora. Na kraju, u nedostatku priznanja aspekta "stvarnosti" koji nadilazi puke "mogućnosti osjeta", takva pozicija vodi ka verziji subjektivnog idealizma. Pitanja o tome kako podne grede nastavljaju da podupiru pod dok se ne posmatraju, kako drveće nastavlja da raste dok nije primijećeno i nedodirnuto ljudskom rukom, itd, ostaju bez odgovora, a možda i bez odgovora u ovim terminima. Drugo, Millova formulacija ostavlja otvorenu uznemirujuću mogućnost da su "entiteti koji popunjavaju praznine samo mogućnosti, a ne stvarnosti uopšte". Treće, Millov stav, nazivajući matematiku samo još jednom vrstom induktivnog zaključivanja, pogrešno shvata matematiku. Ne uspijeva u potpunosti razmotriti strukturu i metodu matematičke nauke, do čijih se proizvoda dolazi kroz interno konzistentan deduktivni skup postupaka koji, ni danas ni u vrijeme koje je Mill pisao, ne potpadaju pod dogovoreno značenje indukcije.
Fenomenalistička faza posthumskog empirizma završila je do 1940-ih, jer je u to vrijeme postalo očigledno da se izjave o fizičkim stvarima ne mogu prevesti u izjave o stvarnim i mogućim osjetilnim podacima. Ako se izjava o fizičkom objektu želi prevesti u iskaz čulnih podataka, prvi mora biti barem izvodljiv iz drugog. Ali došlo se do spoznaje da ne postoji konačan skup iskaza o stvarnim i mogućim osjetilnim podacima iz kojih možemo izvesti čak i jednu izjavu fizičkog objekta. Izjava o prevođenju ili parafraziranju mora biti izražena u terminima normalnih posmatrača u normalnim uslovima posmatranja. Međutim, ne postoji konačan skup iskaza koji su izraženi u čisto čulnim terminima i koji mogu izraziti zadovoljenje uvjeta prisustva normalnog posmatrača. Prema fenomenalizmu, reći da je normalan posmatrač prisutan znači dati hipotetičku izjavu da kad bi doktor pregledao posmatrača, posmatrač bi se doktoru činio normalnim. Ali, naravno, i sam doktor mora biti normalan posmatrač. Ako želimo da preciziramo normalnost ovog doktora u smislu čula, moramo se pozvati na drugog doktora koji bi, prilikom pregleda čulnih organa prvog doktora, i sam morao imati čulne podatke koje ima normalan posmatrač kada pregleda čulne organe subjekt koji je normalan posmatrač. I ako želimo senzornim terminima precizirati da je drugi doktor normalan posmatrač, moramo se pozvati na trećeg doktora, i tako dalje (vidi i trećeg čovjeka).
Logički empirizam
Logički empirizam (također logički pozitivizam ili neopozitivizam) bio je pokušaj ranog 20. stoljeća da se sintetiziraju suštinske ideje britanskog empirizma (npr. snažan naglasak na osjetilnom iskustvu kao osnovi za znanje) s određenim uvidima iz matematičke logike koju je razvio Gottlob Frege i Ludwig Wittgenstein. Neke od ključnih ličnosti u ovom pokretu bili su Otto Neurath, Moritz Schlick i ostatak Bečkog kruga, zajedno sa AJ Ayerom, Rudolfom Carnapom i Hansom Reichenbachom.
Neopozitivisti su prihvatili pojam filozofije kao konceptualno pojašnjenje metoda, uvida i otkrića nauke. Oni su u logičkom simbolizmu koji su razradili Frege i Bertrand Russell vidjeli moćan instrument koji bi mogao racionalno da rekonstruiše sav naučni diskurs u idealan, logički savršen, jezik koji bi bio oslobođen dvosmislenosti i deformacija prirodnog jezika. To je dovelo do onoga što su oni vidjeli kao metafizičke pseudoprobleme i druge konceptualne konfuzije. Kombinirajući Fregeovu tezu da su sve matematičke istine logične s ranom Wittgensteinovom idejom da su sve logičke istine puke jezičke tautologije, došli su do dvostruke klasifikacije svih tvrdnji: "analitičke" (a priori) i "sintetičke" (aposteriori). Na osnovu toga su formulisali snažan princip razgraničenja između rečenica koje imaju smisla i onih koje nemaju: takozvani „ princip verifikacije“. Svaka rečenica koja nije čisto logična, ili je neprovjerljiva, lišena je značenja. Kao rezultat toga, većina metafizičkih, etičkih, estetskih i drugih tradicionalnih filozofskih problema počela se smatrati pseudoproblemima.
U ekstremnom empirizmu neopozitivista – barem prije 1930-ih – svaka istinski sintetička tvrdnja mora se svesti na konačnu tvrdnju (ili skup konačnih tvrdnji) koja izražava direktna zapažanja ili percepcije. U kasnijim godinama, Carnap i Neurath su napustili ovu vrstu fenomenalizma u korist racionalne rekonstrukcije znanja na jezik objektivne prostorno-vremenske fizike. Odnosno, umjesto da se rečenice o fizičkim objektima prevedu u čulne podatke, takve rečenice treba da se prevedu u takozvane protokolarne rečenice, na primjer, "X na lokaciji Y i u vrijeme T posmatra to i to". Centralne teze logičkog pozitivizma (verifikacija, analitičko-sintetičko razlikovanje, redukcionizam, itd) bile su na udaru oštrog napada nakon Drugog svjetskog rata od strane mislilaca kao što su Nelson Goodman, WV Quine, Hilary Putnam, Karl Popper i Richard Rorty. Do kasnih 1960-ih, većini filozofa je postalo očigledno da je pokret u velikoj mjeri prošao svojim tokom, iako je njegov utjecaj i dalje važan među savremenim analitičkim filozofima, kao što su Michael Dummett i drugi antirealisti.
Pragmatizam
Krajem 19. i početkom 20. stoljeća pojavilo se nekoliko oblika pragmatične filozofije. Ideje pragmatizma, u njegovim različitim oblicima, razvile su se uglavnom iz diskusija između Charlesa Sandersa Peircea i Williama Jamesa kada su obojica bili na Harvardu 1870-ih. James je popularizovao termin "pragmatizam", dajući Peirceu punu zaslugu za njegovo naslijeđe, ali Peirce se kasnije udaljio od stranputica kojima je pokret počeo ići i redukovao ono što je smatrao originalnom idejom imenom "pragmatizam". Zajedno sa svojom pragmatičnom teorijom istine, ova perspektiva integriše osnovne uvide empirijskog (zasnovanog na iskustvu) i racionalnog (zasnovanog na konceptu) mišljenja. mini| [[Charles Sanders Peirce]] Charles Peirce bio je veoma utjecajan u postavljanju temelja za današnji empirijski naučni metod. Iako je Peirce oštro kritikovao mnoge elemente Descartesovog osebujnog brenda racionalizma, on nije potpuno odbacio racionalizam. Zaista, složio se s glavnim idejama racionalizma, najvažnije idejom da racionalni koncepti mogu biti smisleni i idejom da racionalni koncepti nužno nadilaze podatke date empirijskim promatranjem. U kasnijim godinama čak je naglašavao koncept vođenu stranu tadašnje tekuće debate između strogog empirizma i strogog racionalizma, djelomično da bi bio protuteža ekscesima kojima su neke od njegovih kohorta uzimale pragmatizam pod strogim empirističkim gledištem "podatkom vođenim".
Otprilike početkom 20. vijeka, William James skovao je termin "radikalni empirizam" kako bi opisao izdanak njegovog oblika pragmatizma, za koji je tvrdio da se može baviti odvojeno od njegovog pragmatizma - iako su u stvari ta dva koncepta isprepleteni su u Jamesovim objavljenim predavanjima. James je tvrdio da empirijski posmatrani "direktno shvaćeni univerzum ne treba... nikakvu dodatnu transempirijsku vezujuću podršku", čime je htio da isključi percepciju da može biti dodata vrijednost traženjem natprirodnih objašnjenja za prirodne fenomene. Jamesov "radikalni empirizam" stoga nije radikalan u kontekstu pojma "empirizam", već je prilično konzistentan sa modernom upotrebom termina "empirijski". Međutim, njegov metod argumenata u dolasku do ovog gledišta i danas se i danas lahko susreće sa debatom unutar filozofije.
John Dewey modifikovao je Jamesov pragmatizam da formira teoriju poznatu kao instrumentalizam. Uloga osjetilnog iskustva u Deweyevoj teoriji je ključna, jer je on doživljavao iskustvo kao jedinstvenu ukupnost stvari kroz koje je sve ostalo međusobno povezano. Deweyeva osnovna misao, u skladu sa empirizmom, bila je da je stvarnost određena prošlim iskustvom. Stoga, ljudi prilagođavaju svoja prošla iskustva stvari kako bi izveli eksperimente i testirali pragmatične vrijednosti takvog iskustva. Vrijednost takvog iskustva mjeri se iskustveno i naučno, a rezultati takvih testova stvaraju ideje koje služe kao instrumenti za buduće eksperimente, u fizičkim naukama kao i u etici. Dakle, ideje u Deweyjevom sistemu zadržavaju empiristički ukus po tome što su poznate samo a posteriori.
Dušan Džamonja
Dušan Džamonja (31.01.1928. - 14.01.2009.) je hrvatski kipar.
Biografija
Završio je Akademiju likovnih umijetnosti u Zagrebu, kod profesora Vanje Raduša i Franje Kršinića, a magistrirao 1951. godine kod Antuna Augustinčića.
U Beograd dolazi 1954. godine, kada je u Galeriji ULUS imao svoju prvu veliku izložbu. Godine 1970. započinje sa izgradnjom ljetnikovca i ateljea u Vrsaru, prema vlastitom projektu. Tim projektom bavi se i danas kao bajkovitim parkom skulptura.
Godine 1977. dobija Rembrantovu nagradu u Bazelu iz Geteove fondacije, a 1987. godine seli se u Brisel, gdje ima atelje.
Stvaralaštvo
Spomenik revolucije na Mrakovici, Kozara, izgrađen 1972. godine, monumentalnih je dimenzija (34/16 metara), od armiranog betona i čelika. Riješen je kao kompleks u jedinstvenom sklopu skulpture, arhitekture i pejzaža, a uz njega i podzemni dokumentacijski muzej, osvijetljen odozgo kroz kružnu perforaciju, dimenzija 26/30 metara. Ovaj spomenik ostao je trajan biljeg i uspomena na žrtve fašističkog terora.
William Blake
William Blake (London, 28. novembar 1757 - London, 12. august 1827), bio je engleski pjesnik, slikar i grafičar.
mini|William Blake
Bio je samouk. Likovno se obrazovao kopirajući Michelangela, Rafaela i Dürera i crtajući detalje arhitekture i plastike u Vestminsterskoj opatiji, a književnu kulturu stekao je čitajući i imitirajući engleske renesansne pjesnike i savremene "predromantike". Njegov svjetonazor formirao se u proučavanju Swedenborgovih teozofskih špekulacija i mnogih rasprava o gnosticizmu i druidizmu, ali je ipak, i kao slikar i kao pjesnik, ostvario originalna djela. On se možda najviše približio idealnom poimanju smisla i slike u svojim lirskim pjesmama. Osim Pjesničkih skica, njegovog prvijenca, nijedno od njegovih djela nije štampano za njegova života, a u javnost su mogla doprijeti samo u malobrojnim primjercima što ih je svojeručno izrađivao posebnom tehnikom obojenog bakropisa, koju je sam izumio. Jedna od njegovih najpopularnijih i najanaliziranijih pjesama jeste "Tigar".
Od njegovih slikarskih radova posebno se ističu ilustracije Miltonovih i Danteovih djela, te starozavjetne Knjige o Jobu.
Sibir
mini|250p|desno|Dio [[Bajkalsko jezero|Bajkalskog jezera]] Sibir naziv je za područje koje pokriva veći dio sjeverne Azije odnosno azijski dio Rusije. Čini oko polovinu ruskog teritorija s površinom od 9,6 miliona km2, što ga čini većim od SAD.
Problem postavljanja granice
Granice Sibira ne mogu se jednoznačno i precizno odrediti. Utvrđivanje sibirske teritorije razlikuje se zavisno od ugla gledanja: geografski, historijski ili politički. mini|250p|desno|Sibirski federalni subjekti Ime potiče izvorno iz mongolskog (neki izvori tvrde da dolazi iz tatarskog) i doslovno mu je značenje "zemlja koja spava", a odnosilo se na Sibirski kanat na području današnjeg zapadnog Sibira, koji je nastao raspadom Zlatne horde). Danas se izvan Rusije pod Sibirom obično podrazumijeva čitav azijski dio Rusije.
Prostire se oko 7.000 kilometara u smjeru istok-zapad od Urala sve do planina koje čine pacifičku vododjelnicu. Od sjevera prema jugu ima oko 3.500 kilometara od Arktičkog okeana (Sjeverno polarno more) pa do kazahstanskih planina i granica s Mongolijom i Narodnom Republikom Kinom. Područje Dalekog istoka od Jakutije do tihookeanske obale, koje je sa svojih 6.179.900 km2 površine veće od cijelog preostalog dijela Sibira, izvan Rusije se obično pribraja Sibiru, ali se u Rusiji smatra zasebnom regijom. Tako stanovnici Kamčatke ili Sahalina pod "Sibirom" podrazumijevaju regiju koja je više hiljada kilometara daleko od njihove domovine.
Po visini Sibir se može grubo razgraničiti na sedam dijelova: Zapadnosibirska depresija, Sjevernosibirska depresija, Srednjesibirsko gorje, Južnosibirske planine, Srednjejakutska nizina, Istočnosibirska depresija i Istočnosibirsko gorje.
Rijeke
Najveće rijeke su Ob, koji odvodnjava ogromnu ravnicu istočno od Urala, Jenisej, Lena i Amur. Pored Irkutska nalazi se Bajkalsko jezero koje je najdublje slatkovodno jezero na Zemlji. Daleko na istoku nalazi se poluostrvo Kamčatka s velikim brojem vulkana.
Klima
U većem dijelu Sibira vlada izražena kontinentalna klima: vruća ljeta (do +40 °C) smjenjuju krajnje hladne zime (do -67 °C). Zemlja često ostaje pod snijegom do 9 mjeseci.
Krajolikom uglavnom dominiraju listopadne šume (tajge), dok u arktičkim područjima prevladava tundra, krajolik bez drveća. Između toga se nalazi mješovito, prijelazno područje. Na jugu tajga prelazi u stepu.
U velikim dijelovima Sibira kao oblik tla prevladava merzlota (trajno zaleđeno tlo). Najhladnije naseljeno mjesto na Zemlji je istočnosibirski grad Ojmjakon (južno od Verhojanska).
Stanovništvo
U velike gradove u tom pojasu spadaju Novosibirsk, Omsk, Krasnojarsk, Tjumenj, Tomsk, Irkutsk, Habarovsk, Ulan-Ude i dalekoistočna pacifička metropola Vladivostok. Važna industrijska središta u kojima leže još neki veliki gradovi su Hantijsko-Mansijski autonomni okrug kao i Jamalsko-nenecki autonomni okrug gdje je težište naftne industrije i plina, kao i južnosibirski "kuznjecki bazen uglja" (Kuzbass) s industrijskim gradom Kemerovo.
Većinu stanovništva čine ruski doseljenici i rusificirani Ukrajinci koji su ovamo došli u prošlim vijekovima. Već u 18. vijeku ih je bilo više nego starosjedilačkog stanovništva.
Još u vrijeme careva zabačeno je i negostoljubivo područje Sibira i srednje Azije služilo kao mjesto izgona političkih protivnika i prijestupnika. Na strašan glas došao je Sibir s pojavom Solženjicinove knjige Arhipelag GULAG kad se saznalo o svim užasima zatvora i kažnjeničkih logora stvorenih za vrijeme Staljinove strahovlade. Tek s raspadom Sovjetskog Saveza prestale su deportacije u ta područja. Od 1920-ih godina pojačava se industrijski razvoj Sibira, što je učvrstilo strukturu stanovništva u doseljeničku korist.
Starosjedilačko stanovništvo sibirskog sjevera i ruskog Dalekog istoka sastoji se od naroda altajske i uralske jezične porodice i drugih naroda. Veći su narodi Tuvinci, Burjati, Hakasi, Jakuti i Altajci. Manje etničke zajednice koje nemaju svoje federalne republike među ostalima su Čukči, Evenki, Korjaci, Nenci, Hanti, Mansi i Jukagiri. Za vrijeme Sovjetskog Saveza većina je starosjedilaca, koji su oduvijek bili nomadi, bila prisiljena na trajno naseljavanje i kolektivizaciju u sovhoze.
Najveća ugroženost za starosjedilačko stanovništvo proizlazi iz industrijskog otvaranja i korištenja prirodnih resursa kao što su nafta, prirodni plin, ugalj, dijamanti i zlato u azijskom dijelu Rusije. Uz to, alkoholizam je ogroman problem. Jezici većine malih naroda su pred izumiranjem, a posebno tamo gdje na osnovi industrijskog razvoja nestaje okolina u kojoj se njima koristilo.
Nakon raspada Sovjetskog Saveza, u Sibiru se pojačano (dijelom ilegalno) naseljavaju Kinezi, djelujući uglavnom kao trgovci ili poduzetnici.
Alef broj
U matematičkoj teoriji skupova, alef brojevi predstavljaju brojeve koji se koriste za označavanje kardinalnosti (broja članova) beskonačnih skupova. Njihova oznaka je hebrejsko slovo alef (\aleph).
Ovaj je koncept uveo Georg Cantor, koji je i uveo pojam kardinalnosti, te došao do zaključka da beskonačni skupovi mogu imati različite kardinalnosti.
Alef brojevi se razlikuju od beskonačnosti (∞) koja se često susreće u algebri ili matematičkoj analizi. Alef brojevi označuju veličinu skupova; beskonačnost, s druge strane, se obično definira kao krajnja granica pravca realnih brojeva. Iako neki alef brojevi mogu biti veći od drugih, ∞ je jednostavno ∞.
Alef-nula
Alef-nula (\aleph_0) je po definiciji kardinalnost skupa svih prirodnih brojeva (pretpostavljajući, kao i obično, aksiom izbora). Alef-nula je najmanji od svih beskonačnih kardinalnosti. Skup ima kardinalnost \aleph_0 ako i samo ako je prebrojivo beskonačan, što je slučaj ako i samo ako se može napraviti izravna bijekcija, ili jedan-jedan preslikavanje sa skupom prirodnih brojeva. Među takvim skupovima su skupovi svih prostih brojeva, svih cijelih brojeva ili skup svih racionalnih brojeva.
Alef-jedan
\aleph_1 je kardinalnost skupa svih prebrojivih ordinalnih brojeva, zvanog ω1 ili Ω. Treba imati na umu da je ω1 neprebrojiv skup. Ova teorija implicira (i u samoj Zermelo-Fraenkel teoriji skupova (ZF), bez aksioma izbora) da ne postoji kardinalan broj između \aleph_0 i \aleph_1. Ako se koristi aksiom izbora, može se dalje dokazati da je klasa kardinalnih brojeva potpuno (totalno) uređena, te da je stoga \aleph_1 drugi najmanji beskonačan kardinalan broj. Korištenjem aksioma izbora se može pokazati jedno od najkorisnijih svojstava skupa Ω (standardan primjer skupa veličine \aleph_1): svaki prebrojivi podskup skupa Ω ima gornju granicu (u odnosu na standardnu dobru uređenost ordinala) u Ω (dokaz je lak: prebrojiva unija prebrojivih skupova je prebrojiva - ovo je jedna od najčešćih primjena aksioma izbora). Ova činjenica je analogna situaciji u \aleph_0: svaki konačan skup prirodnih brojeva (podskup od ω) ima maksimum, koji je također prirodan broj (ima gornju granicu u ω) — konačne unije konačnih skupova su konačne.
Ω je u stvari koristan koncept, iako zvuči pomalo egzotičan. Primjer primjene je zatvaranje u odnosu na prebrojive operacije; naprimjer, pokušaj eksplicitnog opisivanja σ-algebra generirane proizvoljnom kolekcijom podskupova. Ovo je teže od većine eksplicitnih opisa "generiranja" u algebri (naprimjer vektorskih prostora, grupa, itd.) jer u tim slučajevima moramo zatvoriti samo u odnosu na konačne operacije - sabiranje, množenje i slično. Proces uključuje definisanje, za svaki prebrojivi ordinal, putem transfinitne indukcije, skupa ubacivanjem svih mogućih prebrojivih unija i komplemenata, i uzimanjem unije svega toga nad cijelim Ω.
Hipoteza kontinuuma
Kardinalnost skupa realnih brojeva je. Nije jasno gdje ovaj broj potpada u hijerarhiji alef-brojeva. Iz Zermelo-Fraenkel teorije skupova, s aksiomom izbora, slijedi čuvena hipoteza kontinuuma, ekvivalentna identitetu
Point-to-Point Protocol
Point-to-Point Protocol (PPP) služi za ostvarivanje direktne veze između dva čvora. Najčešči slučaj je priključivanje računara pomoću serijskog kabla, telefonske linije, optičkih vlakana ili UTP mrežnih kablova. Većina Internet kompanija koriste PPP za dial-up pristup internetu. Također je moguć PPP preko Etherneta (PPPoE), povezujući neki DSL modem sa računarom preko mrežne kartice što je mnogo brže nego povezivanje sa USB ili nekom drugom sabirnicom. PPP je dizajniran da radi sa protokolima drugog sloja OSI referentnog modela.
IC 2234
IC 2234 (također poznat kao PGC 2065350) je eliptična galaksija koja je udaljena oko 749 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Ris. Najveći prečnik je 0,30 (65 hiljada sg) a najmanji 0,3 uglovnih minuta (65 hiljada sg). Prvo otkriće je napravio Stephane Javelle 12. februara 1896. godine.
Alef broj
Hipoteza kontinuuma
Hipoteza kontinuuma je neovisna od Zermelo-Fraenkel teorije skupova s aksiomom izbora: ne može se ni dokazati niti opovrgnuti unutar konteksta tog aksiomatskog sistema. Kurt Gödel je 1940. dokazao njenu konzistentnost sa ZF teorijom skupova s aksiomom izbora; Paul Cohen je 1963. godine demonstrirao neovisnost od ZF teorije skupova s aksiomom izbora.
Alef-ω
Konvencionalno se najmanji beskonačan ordinal označuje sa ω, i kardinalan broj je najmanja gornja granica
Alef-ω je prvi neprebrojivi kardinalan broj za koji se unutar ZF teorije skupova može pokazati da nije jednak kardinalnosti skupa realnih brojeva; za bilo koji pozitivan cijeli broj n se može konzistentno pretpostaviti da je, i štoviše, moguće je pretpostaviti da je proizvoljno velik.
Alef-α za opći α
Kako bi se definisao alef-α za proizvoljan ordinalan broj α, mora se definisati operacija kardinala sljedbenika, koja proizvoljnom kardinalnom broju ρ dodjeljuje sljedeći veći dobro uređen kardinal \rho^+. (Ako vrijedi aksiom izbora, tada je ovo sljedeći veći kardinal.)
Tada se mogu definirati alef brojevi na sljedeći način
i za λ, beskonačan granični ordinal,
α-ti beskonačni početni ordinal se označuje sa. Njegova kardinalnost je.
Fiksne tačke za alef
Za bilo koji ordinal α slijedi: U mnogim slučajevima je strogo veći od α. Naprimjer, za bilo koji ordinal sljedbenik α, ovo vrijedi. Međutim, postoje neki granični ordinali, koji su fiksne tačke alef funkcije. Prvi takav je granica niza Svaki nedostupni kardinal je, također, fiksna tačka alef funkcije.
IC 2234
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Ekvipotencija
U matematici, dva skupa A i B su ekvipotentna ili jednakobrojna ako imaju isti kardinalitet, tj. ako postoji bijekcija f : A → B. Ovo se obično označuje kao:
U Skupu, kategoriji svih skupova s funkcijama kao morfizmima, izomorfizam među skupovima je tačno bijekcija, i dva su skupa jednakobroja tačno ako su izomorfna u ovoj kategoriji.
Varšavski pakt
Varšavski pakt (ponekad nazivan i Varšavski ugovor; službeni naziv je bio Sporazum o prijateljstvu, saradnji i međusobnoj pomoći) je bio vojni savez država istočnog bloka koje su ga organizirale kao odgovor na stvaranje Sjevernoatlantskog pakta na Zapadu, godine 1949. Kao izgovor za osnivanje Varšavskog pakta je poslužilo ponovno naoružavanje Zapadne Njemačke i njeno primanje u NATO, preko ratifikacije pariskih sporazuma. Varšavski ugovor je sastavio Nikita Hruščov godine 1955., i bio je potpisan u Varšavi (odatle naziv) 14. maja 1955.
Reference
[http://www.enciklopedija.hr/Natuknica.aspx?ID=63939 Hrvatska enciklopedija, mrežno izdanje. Leksikografski zavod Miroslav Krleža, 2021. Pristupljeno 30. 1. 2023.]
NP (klasa kompleksnosti)
mini|300px|desno|[[Euler dijagram za P, NP, NP-kompletne i NP-teške skupove problema. Postojanje problema u klasi NP ali van P i NP-kompletne klase je pod ovom pretpostavkom osnovao Ladner. ]]
U teoriji kompleksnosti, NP (nedeterminističko polinomijalno) je skup problema odluke, rješivih u polinomijalnom vremenu na nedeterminističkoj Turingovoj mašini. Ekvivalentno, to je skup problema čija rješenja mogu da se provjere na determinističkoj Turingovoj mašini u polinomijalnom vremenu.
Formalna definicija
NP se može definisati sa pojmom NTIME :
Alternativna definicija se može stvoriti koristeći determinističke Turing mašine kao verifikatore. Nadalje, jezik L je u NP-u ako i samo ako postoje polinomi p i q, i deterministička Turing mašina M, tako da
Uvod
Klasa NP obuhvata mnoge prirodne probleme koji se formalno mogu definisati u računarstvu, kao na primjer što su odlučne verzije problema pretrage i optimizacije.
Primjeri
Primjeri NP problema su:
Zašto je teško određene NP probleme riješiti
Pošto su mnogi važni problemi u ovoj klasi, ulagani su intenzivni napori da se nađu algoritmi u polinomijalnom vremenu za probleme u NP klasi. Međutim, veliki broj NP problema ostaje izazivajući ove pokušaje, koji dalje izgleda da zahtjevaju super-polinomijalno vrijeme. Da li ovi problemi stvarno nisu riješivi u polinomijalnom vremenu je jedno od najvećih otvorenih pitanja u računarstvu (P=NP problem).
Važan pojam u ovom kontekstu predstavlja skup NP-kompletnih problema odluke, koji su podskup klase NP, i neformalno se mogu opisati kao najteži NP problemi. Ako bi postojao algoritam u polinomijalnom vremenu za makar jedan od njih, onda bi postojao polinomijalni algoritam za sve probleme iz klase NP. Zbog ovoga, i zato što do sada (uprkos svim naporima) nije pronađen polinomijalni algoritam ni za jedan NP-kompletan problem, kada se za neki problem pokaže da je NP-kompletan, obično se smatra da nije vjerovatno da postoji polinomijalni algoritam za taj problem.
NGC 2433
NGC 2433 je trostruka zvijezda i nalazi se u sazviježđu Mali pas. Prvo otkriće je napravio John Frederick William Herschel 19. januara 1828. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Rudolf Clausius
Rudolf Julius Emanuel Clausius (Köslin, 2. januar 1822. - Bonn, 24. august 1888. godine) je bio njemački fizičar.
Jedan je osnivača termodinamike i kinetičke teorije plinova. Formulisao je drugi zakon termodinamike. Razvio je kinetičku teoriju toplote, pronašao da je specifična toplota idealnog plina konstantna (Clausiusov zakon) i dao sugestiju da u elektrolizi molekule neprekidno izmjenjuju atome.
Entropija
1865. godine, Clausius je prvi dao matematičku verzijukoncepta entropije, te joj dao naziv. Koristio je danas napuštenu jedinicu "Klauzijus" (simbol: Cl) za entropiju.
Citati
"Energija univerzuma je konstantna." "Entropija univerzuma teži maksimumu."
Milan Jelić
Milan Jelić (rođen 26. marta 1956. godine u Modriči, preminuo 30.septembra 2007. u Doboju) bio je do smrti predsjednik Republike Srpske. Ekonomski fakultet završio je u Subotici, a postdiplomske studije na Ekonomskom fakultetu u Banjoj Luci gdje je i magistrirao a potom odbranio doktorsku disertaciju na temu "Problemi i modaliteti organizaciono-upravljačke transformacije preduzeća u tranziciji”. Od oktobra 2003. godine u svojstvu docenta predaje Menadžment na Tehnološkom fakultetu u Zvornikua od 2004. godine  isti predmet na Ekonomskom fakultetu u Banjoj Luci . U 2002. godini zajedno sa  Dr  Živanom Živkovićem i Dr  Nemanjom Popovićem  objavio je stručnu knjigu "Osnove menadžmenta", a u 2003. godini sa istim autorima stručnu knjigu "Upravljanje istraživanjem i razvojem". 2004. godine zajedno sa profesorima Živkovićem, Popovićem i Šefikom Muhićem objavio strucnu knjigu "Strategijski menadžment". Iz oblasti menadžmenta i organizacije poslovnih sistema objavio je niz radova u stručnim časopisima među kojima posebno ističemo  "Mjerenje uspješnosti rada menadžera", "Budućnost velikih preduzeća u tranziciji", "Prijedlog organizacione transformacije NIRS-a". Dr Milan Jelić je obavljao niz najodgovornijih funkcija: generalni direktor preduzeća "8 Septembar" u Modriči, te generalni direktor Rafinerije ulja Modriča. Od oktobra 2006. do smrti vršio funkciju predsjednika Republike Srpske i predsjednika Nogometnog saveza BiH.
U više navrata za svoj rad nagrađivan je prestižnim priznanjima među kojima posebno ističemo priznanje Menadžera godine u Republici Srpskoj za 2002. godinu, te menadžera decenije u BiH u 2003. godini. Prema ocjenama ekonomskih stručnjaka, Milan Jelić je i u 2004. godini najuspješniji menadžer u Republici Srpskoj. Kao priznati sportski radnik u zemlji i inostranstvu izabran je za predsjednika FSRS i F/NSBiH, gdje je postigao ogromne rezultate, prije svega na promociji sporta i sportske kulture u RS i BiH.
NGC 1089
NGC 1089 (također poznat kao MCG -3-8-20 i PGC 10481) je eliptična galaksija koja je udaljena oko 372 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Eridan. Najveći prečnik je 0,90 (98 hiljada sg) a najmanji 0,8 uglovnih minuta (87 hiljada sg). Prvo otkriće je napravio Lewis Swift 29. septembra 1886. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Ethernet
Ethernet (IEEE 802.3) je mrežna tehnologija za LAN mreže, temeljena na frame načinu rada. To znači da se podaci šalju u paketima koji su prilagođeni za slanje preko računarske mreže. Definira umrežavanje i signaliziranje za fizički sloj, te frame formate i protokole za MAC, odnosno podatkovni sloj OSI modela. Ethernet, poznat i pod imenom IEEEs 802.3, je postao najrasprostranjeniji standard za računarske mreže koji se počeo uzdizati ranih 1990-tih pa sve do danas gdje drži primat, te je skoro u potpunosti zamijenio ostale mrežne tehnologije za LAN mreže kao što su Token Ring, FDDI te ARCNET.
Historija
Ethernet mreža je prvi put testirana, odnosno stvorena 1973. godine na Xerox Palo Alto istraživačkom centru (PARC), gdje je Bob Metcalfe prvi put stvarno isprobao umrežavanje Altro računara i printera. Brzina te mreže je bila oko 3 Mbps. Usto, osmislio način umrežavanja računara gdje će svi računari dijeliti jedan kabel preko kojeg će dobijati informacije u zavisnosti od potrebe. To znači, ako je računar prikopčan na kabel, on ima mogućnost komunikacije sa drugim prikopčanim računarom.
Princip rada
Ethernet se sastoji od tri dijela:
Da bi računari u mreži radili potrebno je da svi razumiju isti protokol (set pravila za stvaranje paketa podataka), odnosno da rade po njegovim pravilima. Ethernet protokol određuje da svaki paket završi na zadanoj adresi, pošto po propisu Etherneta svaki paket podataka mora imati adresu odredišta i adresu izvora. Svaki računar u Ethernet mreži ima 48-bitni ključ poznat kao MAC adresa čiji je glavni zadatak osiguravanje različite adrese za računar u mreži. MAC adresa se još zove i hardverska adresa koja je unikatna za svaki proizvedeni Ethernet uređaj. Uređaj preko kojih računar, koji je priključen na Ethernet mrežu, prima podatke se naziva mrežna kartica, koja se najčešće nalazi u sastavu jedne obične matične ploče.
U jednoj Ethernet mreži ne postoji centralni nadzor, te su svi korisnici jednaki. To znači da svi dijele propusnost mreže tako da nijedan korisnik u mreži ne može zauzeti čitav medij samo za sebe. Pošto se podaci u Ethernet mreži šalju serijski u manjim paketima, velika je mogućnost da se da u isto vrijeme dva ili više korisnika šalju neki podatak na istoj mreži. Da bi se desilo slanje podataka računar mora provjeriti medij, pa tek kada ustanovi da je slobodan počinje prijenos nekog podatka. Taj mehanizam kontrole se naziva MAC (Medium Acces Control) dok se on temelji na CSMA/CD (Carrier Sense Multiple Access with Collision Detection) protokolu.
Za umrežavanje Ethernet mreža najviše se koristi UTP (Cat-5) kabel koji je potisnuo ranije korišćeni koaksijalni i AUI kabel. Oprema za Ethernet mreže je veoma jeftina, jer kako je mrežna kartica već obično na matičnoj ploči sve što treba je da imamo UTP kablove i po potrebi (ako se radi o većim mrežama) mrežne switcheve ili hubove. Brzine se kreću od 10, najčešće 100 Mbps, dok se u posljednje vrijeme sve češće promovira brzina od 1 Gbps.
Paoča
Paoča je naseljeno mjesto u općini Čitluk, Bosna i Hercegovina.
Aminokiselina
mini|260px|desno|Lizin: strukturna formula i konfiguracija mini||desno|Dva izomera alanina: D -alanin i L -alanin mini|300px|Generička struktura jedne α (alfa) aminokiseline u neioniziranom obliku Aminokiseline su biološki važna organska jedinjenja koja sadrže amino (-NH2) i karboksilne kiseline (-COOH) funkcionalne grupe, zajedno sa zamjenskim lancima koji su specifični za svaku od njih. Ključni elementi aminokiselina su ugljik, vodik, kisik i dušik, iako se ostali elementi nađu na bočnim pozicijama pojedinih aminokiselina. Poznato je oko 500 aminokiselina, a mogu se svrstati na mnogo načina. Svrstavaju se prema ključnoj funkcionalnoj grupi, kao alfa (α-), beta (β-), gamma- (γ-) ili delta (δ-) ugljične aminokiseline. Druge kategorije se odnose na hemijsku polarizaciju, pH vrijednost i tip grupa bočnih lanaca (alifatski, aciklični, aromatski, sadrže hidroksilne ili sumpor, itd). U strukturi proteina, po količini, aminokiseline čine drugu komponentu (voda je najveća) ljudskih mišića, ćelija i tkiva. Izvan proteina, aminokiselina obavljaju ključne uloge u procesima kao što su neurotransmiterski transport i biosinteza.
Struktura
thumbnail|upright=2.0|right|alt=Table of Amino Acids.Grupiranje 21 aminokiseline [[eukariota, prema njihovom bočnom lancu (pKa|pKa) i nekim fiziološkim pokazateljima (fiziološki pH 7,4)]] Aminokiseline imaju i amino i karboksilnu grupu priključenu na prvi atom ugljika (alfa-ugljik), koji ima poseban značaj. One su poznate kao 2-, alfa, ili α-amino kiseline (generičkih formula H2–NCHRCOOH u većini slučajeva, gdje je R supstituent poznat kao "zamjena bočnog lanca", a često je termin "aminokoselina" upotrebljavan da se na to specifično referira. One uključuju 23 proteinotvorne ("protein-gradivne") aminokiseline,  koje se kombiniraju u peptidne lance ("polipeptide") . Ovo su sve L-stereoizomeri ("ljevogirni" izomeri), a nekoliko D-stereoizomernih("desnogirnih") aminokiselina se javlja u bakterijskom omotaču i nekim antibioticima. Dvadeset od proteinotvornih aminokiselina direktno kodiraju tripleti (kodoni) genetičkog koda i poznate su kao "standardne" aminokiseline. Ostale tri ("nestandardne" ili "ne-kanonske") su selenocistein (prisutan u mnogim ne-eukaryotima kao i u većini eukariota, ali nisu kodirane direktno sa  DNK), pirolizin (nekih Archaea i jedne bakterije) i N-formilmetionin (koji je često početna aminokiselina proteina u bakterijama, mitohondrijama i hloroplastima). Pirolizin i selenocistein su kodirani preko varijantnih kodona; selenocistein je kodiran STOP kodonom i SECIS elementom. Kombinacije kodona transfer RNK (tRNK) nisu nađene u prirodi što se također može koristiti za "proširenje" genetičkog koda i stvoriti mnoštvo proteina poznato kao aloproteini s aminokiselinama koje inače ne ulaze u sastav proteina.
Biološka uloga
Mnogi važni proteinotvorne i druge aminokiseline također imaju kritične neproteinske uloge u organizmu. Naprimjer, u ljudskom mozgu, glutamat (glutaminska kiselina) i gama-amino-buterna kiselina ("GABA", nestandardna gama-amino kiselina) su, respektivno, glavni neurotransmiteri. hidroksiprolin (glavna komponenta vezivnog tkiva kolagena) je sintetiziran iz prolina; standardna amino kiseline glicin se koristi za sintezu porfirina u crvenim krvnim zrncima; ne-standardni karnitin koristi se u transportu lipida.
Devet proteinotvornih aminokiselina se nazivaju "esencijalne" za ljude, jer oni ne mogu biti stvoreni iz drugih jedinjenj pa se moraju uzeti u hrani. Druge mogu biti uslovno bitne (uvjetno esencijalne) za određene dobi ili zdravstvena stanja. Esencijalne aminokiseline mogu se također razlikovati između vrsta. Na primjer, kod preživara, kao što su goveda, određeni broj aminokiselina dobijaju putem mikroba u prvoj komori želuca.
Osobiti značaj aminokoseline imaju kao gradivne jedinice enzima, koji su regulatori procesa razvoja svih elemenata građe i funkcije organizama.
Zbog svoje biološke važnosti, aminokiseline su važne u ishrani i najčešće se koriste kao dodatak ishrani i fertilizator u tehnologiji proizvodnje hrane. U industriji se uzimaju za proizvodnju lijekova, biorazgradljive plastike asimetrične katalize.
"Standardne" aminokiseline i njihova svojstva
Dvije dodatne aminokiseline kod nekih vrsta su kodirane kodonima koji se obično interpretiraju kao stop kodoni:
Pored specifičnih kodova za aminokiseline, držači njihovih mjesta koriste se u slučajevima u kojima se proteini sekvenciraju hemijski ili za kristalografske analize peptida ili proteina ne može konačno determinirati identitet ostataka (rezidua) rudnika identitet ostatka.