cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Demosten
Političke prilike
Druga grupacija je zastupala tradicionalnu politiku radikalne demokratije i na njeno čelo je došao Demosten. Glavni cilj ove grupeacije je bio da Atina postane ono što je bila u najslavnija vremena svoje pomorske države, kada je Atina bila središte prosvjete, zaštitnica slobode, borac protiv nasilja i čuvar svih Helena protiv napada stranih osvajača. Ta je stranka napokon i pobijedila, ali prekasno, jer se sloboda i nezavisnost domovine više nisu mogli spasiti. Kako je tekla borba između ovih stranaka jasno se vidi u prikazu sukoba Atine s antičkim makedonskim kraljem Filipom II.
Filip II, čovjek visoke inteligencije i velikih sposobnosti, stupio je na makedonski prijesto 359. godine p. n. e. Boraveći u Tebi kao mladić, u Epaminondinoj školi uputio se u sve tajne ratne veštine i upoznao je stanje Grčke. Tamo je mogao steći sve ono znanje kojim je Grčka u to doba raspolagala. Tri godine boravio je kao talac u Tebi, a za to vrijeme je mogao izbliza vidjeti i slabosti i podvojenost Helena. Vidio je da su grčki polisi bili finansijski iscrpljeni mnoštvom međusobnih ratova, koje su ponekada vodili i zbog sitnica. Kada je Filip postao makedonski kralj, njegova je zemlja bila mala pokrajina bez luka, industrije i gotovo bez ijednog značajnijeg grada. Od ove mlade barbarske državice Filip je stvorio veliku državu. Uredio je tako uspješnu vojnu snagu kakvu svijet dotada još nije vidio. Njegov je cilj bio da Atinjanima prvo otme sve savezničke gradove izvan Atike, a onda bi mu bilo lako da osvoji cijelu Grčku. Zato, savladavši svoja dva suparnika, Argeja, koga je pomagala Atina, i Pausaniju, koga su podupirali Tračani, pomislio je da još uvek nije vrijeme da se sukobi s Atinjanima. Stoga im je ponudio grad Amfipolj, najvažniju grčku koloniju na tračkoj obali, za koju su se oni s Makedoncima dugo otimali, pa je s njima sklopio i mir. Zatim je pokorio Peonjane i susjedne Ilire. Kad je nakon toga krenuo na Amfipolj, koji Atinjani još nisu bili preuzeli, stanovnici Amfipolja su pozvali Atinjane u pomoć. Oni se nisu odazvali jer su vjerovali da Filip zapravo zauzima Amfipolj za njih. Filip je zadržao Amfipolj za sebe, a Atinjani su tek tada shvatili da su prevareni. Uskoro su izdajom u Filipove ruke pali i drugi atinski posjedi na sjeveru: Pidna, Potideja i Metona. On je za sebe pridobio i stanovnike Olinta na Halkidiku, jednako važnog grada kako za njega, tako i za Atinjane. Konačno, osvojio je i dio tračke teritorije i tu osnovao grad Filipi, na području bogatom zlatnom rudom, što je iskoristio prevashodno za izgradnju mornarice. Time je bila ozbiljno uzdrmana atinska moć na sjeveru.
Međutim, izbio je tzv. sveti rat (355–346. godine p. n. e.) koji su Tebanci poveli protiv Fokiđana pod izgovorom da su obrađivali sveto Apolonovo zemljište u Delfima, zbog čega su bili osuđeni na plaćanje globe. Fokiđani su odbili da se pokore ovoj odluci, te je došlo do rata, u koji se Filip umiješao i pobijedio vođu Fokiđana Onomarha. Zatim je Filip krenuo u Trakiju, gde je postigao značajne uspjehe. Odatle je htio provaliti u Fokidu, ali su ga u tome spriječili Atinjani u Termopilskom klancu.
Od Prve Filipike do Govora o miru
Demosten je pažljivo pratio Filipove uspjehe i opominjao Atinjane na opasnost koja prijeti od makedonskog kralja ne samo Atini već i cijeloj Grčkoj. On je smatrao da se ova opasnost može otkloniti samo pravovremenim i odlučnim ratom. Ovo svoje uvjerenje Demosten je izrazio u svom Prvom govoru protiv Filipa (Κατὰ Φιλίππου α'), održanom 351. godine p. n. e. U njemu je oštro napao neaktivnost i mlitavost Helena i predlagao da se opremi vojska u kojoj bi bili i atinski građani, a ne samo razni plaćenici, te da se ta vojska brodovima pošalje u sjeverna mora da Filipa zamara i slabi prepadima i pljačkanjima.
Ubrzo potom, 349. godine p. n. e., Filip je započeo opsadu Olinta, i Olinćani su zatražili pomoć od Atine. Demosten je u tri olintska govora (Ὀλυνθιακός α' β' γ') predlagao da se Olinćanima hitno uputi tražena pomoć. U njima je Demosten još ubjedljivije pozivao Atinjane na rat protiv Filipa, te naglašavao da Filip nije nepobjediv. Demosten je također preduzeo rizičan korak predlažući reformu u finansijama Atine: "Zato Atinjani u prvom redu treba da se oslobode lanaca koje su dobrovoljno stavili na sebe odredivši viškove prihoda na zabave i svečanosti. Ili se ti viškovi moraju vratiti vojnoj blagajni, i onda će biti sredstava za rat, ili neka svaki građanin daje novčani doprinos prema svom imovnom stanju" (Olynt. I). I još direktnije: "Sad je stvar došla dotle da čovjek ne može da kaže sugrađanima istinu a da ne stavlja uzalud svoju glavu na kocku. Potrebno je da se tome učini kraj. Treba sazvati zakonodavnu komisiju, ali ne radi donošenja novih zakona, već radi ukidanja, i to baš zakona o ratnom novcu, koji se sada dijeli čak i onim građanima koji neće da idu u rat. Valja zahtijevati od onih koji su taj zakon donijeli da ga ukinu. Jer nije pravo da oni stiču vašu ljubav štetnim zakonima, dok će drugi primati na sebe neprijatnu dužnost da ukidaju ove zakone uprkos vašim sklonostima" (Olynt. III). Ovi Demostenovi govori nisu ostali bez učinka, ali ipak nisu postigli željeni efekat: Atinjani se još nisu mogli odlučiti na pravovremenu i izdašnu pomoć. Pomoć koju su dva puta slali Olintu bila je preslaba, a treća je još stigla i prekasno. Tako je Olint pao izdajom 348. godine p. n. e. Filip je ovaj grad razorio, a njegovo stanovništvo prodao u roblje. Ista sudbina zadesila je još 32 saveznička grada.
Još za vrijeme opsade Olinta Filip je izjavljivao da je spreman da sklopi savez sa Atinom. Ona je, pošto joj je bio propao pokušaj da sklopi savez sa drugim grčkim državama, bila spremna da prihvati Filipovu ponudu. Zato su Atinjani, na prijedlog govornika Filokrata, bili donijeli odluku da se makedonskom kralju uputi izaslanstvo koje će s njim dogovoriti uslove za mir. Među dvadesetoricom poslanika bili su i Filokrat, Eshin i Demosten. Poslanici su bili ljubazno primljeni, a pojedine je Filip uspio pridobiti za sebe, posebno Filokrata i Eshina, te je u Atini tako nastala tzv. promakedonska stranka. Napokon, poslije putovanja atinskih poslanika u Pelu, te Filipovih poslanika Antipatra i Parmeniona u Atinu, i opet atinskih poslanika u Pelu, 346. godine p. n. e. sklopljen je mir koji je prema glavnom posredniku bio nazvan Filokratov mir. Sadržaj ovog mira svodio se, zapravo, na status quo (ἑκατέρους ἔχειν ἃ ἔχουσιν, da jedni i drugi zadrže ono što trenutno drže). Atinski saveznici Fokiđani bili su izuzeti iz ugovora. Stoga je Filip poveo vojsku preko Tesalije i Termopila u Fokidu. Tu je porušio mnoge gradove koji su bili u savezu sa Atinom i dobio u Amfiktionskom vijeću ona dva glasa koja su ranije pripadala Fokiđanima. Osim toga, dobio je i pravo da prvi pita proročište (προμαντεία), koje su ranije imali Atinjani. Takođe, pripalo mu je i pravo predsjedavanja Pitijskim igrama. Tako je u Amfiktioniji Filip dobio presudan uticaj, s obzirom da je sa svojim saveznicima raspolagao većinom glasova. Tom većinom izdjejstvovao je odluku da se razore 22 fokidska grada, a njihovo stanovništvo raseli. Sve to je razbješnjelo Atinjane, koji su već tada htjeli zaratiti protiv Filipa. No Demosten, videći Filipovu snagu i nespremnost Atinjana, odvratio ih je od rata govorom O miru (Περὶ εἰρήνης) 346. godine.
Od Govora o miru do bitke kod Heroneje
Nisu prošle ni pune dvije godine, a Filip je ponovo dobio priliku da se umiješa u grčke prilike, ovoga puta na Peloponezu. Budući da su Lakedemonjani opet nastojali da se domognu svoje nekadašnje hegemonije, došli su u sukob sa Argosom, Mesenijom i Arkađanima. Filip je odlučio da pomogne Peloponežanima da svrgnu lakedemonsku vlast. Atina, znajući da će se time poremetiti ravnoteža snaga u Grčkoj, kao i da će Filip još više proširiti "promakedonski savez", poslali su u Argos i Mesenu izaslanike sa zadatkom da ove države odvrate od svake veze sa Filipom. Poslanstvo je predvodio Demosten, te je tom prilikom Argosu i Meseniji održao govor, u kome je rekao i slijedeće: "Čuvajte se da, trudeći se da izbjegnete rat, sebi ne pronađete gospodara" (Demosten, Filipike, II). Međutim, kako je i sam Demosten bio naveo, iako su njegove riječi ostavile veliki utisak, oni ga nisu poslušali. Po povratku atinske delegacije, na Filipov nagovor u Atinu su došli peloponeski izaslanici da se požale što Atina podupire Spartu. Tom prilikom (344/3. godone p. n. e.) Demosten je održao svoj Drugi govor protiv Filipa (Κατὰ Φιλίππου β'), gdje je ponovo upozoravao grčke polise na opasnosti koje im prijete od Filipa, pritom iznoseći mnoge primjere njegovih nedjela. Demosten je Filipa prikazao kao zajedničkog neprijatelja svih Helena, koji širi svoju moć na sve strane s jednim jedinim ciljem: da pokori sve Helene. Ujedno je napao i začetnike Filokratova mira, Eshina i Filokrata, jer su oni navodno bili krivi što je Filip zauzeo Termopile i Fokidu.
U to vrijeme u Atini se bila iskristalisala politička situacija, pa su se oformile dvije stranke, prije svega u odnosu na politiku Makedonije. Prva stranka, ranija "konzervativna", bila je promakednoska. Na njenom čelu stajao je Eshin, veoma obdaren govornik. Njoj su još pripadali Filokrat, glavni atinski pregovarač sa Filipom, kada se sklapao mir 346. godine p. n. e., zatim Demad, Piteja, Hegemon, Aristogiton i drugi. Druga stranka, ranija "radikalna", bila je antimakedonska; zalagala se za hitno započinjanje otvorenog rata protiv Filipa. Ovom strankom rukovodio je Demosten, a tu su bili i Likurg, Hiperid, koji je važio za najnepodmitljivijeg atinskog građanina, Kalisten, Nausikle i drugi.
Poslije sklapanja Filokratovog mira, suprotnosti između ove dvije stranke su se zaoštrile, što je preraslo u otvoren sukob. On se prije svega ogledao u velikom broju sudskih tužbi koje su podnosili pripadnici antimakedonske stranke protiv onih u promakedonskoj. Od tih tužbi treba pomenuti dvije: 343. godine p. n. e. Hiperid je optužio Filokrata da je primio mito od Filipa; on je osuđen na smrt ali se spasio bijegom. Takođe, Demosten je optužio Eshina da je prekršio poslaničku dužnost, da je pristao da ga Filip podmiti i prevario Atinjane svojim lažnim izvještajem (παραπρεσβεία). Demostenova tužba i Eshinova odbrana sačuvani su pod naslovom O nepošteno izvršenom poslanstvu (Περὶ τῆς παραπρεσβείας). Eshin je većinom od 30 glasova bio oslobođen optužbe.
mini|300px|Satelitska slika Hersoneza Tračkog i okolne oblasti. Hersonez je postao središtem ogorčenog spora oko teritorija između Atine i Makedonije.
Antimakedonska stranka smatrala je da je mir sa Filipom samo trenutni predah, koji Atina treba iskoristiti za prikupljanje snage za presudnu bitku. Do toga su mogle dovesti političke okolnosti u Trakiji. Atinjani su 343. godine p. n. e. na poluostrvo Hersonez poslali kleruhe sa Diopitom na čelu da bi obezbijedili poluostrvo i pomogli siromašne atinske građane. Oni su naišli na dobar prijem od strane gotovo svih gradova, jedino je grad Kardija, koji je sa Filipom sklopio savez, odbio da ih primi. Diopit je stoga zaratio protiv njih, ali je Filip Kardijancima poslao pomoć. Tada je Diopit krenuo na makedonsku Trakiju i osvojio dva gradića na Propontidi. Filip je poslao poslanike u Atinu s prijetnjom, pa je promakedonska stranka zatražila da se Diopit odmah opozove. Tada je nastupio Demosten sa govorom O položaju na Hersonezu, marta 341. godine p. n. e. u kome je dokazao da je Filip prvi prekršio mir, te da Diopita ne treba opozivati, već da Hersonez treba braniti, i pozvao je Atinjane da se oslobode svoje neaktivnosti, jer su Filipovi planovi prijetnja slobodi čitave Helade. Narod je odlučio da ostavi Diopita na položaju, pa se Demosten kasnije pohvalio da je spasao Hersonez.
Iste godine Demosten je održao svoj posljednji govor u slobodnoj Atini – Treći govor protiv Filipa (Κατὰ Φιλίππου γ'). U njemu dokazuje da Filip, bez obzira na mir, bez prekida ratuje protiv Atine; to pokazuje miješanje u Hersonez, okupacija Eubeje, osvajanje Trakije i intervencija na Peloponezu. Zato i nije preostajalo ništa drugo nego boriti se protiv Filipa a za slobodu cijele Helade. Ako su Atinjani željeli da se spase, oni su se trebali boriti protiv Filipa u njegovoj zemlji, izbjegavajući bitke u svojoj, a osim toga i da oštro postupe sa domaćim neprijateljima. Nasuprot svojim prethodnim govorima, u kojima se Demosten pokazao kao trezven i realan političar, u ovom govoru on je postavio cilj nacionalnog ujedinjenja Helena, kakav nijedan helenski državnik prije njega nije postavio. Ovaj govor se smatra najsnažnijom, najsilnijom i najpatetičnijom od svih Demostenovih besjeda, prije svega zbog svog panhelenskog duha. Sačuvan je u dva oblika, dužem i kraćem, o čemu postoji nekoliko teorija.
Veliki uspjeh ovog Demostenovog govora nije se ograničio samo na Atinjane, koji su se odmah osvijestili: iz Eretrije i Oreja na Eubeji protjerani su tirani, Filipove pristalice, i uvedena je demokratija. Osim toga, zauzeti su i sami tesalski gradovi na Pegaskom zalivu. U savez protiv Filipa ušli su i Hios, Rodos i Bizant – gradovi koji su se u savezničkom ratu bili odmetnuli od Atine. U martu 340. godine p. n. e. u Atini su se sastali poslanici atinskih saveznika i ugovorili koliko će koji dati vojske za rat. Kada je 340. godine p. n. e. Filip napao atinske savezničke gradove Perint i Bizant, Atinjani su objavili Filipu rat i poslali pomoć Bizantu. Filip je morao odustati od zauzimanja tih gradova, te je krenuo protiv Skita na Dunavu. Zahvalni Atinjani su odlikovali Demostena zlatnim vijencem. U ovo vrijeme konačno bio je prihvaćen Demostenov prijedlog o reformi trijerarhijske službe, kao i prijedlog da se višak državnih prihoda prevashodno upotrebljava za ratne pripreme. Ovo je predstavljalo važnu ekonomsku osnovu koja je Atinu mogla pripremiti za uspješno vođenje rata.
Međutim, Filipovi planovi još nisu bili propali: za vrijeme njegovog pohoda na Skite došlo je do sukoba Amfiktionaca sa Amfišanima, što je Filipu pružilo priliku da se ponovo umiješa u grčke poslove. Njegove pristalice u Amfiktionskom vijeću pozvale su ga 339. godine p. n. e. da kazni Amfišane, i on se velikom brzinom, opet "u službi delfskoga boga", pojavio u srednjoj Grčkoj i zauzeo važnu Elateju u Fokidi na beotskoj granici, odakle mu je bio otvoren put prema Atici. Vijest o ovom događaju izazvala je veliki strah u Atini. Demosten, kao atinski poslanik otišao je u Tebu, gdje su već bili pristigli Filipovi poslanici sa ciljem da pridobiju Tebance za savez protiv Atine. Uz pomoć svoje rječitosti Demosten je učinio da su Tebanci, stari atinski neprijatelji, odbili Filipove ponude i sklopili sa Atinom savez, kome su se pridružili Eubejani, Ahajci, Korinćani, Megarani, Akarnjani, Leukađani i Kerkirani. Udruživši se, atinska i tebanska vojska je krenula prema beotskoj granici.
U dva sukoba saveznici su odnijeli pobjedu, i Atinjani su Demostena ponovo ovjenčali zlatnim vijencem. Međutim, u odlučujućoj bici kod Heroneje u avgustu ili septembru 338. godine p. n. e., makedonska vojska je udarila na savezničku vojsku, u kojoj se i Demosten borio među hoplitima, i potukla je svojim falangama. Tim porazom cijela je Grčka izgubila slobodu i potpala pod makedonsku vlast.
Od bitke kod Heroneje do smrti
mini|300px|Bitka kod Heroneje završila se pobjedom Filipa II, koji je tada uspostavio makedonsku prevlast nad grčkim polisima.
Filip je odmah rasformirao savez beotskih gradova, u Tebu postavio makedonski garnizon, a sa Atinom sklopio mir. Promakedonska stranka je svu krivicu za nesreću koja je pogodila Grke svaljivala na Demostena, ali narod nije tako mislio; čak je upravo njega bio izabrao da održi posmrtni govor nad grobovima junaka palih u bici kod Heroneje. Na njegov prijedlog otpočela je obnova gradskih bedema. Kao nadzornik gradnje (τειχοποιός) u svojoj fili, on je taj posao izvršio i na to potrošio tri stotine mina od svoje imovine. Stoga je Ktesifont 336. godine p. n. e. predložio da se Demostenu i treći put dodijeli zlatni vijenac. Vijeće pet stotina je prijedlog prihvatilo, ali je Eshin optužio Ktesifonta za predlaganje nezakonitog predloga. Punih šest godina – sve do 330. godine p. n. e. – parnica je ostala neriješena.
Iznenadna Filipova smrt učinila se Helenima dobrom prilikom za pokušaj zbacivanja makedonske vlasti, pa je cijela Grčka odisala nadom u ponovno zadobijanje slobode. No, Aleksandar Veliki odmah se pokazao dostojnim naslednikom svoga oca Filipa: velikom brzinom prebacio se sa vojskom u Grčku, pa su Heleni odmah odustali od svojih težnji i pokorili se novom vladaru. Međutim, čim je Aleksandar krenuo na sjever, Heleni, pod atinskim i tebanskim vođstvom, a uz pomoć persijskog cara Darija III Kodomana, su ponovo ustali na oružje. Međutim, Aleksandar, saznavši za dešavanja u Grčkoj, prebacio se u Beotiju i 335. godine p. n. e. do temelja razrušio Tebu. Atinjanima je obećao oprost, ukoliko mu predaju začetnike ustanka, a među njima i Demostena. Narod nije pristao na ovaj uslov, ali je Demad zaključio mir sa Aleksandrom, pozivajući se na ranije ugovore.
Za vrijeme Aleksandrovih pohoda u Aziji, Atina je mirovala. Svoj ponovni polet doživjela je promakedonska stranka, pa je Eshin 330. godine p. n. e. obnovio svoju tužbu protiv Ktesifonta. Zapravo se radilo o parnici između Eshina i samog Demostena. Ova parnica još više je dobila politički karakter i značaj, pa su iz čitave Grčke dolazili ljudi da joj prisustvuju. I sam se Ciceron pitao: "Šta je, naime, trebalo čuti ili vidjeti u, više nego teškom predmetu, oštro nadmetanje izvrsnih govornika, potpaljeno neprijateljstvom?" Ipak je ova parnica bila više od samog nadmetanja riječima: ona je ponovo donosila prikaz svih događanja koja su vodila helenskom slomu i uzdizanju Makedonije, to je bila prilika za Eshina, i, naročito za Demostena, da opravdaju svoja djela u tim burnim događajima. Prvi je govorio Eshin, dokazujući nezakonitost Ktesifontovog predloga i, još i više, osuđujući cjelokupan Demostenov politički rad. Potom se branio Ktesifont. Na kraju je Demosten, kao Ktesifontov branilac (συνήγορος) održao svoj govor O vijencu (Περὶ στεφάνου). Ovim svojim najdužim govorom Demosten je uspio ne samo da odbrani svoga klijenta Ktesifonta, već i sebe samoga i svoju političku djelatnost. Kako Eshin nije dobio ni petinu glasova, otišao je svojom voljom u zatočenje. Sačuvani su i Demostenov i Eshinov govor, a zna se da ih je Ciceron preveo na latinski, i to "ne kao prevodilac, već kao govornik" (non ut interpres, sed ut orator).
Godine 324. p. n. e. Aleksandrov blagajnik Harpal pobjegao je iz Babilona u Heladu i od Atinjana zatražio dozvolu za ulazak u grad. Demosten je isprva bio protiv toga, ali kada je Harpal već ušao u grad i počeo podmićivati antimakedonske građane da ustanu protiv Aleksandra, predložio je da se Harpal zatvori, a blago deponuje na Akropolj. Harpal je, međutim, ubrzo pobjegao na Krit, a kada je blago na Akropolju pregledano, ustanovilo se da nedostaje polovina, pa se posumnjalo da je taj novac iskorišten za podmićivanje govornika. Istraga je povjerena Areopagu, koji je sastavio listu podmićenih, među kojima je bilo i Demostenovo ime. Ni prije istrage nije Demosten poricao da je primio novac, ali je tvrdio da ga nije uzeo za sebe, već kao predujam pozorišnoj riznici. Ukoliko je Demosten uzeo novac, ova njegova tvrdnja svakako je bila samo izgovor – on je, bez sumnje, taj novac upotrebio ili namjeravao upotrebiti u ratne svrhe. Međutim, ono što je navodio Pausanija (II, 33) svjedoči u korist Demostenove nevinosti: on je, naime, reako da je Makedonac Filoksen stavio na muke jednog Harpalovog rizničara da mu kaže kome je sve Harpal dao novac – među onima koje je rizničar naveo nije bilo Demostena. U svakom slučaju, sud je Demostena proglasio krivim i osudio ga na globu od pedeset talenata. Nemajući odakle da plati, Demosten je pobjegao na Eginu, a odatle u Trezen.
Međutim, kada je Aleksandar 323. godine p. n. e. umro, Heleni su se ponovo, pod atinskim vođstvom, digli na ustanak. Vrhovno zapovjedništvo nad kopnenom vojskom povjereno je Atinjaninu Leostenu, koji je kod Herakleje blizu Termopila potukao makedonskog namjesnika Antipatera i opsjeo ga u Lamiji. Atinskim poslanicima koji su se nalazili na Peloponezu pozivajući Grke na oružje protiv Makedonije, pridružio se i Demosten, a Argos, Sikion, Elida i Mesenija stali su uz Atinu. Stoga su Demostena pozvali natrag u domovinu i, kada se na jednoj trijeri približavao Pireju, svi Atinjani na čelu sa arhontima i sveštenicima su bil izašli da ga dočekaju. Ali, opsjedanje Lamije završilo se nesrećno po Grke. Ponovo su, ispostaviće se po posljednji put, zajednički napali Antipatra, ali ih je on potukao kod Kranona u Tesaliji 322. godine p. n. e., na godišnjicu bitke kod Heroneje, i Atina se morala predati.
Antipater je Atinjanima ostavio njihovu zemlju i sve posjede osim Oropa, koji je pripao Tebancima, ali je zatražio da mu se predaju vođe ustanka, među njima i Hiperid i Demosten. Njih obojica su bili pobjegli. Ipak, Hiperid i još neki su ubrzo uhvaćeni na Egini i izručeni Antipatru, koji je naredio da se pogube. Demosten se bio sklonio u Posejdonov hram na ostrvu Kalauriji kod Trezena. Antipaterove pristalice su krenule u potjeru za njim a kada su ga našli, Demosten je, pretvarajući se da želi napisati pismo porodici, uzeo otrov iz trstike. Kada je osjetio da se otrov počeo širiti rekao je Arhijasu, Antipaterovom čovjeku od povjerenja koji ga je uhvatio: "Sada, čim izvoliš, možeš početi svoju ulogu Kreona u ovoj tragediji i prognati ovo moje tijelo bez ukopa. Ali, o milosrdni Neptune, ja ću se, s moje strane, dok još živim, podići i otići sa ovog svetog mjesta iako Antipater i Makedonci nisu ostavili skoro nijedan dio ovog hrama neokaljan". Nakon ovih riječi, Demosten je prošao pored oltara, pao i umro na dan 12. oktobra 322. godine p. n. e. Kalaurani su ga sahranili pored hrama, a četrdeset i dvije godine kasnije Atinjani su donijeli dekret kojim se država obavezuje obezbijediti obroke njegovim potomcima u Pritaneumu i postavili su kip sa njegovim likom na kome su napisali:
Rukopisi
mini|300px|Izdanje Demostenovih govora - Logoi iz 1570. godine. Desno je Historia naturalis Plinija Starijeg, ilustrirano izdanje iz 1513. godine.
Demosten je vjerovatno sam zapisao i stavio na raspolaganje veći dio svojih govora. Nakon njegove smrti, tekstovi njegovih govora sačuvani su na barem dva mjesta; u Atini i aleksandrijskoj biblioteci (oko polovine III stoljeća p. n. e.). Tada je Kalimah (Καλλίμαχος, oko 305-240. godine p. n. e., zapaženi pjesnik, kritičar i učenjak) bio zadužen za izradu kataloga svih spisa u aleksandrijskoj bibiloteci. Demostenovi govori su uvršteni u korpus djela klasične grčke književnosti i oni su ostali sačuvana, katalogizirani i proučavani kasnije, u doba helenizma. Od tada pa do IV stoljeća n. e. napravljene su brojne kopije Demostenovih govora, a posebno iz razloga što je Demosten smatran za najvažnijeg autora - govornika i jer je svaki ozbiljan student koji je želio postati dobar govornik morao imati pristup Demostenovim radovima.
Stručnjaci su izbrojali 258 bizantijskih rukopisa Demostenovih govora i 21 izvod. Savremena izdanja njegovih govora uglavnom sadrže četiri glavna stara rukopisa (prijepisa):
Autorstvo
Autorstvo nad barem devet od 61 govora je upitno. Istraživač Friedrich Blass smatra upitnim autorstvo nad govorima: IV Filipike, Pogrebni govor, Erotski esej, Protiv Stefanusa II i Protiv Evergusa i Mnesibulusa. Arnold Schaefer smatra da je Demostenovih samo 29, pa upitnim smatra, između ostalih, i Odgovor Filipu, Protiv Leoharesa, Protiv Stefanusa I i Protiv Eubilida.
Prolozi
Preostalo je pedeset i pet pasusa pod zajedničkim nazivom prooimia (ili prooimia dēmēgorika). To su bili uvodi u Demostenove govore koje je Kalimah sakupio za aleksandrijsku biblioteku a sačuvani su u nekoliko rukopisa koji sadrže Demostenove govore. Dužina im varira, ali su svi dugi oko jedne stranice teksta ili kraći. Većina prologa nisu u vezi sa drugim Demostenovim govorima (samo je pet blisko počecima pet Demostenovih skupštinskih govora) ali ipak, poznato je tek sedamnaest Demostenovih javnih govora. Također im je i tema različita i ne čini se da postoji nekakav redoslijed. Prolozi daju uvid u odnos Atinjana prema njihovoj demokraciji i reakcije, pa čak i očekivanja prisutnih u skupštini. Kalimah je bio uvjeren da ih je sastavio Demosten kao i još par antičkih autora a savremeni učenjaci su podijeljeni; neki to opovrgavaju a drugi potvrđuju.
Pisma
Šest pisama nosi Demostenov potpis ali je njihovo autorstvo predmet žučnih debata. J.A. Goldstein smatra Demostenova pisma autentičnim apologetskim pismima koja su bila upućena atinskoj skupštini i tvrdi da "bilo da su pisma bila napisana kao propaganda ili retorička fikcija, namjera autora bila je odbrana Demostenove karijere, simulirana samoodbrana". Pretpostavlja se da je Demosten prva četiri pisma napisao tokom egzila 323. godine p. n. e., peto u vrijeme mladosti a šesto tokom lamijskog rata.
Vanjski linkovi
Biografije
Njegovo doba
Razno
Haribda
mini|250px|[[Johann Heinrich Füssli: Odisej sa Skilom i Haribdom, 1794. ]]
Haribda (grč. , Khárybdis) u grčkoj mitologiji opasan je morski vir koji je brodove uvlačio u dubinu nastojeći ih progutati, a nalazio se na morskom tjesnacu, preko puta Skile koja je sa svojih šest glava proždirala ljude.
Etimologija
Haribdino grčko ime znači "onaj koji usisava".
Skila i Haribda
Haribda je ležala na jednoj strani uskog kanala, a na drugoj je strani bila Skila, morsko čudovište. Dvije strane bile su u dometu strijele jedna od druge, toliko blizu da mornari nisu mogli izbjeći Haribdu jer bi došli do Skile i obrnuto. Odatle i metafora "Skila i Haribda" za dva zla koja je nemoguće izbjeći.
Haribda
Haribda je bila u obliku velikih usta. Triput dnevno progutala bi vodu, a potom bi je ispuštala stvarajući virove, pa bi progutala svaku lađu koja bi upala u njeno ždrijelo. Voda koju bi izbacivala ključala bi kao u kotlu na vatri, a uvis bi prskala pjena gdje ju je izbacivala. Kada bi vodu usrkala nazad, spustila bi se mutna voda u dubinu, stijene bi zatutnjale i vidio bi se ponor od crnog mulja. Rijetki bi uspjeli proći pored nje a da ih ne proguta.
Pretvaranje
Haribda je najprije bila Najada, morska nimfa ili, možda, kći Posejdona/Ponta i Geje, koja je potopila kopno da bi proširila očevo kraljevstvo, sve dok je Zeus nije pretvorio u čudovište. Bila je toliko ljuta da bi tri puta dnevno ožednila, pa bi usisavala vodu.
Prema drugoj verziji, bila je lakoma žena koja je ukrala Heraklovo stado, pa ju je Zeus otjerao u more svojom munjom.
Argonauti
Argonauti su uspjeli izbjeći obje jer ih je vodila Tetida, jedna od Nereida.
Odisej
Odisej, za razliku od Argonauta, nije imao toliko sreće. Izabrao je da riskira i pređe preko Skile i izgubi nekoliko ljudi, nego da izgubi cijeli brod kod Haribde. Odisej je uspješno održavao ravan kurs i izgubio samo šest ljudi. Ali, njegovi su drugovi poslije uvrijedili Helija ubivši njegovo sveto stado, stoga je Zeus na kraju uništio brod i posadu munjom, a samo se Odisej spasio.
Odisej je ostao na svom splavu te je vraćen do Skile i Haribde, ali ovaj put je prošao pored Haribde koja je uvukla u sebe njegov splav. Odisej je preživio držeći se za smokvino stablo koje je raslo na stijeni. Pri sljedećem izlijevanju vode, njegov je splav odbačen te je nastavio s putem.
Eneja
Eneja je s drugovima prošao područje Etne i začuo olujne valove kako udaraju o stijene, a potom su došli ususret Haribdi, ali su se uspjeli izvući prema luci i završili su na kiklopskim obalama.
Lokacija
Tradicionalno se Haribdina lokacija povezuje s Mesinskim zaljevom na sicilskoj obali preko puta stijene koja se naziva Skila. Tamo se stvara vrtlog, ali rijetko je opasan. Druga je moguća lokacija rt Skila u sjevernoj Grčkoj.
Helike (nimfa)
Helike (starogrčki: Ἑλίκη ) u grčkoj mitologiji je bila dojilja boga Zeusa tokom njegovog djetinjstva na Kreti. Njeno ime govori da je bila "nimfa vrba", kao što su postojale nimfe hrasta i nimfe jasena (Drijade i Melije).
Mitologija
Kada je Kron jednom došao na Kretu u potrazi za Zeusom, bog je pretvorio nimfe u medvjede, a samog sebe u zmaja. Kasnije, kada je postao kralj, njih je uzvisio na nebo kao dva sazvježđa, Helike je postala Veliki Medvjed, dok je Kinosura postala Mali Medvjed. Helike je u antici bilo uobičajeno vlastito ime za sazviježđe Veliki medvjed. U jednoj verziji, Demetra pita zvijezde da li znaju nešto o otmici njene kćerke Persefone, a Helike joj kaže da pita Helija, koji zna djela dana, jer je noć neporočna i ne zna ništa.
Željeznice Republike Srpske
mini|desno|300px|Lokomotiva željeznica RS Željeznice Republike Srpske (Željeznice RS) je bosanskohercegovačko preduzeće za promet sa sjedištem u Doboju. Preduzeće je osnovano 1992. godine kao dioničko preduzeće. ŽRS su nasljednik dijela Željeznica Jugoslavije, koje su 1992. godine prestale postojati na teretoriji Bosne i Hercegovine. Prvobitno ime korišteno tokom rata u BiH je Železnice RS. Ime je u 1995 godini promjenjeno u Željeznice RS, koje zajedno sa Željeznicama FBiH čini Željeznice Bosne i Hercegovine. ŽRS obavlja domaći i međuentitetski, te međunarodni saobraćaj sa Hrvatskom i Srbijom. Sjedište Željeznica Republike Srpske nalazilo se u Banjoj Luci od 1992. do 1996. godine, kada je sjedište premješteno u Doboj.
Članica je Međunarodne željezničke unije od 1998. godine
Historija
1992. godine Vlada Republike Srpske osnovala je Željeznice Republike Srpske, 12. maja te godine za to je pokrenuta incijativa, a 24. maja 1992. godine zvanično su osnovane Željeznice Republike Srpske. Tokom rata u Bosni i Hercegovini većina infrastukture ŽRS bila je uništena ili oštećena, ali je ona do danas većinom popravljena te se koristri za promet.
Najznačenije dosadašnje popravke i modernizacije ŽRS-a su : Nakon Dejtonskog sporazuma 1995. godine, imovina priješnih Željeznica Jugoslavije podjeljena između Željeznica Republike Srpske, koje su dobile 40%, i Željeznica Federacije Bosne i Hercegovine (Željeznice BiH i Željeznice Herceg-Bosne), koje su dobile 60% imovine JŽ-a. Prema planu se previđa da će ŽRS tek 2020. godine dostići nivo obim robe i tehničke opremljenosti iz prijeratnog vremena (Stanje 2012), što pokazuje da su nove investicije neuphodne za dalji razvoj.
U planu su sljedeće nove investicije u ŽRS (Stanje 2012)
Trenutno stanje
Željeznice Republike Srpske se nalaze u teškom stanju: Broj putnika od 1996. do 2011. godine pao je na petinu, 2012 godine taj broj iznosio je 321.000, što iznosi 1,4% ukupnog broja putnika koji koriste gradski i drumski prevoz. U 2014. godini ŽRS ostvarile su gubitak od 33,8 milijona KM, čime akumilirani gubitak iznosi čak 263,3 miljuna KM. Prosjećna zarada na putniku iznosila je u 2007. godini 1,17 Eura. Najveću dobit Željeznice Republike Srpske ostvaraju kroz robni promet, koji je u periodu od 1996. do 2011. godine povećan 40 puta. Prosječni obim robe trenutno iznosi 5 miliona tona, što iznosi 72,8% ukupnog obima robe, od toga se više od dva miliona tona odnosi na željeznu rudu Rudnika Omarska, koja je u vlasništvu ArceloorMittal-a. U 2013. godini oko 36.000 vagona prevozili su željeznu rudu iz ovoga rudnika.
Dužina pruga
U 2012. godini ukupna dužina pruga u Republici Srpskoj iznosila je 425 kilometra, od toga se 327 km koristi.
Lokomotive i vagoni
Željeznice Republike Srpske u upotrebi imaju 33 lokomotive, kao i 133 putničkih i 1430 vagona za robni promet.
Organizacija
Uprava Željeznica Republike Srpske sastoji se od generalnog direktora i izvršni direktor poslova infrastrukture, operacija ekonomskih i pravnih poslova. Nadležnosti uprave su organizacija i vođenje poslovanja Društva, izrađenje i realizovanje planova poslovanja, dostavljenje prijedloga Nadzornom odboru za poslovanje Društva i izvještanje Nadzornog odbora o poslovanju i ostalim pitanjima, ali i nadziranje nad zaposlenima u primjenama zakona te vršenje drugih poslova utvrđenim zakonom, Statutom i aktima Društva.
O Canada
"O Canada" državna je himna Kanade. Pjesmu je prvobitno naručio poručnik guvernera Québeca Théodore Robitaille za proslavu nacionalnog dana Québeca 1880. godine. Muziku je komponovao Calixa Lavallée, te je pjesnik i sudija Adolphe-Basile Routhier dodao tekst. Stihovi su prvobitno bili na francuskom, te je prvi engleski prijevod napisan 1906. godine. Robert Stanley Weir je, 1908. godine, napisao još jednu englesku verziju koja je postala najpopularnija verzija i čak službeni prijevod originala jer nije bila doslovno prevedena s francuskog. Weirovi stihovi su promijenjeni dva puta, te se verzija iz 1980. godine koristi i danas, dok je francuska verzija ostala originalna. "O Canada" je služila kao de facto himna Kanade sve od 1939. godine, te je postala službena himna 1980. godine kad je Akt za himnu primio kraljevsko odobrenje. Prvi put se koristila u proslavi dana Kanade 1. jula iste godine.
Engleski
O Canada! Our home and native land! True patriot love in all of us command. With glowing hearts we see thee rise, The True North strong and free! From far and wide, O Canada, we stand on guard for thee. God keep our land glorious and free! O Canada, we stand on guard for thee. O Canada, we stand on guard for thee.
Francuski
Ô Canada! Terre de nos aïeux, Ton front est ceint de fleurons glorieux! Car ton bras sait porter l'épée, Il sait porter la croix! Ton histoire est une épopée Des plus brillants exploits. Et ta valeur, de foi trempée, Protégera nos foyers et nos droits. Protégera nos foyers et nos droits.
Ankica Oprešnik
Ankica Oprešnik rođena je u Vitezu 1919. godine, bila je jugoslavenska slikarica i grafičarka, slovensko-hrvatskog porijekla. Živjela u Novom Sadu. Akademiju likovnih umetnosti i postdiplomske studije završila u Beogradu 1949. godine. Izlagala često sa suprugom Milanom Kercom, poznatim vojvođanskim slikarom.
IC 938
IC 938 je spiralna galaksija koja je udaljena oko 954 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Veliki medvjed. Najveći prečnik je 0,40 (111 hiljada sg) a najmanji 0,2 uglovnih minuta (56 hiljada sg). Prvo otkriće je napravio Edward Emerson Barnard u juna 1892. godine.
Stephan El Shaarawy
Stephan Kareem El Shaarawy (arap. ستيفان الشعراوي) italijanski je nogometaš. Igra na poziciji napadača, a trenutno nastupa za Romu, u koju je došao prvo na posudbu iz Milana da bi zatim potpisao puni ugovor s njom. Član je reprezentacije Italije. Godine 2012. zauzeo je 52. mjesto na Guardianovom spisku 100 najboljih nogometaša na svijetu.
IC 938
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Stephan El Shaarawy
Rane godine
Otac mu je Egipćanin, a majka Italijanka. Po vjeri je musliman, ali ne prakticira ramazanski post.
Padova
U junu 2010. posuđen je Padovi za sezonu 2010/11. u Serie B. Ubrzo je postao jedan od ključnih igrača, dovevši svoj tim u finale doigravanja za Serie A, u kojem je Padova ipak izgubila od Novare i ostala u Seriji B.
Milan
mini|lijevo|200px|El Shaarawy i [[Robinho u pripremnoj utakmici protiv Real Madrida]]
2011/2012.
Dana 25. juna 2011. El Shaarawy je potpisao za AC Milan.
Dana 18. septembra debitirao je za Milan u prvenstvu u gostujućem porazu 3:1 od Napolija na "San Paolu". Tri dana kasnije, nakon što je ušao kao zamjena za Pata, postigao je svoj prvijenac za Milan, spasivši svoj tim od poraza na San Siru od Udinesea (1:1). U prvih pola godine u Milanu nastupio je sedam puta (ukupno samo 175 minuta), što je dovelo do medijskih izvještaja o njegovoj mogućoj posudbi kako bi se pomoglo njegovom napretku. Međutim, direktor Milana Galliani, trener Allegri i sam El Shaarawy dogovorili su se da ostane u klubu u skorijoj budućnosti. Upravo nakon toga desio se napredak u njegovoj igri i El Shaarawy je postao jedan od najcjenjenijih mladih nogometaša u Italiji.
El Shaarawy je 25. jula produžio ugovor s rossonerima do 2017.
2012/2013.
Dana 3. oktobra postigao je svoj prvi gol u Ligi prvaka u gostima kod Zenita u Sankt Peterburgu, postavši s 19 godina i 342 dana najmlađi strijelac Milana u tom takmičenju ikad. Dana 17. novembra bio je dvostruki strijelac u gostima kod Napolija (2:2), spasivši bod u 82. minuti. Nastavio je s dobrim igrama postigavši dva gola u gostujućoj pobjedi protiv Catanije 1:3. Zatim je u pobjedi 2:4 kod Torina bio strijelac u 76. minuti, a nakon toga i u domaćem trijumfu 4:1 protiv Pescare, što je bila Milanova četvrta uzastopna pobjeda. Jesenski dio prvenstva završio je kao najbolji strijelac Serie A sa 14 golova te kao najbolji strijelac Milana u svim takmičenjima sa 16 golova. Dana 28. februara 2013. okončao je špekulacije u vezi sa svojom budućnošću potpisavši produženje već postojećeg ugovora s Milanom za još godinu, tj. do juna 2018. U proljetnom dijelu ove sezone mučio se s formom, ali je Galliani stao na njegovu stranu izjavivši da su njegovi golovi ostavili Milan u utrci za jedno od prva tri mjesta.
2013–2015: Problemi s povredama
Nakon sedmica nagađanja o njegovoj budućnosti Milan je 2. jula 2013. službeno objavio da El Shaarawy neće napustiti klub u ljetnom prelaznom roku. Dana 20. augusta 2013. postigao je prvi gol u takmičarskim utakmicama nakon pola godine, i to u prvoj utakmici doigravanja za ulazak u Ligu prvaka protiv PSV-a. U prvoj polovini sezone mučio se s povredama i zabilježio je samo sedam nastupa u svim takmičenjima. Nakon neuspješnog oporavka od operacije pete, 28. decembra stavljen je van pogona dodatnih deset sedmica. Vratio se 11. maja 2014. u porazu 1:2 od Atalante.
U Milanovoj prvoj prvenstvenoj utakmici u sezoni 2014/15. protiv Lazija El Shaarawy je asistirao Hondi u sedmoj minuti. Dana 8. novembra postigao je svoj prvi gol u prvenstvu nakon 622 dana i pao na zemlju u suzama. Nakon dugog odsustva zbog nove povrede postigao je dva gola u domaćoj pobjedi 3:0 protiv Torina 24. maja 2015. Tokom te dvije sezone odigrao je samo 28 utakmica u svim takmičenjima.
Monaco
Dana 13. 7. 2015. posuđen je Monacu na jednu sezonu s mogućnošću otkupa ugovora. Debitirao je 15 dana kasnije zamijenivši Anthonyja Martiala sedam minuta prije kraja u gostujućoj pobjedi 3:1 protiv Young Boysa u trećem kolu kvalifikacija za Ligu prvaka. U revanš-utakmici, koju je Monaco dobio 4:0, prvi put je bio starter, a postigao je i prvi gol za taj klub. Prije početka januarskog prelaznog roka njegov status u Monacu zamrznut je zato što je već odigrao 24 utakmice u svim takmičenjima, jednu manje od broja utakmica potrebnog za aktivaciju klauzule koja obavezuje klub da ga odmah (ot)kupi.
Roma
Dana 26. januara 2016. pridružio se Romi, kojoj je posuđen do 30. juna iste godine za 1,4 miliona €. Dogovor je uključivao opciju kupovine za 13 miliona € prije početka sezone 2016/17. Četiri dana kasnije, u debiju za Romu, postigao je atraktivan gol petom u 48. minuti prvenstvene utakmice protiv Frosinonea, koju je Roma dobila s 3:1. Samo tri dana kasnije ponovo je bio strijelac zapečativši gostujuću pobjedu 0:2 protiv Sassuola u 94. minuti.
Dana 21. juna 2016. Roma je odlučila otkupiti El Shaarawyjev ugovor od Milana za 13 miliona €, zadržavajući ga u klubu do 2020. Dana 20. maja 2017. postiggao je dva gola protiv Chieva u pobjedi Rome 5:3, nastavivši niz od tri utakmice na kojima je bio strijelac.
Shanghai Shenhua
Dana 8. jula 2019. prešao je u kineski klub Shanghai Shenhua za 16 miliona €. Debitirao je 2. augusta 2019. u prvenstvenoj utakmici protiv Wuhan Zalla. Trinaest dana kasnije postigao je i prvi gol za novi klub protiv Tianjin Tianhaija. Na kraju debitantske sezone osvojio je Kineski FA kup pobjedom njegove ekipe protiv Shandong Lunenga u finalu.
Roma
Dana 30. januara 2021. vratio se u Romu kao slobodan igrač. Prvi gol po povratku postigao je 11. marta u pobjedi 3:0 protiv Šahtara iz Donjecka u osmini finala Evropske lige, 677 dana nakon posljednjeg u crveno-žutom dresu.
Mlade selekcije
U početku je bio kvalificiran da igra za reprezentaciju Egipta, ali ga selektor Hassan Shehata nije želio pozvati izjavivši da "ne može se svaki Egipćanin koji igra u stranoj ligi kvalificirati da igra za reprezentaciju (Egipta)", pošto je ona tada bila veoma uspješna osvojivši 3 uzastopna Afrička kupa nacija, uz dobar nastup na Kupu konfederacija 2009.
El Shaarawy je tada počeo igrati za U-17 reprezentaciju Italije, s kojom je učestvovao na Euru U-17 2009. i SP-u U-17 iste godine.
Za reprezentaciju U-21 debitirao je 15. novembra 2011. u kvalifikacijskoj utakmici protiv Mađarske.
A-reprezentacija
mini|El Shaarawy u utakmici protiv [[Nogometna reprezentacija Haitija|Haitija 2013.]] Za A-reprezentaciju debitirao je 15. augusta 2012. počevši od prve minute prijateljsku utakmicu protiv Engleske. Svoj prvi gol postigao je 14. novembra u još jednoj prijateljskoj utakmici protiv Francuske.
Bio je u sastavu reprezentacije na Kupu konfederacija 2013, a u igru je prvi put ušao u posljednjoj utakmici grupne faze, onoj protiv Brazila, zamijenivši Alessandra Diamantija 19 minuta prije kraja. Vratio se u utakmici za treće mjesto protiv Urugvaja, koju je odigrao cijelu, a realizirao je i penal nakon što se utakmica završila 2:2, doprinijevši pobjedi Italije.
Usljed toga što je veći dio sezone 2013/14. propustio zbog povrede, nije pozvan u reprezentaciju za SP 2014.
Dana 10. oktobra 2015. prekinuo je period od tri godine bez gola za reprezentaciju postigavši pobjednički gol u gostujućoj pobjedi 3:1 protiv Azerbejdžana u kvalifikacijama za EP 2016. Tom pobjedom Italija je osigurala učešće na prvenstvu. Dana 31. maja 2016. selektor Antonio Conte uvrstio ga je na spisak od 23 igrača za nadolazeće prvenstvo. Jedinu utakmicu odigrao je 22. juna, ušavši s klupe u posljednjoj utakmici grupne faze, koju je Italija izgubila 1:0 od Irske.
Stil igre
Otkad se probio u prvi plan u sezoni 2012/13, smatraju ga nadolazećim i potencijalnim igračem svjetske klase. Primarno igra po lijevom krilu, ali također može igrati i kao ofanzivni veznjak ili centralni napadač. Poznat je po izvanrednom driblingu i tehnici. Udarcima izvan šesnaesterca pokazao je snagu koju ima u nogama. Također je i iznadprosječan dodavač i stvara slobodan prostor vještim prvim dodirom.
Njegov stil igre upoređuju sa stilom Cristiana Ronalda, dobitnika nagrade za FIFA-inog nogometaša godine. Kao svog uzora naveo je bivšeg Milanovog igrača, Kaku. Legenda Rossonera José Altafini uporedio je mladog Italijana s brazilskom zvijezdom Neymarom i trostrukim osvajačem FIFA-ine "Zlatne lopte" Lionelom Messijem: "El Shaarawy me podsjeća na Neymara i Messija. Oni imaju nizak centar gravitacije. Igraju loptom zalijepljenom za stopala. Već je dokazao da je dobar igrač. Važna je stvar ne nadebljati ga previše." Uprkos talentu, često ima problema s povredama.
Sponzorstvo
Godine 2012. potpisao je sponzorski ugovor s američkim proizvođačem sportske opreme Nikeom. U novembru iste godine pojavio se u reklami za nove kopačke Nike Green Speed II, a učestvovali su još i Eden Hazard, Mario Götze, Raheem Sterling, Christian Eriksen i Theo Walcott.
Reprezentacija
''Do 31. 3. 2021.''
!Ukupno||29||6
Klubovi
Milan
Shanghai Shenhua
Mašinski vid
Računarska vizija je jedna od oblasti koju proučava vještačka inteligencija. Računarska vizija kombinuje računarsku inteligenciju s digitalizovanom vizuelnom informacijom. Prepoznavanje oblika (eng. pattern recognition) se smatra srcem računarske vizije.
Oblik u kontekstu računarske vizije se definiše na različite načine:
Računarska vizija obuhvata više faza:
Alamogordo
Alamogordo je grad u oblasti Otero, New Mexico, SAD. Prema popisu stanovništva iz 2000. godine, broj stanovnika iznosi 35.582. Ime grada na španskom jeziku znači "debelo drvo pamuka". Grad je sjedište oblasti Otero. Zračna baza Holloman i Raketno područije White Sands su dvije glavne vojne baze locirane u blizini Alamogordoa.
Geografija
Alamogordo se nalazi na koordinatama °N, °W (32.895940, -105.952134), što znači da se nalazi za zapadnim obroncima Sacremento planina i na istočnoj ivici Tularosa basena. Nadmorska visina je oko 1444 metara.
Grad ima ukupnu površinu u iznosu od 50,1 km2.
Honoré Daumier
Honoré Daumier (Marseille, 26. februar 1808. – Valmondois, 10. februar 1879.) je bio francuski slikar, skulptor, grafičar i karikaturista, jedan od glavnih predstavnika realizma. Njegovi mnogobrojni radovi daju satiričan uvid u društveni i politički život u Francuskoj u 19. vijeku.
Život i djelo
Daumier je rođen u Marseillesu kao sin Jean-Baptistea Louisa Daumiear i Cécile Catherine Philippe. Većinu života proveo je u Parizu. Prve lekcije iz crtanja uzima 1822. godine od svjetski poznatog slikara i arheologa Aleksandra Lenoara.
Kao slikar Daumier je jedan od pionira realizma. Doživio je uspjeh pred smrt, kada je trgovac umjetninama Paul Durand-Ruel prikupio njegove radove za izložbu pod nazivom "Michelangelo karikatura". Uprkos njegovoj popularnosti Daumier se našao u finansijskim teškoćama pred kraj života. Od 1873. počinje da gubi vid što mu je onemogučilo daljni rad. U vrijeme izložbe, Daumier je bio slijep i živi u kući, koju mu je ustupio dugogodišnji prijatelj Corot. U dugoj karijeri Daumier je ostavio oko 4000 litografija, 300 slika, 800 crteža, 1000 drvoreza, 50 skulptura. Danas se njegova djela nalaze u vodećim muzejima svijeta, uključujući Louvre, Metropolitan i Rijksmuseum u Amsterdamu.
Morski sisari
Morski sisari su akvatični sisari koji se oslanjaju na okean i druge morske ekosisteme za svoje postojanje. Oni obuhvataju životinje kao što su foke, kitovi, morske krave, morske vidre i polarne medvjede. Oni ne predstavljaju pojedinačni takson ili sistematsku grupu, već imaju polifiletske odnose zbog konvergentne evolucije. Oni nemaju neposrednog zajedničkog pretka i isto tako ujedinjeni su po njihovom oslanjanju na morsko okruženje za ishranu.
Adaptacija morskih sisara na vodeni životni stil znatno varira među vrstama. Kitovi i morske krave su potpuno adaptirani na vodeno okruženje i zato su stalni stanovnici vode. Foke i morski lavovi su poluakvatični; oni provode većinu svog vremena u vodi, ali se moraju vratiti na kopno za važne aktivnosti kao što su parenje, uzgoj mladunaca i linjanje. Nasuprot tome, vidre i polarni medvjedi su mnogo manje prilagođeni za život u vodi. Njihova ishrana se takođe značajno razlikuje; neki mogu jesti zooplanktone, drugi mogu jesti ribu, lignje, školjke, morsku travu, a neki mogu jesti i druge sisare. Iako je broj morskih sisara mali u poređenju sa onima na kopnu, njihova uloga u različitim ekosistemima je velika, posebno u pogledu održavanja morskih ekosistema, kroz procese koji uključuju regulaciju populacija plijena. Ova uloga u održavanju ekosistema čini njihov status posebno zabrinjavajućim, jer je trenutno 23% vrsta morskih sisara ugroženo.
Pošto su osvojili kopno, neki sisari su se vratili na more. Neki, kao što su foke i morski lavovi, vode pretežno vodeni život, ali većina dolazi na kopno da rađa. Drugi su potpuno raskrstili sa zemaljskim životom. Najprilagođenija grupa morskih sisara, koja obuhvata kitove, pliskavice i delfine, spadaju u red Cetacea.