cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hrvatska umjetnost
Prahistorija
Od 7. vijeka p. n. e. željezo preuzima primat, prepuštajući bronzi domenu nakita i umjetnosti. Iz kultura metalnog doba izniče sloj Ilira, etničke grupacije s jasno definiranom kulturnom i umjetničkom fizionomijom. Različita ilirska plemena pod utjecajem halštatskih kultura formiraju vlastite regionalne varijante (Daljani, Histi, Japodi, Mezeji, Desidijati, Delmati, Neretljani, Daorsi). Obogaćeni su utjecajem jonskih radionica u izradi ukrasnih oblika i nakita od zlata i srebra, njeguju keramičke posude crvene boje, ukrašene crno slikanim motivima meandra i trougla, a ponekad i bronzanom inkrustracijom. Do danas su očuvane zidine Nezakcija kraj Pule, jedne od brojnih istarskih gradina iz metalnog doba. Najzanimljiviji fenomen iz tog grada jeste monumentalna kamena plastika.
Japodska plemena imaju izuzetnu sklonost kićenju (teške, predimenzionirane ogrlice od žute, plave ili bijele staklene paste, ili od krupnih zrna jantara, masivne bronzane fibule, bronzani privjesci u obliku životinja i ljudi, spiralne narukvice, nogavice, dijademi, kape i oglavlja od bronzanog lima). Karakteristična je i sitna plastika od jantara oblikovane u stilu arhajske jonske plastike. Naselja su zbijenog tipa, a pored rijeke na principu sojenica. Na značajnu ulogu kulta mrtvih u životu Ilira ukazuje pažnja sa kojom su vršeni sahranjivanje i posmrtni obredi kao i bogatstvo različitih priloga (oružja, posuđa, opreme za konje) u grobovima. U sjevernim krajevima dugo se očuvala tradicija spaljivanja pored sahranjivanja u ravne grobove (Urne podsjećaju na etrursku umjetnost), dok se na jugu mrtvi sahranjuju u kamenim ili zemljanim tumulima (gromile), koji ponekad, naročito u Hercegovini dosežu monumentalne promjere (više od 50 m u promjeru i 5 m u visinu).
Početkom 4. vijeka p. n. e. dolazi do prvog prodora Kelta, oni donose tehniku lončarskog kola, nove tipove fibula, te različite bronzane i željezne pojaseve. Oni se nisu zadržavali u svom pohodu na Grčku i njihov utjecaj je ograničen u Panoniji, Istri i Dalmaciji.
Od 3. vijeka p. n. e., u porječju Neretve, helenizirano ilirsko pleme Daorsa širilo je grčki utjecaj. Iliri uspijevaju osvojiti grčke kolonije na Jadranu i uskoro dolaze u sukob i s Rimljanima. U 1. vijeku p. n. e. Rimljani ih potpuno osvajaju i učvršćuju se u ovim krajevima.
Antika
mini|250px|Pulski amfiteatar, 2. vijek n. e. Grci iz Sirakuze, 390 godine p. n. e., dolaze na Vis (Issa), Hvar (Pharos) i Korčulu (Corcyra Nigra) osnivaju gradove-države i žive podosta izolirano. Obalni gradovi: Tragurion, Salona, Epetion, itd. Gradovi pravougaonog oblika, vile, razvijena trgovina – luke, javne zgrade, hramovi i teatri (Vis). Sačuvano je vrlo malo, osim oslikanih vaza i keramičkih tanagra-figura najvažniji su: Bronzana glava božice Artemide, Issa, 4. vijek p. n. e. i reljef Kairos (bog sretnog trenutka), Trogir. Pharos i Issa su bile snažne grčke enklave, moć su izražavale kovanjem svog novca i pomorskom flotom.
Iliri osvajaju ove gradove i organiziraju državu s centrom oko Neretve. Ali u 3. vijeku p. n. e., nakon sukoba s Ilirskom kraljicom Teutom Rimljani ih osvajaju i uvode vojno-ekonomski sistem, i za razliku od Grčke, prožimaju čitavu teritoriju pretvarajući gradine u gradove i uvode u Evropu prvu urbanizaciju. Gradovi su centrirani, pravilno podijeljeni. Nivo rimske organizacije prostora dokazuju brojne vile rustike, kao i ruralna naselja (najreprezentativnije su Verige na Brijunima, Pula i Trogir). Tipične rimske mreže pravouglih ulica (decumanus/cardo) najbolje su sačuvane u Poreču i Zadru. Tridesetak gradova Istre, Liburnije i Dalmacije imali su rimsko građanstvo (civitas).
Najviše cijelih sačuvanih rimskih spomenika ima u Puli. Osnovana u 1. vijeku na spomen Cezaru prepuna je klasične rimske umjetnosti: gradske zidine, dvoja gradska vrata, slavoluk, dva hrama na Forumu, ostaci dvaju Teatara ... Najvažniji su ipak: Slavoluk postavljen 30. godine u spomen trojici uglednika iz roda Sergijevaca; Augustov hram, podignut 2.-14. godine iz klasičnog perioda; i Amfiteatar iz 2. vijeka - tzv. Pulska arena. Ostale su samo ruševine nekada glavnog grada Dalmacije s oko 40.000 stanovnika, Salone. Najveći kasnoantički spomenik u Evropi je Dioklecijanova palača (oko 300. godine), to je ujedno jedan od najznačajnijih spomenika kasnoantičke arhitekture uopće, u kojem se sabiru najraznolikiji umjetnički utjecaji ogromne imperije. Od skulptura sačuvane su: glave dječaka, djevojke i žene iz Salone, monumentalni kip Minerve iz Varaždinskih toplica, Heraklova glava iz Sinja, kipovi rimskih careva iz Nina i oštećen kip imperatora u Zagrebačkom muzeju.
Srednji vijek
Manje crkve su raznovrsnih zanimljivih oblika (uzdužne ili centralne), ali najveća i najsloženija crkva kružne osnove iz 9. vijeka je Crkva sv. Donata u Zadru. Oko njene kružne jezgre, nad kojom je izvorno bila kupola, ovija se prstenasti brod sa trima apsidama na istoku, a taj oblik se ponavlja i na spratu. Po veličini i ljepoti sa crkvom sv. Donata može se usporediti samo dvorska kapela Karla Velikog u Aachenu.
mini|300px|[[Baščanska ploča, glagoljični spomenik pisan prijelaznim tipom glagoljice, 11. vijek.]] Oltarne pregrade i prozori tih crkava bili su ukrašeni providnim plitkim vrpčastim ornamentom koji po načinu kako su oblici na njima bili isprepleteni nazivaju se pleter. Motivi tih pletera su preuzeti iz antičke umjetnosti (valovi, troprute pletenice, pentagrami, mreže rombova), ali dok su u antici ti ornamenti služili samo kao okvir, u predromanici oni ispunjavaju cijelu površinu. Ti pleteri su bili živo obojeni (crvenom, modrom i žutom), a kako se slike (koje se spominju u pisanim izvorima, npr. Evanđelistar iz Splita, 8.–11. vijek) nisu očuvale, oni su i jedini ostaci srednjovjekovnog slikarstva u Hrvatskoj.
Iz krunidbene crkve kralja Zvonimira (tzv. Šuplja crkva, Solin) potječe i ploča oltarne pregrade s likom hrvatskog kralja na prijestolju sa franačkom krunom na glavi, uz kojeg je dvorjanin, a na tlu podanik što se poklonio kralju. Sa frontalnim licima usklađen je i linearizam u iscrtavanju nabora tkanina i detalja. Danas je ploča ugrađena u krstionicu splitske katedrale.
Od umjetničkih predmeta svakodnevne upotrebe najviše je sačuvanih relikvijara, drvenih kutija različitih oblika, obloženih srebrenim limom u kojem su iskucani određeni likovi, simboli, dopunjeni natpisima i ukrasima, u kojim se čuvalo djeliće kostiju, kose ili odjeće svetaca (lat. Reliquia = ostatak). Oni su se štovali i vjerovalo se da imaju natprirodnu moć iscjeljivanja ili ozdravljenja. Relikvijari su često bili oblikovani poput čuvanog djelića tijela u njima. Takav je i moćnik glave sv. Jakova u Zadru, kojem je valjkasti dio oblikovan kao niz arkada sa po jednim likom sveca u svakoj, a polukuglasti poklopac je ukrašen medaljonima sa simbolima evanđelista i Isusa na vrhu.
Romanika
Rana romanika se javlja na području današnje Hrvatske početkom 11. vijeka, i to snažnim razvojem samostana i crkvenom reformom (benediktinci). Taj period je ostavio brojne, među njima i jako vrijedne, spomenike koji su neravnomjerno raspoređeni, uglavnom na jadranskom priobalju (Istra, Primorje i Dalmacija) dok su gotovo neznatni ostaci na sjeveru Hrvatske. mini|desno|250px|[[Radovanov portal trogirske katedrale, 1240. god.]] Već vrlo rano, u ranoj romanici (11. vijek), grade se monumentalni gradovi na obali Jadrana, kuće se grade u kamenu, najčešće su trospratnice bez dimnjaka, u prizemlju konobe ili dućani (npr. u Poreču, Rabu, Zadru, Trogiru i Splitu). Grade se i trobrodne, troapsidalne bazilike, sa stubovima i lukovima arkada, te drvenim svodovima, što ih uz svoje samostane grade Benediktinci koji dolaze iz Italije. Sv. Petar u Supetarskoj Dragi na Rabu (11. vijek) najbolje je očuvana crkva tog tipa u Hrvatskoj. Na Rabu je i rapska katedrala (12. vijek) koja ispred ima zrelo-romanički zvonik, najmonumentalniji u Dalmaciji. On se postepeno rastvara sve većim i brojnijim otvorima odozdo prema gore (monofore, bifore, trifore i kvadrifor), što je tipično za romaniku, ali i graditeljski mudro jer je svaki sljedeći sprat lakši od prethodnog.
Zadarska trobrodna katedrala Sv. Stošije (13. vijek) odlikuje se izvana redom slijepih galerija na bočnom i glavnom pročelju, gdje ima i veliku rozetu sa radijalnim stubićima i trima portalima, dok se unutra izmjenjuju snažniji i tanji nosači koji podupiru arkade (snopasti stubovi, stepenasta galerije, plošno oblikovani figurativni reljefi).
U skulpturi se javljaju romanički elementi i to tako što reljefni pleter prerasta u figuraciju i ukrašava se kameni pojas na svodu crkava. Pri kraju romanike u Istri postoje radionice monumentalnih figura, one su geometrične i imaju naturalističke elemente, podsjećaju na gotiku. Najbolji primjeri romaničke skulpture su: drvene vratnice Splitske katedrale majstora Buvine i portal Trogirske katedrale majstora Radovana (1240. godine)
Glavni portal trogirske katedrale radio je majstor Radovan i on je najveći i najvažniji likovni spomenik srednjovjekovne skulpture u Hrvatskoj. Obuhvata dvije velike grupe nagih Adama i Eve na postoljima što ih nose lavovi, zatim brojne reljefe s prizorima iz života po mjesecima, te prizore iz lova i Isusovog života: od Navještenja do Uskrsnuća na lukovima uokolo lunete u kojoj je Isusovo rođenje. Način oblikovanja je toliko realističan da izražava novi, gotički humanizam, po čemu je Radovan na tragu dostignuća najrazvijenije francuske skulpture (Chartres). Njegova usmjerenost čovjeku je i primjetna u odabiru teme za lunetu, on prikazuje Rođenje Isusa, umjesto Posljednjeg suda koji je najčešći u romanici.
Romaničko slikarstvo je zidno, na dasci i iluminirani rukopisi. Ranorenesansne freske su najbrojnije i najočuvanije u Istri. Istra je tipično "granično" područje miješanja utjecaja umjetnosti istočne i zapadne Evrope. Opće karakteristike fresaka tog doba su: plošnost linearnost nabora i crveni krugovi na obrazima. Slikarstvo na dasci su obično Bogorodice s djetetom i oslikana Raspela. Najstarije su minijature iz 8. vijeka Splitski i Trogirski evanđelistar.
Gotika
mini|lijevo|Zagrebačka katedrala Gotičku fortifikaciju od romaničke razlikuju visoke kule u obliku kvadratne prizme, za razliku od romaničkih i renesansnih okruglih. Najbolje sačuvani takvi primjeri nalaze se u Istri: Hum, Bale, Motovun, ali i na sjeveru Medvedgrad iznad Zagreba (1260. godine) ili na jugu Sokolac u Lici (14. vijek). Zagrebačku romaničku katedralu uništili su Tatari svojom provalom 1240. ali odmah nakon njihovog odlaska i dobijanja titule "slobodnog grada" kralja Bele IV biskup Timotej gradi novu katedralu. Trobrodna građevina s poligonalnim apsidama i križno-rebrastim svodom, imala je romaničke okrugle tornjeve. Brodovi se grade u 14. vijeku, a svod dovršava u 15. vijeku. Dolaskom Osmanlija u 16. vijeku biva opasana renesansnim kulama i zidinama. Samo jedan toranj je dovršen u 17. vijeku, u 18. vijeku barokni krov je postao urbana okosnica čitavog grada. Obnovom u 19. vijeku u neogotičkom stilu izgubila je nekadašnji sklad. Franjevačka crkva u Puli (1285. godine) je najreprezentativniji primjer rane gotike uz obalu. Građena je od 13. do 15. vijeka; jednobrodna je, drvenog stropa, križno-rebrastog svoda, kvadratne apside, glatkih zidova i visokih prozora. U 14. vijeka gradi se i katedrala Sv. Duje sa zvonikom u Splitu i klaustar franjevačkog samostana u Dubrovniku.
Skulptura je bila razvijena, ali ima malo ostataka zbog prodora Osmanlija. Ranu gotiku obilježava i već spomenuti Radovanov portal u Trogiru. Stilsko obilježje mehkog klesanja ima i portal Sv. Marka, župne crkve u blizini Gradeca. Kaptol i Gradec bili su dva gradića podno Medvednice i ujedinili su se u Zagreb u 19. vijeku. Crkva Sv. Marka nastala je u 14. i 15. vijeku u kasnogotičkom stilu. Portreti Sv. Marka, Isusa, Bogorodice i 12 apostola iz ranog 15. vijeka su blago zaobljenih glava i obraza sa blagim nabiranjem tkanine na odjeći. Na likovima i okviru se mogu vidjeti tragovi boja, jer je izvorno cijeli portal bio živo obojen. To je najmaterijalnije djelo gotičke skulpture u sjevernoj Hrvatskoj.
mini|[[Hrvoje Vukčić Hrvatinić na iluminaciji iz svog misala, 1407. godine, danas u Istanbulu]] Zadar je u to vrijeme uživao prosperitet nezavisan od Venecije u 14. vijeku. Najljepši primjeri gotičkog humanizma u Zadru su reljefi od pozlaćenog srebrenog lima, npr. na Škrinji Sv. Šimuna (1380. majstor iz Milana). Uz prizore čuda iz života sveca (nalaz tijela u klaustru samostana, spašavanje broda u oluji), ima i historijskih, kao što je ulazak ugarsko-hrvatskog kralja Ludovika u Zadar ili zakletva njegove žene, Elizabete Kotromanić nad svečevom rakom. Ovi reljefi su najvrjedniji primjeri gotičkog narativnog, pripovjednog stila koji sadrži brojne podatke o tadašnjem životu.
U slikarstvu na dasci djeluju dvije struje: linearna i monumentalna voluminoznost i drugo, bogata polihromija i elegancija. Tom periodu pripisujemo i slike donesene iz Italije u Istru u 13. vijeku. Mnoge slike na dasci napravio je Paolo Veneziano, najveći slikar Jadranskog bazena iz 14. vijeka. Djela su mu spoj bizantinske ikonografije i gotičke idealizacije. Radio je poliptihe na Krku, na Rabu, u Zadru, Trogiru, te remekdjelo Dubrovačko raspeće, to je djelo ponos Dubrovnika jer pokazuje ogromnu ekonomsku moć grada nezavisnog od Mletaka. U Zagrebu iz tog doba imamo vrijedne ilumirane rukopise francuskog i bosanskog porijekla. Najkarakterističniji za kulturu viteške Evrope je misal Hrvoja Vukčića-Hrvatinića, bosanskog vojvode i hercega splitskog. To djelo uz Hvalov zbornik je splitske izrade raskošni rukopisi sa brojnim minijaturama.
Slikarstvo gotike nema mnogo spomenika, najvažnije i najbolje očuvana djela su u Istri, npr. fresko-ciklus Vincenta iz Kastva u Crkvi Sv. Marije "na Škriljinah" blizu Berama (1474. godine). Likovi su voluminozni, trodimenzionalni u iluziji prostora, a pored brojnih prizora iz Isusovog života, na zapadnom zidu je Povorka mrtvaca, a na sjevernom Povorka konjanika i Poklonstvo Kraljeva. Slika "Povorka mrtvaca" (Ples smrti) je humanistički, kasnogotički prikaz teme koja će kasnije biti jako popularna u renesansi.
Renesansa
mini|desno|250px|Portreti na vijencu apside Šibenske katedrale, krunsko djelo [[Juraj Dalmatinac|Jurja Dalmatinca]]mini|lijevo|[[Katedrala Sv. Jakova (Šibenik)|Katedrala sv. Jakova u Šibeniku, UNESCO svjetska baština]] mini|lijevo|[[Julije Klović, minijatura Sv. Ivan iz Kölnskog evanđelja, pergament na papiru, 1532., John Rylands University Library, Manchester]] Hrvatska je u 15. i 16. vijeka, kada u Evropi cvate renesansa, bila podijeljena u tri države, sjeverna Hrvatska u Austrijskom carstvu, Dalmacija pod Mletačkom republikom (osim Dubrovačke republike), a Slavonija pod Osmanlijskom okupacijom. U takvom okruženju će u Dalmaciji procvasti društvena i crkvena arhitektura sa jasnim utjecajem italijanske renesanse, ali opet originalna. Tri djela tog perioda znače poseban doprinos za razvoj evropske ranorenesansne umjetnosti: šibenska katedrala, trogirska kapela i Sorkočevićev ljetnikovac u Dubrovniku.
Dalmacija je bila "periferna sredina" podjednako udaljena od dva ili više snažnijih kulturnih žarišta, tako da nije bila pod diktatom nijednog od njih, ali pod dovoljnim utjecajem da je mogla crpiti ideje i poticaje od obaju. U takvoj sredini, slobodnoj od dogmi i utjecaja velikih središta, bila je Jurju Dalmatincu, 1441, omogućena gradnja katedrale sv. Jakova u Šibeniku prema vlastitom projektu. Mješovito gotičko-renesansnog stila, izuzetna je po dosljednoj primjeni jedinstvene kamene građe i originalnoj montažnoj metodi konstrukcije primjenom velikih kamenih ploča, pilastara i rebara, povezanih međusobno utorima (bez žbuke) što je način gradnje ustaljen u drvodjeljstvu. Za kiparstvo je važan vanjski vijenac od 72 skulpture na apsidama (40 Jurjevih), od kojih je svaka različita i karakterna. Ovu jedinstvenu građevinu trolisnog pročelja u Evropi (bačvastog svoda i polu-bačvastih bočnih brodova) dovršio je Nikola Firentinac.
Šibenska katedrala je Nikolu je inspirirala za izgradnju kapele bl. Ivana Trogirskog (Ursinija 1468) uz trogirsku katedralu, koja je, kao i šibenska katedrala, sastavljena od velikih blokova kamena izrazitom preciznošću. Uz saradnju sa Jurjevim učenikom Andrijom Alešijem, Nikola je ostvario neviđeno jedinstvo sklada arhitekture i skulpture prema antičkim uzorima. Kapela iznutra nema ravnog zida, iznad reljefnih ploča s genijima - bakljonošama koji kao da proviruju iz vrata "Podzemlja", poredane su niše sa kipovima Isusa i apostola, među njima putti, pa niz okruglih prozora (okulusa) uokvirenih voćnim vijencima, Alešijev reljef Kristovog Krštenja, sve presvođeno kasetiranim bačvastim svodom sa likom Boga Oca u sredini i 96 dječjih glava anđela serafina. U sredini stoji sarkofag Ivana Trogirskog na oltaru i cijelo zdanje, zbog toliko dječjih likova, izrazito je vedrog karaktera i neponovljivo u evropskoj umjetnosti.
Na području Dubrovačke republike niču brojni ladanjski domovi vlastele jedinstveni po svrhovitosti prostorne organizacije, čineći naročit stil renesanse vile i ujedno privredne zgrade. Sorkočevićev ljetnikovac na Lapadu (1521. godine) u Dubrovniku odlikuje se jedinstvenim rasporedom krakova zgrade (udvojeni L-tlocrt) u asimetričnoj dinamičkoj ravnoteži.
Najvrednije hrvatske ranorenesansne skulpture su nerazdvojno povezane sa arhitekturom, a jedan od najljepših je djelo Jurja Dalmatinca, reljef Bičevanja Isusa na oltaru sv. Staša u splitskoj katedrali sa tri muška gotovo naga lika u živom pokretu.
U renesansnom slikarstvu Hrvatske najveći doprinos su dali dubrovački slikari Lovro Dobričević, Mihajlo Hamzić i Nikola Božidarević, koji su slikali oltarne triptihe i poliptihe sa prvim primjenama portretnosti likova, duboke perspektive, pa i mrtvih priroda.
Slikar koji je obilježio italijansku renesansu i bio jedan od začetnika manirizma bio je Julije Klović, zvan i "Michelangelo minijature", učitelj slavnog El Greca.
Renesansa je u sjeverozapadnoj Hrvatskoj, zbog konstantne prijetnje Osmanlija sa istoka, imala skromniji utjecaj ("idealni grad" Karlovac, 1579. godine), a cvala je fortifikacijska arhitektura koja se nikada nije potpuno oslobodila tradicije gotike i utjecaja manirizma (npr. zagrebačka Kaptolska tvrđava i tvrđava/dvorac porodice Ratkay u Velikom Taboru, Zagorje, 16. vijek).
Barok i rokoko
U 16. vijeka Hrvatska je bila podijeljena u tri države: sjeverna Hrvatska u Austrijskom carstvu, Dalmacija pod Mletačkom republikom (osim Dubrovačke republike), a Slavonija pod osmanlijskom vlašću. Tokom 17. i 18. vijeka ponovno uklapanje Hrvatske u cjelinu hrvatskih zemalja doprinijelo je bogatoj likovnoj baštini. U sjevernoj Hrvatskoj i, po oslobođenju, u Slavoniji niču brojna i vrijedna djela barokne umjetnosti, od urbanističkih projekata i velikih utvrda, do crkava, palača, stambenih zgrada i javnih spomenika.
Velike utvrde sa svojim zvjezdastim tlocrtima, šancima i brojnim kulama grade se zbog konstantne opasnosti napada s istoka. Dvije najveće su Osijek i Slavonski Brod. To su utvrde kojima glavnu odbrambenu moć daju zemlja i voda: nasipi na koje su postavljeni topovi od zemlje i opkopi što sprječavaju prodor neprijateljske ljudske sile ispunjeni vodom. Brodska tvrđava je najveći spomenik arhitekture cijele sjeverne Hrvatske, ali i jedna od najvećih tvrđava u Evropi, jer je bila granična utvrda cijele Evrope prema Osmanlijskom carstvu. Barokni urbanizam se osjeti u brojnim novim gradovima (Bjelovar, Karlovac, Koprivnica, Virovitica, itd.) koji imaju ulice pod pravim uglom, pravougle trgove u sredini na kojim su najvažnije javne zgrade (vojne i gradske uprave) te crkva.
mini|250px|lijevo|Crkva sv. Vlaha u Dubrovniku I dalmatinski gradovi su na svojim starijim zidovima dobijali barokne kule i bastione (Pula, Šibenik, Hvar, itd.), ali najveće razmjere barokne gradnje na jugu doživio je Dubrovnik nakon katastrofalnog potresa 1667. kad je uništen gotovo cijeli grad. Od crkve sv. Vlaha na Placi (1715. godine), preko katedrale (17. vijek), do isusovačke crkve sv. Ignacija i samostana. Najoriginalnije rješenje koje je ujedinilo više baroknih objekata u cjelinu jeste "jezuitsko stepenište" (P. Passalaqua), široko, kameno stepenište sa igrom ispupčenja i uvučenja kontura i snažnom ogradom koje povezuje donji dio grada sa isusovačkim trgom na uzvisini.
mini|desno|Bazilika sv. Eufemije u Rovinju Period baroka je na području cijele Hrvatske ostavilo mnoštvo crkava, od najvećih što svojom veličinom i oblikovanjem čine "krunu" grada (Rovinj, Rijeka) do najmanjih seoskih crkava. Samostanske crkve su često dobijale okolne trijemove što izvana sliče na utvrđene zidine, a iznutra su dekorativni i blagi (kao u franjevačkom samostanu u Slavonskom brodu gdje su stubovi "odebljali" na tragu baroknog obilja). Najljepši primjer je možda crkva u Selima kraj Siska, ovalnog oblika sa eliptičnom kupolom i konkavno-konveksnog pročelja sa par zvonika.
Najraskošnije ukrašena crkva je svakako crkva sv. Marije Snježne u Belcu (1740. godine) u kojoj je unutrašnji prostor oltara i propovjedaonice, potpuno ispunjen pozlaćenim bogatim skulpturama, oživio slikar Ivan Ranger iz Štajerske, i to baroknom pokrenutošću sa plemenitom rokoko lahkoćom i optimizmom vedrih boja. Ranger je raskošno oslikao i gotičku crkvu u Lepoglavi, ali i strop svečane ovalne dvorane trokrilnog dvorca grofa Oršića u Gornjoj Bisti (Hrvatsko Zagorje, 1775.); možda najraskošnija primjena elipse u profanoj arhitekturi. Zidno slikarstvo doživljava svoj procvat, a ističu se iluzionističke freske u crkvama sv. Marije u Samoboru, sv. Katarine u Zagrebu i u isusovačkoj crkvi u Dubrovniku. Najcjelovitije su očuvane i likovno najvrjednije rokoko-freske u dvorcu Miljana, alegorijskog su sadržaja, a prikazuju godišnja doba i prirodne elemente, ljudske prirode, umjetnosti, itd.
Razmjena umjetnika između Hrvatske i Evrope ne jenjava. Najveću slavu hrvatskom slikarstvu u Evropi pronio je slikar Frederiko Benković, dok je najvažnija kiparska djela u Hrvatskoj radio Italijan Francesco Robba. Njegovo najljepše i najpokretnije monumentalno djelo je mramorni oltar Isustovog Raspeća u crkvi sv. Križa u Križevcima. Uz majstorski klesano tijelo Isusa, postrance je i velika grupa Žrtve Abrahamove u izrazito dijagonalnoj kompoziciji, sva u pokretu nemirne napetosti, sa različitim usmjerenjima udova i draperije.
Umjetnost 19. vijeka
mini|lijevo|260 px|Hrvatsko narodno pozorište u Zagrebu, 1895. mini|250 px|[[Vlaho Bukovac, Hrvatski preporod (svečani zastor Hrvatskog narodnog pozorišta u Zagrebu, 1897. godine]] U austrijskim zemljama (kojima je Hrvatska tada pripadala) je početkom 19. vijeka obilježila gradnja u klasicističkom silu. U Hrvatskoj najistaknutiji arhitekt je bio Bartol Felbinger koji je između ostalog napravio i gradsku vijećnicu u Samoboru (1826. godine) i dvorac Januševac u okolini Zagreba.
Romantizam je u Hrvatskoj bio sentimentalan, nježan i umjeren, slika građanskih vrlina štedljivosti, skromnosti i jednostavnosti. U arhitekturi postoje jednostavni ukrasi polukružnih plitkih niša oko prozora, u pokućstvu to su blago izvijeni oblici Biedermeier namještaja, pa čak i u odijevanju prevladavaju haljine od jeftinijih tkanina, ali vedrih boja. Tako nije ni čudo da se u Hrvatskoj umjesto velikih reprezentativnih portreta preferiraju minijature.
Historicizam u Hrvatskoj je obilježen gradnjom tri velika sakralna objekta: monumentalna župna crkva sv. Petra i Pavla u Osijeku (1898), neoromanička katedrala u Đakovu (K. Roesner i F. Schmidt, 1882.) i neogotička pregradnja zagrebačke katedrale s pocakljenim krovištem i zvonicima od 105 m (H. Bolle, 1880-1902. godine). Krajem 19. vijeka Herman Bolle je u Zagrebu, na gradskom groblju Mirogoju, izgradio pola kilometra duge neorenesansne arkade s dvadeset kupola, što je jedan od najvećih projekata evropskog historicizma uopće.
Krajem 19. vijeka hrvatski gradovi dobijaju značajno urbanističko uljepšanje: Karlovac svoje renesansne bastione pretvara u perivoj koji uokviruje stari grad (slično "Bečkom ringu"), a primorski gradovi (Trogir, Zadar, Pula, Pag i Šibenik) ruše svoje zidine i otvaraju se prema moru.
Međutim, svojom veličinom i važnošću, ističe se revolucionarno urbanističko rješenje regulacije zagrebačkog Donjeg Grada (velikim dijelom djelo Milana Lenuzzija, 1860-1880). Između najduže zagrebačke ulice Ilice i nove željezničke pruge podignut je pravilan geometrijski grad s velikim zdanjima javnih i društvenih namjena od kojih se ljepotom ističu neorenesansna zgrada Hrvatska akademija nauke i umjetnosti (F. Schmidt, 1884.), neobarokno Hrvatsko narodno pozorište (H. Helmer i F. Fellner, 1895. godine), te tada izrazito moderni Umjetnički paviljon (1898.) s montažnom konstrukcijom od čelika i stakla, hrvatska "Kristalna palača", i na kraju secesijsko remekdjelo Nacionalna i univerzitetska biblioteka (Lubinski, dovršena tek 1912. godine). Ovaj urbanistički plan povezan je nizom perivoja i parkova, uljepšanih brojnim fontanama i skulpturama, drvoredima i cvjetnim vrtovima (tzv. zagrebačka "zelena potkovica") čineći Zagreb jedan od prvih gradova koji zadovoljavaju novu misao u evropskoj teoriji umjetnostia o "gradu kao umjetničkom djelu".
mini|desno|[[Realizam u hrvatskoj likovnoj umjetnosti - Vjekoslav Karas: "Rimljanka s lutnjom"]] Historicistički spomenik koji je sažeo sve tri likovne umjetnosti je zgrada bivšeg Ministarstva bogoštovlja i nastave u Zagrebu (H. Bolle 1895.). Uz sobu u pompejanskom stilu i renesansni kabinet, u velikoj neobaroknoj "zlatnoj dvorani" svoje historicističke zidne kompozicije izveli su: Bela Čikoš-Sesija (Pokrštenje Hrvata i Splitski Sabor), Oton Iveković (Susret Kolomana i hrvatskog plemstva), Celestin Medović (Dolazak Hrvata), Vlaho Bukovac (Franjo Josip u Zagrebu) i reljefe Robert Frangeš Mihanović. Zlatna dvorana je postala cjelovit spomenik svog doba, kakvih je malo u Evropi.
Realizamu su se približili slikari Ferdo Quiqerez, Nikola Mašić i kipar Ivan Rendić. Naročit je realizam građanskih portreta Vjekoslava Karasa. Njegovi karakterni likovi izražavaju duh svog doba. Realistični pejzaži su vezani za određeno podneblje, tako su slavonske šume prepoznatljive u djelima osječke škole, dubrovačko područje u djelima Celestina Medovića, a dalmatinske marine kod Mencija Klementa Crnčića.
U kiparstvu je tvrdi realizam Ivana Rendića, pred kraj vijeka Frangeš Mihanović oslobodio svojim sažetim i secesijski pokrenutim reljefima.
Duh impresionizma iz Pariza donio je Vlaho Bukovac koji je snažno utjecao na mlade slikare (uključujući autore iz Zlatne dvorane). Nakon što je naslikao svečanu zavjesu u HNK u Zagrebu s temom hrvatskog Preporoda, i simboličku kompoziciju Hrvatska književnost s portretima hrvatskih književnika od renesanse do 19. vijeka u Univerzitetskoj čitaonici, osniva Društvo hrvatskih umjetnika (1897), tzv. zagrebačka šarena škola. Osnivanjem ovog udruženja započela je hrvatska moderna. Na Milenijskoj izložbi u Budimpešti oni su uspjeli zasjeniti sve druge likovne opcije u tadašnjoj Austro-Ugarskoj državi.
231.
mini|Zhang He
IC 997
IC 997 (također poznat kao IC 4401, IRAS 14173-0413, MCG -1-36-15, MCG -1-37-1, PGC 51173 i PGC 51220) je prečkasta spiralna galaksija koja je udaljena oko 323 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Djevica. Najveći prečnik je 1,40 (131 hiljada sg) a najmanji 0,5 uglovnih minuta (47 hiljada sg). Prvo otkriće je napravio Lewis Swift 16. maja 1892. godine.
Podstrana–Strožanac Gornji
Podstrana–Strožanac Gornji je naseljeno mjesto u sastavu općine Podstrana, Splitsko-dalmatinska županija, Republika Hrvatska.
IC 997
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Podstrana–Strožanac Gornji
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Hrvatskoj nalazila se u sastavu stare općine Split. Kao samostalno naseljeno mjesto Podstrana–Strožanac Gornji postoji od popisa 2021. Nastalo je podjelom naselja Podstrana.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2021. godine, Podstrana–Strožanac Gornji je imala 629 stanovnika. Za narodnosni sastav 1991. pogledati pod Podstrana.
Napomena: ''Na popisu 2021. nastalo izdvajanjem dijela iz naselja Podstrana. Podaci od 1857. do 2011. sadržani su u bivšem naselju Podstrana.''
Kalemegdan
Kalemegdan je najveći Beogradski park.
Preuređivanje u park počelo je, poslije predaje tvrđave Srbima (1867), po naređenju kneza Mihaila Obrenovića. Idejne skice za uređenje Kalemegdana napravio je prvi beogradski urbanista Emilijan Josimović. Zelenilo je zasađeno između 1873. i 1875. godine, kada Beogradskom tvrđavom komanduje pukovnik Dragutin Žabarac, ađutant kneza Miloša Obrenovića u doba njegove druge vladavine.
Plansko uređivanje Kalemegdana počinje 1890. Tada je vojska predala park Beogradskoj opštini. tadašnji predsjednik opštine Nikola Pašić odobrio je prvi kredit za uređivanje Kalemegdana od 10.000 tadašnjih dinara. Godine 1905. pristupilo se proširivanju parka, uređivanjem Malog Kalemegdana, koji se prostirao od paviljona "Cvijeta Zuzorić" do zoološkog vrta.
Prije Prvog svjetskog rata Kalemegdanski park završavao se na mjestu gdje su sada kamene stepenice (vode prema donjoj terasi). Zemljište iza ovih stepenica bilo je sve do 1929. potpuno neuređeno i obraslo u korov. Poslije 1931. površine parka su proširene i na Gornji grad. U parku je postavljeno više spomenika poznatim kulturnim i javnim radnicima. Na Kalemegdanu su vojni muzej, umjetnički paviljon "Cvijeta Zuzorić", Gradski zavod za zaštitu spomenika kulture, zoološki vrt, dječiji zabavni park, veći broj sportskih igrališta, ugostiteljskih objekata te prirodnjački muzej.
Vanjski linkovi
Kalemegdan - Bg-Info.org
Johann Ignaz von Felbiger
Johann Ignaz von Felbiger (Głogów, 6. januar 1724. - Bratislava 17. maj 1788.) bio je ministar u pruskoj vladi, austrijski reformator školskog sistema i pedagog.
Felbigerova reforma školstva
U Austrijskom carstvu školstvo je bilo na niskom stepenu, posebno osnovno školstvo. Razlozi su bili nedostatak udžbenika, nedovoljna stručna sprema predavača ili svećenika, nedostatak dosljedne didaktičke metode. Jedino su više škole držale korak sa potrebama građanskog društva. Sa daljim jačanjem građanstva javljali su se prijedlozi za reformu školstva. Veliku ulogu u reformi školstva u doba carice Marije Terezije imao je opat Felbiger, koji je, po nalogu pruskog kralja Fridrika II sproveo reformu školstva u pruskoj državi. Završio je bogoslovlje, bavio se mudroslovljem (filosofijom), izučavao djela antičkih pisaca. Zahvaljujući njemu, u Austriji je uvedeno obavezno posjećivanje škole i pohađanje nastave, a škole su izuzete od crkve i postaju državne. Za vrijeme nastave djeca se nisu smjela koristiti za druge poslove niti ih voditi na bogosluženje, mada nastava tada počinje i završava se molitvom.
Iako konzervativna, austrijska carica Marija Terezija, 6. decembra 1774. odine, potpisuje Opću školsku uredbu za njemačke normalne, glavne i trivijalne škole u Austriji. Po toj uredbi sve škole su stavljene pod državni nadzor i postale državno-svjetovne prosvjetne ustanove, uređene po zakonskim propisima, a učitelji su morali biti pristojno nagrađeni za svoj rad. Učitelj je mogao raditi samo ako je završio normalnu školu i položio ispit iz normalne metode podučavanja. Iako se uredba odnosila na njemačke osnovne škole, principi su bili primjenjivi i na škole svih naroda u monarhiji. Najznačajniji udžbenik iz toga perioda bila je Felbigerova Metodika (Methodenbuch für Lehrer der deutschen Schulen in d. Kaiserlich-Königlichen Erbländern, 1775.), namjenjena učiteljima, direktorima i nadzornicima osnovnih škola. Imala je pet osnovnih nastavnih principa koje je trebalo primijeniti u nastavi: zajedničko učenje, čitanje, metoda slova ili literarna metoda, tabelarna metoda i učenje pomoću pitanja i odgovora. Prije reforme, učitelj je obrađivao lekciju samo sa jednim učenikom, dok ostali nisu morali da prate šta oni razgovoaraju. Felbiger je uveo obavezu da svi učenici jednog razreda imaju zajedničko učenje. Učitelj postavi pitanje svima, a odgovor daje koga profesor prozove. Ako je odgovor netačan, učitelj proziva drugog učenika. Pitanja su morala biti kratka i jasna. U vrijeme Filbergove reforme postojala su u nižim školama sljedeći udžbenici: Metodika, Vjerozakon, Bukvar, Tabele uz Bukvar, Čitanka, Evanđelje, Sricaljka, Krasnopis i Crkveno pjevanje.
Ivan Trnski
mini|Ivan Trnski Ivan Trnski (Nova Rača kod Bjelovara, 1. maj 1819. - Zagreb, 30. juni 1910. godine) je bio hrvatski književnik, prevoditelj i zagonetač.
Biografija
Rodio se u učiteljskoj obitelji u selu Novoj Rači kod Bjelovara. Osnovnu školu završio je 1830. godine u Grubišnom Polju. Nakon očeve smrti prelazi u biskupsko sirotište u Zagrebu gdje pohađa gimnaziju, a trogodišnji tečaj za administrativnog graničnog oficira završio je u Grazu. Kao višegodišnji upravni oficir Krajiške uprave unaprijeđen je 1867. godine u potpukovnika, a 1869. godine u pukovnika. Bio je prvi premijer bjelovarsko-križevačke županije od jula 1871. do februara 1872. godine, kad se odrekao te dužnosti. Umro je u Zagrebu.
Književni rad
Pisao je pjesme (davorije, prigodnice i popularne napjeve; "Oj jesenske duge noći") te pripovijesti, prevodio s engleskog, njemačkog, ruskog i češkog jezika (Shakespearea, Schillera i Puškina - "Evgenij Onjegin"), bavio se pitanjima jezika i metrike. Neki ga zbog rasprave "O stihotvorstvu" ("Vijenac", 1874) nazvaše ocem hrvatske metrike. Savremenici su ga slavili kao svojeg ovjenčanog pjesnika i borca za narodna prava, dok ga je kasnija kritika odredila kao vještog versifikatora i ustrajnog prigodničara. Bio je glavni organizator (1900) i predsjednik Društva hrvatskih književnika. Saradnik je mnogih časopisa - od Gajeve "Danice" (18350) do "Savremenika" (1910). Surađivao je i u listovima "Neven" i Vijenac.
Pjesničke zbirke: "Pjesme krijesnice"; "Popijevke i milosnice mladenke".
Zagonetke
Trnski je također značajan kao autor zagonetaka (čistih zagonetaka, anagrama, tj. premetaljki, akrostihova, kombinacija...), koje je s prekidima objavljivao tokom 50 godina. Objavljivao ih je u "Zori dalmatinskoj" (Zadar), "Nevenu" (Zagreb), "Glasonoši" (Karlovac), "Prosvjeti" (Zagreb) i "Nadi" (Sarajevo).
Prvu zagonetku objavio je početkom 1845. godine u "Zori dalmatinskoj", dok mu je prva zagonetka u "Nevenu" objavljena 15. I. 1852. (br. 3, str. 46), a posljednja vjerovatno u broju 46 od 23. XI. 1854. godine. Objavio ih je dvadesetak, sve su bile stihovne i sve su objavljene pod nazivom "zagonetka", premda su bile različitih vrsta.
Koristio je pseudonim Skrivnatin (anagram od Ivan Trnski) ili Skrevnatin (anagram od Ivan Ternski).
Jean Arp
Glavna figura avangardnog slikarstva 20. vijeka. Nakon studiranja na akademiji u Weimaru (Njemačka) odlazi u Pariz, gdje pohađa akademiju Julian 1908. godine. 1909. god. upoznaje Paula Kleea u Švicarskoj, a 1912. god. posjećuje Kandinskog u Münchenu, te iste godine izlaže sa grupom Der Blaue Reiter, a 1913. je bio glavni ekspresionistički slikar. Izdao je krokije figura povezane s Kleeovim radom u časopisu "Der Sturm".
Vraća se u Pariz 1914. god., povezuje se s Apollinareom i grupom umjetnika u koju spada i Pablo Picasso. Nakon izložbe apstraktnih radova u Zürichu 1915. god. vraća se aranžiranju objekata slučajnim potezima.
1916. u Zürichu Arp je suosnivač pokreta dada. Piše poeziju i ilustrira dada publikacije. Početkom 1917. god. radi seriju apstraktnih drvoreza i polihromatskih reljefa. 1918. sa svojom budućom suprugom umjetnicom Sophie Täuber radi velike kolaže geometrijskih isječaka najviše pod njenim utjecajem.
Aram Hačaturjan
Biografija
Aram Hačaturjan odrastao je u Tbilisiju kao sin armenske knjigoveške obitelji i od ranog djetinjstva bio je fasciniran armenskom, gruzijskom i azerbajdžanskom muzikom u svom kraju. Tokom školskih dana svirao je tenor rog. Naučio je ruski jezik i otišao u Moskvu 1922. na studij biologije. Nakon samo nekoliko mjeseci, međutim, prebacio se na Glazbeno-pedagoški institut Gnesin i tamo upisao svirati violončelo. Nakon tri godine prelazi u klasu kompozicije, a 1926. već je tiskana njegova prva skladba. Zatim je prešao na Moskovski konzervatorij, gdje je studirao kod Nikolaja Mjaskovskog i Mihaila Gnesina. Godine 1933. završio je studij u dobi od 30 godina i oženio svoju studijsku kolegicu Ninu Makarovu. Njegovi nećaci Karen Hačaturjan i Emin Hačaturjan također su bili kompozitori.
Muzika
Prvo veće djelo bio mu je diplomski rad Prva simfonija iz 1934. godine. Počeo je stjecati međunarodnu slavu svojim Koncertom za klavir i orkestar iz 1936, koja se povećala njegovim Violinskim koncertom iz 1940, koji je napisao za Davida Ojstraha. Uz skladateljski rad, od 1950. koncertirao je u Njemačkoj i inozemstvu, uglavnom s vlastitim djelima. Godine 1951. imenovan je profesorom kompozicije na Moskovskom konzervatoriju, kao i na Glazbeno-pedagoškom institutu Gnesin. Bio je i dugogodišnji član organizacijskog odbora kompozitora Sovjetskog Saveza.
Politički stav
Hačaturjan je bio član Vrhovnog sovjeta Armenske SSR prvog saziva. Tokom petog saziva bio je član Vrhovnog sovjeta SSSR-a.
Ventureño
Ventureño je jedna od grupa Chumash Indijanaca, porodica Chumashan, nastanjeno u kalifornijskom okrugu Ventura u Sjedinjenim Državama. Ime Ventureño dano je bandama Chumash Indijanaca nastanjenim u okrugu Ventura koji su sebe nazivali raznim imenima. Pravi Ventureño Indijanci nazivaju sebe Mitskanaka, druge grupe bile su Humaliwu, Muwu, Saticoy, Ojai, Suku i drugi, oni su Chumashi sa obale. Danas se također sastoje od više plemena, to su: Oakbrook Indijanci (službeno Oakbrook Band) a danas se službeno zovu Ish Panesh a ime obuhvata i Fernandeño Indijance, nesrodno šošonsko pleme sa kojima su se udružili pod imenom Ish Panesh. Druga grupa Ventureña su Tejon Chumash, sa rezervata Tejon. Ovo je kontinentalna grupa Ventureña, koji su čak živjeli u čestoj zavadi sa spomenutim obalnim Chumashima, inače nazivanim Lulapin.
Juncaginaceae
Juncaginaceae je porodica cvjetnica, koju mnogi taksonomi prepoznaju u nekoliko proteklih decenija. Poznate su i kao 'streličaste trave. Uključuju tri roda sa ukupno  34 poznate vrste (Christenhusz & Byng 2016 ). APG II sistem, od 2003 (nepromijenjeni APG sistem iz 1998), također ptepoznaje takvu porodicu i smješta je u red Alismatales kladus monokotiledone. Vrste se nalaze u hladnim ili umjerenim regijama, kako na Sjevernoj,  tako i na Južnoj hemisferi. Međutim, APG IV (2016) zbog neisključivog odnosa uklonio je rod Maundia i uzdigao ga u monogeneričku porodicu Maundiaceae.
Opis
Juncaginaceae su močvarne ili vodene biljke s linearnim, prekrivajućim baznim listovima. Cvjetovi su mali i zeleni u uspravnim šiljcima ili racemama. Dijelovi cvjetova su trodijelni, ali karpela imaju su 3 ili 6, pridruženih gornjrm (nadraslom) jajniku. Plod je kapsula. Primjer roda Triglochin uključuje  močvarnu streličastu  travu (Triglochin palustris '), morsku travu (Triglochin maritima) i druge vrste poput Triglochin trichophora, Triglochin striata i  Triglochin mucronata .
Taksonomija
Sistem APG II je rod Maundia smjestio u porodicu Juncaginaceae. Novija verzija APG III (2009), međutim, sugerirala je da će ga možda biti potrebno dodijeliti  u svoju monogeneričku porodicu, Maundiaceae, podržanu neisključujućim odnosom roda prema Juncaginaceae. To je postignuto u APG IV (2016), ostavivši u Juncaginaceae samo četiri roda.
Taursko gorje
Taursko gorje ili Taurus (turski: Toros Dağları) je planinski kompleks koji se nalazi u južnom dijelu Turske. Ovaj planinski masiv dijeli priobalno mediteransko područje od centralnog anadolijskog platoa. Proteže se od jezera Eğirdir na zapadu do gornjeg toka rijeka Eufrat i Tigris. Čini dio alpidskog pojasa Evroazije. Taursko gorje se dijeli na tri lanca od zapada ka istoku kako slijedi:
Geografija
Jugoistočni Taurus čini sjevernu granicu turske regije Jugoistočna Anadolija i Sirije. U ovom planinskom lancu se nalaze izvori velikih rijeka: Tigris i Eufrat.
Chicago
Jedan od najuticajnijih gradova na svijetu Chicago je centar financija, transporta i kulture kontinentalnih SAD-a.
Klima
Najveća temperatura ikad zabilježena u Chicagu su neslužbeno izmjerena 44 °C od 24. jula 1935., dok je najviša službeno zabilježena temperatura od 42 °C izmjerena tokom velikog toplotnog udara 17. jula 1995. Najniža zvanično zabilježena temperatura od -33 °C izmjerena je 11. januara 1982.
Bosanskohercegovačka dijaspora
Chicago ima dugogodišnju bosanskohercegovačku dijasporu. Prvi stanovnici iz BiH su se nastanili u Chicagu još početkom 20. vijeka. Nakon rata u Bosni i Hercegovini njihov broj je znatno povećan, te danas se u Chicagu procjenjuje da živi oko 40.000 bh. građana.
Logičko programiranje
Logičko programiranje je programski stil pisanja, baziran na matematičkoj logici.
Gustave Flaubert
Život
Flaubertov otac, hirurg u Rouenu je u romanu "Madame Bovary" predstavljen kao Dr. Larivière. Majka mu je potomak jedne od najstarijih i najuglednijih normanskih porodica. Obrazovanje stiče u rodnom gradu kojeg ne napušta sve do 1840, kada odlazi u Pariz na studije prava. U školi je lijen, ali već od 11. godine pokazuje interesovanje za književnost. Flaubert je u mladosti energičan, ali stidljiv, individualist i, navodno, bez ambicija. Voli selo, a Pariz smatra izuzetno neugodnim mjestom za život. Stekao je poznanstvo sa Victorom Hugoom i u 1840. putuje na Pirineje i Korziku. Po povratku u Pariz vrijeme provodi sanjareći na porodičnom imanju. 1846. Flaubert napusta Pariz i studije prava i vraća se u Croissete, blizu rodnog Rouena gdje živi sa svojom majkom. Imanje, kuća na prijatnom komadu zemlje uz Senu ostat će Flaubertov dom do kraja života. Od 1846. do 1854. je u vezi sa poetesom Lousie Colet. Za Flauberta, koji se nije ženio, ova veza je jedina značajna sentimentalna epizoda u životu. Njegov najprisniji prijatelj u to vrijeme je Maxime du Camp s kojim je putovao u Englesku, Grčku i Egipat. Ova putovanja su ostavila snažan utisak na njegovu maštu.
1850. počeo je pisati ""Madame Bovary"". Prethodno je napisao roman "iskušenje St. Antoana", s kojim nije bio zadovoljan. Trebalo mu je šest godina da završi "Madame Bovary". Roman je napokon objavljen u Revue de Paris 1857. godine. Francuska vlada je pokrenula tužbu protiv izdavača i autora, kojeg je optužila za nemoral, ali su obje povučene. Roman je toplo primljen od strane kritike i čitalaca.
1855. Flaubert putuje u Kartagu kako bi prikupio inspiraciju za svoj novi roman "Salambo" kojeg nije završio do 1862. uprkos predanom radu.
Jedna od mnogobrojnih odlika Flaubertovog dobrog stila pisanja jeste u tome što mu je pošlo za rukom da u tekstu od 2000 riječi ni jednom ne ponovi istu riječ.
Vanjski linkovi
Objavljena djela učitano 5.5.2014
Guahíbo
Danas 21000 Guahibo Indijanaca naseljeno je u Kolumbiji i 8300 u Venezueli (UN, 2005) Guahibo u Kolumbiji nastanjuju rezervate Barranquito Laguna Colorada u departmanu Guainía/Vichada; Cumaral-Guamuco (dep. Guainía), Arrecifal (Guainía), Laguna Curvina-sapuara (Guainía), Carpintero- Palomas (Guainía /Vichada), Carrizal (Guainía), i Corocoro (Guainía/Guaviare/Vichada).
Airbus A320
Airbus A320 je familija aviona za kratke i srednje linije koju čini četiri osnovna modela: A318, A319, A320 i A321. To je prva familija aviona na svijetu koja koristi takozvanu „letenje preko žice“ (fly-by-wire) tehnologiju kojom se sve komande pilota prenose elektronski umjesto mehanički i hidraulički. također piloti avionom upravljaju preko džojstika. Airbus je počeo rad na projektu 1984. godine kako bi konkurisao Boingu 737 i McDonald-Duglas-u MD-80. Prvi prototip, A320, je poletio 22. februara 1987. Prvi primjerak sa CFM motorima je u saobraćaj ušao u martu 1988. u kompaniji Air France a sa novim V2500 motorima je ušao u saobraćaj u maju 1989. u kompaniji Adria Airways.
Prvi udes jednog ovakvog aviona gdje računari preuzimaju od pilota većinu posla se desio na jednom aero-mitingu u Strasbourgu (Francuska). Pilot je krenuo u nizak prelet preko piste kako bi pokazao avion posjetiocima ali računar je „pomislio“ da je pilot krenuo u sletanje i pripremio avion za to pa kasnije pilot nije uspio da poveća visinu i srušio se u šumu.
Airbus A320 familija se pokazala prilično uspješnom i veoma je popularna kod kompanija sa više od 3800 isporučenih ili naručenih primjeraka.
Germanwings
Germanwings je njemačka aviokompanija sa sjedištem u Kölnu te firma kćerka Lufthanse. Osnovana je 1997. godine kao niskotarifna aviokompanija Eurowings Flug GmbH, a 2002. preimenovana je u Germanwings GmbH. Od 2012. godine Germanwings postupno preuzima sve Lufthansine kontinentalne letove koji se odvijaju izvan čvorišta Frankfurta i Münchena. Flota je staconirana u 5 aerodroma: Kölnu/Bonnu, Stuttgartu, Berlin-Tegelu, i u Dortmundu. Germanwings leti iz Sarajeva za Berlin, Köln i Stuttgart.
Flota
Kompanija je imala u oktobru 2013. flotu od 38 Airbus A319-100, 1 Airbus A320-200 te 6 Bombardier CRJ900 aviona.
Usluga
thumb|280x280px Za razliku od drugih niskotarifnih aviokompanija, Germanwings izdaje rezervacije sjedišta. Tarifni model Germanwingsa je podijeljen na Basic- Smart- i Best-Tarif. Zvanični časopis kompanije se zove GW i dijeli se besplatno. Za razliku od drugih evropskih niskotarifnih kompanija poput Ryanair ili easyJet Germanwings leti isključivo na glavne aerodrome.
Rezervacije
Rezervacije za Germanwings se vrše preko Interneta, mada je u Njemačkoj moguće i rezervirati karte preko običnih putničkih agencija koje su priključene rezervacionom sistemu AMADEUS. Plaćanje se vrši putem kreditne kartice, ali postoji i mogućnost da se vlasnicima njemačkih tekućih računa novac odbije sa računa putem bankarskog ovlašćenja pri rezervaciji. U zemljama gdje Germanwings leti postoji i mogućnost da se telefonski izvrši rezervacije. Cijene avionskih karata počinju od 19 eura. Te cijene su dostupne svima koji rano rezervišu svoje karte ili u toku "rasprodaje" karata koja se najavljuje isključivo putem elektronske pošte. Za te informacije je potrebna prethodna registracija na internet stranicama Germanwingsa.
Nesreće i incidenti
Na dan 24. marta 2015., u 10:47 CET Airbus A320-211, avion star 24 godine, sa registracijom D-AIPX na letu iz Barselone u Düsseldorf (4U9525) srušio se na jugu Francuske blizu mjesta Digne-les-Bains. Bilo je ukupno 144 putnika, dva pilota i četvero članova posade. Svi su poginuli.
Dubravačka I džamija
Dubravačka I džamija se nalazi u naselju Dubrave, Gradiška (džemat Dubrave I).
Evropski superkup (vaterpolo)
Superkup je evropski vaterpolski trofej, za kojeg su se prije takmičila dva kluba, pobjednik Kupa evropskih prvaka i pobjednik Kupa pobjednika kupova. Nakon ukidanja Kupa kupova, uvođenja Eurolige i LENA kupa, za superkup igraju pobjednik Eurolige i osvajač LENA kupa.
1977. CSK VMF Moskva
1979. OSC Budimpešta
1980. Ferencvaros
1982. Barcelona
1984. POŠK
1986. Spandau 04
1988. Pescara
1989. Mladost
1990.
1991. Partizan
1992. Catalunya
1994. Ujpest Budimpešta