Prisilno_raseljavanje_u_Sovjetskom_Savezu
Povolški Nijemci
Autohtoni Povolški Nijemci, naseljeni oko regije sjevernog Kavkaza i Volge od 18. vijeka, na poziv Katarine Velike koja je i sama bila njemačkog porijekla, također su raseljeni prema Dalekom istoku počevši od augusta 1941, kako ne bi bili u mogućnosti sarađivati sa nacistima koji su vršili invaziju Sovjetskog Saveza. Po nekima, ovo je bio najveći val deportacija, koji je zasjenio čak i ostale deportacije. Naredba za raseljavanje autohtonih Nijemaca na Volgi izdata je 26. augusta 1941. te je pozvala na "preseljenje svih Nijemaca iz Autonomne Republike Povolških Nijemaca i iz Saratova i Staljingrada koji broje 479.841 pojedinca... Bez izuzetaka, i žitelja gradova i sela". Pojavile su se komplikacije oko osoba u miješanom braku. Naredba je navodila da se sve porodice u kojima je glava kuće (suprug) Nijemac moraju ukloniti, uključujući sve članove porodice. To je pak dovelo do raznih molbi nenjemačkih žena da ih vlasti "oslobode stigme da su prokleti Nijemci". Razni njemački muškarci pokrenuli su i zahtjeve da im vlasti promijene narodnost na temelju braka sa ruskom ženom, što je u rijetkim slučajevima odobreno. 250px|mini|desno|[[Autonomna Sovjetska Socijalistička Republika Povolških Nemaca]] Za razliku od toga, njemačke žene sa ruskim muževima bile su pošteđene deportacija. Mnoge ruske žene udate za Nijemca kasnije su se žalile kako je to bilo nepravedno jer su one morale otići živjeti u egzilu. Ukupno 1.094 njemačkih žena i djece dobilo je dozvolu ostati u svojim domovima jer su im muževi i očevi bili Rusi, dok je 116.917 njemačkih žena i 178.694 njemačke djece deportirano iz regije Volga. Kao i kod većine sovjetskih uredbi, i službene regulacije za deportacije zvučale su puno humanije "na papiru" nego u stvarnosti: osobe koje će biti deportirane trebale su dobiti dozvolu da skupe svoje stvari (do 200 kg po osobi) i predaju svoj novac rodbini prije odlaska. Odmah su dobili obavijest od službenika da ponesu dovoljno hrane za mjesec dana jer neće biti dovoljno namirnica za njih u prvom mjesecu deportacije. Službenik koji je pratio deportirane očekivao je da dobije šest rublja dnevno za svaku osobu koju nahrani na putu do odredišta. U vozuu je trebalo biti po sedam do osam vagona sa ličnim stvarima deportiranih te barem jedan vagon sa doktorima tokom puta. U stvarnosti je međutim često bilo potpuno drugačije od tih odredbi: većina deportiranih imalo je tek par minuta da skupi svoje stvari, službenici im nisu dali da nose više imovine od onoga što mogu nositi u rukama te je mnogim Nijemcima naređeno da ostave ostatak stvari na željezničkoj stanici. Isto tako, pošto im nisu dali dovoljno vremena unaprijed, razni Nijemci nisu mogli brzo nabaviti dovoljno hrane za mjesec, te im je tako brzo ponestalo zaliha usred putovanja u vagonima. Isto tako, porodice su razdvojene jer su žene poslane u drugim smjerovima od svojih muževa. Uprkos ovome, između 33.516 i 64.600 njemačkih muškaraca služilo je u Crvenoj armiji tokom rata. Neki su sovjetski Nijemci deportirani i nakon završetka ratnih sukoba, poput onih koji su se našli zarobljeni tokom opsade Lenjingrada, samo da bi bili deportirani nakon završetka opsade u januaru 1944.