cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Glodari
Evoluciona historija
Smatra se da su glodari evoluirali u Aziji, gdje su lokalne faune bile ozbiljno pogođene izumiranjem iz krede i paleogena i nikada se nisu u potpunosti oporavile, za razliku od njihovih sjevernoameričkih i evropskih rođaka. U nastalom ekološkom vakuumu, glodari su mogli evoluirati i diverzificirati se, zauzimajući upražnjene niše.
Hstorija kolonizacije svjetskih kontinenata od strane glodara je složena. Kretanja velike nadporodice Muroidea (uključujući hrčke, gerbile, prave miševe i pacove) su možda uključivala do sedam kolonizacija Afrike, pet Sjeverne Amerike, četiri Jugoistočne Azije, dvije Južne Amerike i do deset Evroazije.
thumb|lijevo|Izumrli rogati gofer Ceratogaulus hatcheri, jedini je poznati rogati glodar. Tokom eocena, glodari su počeli da se diverzifikuju. Dabrovi su se pojavili u Evroaziji u kasnom eocenu pre nego što su se proširili na Sjevernu Ameriku u kasnom miocenu. Kasno u eocenu, histrikognati se šire na Afriku, najvjerovatnije su nastali u Aziji prije najmanje 39,5 miliona godina. Iz Afrike, fosilni dokazi pokazuju da su neki histrikognati (kaviomorfi) kolonizirali Južnu Ameriku, koja je u to vrijeme bila izolirani kontinent, očito koristeći okeanske struje da pređu Atlantik na plutajućim krhotinama. Kaviomorfi su stigli u Južnu Ameriku prije 41 milion godina (što implicira da je datum barem isti za histrikognate u Africi), i stigli su do Velikih Antila u ranom oligocenu, što sugerira da su se sigurno brzo raspršili po jugu Amerika.
Smatra se da su glodari Nesomyid splavarili iz Afrike na Madagaskar prije 20-24 miliona godina. Čini se da su svih 27 vrsta autohtonih malagaških glodara potomci jednog događaja kolonizacije.
Prije 20 miliona godina pojavili su se fosili koji su prepoznatljivo pripadali sadašnjim porodicama kao što su Muridae. Do miocena, kada se Afrika sudarila sa Azijom, afrički glodari poput dikobraza počeli su da se šire u Evroaziju. Neke fosilne vrste bile su veoma velike u poređenju sa modernim glodarima i uključivale su džinovskog dabra, Castoroides ohioensis, koji je narastao do dužine od 2,5 m i težine od 100 kg. Najveći poznati glodar bio je Josephoartigasia monesi, pacarana s procijenjenom dužinom tijela od 3 m.
Prvi glodari stigli su u Australiju preko Indonezije prije oko 5 miliona godina. Iako su tobolčari najistaknutiji sisari u Australiji, mnogi glodari, svi koji pripadaju potporodici Murinae, spadaju među vrste sisara na kontinentu. Postoji oko pedeset vrsta 'starih endema', prvi val glodara koji je kolonizirao zemlju u miocenu i ranom pliocenu, i osam pravih vrsta pacova (Rattus) 'novih endema', koji su stigli u sljedećem valu u kasnom pliocenu. ili ranog pleistocena. Najraniji fosilni glodari u Australiji imaju maksimalnu starost od 4,5 miliona godina, a molekularni podaci su u skladu sa kolonizacijom Nove Gvineje sa zapada tokom kasnog miocena ili ranog pliocena, nakon čega je uslijedila brza diverzifikacija. Dalji val adaptivne radijacije dogodio se nakon jedne ili više kolonizacija Australije nekih 2 do 3 miliona godina kasnije.
Standardna klasifikacija
Upotreba naziva reda "Rodentia" pripisuje se engleskom putniku i prirodoslovcu Thomasu Edwardu Bowdichu (1821). Moderna latinska riječ Rodentia je izvedena od rodensa, participa prezenta rodere – „gristi“, „jesti“. Zečevi, zečevi i pike (red Lagomorpha) imaju kontinuirano rastuće sjekutiće, kao i glodari, i svojevremeno su bili uključeni u red. Međutim, oni imaju dodatni par sjekutića u gornjoj čeljusti i ova dva reda imaju prilično odvojenu evolucijsku historiju. Filogenija glodara svrstava ih u Glires, Euarchontoglires i Boreoeutheria. Slika ispod pokazuje unutrašnje i vanjske odnose Rodentia na osnovu pokušaja iz 2012. od strane Wua et al. da se uskladi molekularni sat s paleontološkim podacima :
thumb|desno|Rekonstrukcija filogenetskog stabla glodara na osnovu njihovih kompletnih genoma. Red Rodentia može se podijeliti na podredove, infraredove, nadporodice i porodice. Postoji velika doza paralelizma i konvergencije među glodarima uzrokovana činjenicom da su imali tendenciju evolucije da popune uglavnom slične niše. Ova paralelna evolucija uključuje ne samo strukturu zuba, već i infraorbitalni dio lobanje (ispod očne duplje) i otežava klasifikaciju jer slične osobine možda nisu posljedica zajedničkog porijekla. Brandt (1855) je prvi predložio podjelu glodara na tri podreda, Sciuromorpha, Hystricomorpha i Myomorpha, na osnovu razvoja određenih mišića u vilici i ovaj sistem je bio široko prihvaćen. Schlosser (1884) je izvršio sveobuhvatan pregled fosila glodara, uglavnom koristeći obrazne zube, i otkrio da se oni uklapaju u klasični sistem, ali Tullborg (1899) je predložio samo dva podreda, Sciurognathi i Hystricognathi. Oni su se zasnivali na stepenu savijanja donje vilice i trebali su biti dalje podijeljeni na Sciuromorpha, Myomorpha, Hystricomorpha i Bathyergomorpha. Matthew (1910) je stvorio filogenetsko stablo glodara Novog svijeta, ali nije uključio problematičnije vrste Starog svijeta. Dalji pokušaji klasifikacije nastavljeni su bez dogovora, pri čemu su neki autori usvojili klasični sistem od tri podreda, a drugi Tullborgova dva podreda.
Ova neslaganja ostaju neriješena, niti su molekularne studije u potpunosti riješile situaciju iako su potvrdile monofiliju grupe i da je poticala od zajedničkog paleocenskog pretka. Carleton i Musser (2005) u Sisarskim vrstama svijeta privremeno su usvojili sistem od pet podreda: Sciuromorpha, Castorimorpha, Myomorpha, Anomaluromorpha i Hystricomorpha. Od 2021. godine Američko društvo mamaloga prepoznaje 34 nedavne porodice koje sadrže više od 481 roda i 2277 vrsta.
Zaštita
thumb|desno|Crtež kritično ugroženog šiljastog štakora s mekim krznom Iako glodari nisu najozbiljnije ugroženi red sisara, postoji 168 vrsta u 126 rodova za koje se smatra da treba obratiti posebnu pažnju na njihovom očuvanju. Budući da 76 posto rodova glodara sadrži samo jednu vrstu, velika filogenetska raznolikost mogla bi biti izgubljena s relativno malim brojem izumiranja. U nedostatku detaljnijeg znanja o ugroženim vrstama i tačne taksonomije, očuvanje se mora zasnivati uglavnom na višim taksonima (kao što su porodice, a ne vrste) i geografskim žarištima. Nekoliko vrsta pirinčanih pacova je izumrlo od XIX vijeka, vjerovatno zbog gubitka staništa i unošenja stranih vrsta. U Kolumbiji je smeđi dlakavi patuljasti dikobraz zabilježen na samo dva planinska lokaliteta 1920-ih godina, dok je bodljasti štakor s crvenom dlakom poznat samo po svom tipskom lokalitetu na obali Kariba, pa se ove vrste smatraju ranjivim. IUCN Komisija za preživljavanje vrsta navodi "Možemo sa sigurnošću zaključiti da su mnogi južnoamerički glodari ozbiljno ugroženi, uglavnom zbog ekoloških poremećaja i intenzivnog lova".
Tri vrste glodara, smeđi štakor, crni pacov i kućni miš proširile su se po svijetu tokom evropskih ekspedicija od XV do XIX vijeka. Pacifički polinezijski štakor (Rattus exulans) ozbiljno je oštetio ostrvske biote širom svijeta. Na primjer, kada je crni pacov stigao na ostrvo Lord Howe 1918. godine, preko 40 posto kopnenih vrsta ptica na ostrvu je izumrlo u roku od deset godina. Slično uništenje viđeno je na ostrvu Midvej (1943.) i Velikom ostrvu Južni Kejp (1962.). Projekti očuvanja mogu uz pažljivo planiranje u potpunosti iskorijeniti ove invazivne glodare sa otoka korištenjem antikoagulansnog rodenticida kao što je brodifakum. Ovaj pristup je bio uspješan na ostrvu Lundy u Ujedinjenom Kraljevstvu, gdje je iskorjenjivanje otprilike 40.000 smeđih pacova dalo populaciji manks strižnjaka i atlantskog puffina priliku da se oporavi od skorog izumiranja.
Glodari su također podložni klimatskim promjenama, posebno vrste koje žive na niskim ostrvima. Bramble Cay melomys, koji je živio na najsjevernijoj tački kopna Australije, bio je prva vrsta sisara koja je proglašena izumrlom kao posljedica savremenih klimatskih promjena.
Iskorištavanje
thumb|upright|lijevo|Krzneni kaput od činčile, izložen na "Exposition Universelle" 1900. u Parizu. Čovječanstvo je dugo koristilo životinjske kože za odjeću, jer je koža izdržljiva, a krzno pruža dodatnu izolaciju. Domoroci Sjeverne Amerike mnogo su koristili dabrovu kožu, štaveći i šivajući je kako bi napravili ogrtače. Evropljani su cijenili njihov kvalitet i sjevernoamerička trgovina krznom se razvila i postala od primarne važnosti za prve naseljenike. U Evropi se pokazalo da je mekana donja vuna poznata kao "dabrova vuna" idealna za filcanje. Kasnije je koypu postao jeftiniji izvor krzna za filcanje i bio je ekstenzivno uzgajan u Americi i Evropi; međutim, kako se moda se promijenila a novi materijali su postali dostupni, industrija životinjskog krzna se smanjila. Činčila ima mekanu i svilenkastu dlaku, a potražnja za njenim krznom bila je tolika da je skoro uništena u divljini prije nego što je uzgoj postao glavni izvor krzna.
Ishrana
Najmanje 89 vrsta glodara, uglavnom Hystricomorpha, kao što su zamorci, aguti i kapibare, jedu ljudi; 1985. postojala su najmanje 42 različita društva u kojima ljudi jedu pacove. Zamorci su prvi put uzgajani za hranu oko 2500 godina p.n.e. i do 1500. godine p.n.e. postali su glavni izvor mesa za Carstvo Inka. Rimljani su puhove uzgajali u posebnim posudama zvanim "gliraria", ili u velikim otvorenim ograđenim prostorima, gdje su ih tovili orasima, kestenovima i žirom. Puhovi su se također hvatali u divljini u jesen kada su bili najdeblji i pripremali pečeni. Istraživači su otkrili da su u Amazoniji, gdje su veliki sisari bili rijetki, pake i obični agouti činili oko 40 posto godišnje divljači koju su ulovili autohtoni ljudi, ali u šumskim područjima gdje su veći sisari bili prisutni u izobilju, ovi glodari su činili samo oko 3 posto ishrane.
Zamorci se koriste i u kuharstvu Kuska, Peru, u jelima kao što je cuy al horno, pečeni zamorac. Tradicionalna andska peć, poznata kao qoncha ili fogón, napravljena je od blata i gline ojačane slamom i dlakom životinja kao što su zamorci. U Peruu je intenzivan uzgoj domaćih zamoraca. Ova životinja je odličan izvor hrane jer meso sadrži 19% proteina. U Sjedinjenim Državama ljudi jedu uglavnom vjeverice, ali i dikobraze i mrmote. Narod Navaho jeo je jelo pripremljeno od prerijskih pasa, dok su Paiute jeli gofove, vjeverice i pacove.
Testiranje na životinjama
Glodari se široko koriste kao uzorni organizmi u testiranju na životinjama. Albino mutantni štakori su prvi put korišteni za istraživanja 1828. godine, a kasnije su postali prva životinja uzgajana za čisto naučne svrhe. U današnje vrijeme kućni miš je najčešće korišteni laboratorijski glodar, a 1979. godine procijenjeno je da se godišnje koristi pedeset miliona primjeraka širom svijeta. Omiljeni su zbog svoje male veličine, plodnosti, kratkog perioda trudnoće i lakoće rukovanja i zato što su podložni mnogim stanjima i infekcijama koje pogađaju i ljude. Koriste se u istraživanju genetike, razvojne biologije, biologije ćelije, onkologije i imunologije. Zamorci su bili popularne laboratorijske životinje do kasnog XX vijeka; oko 2,5 miliona zamoraca godišnje je korišteno u Sjedinjenim Državama za istraživanje 1960-ih, ali se taj ukupan broj smanjio na oko 375,000 do sredine 1990-ih. U 2007. godini činile su oko 2% svih laboratorijskih životinja. Zamorci su igrali glavnu ulogu u uspostavljanju teorije klica u kasnom XIX vijeku, kroz eksperimente Louisa Pasteura, Emilea Rouxa i Roberta Kocha. Nekoliko puta su lansirani u orbitalni svemirski let — prvo od strane SSSR-a na biosatelitu Sputnjik 9 dana 9. marta 1961. godine, uz uspješan povratak.
Glodari imaju osjetljive olfaktorne sposobnosti, koje su ljudi koristili za otkrivanje mirisa ili hemikalija od interesa. Gambijski štakor sa vrećicom je u stanju da detektuje bacile tuberkuloze sa osetljivošću do 86,6%, a otkrivanje odsustva bacila od preko 93%; ista vrsta je obučena za otkrivanje nagaznih mina. Pacovi su proučavani za moguću upotrebu u opasnim situacijama kao što su zone katastrofe. Mogu se obučiti da odgovaraju na komande, koje se mogu davati na daljinu, pa čak i uvjeriti da se upuste u jarko osvijetljena područja, što pacovi obično izbjegavaju.
Kao kućni ljubimci
Glodari uključujući zamorce, miševe, pacove, hrčke, gerbile, činčile, degue i vjeverice su pogodni kućni ljubimci koji mogu živjeti u malim prostorima. Većina se obično drži u kavezima odgovarajućih veličina i imaju različite zahtjeve za prostorom i društvenom interakcijom. Ako se njima rukuje od malih nogu, obično su poslušni i ne grizu. Zamorci imaju dug životni vijek i potreban im je veliki kavez. Štakorima je takođe potrebno dosta prostora i mogu postati veoma pitomi, mogu naučiti trikove i čini se da uživaju u ljudskom društvu. Miševi su kratkog vijeka, ali zauzimaju vrlo malo prostora. Hrčci su usamljeni, a imaju tendenciju da budu noću aktivni. Imaju zanimljivo ponašanje, ali ako se njima ne postupa na odgovarajući način, mogu biti odbrambenog ponašanja. Gerbili obično nisu agresivni, rijetko grizu i društvene su životinje koje uživaju u društvu ljudi i svoje vrste.
Kao štetočine i prenosioci bolesti
thumb|lijevo|Glodari nanose značajne gubitke usjevima, kao primjer su ovi krompiri oštećeni od strane voluharica. Neke vrste glodara su ozbiljne poljoprivredne štetočine, jedu velike količine hrane koju proizvode ljudi. Na primjer, 2003. godine procijenjeno je da je količina riže koju su miševi i pacovi pojeli u Aziji dovoljna da prehrani 200 miliona ljudi. Većinu štete širom svijeta uzrokuje relativno mali broj vrsta, uglavnom pacova i miševa. U Indoneziji i Tanzaniji glodari smanjuju prinose usjeva za oko petnaest posto, dok su u nekim slučajevima u Južnoj Americi gubici dosegli devedeset posto. Širom Afrike, glodari, uključujući Mastomys i Arvicanthis, oštećuju žitarice, kikiriki, povrće i kakao. U Aziji, pacovi, miševi i vrste kao što su Microtus brandti, Meriones unguiculatus i Eospalax baileyi oštećuju usjeve riže, sirka, gomolja, povrća i orašastih plodova. U Evropi, kao i pacovi i miševi, vrste Apodemus, Microtus i povremeno Arvicola terrestris nanose štetu voćnjacima, povrću i pašnjacima, te žitaricama. U Južnoj Americi, širi spektar vrsta glodara, kao što su Holochilus, Akodon, Calomys, Oligoryzomys, Phyllotis, Sigmodon i Zygodontomys, oštećuju mnoge usjeve uključujući šećernu trsku, voće, povrće i gomolje.
Glodari su također značajni prenosioci bolesti. Crni štakor, sa buhama koje nosi, igra primarnu ulogu u širenju bakterije Yersinia pestis odgovorne za bubonsku kugu, i nosi organizme odgovorne za tifus, Weilovu bolest, toksoplazmozu i trihinelozu. Brojni glodari nose hantaviruse, uključujući viruse Puumala, Dobrava i Saaremaa, koji mogu zaraziti ljude. Glodavci također pomažu u prenošenju drugih bolesti uključujući babeziozu, kožnu lajšmaniozu, ljudsku granulocitnu anaplazmozu, lajmsku bolest, Omsku hemoragijsku groznicu, Powassan virus, rikecije, povratnu groznicu, pjegavu groznicu Rocky Mountaina i virus Zapadnog Nila.
Gradišče (Velike Lašče)
mini|280px|Gradišče, tabla na ulazu Gradišče su naseljeno mjesto u sastavu općine Velike Lašče, regija Srednja Slovenija, Slovenija.
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Sloveniji nalazile su se u sastavu grada Ljubljane, odn. stare općine Vič–Rudnik.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2011. godine, Gradišče su imale 16 stanovnika.
Otisak prsta
Otisak prsta ili dermatoglifi (eng. fingerprints) je trag koji ostavljaju trenja i pritisc površine ljudskog prsta na ravnim podlogama. Oporavak djelomičnih otisaka s mjesta zločina važan je metod forenzičke nauke. Vlaga i masnoća na prstu rezultiraju ostavljanje otisaka prstiju na površinama poput stakla ili metala. Namjerni prikazi cijelih otisaka prstiju mogu se dobiti tintom ili drugim tvarima koje se sa vrhova rubova trenja na koži prenose na glatku površinu kao što je papir. Zapisi o otiscima prstiju obično sadrže otiske s jastučića na zadnjem zglobu prstiju, mada službene kartice otiska prsta obično bilježe i dijelove donjih zglobova prstiju.
Područja kože sa epidermskim grebenom nemaju dlaka ni žlijezda lojnica, ali posjeduju niz znojnih žlijezda, čiji se izvodni kanali otvaraju duž grebenova. Posmatranjem male površine dlana, mogu se uočiti nizovi paralelnih grebenova u kojima se uočava niz promjena njihovog smjera. Osobine dermatoglifa jednog malog područja zovu se mimitije, a čine ih: otok, kratki greben, prsten (zaton), češljasta formacija, i završetak epidermalnog grebena. Između epidermskih grebenova mogu se vidjeti uske strukture, koje samo rijetko mogu imati pore; to su sekundarni grebenovi i izostavljaju se pri brojanju (osim ako nemaju pore). O šarama dermatoglifa govori se u slučajevima diskontinuiteta paralelnog toka epidermalnih grebenova.
Pručavani pokazatelji i razine analize
thumb|350px|Tipovi otisaka prstiju: a) kopije originalnih otisaka prsta kvalitativno različitih dermatoglifa b) shematski prikaz usmjerenosti grebenova kod kvalitativno različitih dermatoglifa A – luk, B – šatorast luk,  C – ulnarna petlja, D – radijalna petlja, E – vrtlog, F – vrtlog sa centralnim džepom, G –  dvostruka petlja, H – sporedna petlja thumb|350px|Broj grebenova na otisku prsta utvrđuje se tako što se izbroje sve šare od triradijusa do centra konfiguracije (petlje ili vrtloga), koje presijecaju bijele linije na ovim prikazima. Pošto konfiguracija luk nema triradijusa, označava se kao 0 (nula). Kod šatorastog luka icentralni triradijus je istovremeno i centar konfiguracije pa je rezultat isti: 0 Standardna analiza otisaka prstiju uključuje više kvantitativnih i kvalitativnih obilježja, za čije opise i mjere je utvrđena standardna terminologija, kako slijedi.
Analiza dermatoglifa obuhvata njihovu kvalitativnu i kvantitativnu promjenljivost.
Kvalitativna analiza podrazumijeva proučavanje tipa konfiguracije šara i njihovih osobenosti na prstima. Ona se pri tom isključivo služi opisnim (antroposkopskim) terminima i oznakama. Kvantitativna analiza uključuje meristiku triradijusa i epidermnih grebenova. Pri tom se polazi od nekoliko temeljnih pojava i pojmova koje se uvijek precizno kvantificiraju (prema standardnim - konvencijskim kriterijumima).
Biologija
right|thumb|Grebenovi dodirne površine prsta Otisak prsta nastaje na bilo kojoj neporoznoj površini i daje otisak grebenova trenja na prstu čovjeka. Poklapanje dva otiska prsta spada među najčešće korištene i najpouzdanije biometrijske tehnike. Usklađivanje otiska prsta uzima u obzir samo očigledne karakteristike otiska prsta.
Risovac (Jablanica)
Risovac je naseljeno mjesto u općini Jablanica, Bosna i Hercegovina.
Otisak prsta
Biologija
Greben je uzdignuti dio epiderme na kažiprstu (ostalih  i nožnih prstiju ), dlanovima ruke ili tabanima stopala, koji se sastoji od jedne ili više povezanih grebenskih  jedinica trenje kože tTo su ponekad poznati kao "epidermni grebeni" koji nastaju zbog sučelja između dermalnih papila kože i interpapilarnih   klinova epiderme. Ovi grebeni služe za pojačavanje vibracija koje se pokreću, naprimjer, kada vrhovi prstiju prelaze po neravnoj površini, bolje prenoseći signale čulnim nervima uključenim u percepciju fine teksture. Ovi grebeni mogu također pomoći pri lijepljenju grubih površina i mogu poboljšati kontakt s površinom u vlažnim uvjetima.
Sistemi klasifikacije
150px|right|thumb|Otisak zvani luk 150px|right|thumb|Otisak petlja 150px|right|thumb|Otisak prsta vrtlog right|150px|thumb|Otisak luk Prije informatizacije, u velikim bazama otisaka prstiju korišteni su  ručni sistemi za arhiviranje. Sistem klasifikacije otiska prsta grupira otiske prstiju prema njihovim karakteristikama i stoga pomaže u poređenju posmatranih otiska s velikom bazom podataka otisaka prstiju. Upitni otisak može se zatim uporediti sa podskupom otisaka prstiju u postojećoj bazi podataka. Sistemii rane klasifikacije temeljili su se na općim obrascima grebena, uključujući prisustvo ili odsutnost kružnih uzoraka, nekoliko ili svih prstiju. To je omogućilo arhiviranje i pronalaženje papirnih zapisa u velikim zbirkama na temelju samo obrazaca grebena. Najpopularniji sistemi koristili su klasu uzorka svakog prsta da bi formirali numerički ključ za pomoć pri pretraživanju u sistemu arhiviranja. Klasifikacije otisaka prstiju uključuju Roscherov sistem, Juan Vucetichev sistem i Henryjev klasifikacijski sistem. Roscherov sistem razvijen je u Njemačkoj i implementiran je i u Njemačkoj i u Japanu. Vucetichev (Vučetić) sistem razvijen je u Argentini i implementiran je u cijeloj Južnoj Americi. Henryjev klasifikacijski sistem razvijen je u Indiji i implementiran u većini zemalja engleskog jezičkog područja.
U Henryjevom klasifikacionom sistemu postoje tri osnovna obrasca otisaka prstiju: petlja, vrtlog i luk koji sačinjavaju 60–65 posto, 30–35 posto i 5 posto svih otisaka prstiju. Postoje i složeniji klasifikacijski sistemi koji još više raščlanjuju obrasce, na obične lukove ili ispupčene lukove i petlje koje mogu biti radijalne ili ulnarne, ovisno o strani ruke prema koji je usmjeren uži kraj. Ulnarne petlje počinju na ružičastoj (pink - p) strani prsta, bočnoj bliže ulni, donjoj kosti kosti. Radijalne petlje započinju na bočnoj strani prsta, strani bliže radijusu. Vrtlozi mogu imati i klasifikacijske podgrupe, uključujući obične, slučajne, dvostruke, pavino oko, kompozitne i središnje džepovske vrtloge. "Ri/Rt + Rr/Rm + Lt/Rp + Lm/Li + Lp/Lr" Brojevi dodijeljeni svakom otisku temelje se na tome jesu li ili su vrtjeli. Vrtlozi u prvom udjelu, dat je 16, u drugom an 8, u trećem a 4, u četvrtom a 2, a 0 u posljednjem udjelu. Lukovima i petljama dodjeljuju se vrijednosti 0. Na kraju, brojevi u brojniku i nazivniku sabiraju se pomoću sheme: "(Ri + Rr + Lt + Lm + Lp)/(Rt + Rm + Rp + Li + Lr)" A 1 dodaje se i gornjoj i donjoj, kako bi se isključila mogućnost dijeljenja sa nulom. Naprimjer, ako desni prstenjak i lijevi kažiprst imaju vrtloge, upotrijebljena je frakcija: "0/0 + 8/0 + 0/0 + 0/2 + 0/0 + 1/1"
Rezultirajuća kalkulacija je: "(0 + 8 + 0 + 0 + 0 + 1)/(0 + 0 + 0 + 2 + 0 + 1) = 9/3 = 3" "0/0 + 8/0 + 0/0 + 0/2 + 0/0 + 1/1" Sistem koji koristi većina stručnjaka, iako složen, sličan je Henryjevom klasifikacionom sistemu. Sastoji se od pet frakcija, pri čemu R označava desno, L lijevo, i kažiprst, m srednji prst, t palac, r prstenjak i p (ružičasta) za mali prst. Frakcije su sljedeće: "Ri/Rt + Rr/Rm + Lt/Rp + Lm/Li + Lp/Lr"
Identifikacija otiska prsta
150px|thumb|Otisak prsta stvoren strukturom papilarnih grebenova, usljed trenja. Identifikacija otiska prsta, poznata kao daktiloskopija, ili identifikacija otiska ruke, postupak je poređenja dva slučaja otisaka trenja na grebenu kože, s prstiju šake ili stopala, ili čak dlana ruke ili stopala, kako bi se utvrdilo mogu li ovi dojmovi poticati od iste osobe. Fleksibilnost trenja na grebenima kože znači da u svakom detalju nikada nisu otisci dva prsta ili dlana; čak i dva otiska zabilježena odmah jedan za drugim iz iste ruke mogu se malo razlikovati. Identifikacija otiska prsta, koja se također naziva i individualizacija, uključuje stručnjaka ili stručni računarski sistem koji djeluje u skladu s pravilima bodovanja praga, određujući da li su dva otiska grebena trenja vjerovatno nastala iz istog prsta ili dlana (ili nožnog prsta ili tabana).
Namjerno snimanje rubnih dijelova otiska obično se obavlja crnom tintom pisača, namotanom preko kontrastne bijele pozadine, obično bijele karte. Rubovi otiska se također mogu snimiti digitalno, obično na staklenoj ploči, koristeći tehniku zvanu Live Scan. Latentni otisak je slučajno ovlašno ostavljanje tragova grebena nanesenih na površinu predmeta ili zida. Latentni otisci su nevidljivi golim okom, dok su patentni otisci ili plastični otisci vidljivi. Latentni otisci su često fragmentarni i zahtijevaju upotrebu hemijskih metoda, praha ili alternativnih izvora svjetlosti kako bi bili jasni. Ponekad bi jedna obična, blistava svetiljka učinila vidljivim latentni otisak.
Kada dodirni grebeni trenja dođu u dodir s površinom na kojoj će ostati otisak, materijal koji se nalazi na ivicama trenja poput znoja, ulja, masnoće, mastila ili krvi, bit će prenesen na površinu. Faktori koji utiču na kvalitet otiska grebena su brojni. Fleksibilnost kože, pritisak taloženja, proklizavanje, materijal od kojeg je načinjena površina, hrapavost površine i deponirani talog samo su neki od različitih faktora zbog kojih se latentni otisak može razlikovati od bilo kojeg poznatog snimka iste ivice trenja. Uistinu, uvjeti koji okružuju svaki slučaj ostavljanja tragova grebena su jedinstveni i nikada se ne umnožavaju. Iz tih razloga, za ispitivače otisaka prstiju potrebna je opsežna obuka. Naučno istraživanje otisaka prstiju se naziva dermatoglifika.
Tehnike otiska prsta
thumb|Primjer uzimanje otiska na papiru upotrebom tinte right|thumb|Jedva vidljivi latentni otisci na nožu
Latentni
thumb|right|Upotreba finog pudera i četkice za otkrivanje otisaka thumb|right|Zaprašivanje otiska prsta nakon provale U forenzičkoj nauci djelomični otisak prsta podignutog s površine naziva se latentni otisak prsta. Vlaga i masnoća na prstima rezultiraju latentnim otiscima prstiju na površinama poput stakla. Ali budući da nisu jasno vidljivi, njihovo otkrivanje može zahtijevati hemijski razvoj prahom, prskanjem ninhidrina, kapanjem joda ili natapanjem u srebrni nitrat. Ovisno o površini ili materijalu na kojem je pronađen latentni otisak prsta, moraju se primijeniti različite metode hemijskog razvoja. Forenzičari koriste različite tehnike za porozne površine, poput papira i neporozne površine, poput stakla, metala ili plastike.
Neporozne površine zahtijevaju postupak prašenja, gdje se koristi fini prah i četkica, nakon čega slijedi nanošenje prozirne trake za skidanje latentnog otiska sa površine. Dok policija često opisuje sve djelomične otiske prstiju pronađene na mjestu zločina kao latentne otiske, forenzičari djelomične otiske prstiju koji su lahko vidljivi nazivaju otisci na patentima. Čokolada, toner, boja ili tinta na prstima će rezultirati patentnim otiscima prstiju. Latentni otisci koji se nalaze na mehkom materijalu, poput sapuna, cementa ili žbuke, forenzičari nazivaju plastičnim otiscima.
Snimanje i otkrivanje
thumb|Skeniranje otisaka prstiju
Uređaji za skeniranje uživo
Nabava slike otiska prsta smatra se najkritičnijim korakom u automatiziranom sistemu provjere identiteta otiska prsta, jer određuje konačnu kvalitetu slike otiska prsta, što drastično utječe na ukupne performanse sistema. Na tržištu postoje različite vrste čitača otisaka prstiju, no osnovna ideja koja stoji iza svakog je mjerenje fizičke razlike između grebena i udoline.
Sve predložene metode mogu se grupirati u dvije glavne porodice: čvrsti čitače otiska prsta i optički čitači otiska prsta. Postupak hvatanja otiska prsta pomoću senzora sastoji se od kotrljanja ili dodirivanja prstom po osjetljivom području, koje prema fizičkom principu koji se koristi (optičkom, ultrazvučnom, kapacitivnom ili termičkom) bilježi razliku između udubine i grebena. Kada prst dodirne ili se otkotrlja na površinu, elastična koža se deformira. Količina i smjer pritiska koji korisnik primjenjuje, stanja kože i projekcija nepravilnog 3D objekta (prsta) na 2D ravnu ravninu unose izobličenja, buku i nedosljednosti u snimljenoj slici otiska prsta. Ovi problemi rezultiraju nedosljednim i jednoličnim nepravilnostima na slici. Stoga su pri svakom stjecanju rezultati snimanja različiti i nekontrolirani. Prikazivanje istog otiska prsta mijenja se svaki put kada se prst položi na senzorsku ploču, povećavajući složenost svakog pokušaja podudaranja otisaka prstiju, smanjujući rad sistema i posljedično, ograničavajući široku upotrebu ove biometrijske tehnologije.
Da bi se prevazišli ovi problemi, od 2010. razvijeni su beskontaktni ili beskontaktni 3D skeneri otiska prsta. Pribavljajući detaljne 3D informacije, 3D skeneri otiska prsta uzimaju digitalni pristup analognom procesu pritiska ili valjanja prsta. Modeliranjem udaljenosti između susjednih tačaka otisak prsta može se zamisliti na razlučivosti dovoljno visokoj da zabilježe svi potrebni detalji.
Otisci prsta mrtvih ljudi
Sama ljudska koža, koja je organ koji se regenerira do smrti, kao i okolišni faktori, kao što su losioni i kozmetika, predstavljaju izazove prilikom otiska prsta na čovjeku. Nakon smrti, koža se suši i hladi. Dobivanje otisaka prstiju mrtvog čovjeka, radi lakše identifikacije, ometa činjenica da samo mrtvozornik ili ljekar – inspektor mogu pregledati mrtvo tijelo. Tom obdukcije mogu se dobiti otisci prstiju mrtvih ljudi.
Detekcija latentnog otiska prsta
U 1930., kriminalistički istražioci u Sjedinjenim Državama prvi su otkrili postojanje latentnih otisaka na površinama tkanina, ponajviše na unutrašnjosti rukavica koje su počinitelji odbacili. [1] Od kraja devetnaestog stoljeća policijske agencije širom svijeta koriste metode identifikacije otisaka prstiju za identifikaciju sumnjivih kriminalaca kao i žrtava zločina. Osnova uobičajene tehnike uzimanja otiska prsta je jednostavna. Koža na dlanovim površinama ruku i stopala formira grebenove, takozvane papilarne, u obrascima koji su jedinstveni za svaku osobu i koji se ne mijenjaju tokom vremena. Čak i identični blizanci (koji dijele svoju DNK) nemaju identične otiske prstiju. Najbolji način da se latentni otisci ostave vidljivi kako bi se mogli fotografirati, mogu biti složeni i mogu ovisiti, naprimjer, o vrsti površina na kojima su ostavljeni. Za stvaranje visokog stepena vizuelnog kontrasta između uzorka grebenova i površine na koju je nanesen otisak prsta, općenito je potrebno koristiti „razvijač“, obično prašak ili hemijski reagens.
Sredstva za razvoj ovise o prisutnosti organskih materijala ili anorganskih soli za njihovu djelotvornost, iako taložena voda također može imati ključnu ulogu. Otisci prstiju se obično formiraju iz vodenih sekreta znojnih žlijezda prstiju i dlanova s dodatnim materijalom iz lojnih žlijezda, prvenstveno s čela. Ovo potonje onečišćenje rezultat je uobičajenog ljudskog ponašanja dodiravanja lica i kose. Dobiveni latentni otisci sastoje se obično od znatnog udjela vode s malim tragovima aminokiselina i hlorida pomiješanih s masnom, lojnom komponentom koja sadrži brojne masne kiseline i trigliceride. Otkrivanje malog udjela reaktivnih organskih tvari poput ureje i aminokiselina nije teško, odnosno skoro da je lahko.
Forenzičke laboratorije
Iako postoje stotine prijavljenih tehnika za otkrivanje otisaka prstiju, mnoge od njih imaju samo akademski interes i postoji samo oko 20 stvarno efikasnih metoda koje se trenutno koriste u naprednijim laboratorijama. Neke od ovih tehnika kao što su ninhidrinska, diazafluorenonaka i taloženje metala u vakuumu pokazuju veliku osjetljivost i operativno se koriste. Neki reagensi za otiske prsta su specifični, naprimjer ninhidrin ili diazafluorenon koji reagiraju s aminokiselinama. Ostale poput etil-cijanoakrilatne polimerizacije djeluju očigledno katalizom na bazi vode i rastom polimera. Pokazalo se da je taloženje metala iz vakuuma pomoću zlata i cinka nespecifično, ali može otkriti slojeve masti tanke poput jedne molekule. Više svjetovnih metoda, poput nanošenja finog praha, djeluje prijanjanjem na lojne naslage i eventualno vodene naslage u slučaju svježih otisaka prstiju. Vodena komponenta otiska prsta, iako u početku ponekad čini više od 90% debljine otiska, može brzo isparavati i možda većinom nestaje nakon 24 sata. Nakon rada na korištenju argonskih ionskih lasera za detekciju otisaka prstiju, uveden je širok spektar fluorescentnih tehnika, prvenstveno za poboljšanje hemijski razvijenih otisaka prstiju; može se također otkriti urođena fluorescencija nekih latentnih otisaka prstiju. Otisci prstiju se, naprimjer, mogu vizualizirati u 3D obliku i bez hemikalija upotrebom infracrvenih lasera.
Policijske baze podataka
thumb|Gradski ured za identifikaciju otisaka Većina američkih agencija za provedbu zakona koristiti Wavelet skalarnu kvantizaciju (WSQ), a wavelet na bazi sistema za efikasno skladištenje komprimiranog slike otiska prsta na 500 piksela po inču (ppi). WSQ su razvili FBI, Nacionalna laboratorija u Los Alamosu i Nacionalni institut za standarde i tehnologiju (NIST) SAD. Za otiske prstiju snimljene pri prostornoj rezoluciji od 1000 ppi, policijska uprava (uključujući FBI) koristi JPEG 2000, umjesto WSQ. Otisci prstiju prikupljeni na mjestu zločina ili na dokazima iz zločina korišteni su u forenzičkoj nauci za identifikaciju osumnjičenih, žrtava i drugih osoba koje su dodirnule površinu. Identifikacija otiska prsta pojavila se kao važan sistem unutar policijskih agencija krajem 19. stoljeća, kada je zamijenila antropometrijska mjerenja kao pouzdaniju metodu za prepoznavanje osoba koje imaju prethodno evidenciju, često pod lažnim imenom, u skladištu krivičnih evidencija. Otisci prstiju služili su svim vladama širom svijeta tokom posljednjih 100 godina ili tako omogućili identifikaciju kriminalaca. Otisci prstiju su osnovno sredstvo svake policijske agencije za identifikaciju ljudi sa kriminalnom prošlošću.
Bošnjačka zajednica kulture "Preporod" Ilijaš
Bošnjačka zajednica kulture "Preporod"-Općinsko društvo Ilijaš osnovano je 1991. godine. Rad društva je prekinut zbog rata u BiH nakon čega je ponovo reaktiviran 1996. godine.
Društvo se bavi afirmacijom kulturnih vrijednosti prvenstveno bošnjačkog naroda kroz organiziranje različitih kulturnih manifestacija, formiranjem sekcija, promocijom književnog stavaralaštva itd. Značajne manifestacije koje ovo društvo organizuje su 7. maj Dan džamija u BiH, "Večer preporoda", "U susret Ramazanu", Dan planete zemlje itd.
Otisak prsta
Profesionalna certifikacija
Otisci prstiju bili su osnova na kojoj je 1915. formirana prva forenzička strukovna organizacija, Međunarodno udruženje za identifikaciju (IAI). Prvi program profesionalnog certificiranja za forenzičke naučnike uspostavljen je 1977. godine, IAI-jev program certificiranog ispitivača latentnog otiska, koji je izdavao certifikate prema onima koji ispunjavaju stroge kriterije i imao je mogućnost opozvati certifikaciju tamo gdje je učinak praktičara to opravdavao. Ostale forenzičke discipline slijedile su primjere i uspostavile vlastite programe certificiranja.
Preglednik slike
Preglednik slike je računarski program koji prikazuje snimljenu sliku nekog određenog grafičkog formata. Neki ljudi koriste čitave bitmap grafičke programe kao preglednike slika. Sasvim je moguće pregledati slike i sa Photoshopom ali taj je program zahtjevan i veoma se sporo otvara. Zato je nastala potreba sa brzim preglednikom slika, kao što je IrfanView ili ACDSee. Osim pregledanja oni mogu vršiti osnovne naredbe kao što je pretvaranje formata slike, približavanje, printanje, rotacija, štimanje boja i tako dalje.
Manastir Vavedenje presvete Bogorodice u Beogradu
mini|desno|Manastir Vavedenje na [[Božić, 7.1.2020.]] mini|desno|Unutrašnjost hrama mini|desno|[[Ikonostas]] mini|desno|Velika-centralna kupola mini|desno|Priprata i iznad, mjesto za hor
Manastir Vavedenje presvete Bogorodice pripada arhiepiskopiji beogradsko karlovačkoj, srpske pravoslavne crkve. Nalazi se u beogradskom elitnom naselju Senjak, urbanom naselju općine Savski venac, u ulici Ljube Jovanovića 8. Predstavlja nepokretno kulturno dobro kao spomenik kulture. Vavedenje je jedan od Bogorodičinih praznika i označava njeno uvođenje u jerusalemski hram kada je imala tri godine.
Historija
Crkva je podignuta 1935. godine pored tadašnje gizmanije Kralj Aleksandar. Zemljište je crkvi ustupila beogradska općina. Temelji su posvećeni 10. augusta 1935., a crkva 25. oktobra 1936. godine. Oba čina odslužio je patrijarh srpski Varnava Rosić. Lokacija je određena po snu ktitorke Perside Milenković, koja je tri puta sanjala da manastir treba sazidati baš na tom mjestu. Izgradnja manastira je završena 1937. godine i bio je metoh manastira Kuveždina u Srijemu. Persida Milenković je i sahranjena u kripti, u jugozapadnom dijelu naosa. Novije freske imaju i njen prikaz, kako u ruci drži maketu crkve i poklanja je Bogorodici. Prilikom kopanja temelja pri izgradnji manastira, pronađeni su ostaci starijeg hrama, dio svetog prijestola od kamena, u kome je pronađena sveštenička odežda. Nije utvrđeno o kakvom je hramu riječ. Manastir je od osnivanja bio ženski, tj. nastanjen monahinjama, a ne monasima. U manastiru je 1939. bilo deset monahinja, a prve monahinje su bile izbjegličke monahinje iz Rusije, koje su pobjegle nakon dolaska komunizma na vlast u Rusiji. U Drugom svjetskom ratu u manastiru je boravilo 50 izbjegle djece o kojima se sestrinstvo staralo, kao i o izmučenom i prognanom svetom ispovjedniku Dositeju Vasiću, prvom mitropolitu zagrebačkom. On je bio sahranjen u porti, dok mošti, nakon njegove kanonizacije, nisu prenešene u hram. Od ostalih vladika u porti su sahranjeni mitropolit skopski Josif Cvijović (+1957.), raniji crnogorsko-primorski i kasniji budimski mitropolit Arsenije Bradvarević (+1963.), mitropolit zagrebački Damaskin Grdanički (+1969.) i vladika budimski Danilo Krstić (+2002.). Četiri od prvih pet igumanija, su sahranjene pored hrama. Prve tri su bile Ruskinje Melanija Krivokućin (+1942.), Angelina Gračeva (+1970.) i Varvara Šibulova (+početkom osamdesetih g. 20. vijeka), a sljedeće dvije Srpkinje, Agnija Dmitrović (+2001.) i Anastasija Savković (+2019.). U manastiru su jedno vrijemе služili tadašnji jeromonasi, a kasnije vladike: Irinej Bulović vladika bački, Atanasije Jevtić umirovljeni vladika hercegovački, Amfilohije Radović mitropolit crnogorsko-primorski, Atanasije Rakita vladika mileševski... U manastiru na liturgijama od svog osnivanja 1991. godine, poje hor Melódi sa poznatom dirigenticom Divnom Ljubojević. Posljednjih godina druge decenije 21. vijeka, u hramu služi penzionosani sveštenik Milovan Glogovac, otac glumca Nebojše Glogovca.
Arhitektura
Kompleks manastira Vavedenje čine crkva presvete Bogorodice i konak, podignuti prema projektu arhitekte Petra Popovića, jednog od prvih zagovornika srpskog nacionalnog stila u savremenoj srpskoj arhitekturi. Crkvu je projektovao ruski arhitekta*emigrant Ivan Rik sa saradnikom i Pavle Petrović. Osnova crkve je u obliku upisanog krsta sa centralnom kupolom na presjeku i četiri manje kupole između krakova krsta. Petokupolno rješenje ukazuje na uzore preuzete iz srpske srednjovjekovne arhitekture 14. vijeka. Na istočnom dijelu hrama nalazi se prostrana, iznutra polukružna, spolja petostrana apsida, iz koje se ulazi u bočne pravokutne prostorije – đakonikon i proskomidiju, dok je na zapadu priprata sa horom. Od ukupno tri portala najraskošnije je obrađen onaj na zapadnoj fasadi sa širokim prilaznim stepeništem. Glavni dekorativni ukras fasada čine uski jednodjelni prozori, rozete i velike trifore na sjevernoj i južnoj strani.
Zidana oltarska pregrada ima uobičajeni raspored ikona, a zidne slike izvedene u tehnici al seco rad su akademskog slikara Dušana Mihailovića iz perioda 1973—1985. Pored svojih arhitektonskih vrijednosti, crkva manastira Vavedenja predstavlja uspješan primjer povezivanja sakralnog objekta sa savremenim razvojem grada i njegove okoline. Unutar konaka je paraklis svetog Nikole, gdje se zimi održavaju jutarnja i večernja bogosluženja, dok se liturgije, nedjeljom i praznicima, održavaju u hramu.
Freskopis
Prve freske, slabijeg kvaliteta izrade, slikao je akademski slikar Dušan Mihajlović, u periodu od 1972-1982. Novi freskopis je urađen posljednjih nekoliko godina druge decenije 21. vijeka. Radili su ga umjetnici Vladimir Karanović i Veronika Đukanović sa saradnicima. Nove freske nisu bile restauracija starih nego su kompletno nove, kao što su i mnoge nove kompozicije nezavisne od starijih.
Gradišče (Škofljica)
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Sloveniji nalazilo se u sastavu grada Ljubljane, odn. stare općine Vič–Rudnik.
Stanovništvo
Napomena: ''Do 1955. iskazivano pod imenom Gradišče, a od 1955. do 2009. pod imenom Gradišče nad Pijavo Gorico, kada vraća stari naziv.''
Rukomet na Olimpijskim igrama 1992.
Rukomet na Olimpijskim igrama u Barceloni 1992. uključivao je takmičenja i u muškoj i u ženskoj konkurenciji. Nakon raspada SSSR-a, bivše sovjetske republike je predstavljao ujedinjeni tim pod olimpijskom zastavom, te osvojio medalje u obje konkurencije, zlato kod muškaraca i broncu kod žena.
Provincijski park Mudzenchoot
Provincijski park Mudzenchoot je provincijski park u Britanskoj Kolumbiji, Kanada, koji se nalazi 90 km sjeverozapadno od Fort St. Jamesa u pokrajini Omineca. Park se prostire na 644 hektara i ustanovljen je 2001. godine.
U parku je dozvoljeno planinarenje i kampiranje. Lov i ribolov su dozvoljeni uz odgovarajuće dozvole i u skladu sa sezonama lova i ribolova. Zabranjeno je korištenje motornih vozila bilo kojeg tipa izvan odgovarajućih puteva i parkinga.
Rodići
Rodići su naseljeno mjesto u općini Jablanica, Bosna i Hercegovina.
NGC 1104
NGC 1104 (također poznat kao IRAS 02461-0028, MCG 0-8-19, PGC 10634 i UGC 2287) je prečkasta spiralna galaksija koja je udaljena oko 299 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Kit. Najveći prečnik je 1,20 (105 hiljada sg) a najmanji 0,9 uglovnih minuta (78 hiljada sg). Prvo otkriće je napravio Heinrich Louis d'Arrest 6. novembra 1864. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
NK TOŠK Tešanj
NK TOŠK Tešanj je nogometni klub iz Tešnja, Bosna i Hercegovina. Takmiči se u prvoj liga Federacije Bosne i Hercegovine.
Klub je osnovan 1927. godine. Većinu svog postojanja je proveo u nižim ligama. Tradicionalne boje su plava i bijela. Domaće utakmice igra na stadionu Luke.
Historija
Međutim, nakon izvjesnog vremena TOŠK-u je od tadašnjih vlasti ponovo odobreno igranje nogometa, a najviše zasluga za to imali su osnivači TOŠK-a: Halilovic Asim, Aširaga i Mujaga Mujčić, Ahmet Školjić, Aljo Šehagić i Hakija Srkalović. Od početka svog djelovanja TOŠK je gajio čisti amaterizam i od njega nije odstupio. Igrači su sebi kupovali kopačke, prali sportsku opremu, nosili hranu, a znali su su pješačiti po 20 i više kilometara da bi se utakmica odigrala u zakazano vrijeme. Kasnije se putovalo zaprežnim kolima, kamionima, željeznicom četvrte klase. Nakon što je TOŠK osnovan, a onda igralište, bilo je sve privlačnije za omladince ali i za sve one koji su željeli vidjeti svoje miljenike nogometaše, koji su u početku igrali u svojoj opremi. Kasnije, za nogometne lopte i sportsku opremu pobrinuo se ugledni tešanjski trgovac Aširaga Mujčić, koji je sve to kupio u Zagrebu i donio u Tešanj.
Tada se počelo razmišljati o klupskoj boji i znački. U početku TOŠK se "kalio" između svojih poletaraca kada je konstituisana prva Uprava 1927. godine, te izabran njen prvi predsjednik Aširaga Mujčić. Počeli su prijateljski susreti sa susjednim klubovima: igralo se u Tesliću protiv "Deste" i "Hrabrog", zatim "Uniona" i "Ozrena", iz Doboja, "Đerzeleza" iz Sarajeva, "Plemena" iz Travnika i drugih. Dakle, početni cilj kluba bio je masovnost, odnosno okupljanje, prije svega, radničke omladine i djelovanje na mlade. Međutim, postepeno se veća pažnja poklanjala i kvalitetu igre, čime je svakako veliki doprinos dao i prvi trener Aljo Šehagić. TOŠK je klub u kojem su igrala i radila dva narodna heroja: Nisim Albahari, koji je bio igrač i Husein Huso Hodžić koji je radio u Upravi kluba i davao veliki politički značaj sportskim manifestacijama. A kako je bilo u početku, pričao je Tešnjak Nisim Albahari: "Kao četrnaestogodišnjak, đak trećeg razreda Gimnazije, sa svojim vršnjacima i s nešto starijim drugovima, imao sam udjela u pokretanju incijative da se u Tešnju organizuje Nogometni klub. Glavni akteri bili su: Aljo Šehagić, Pero Marković, Smail Širbegović, Huso Dolamić, Aširaga i Mujaga Mujčić, Ahmet Školjić, Hakija Srkalović i dr."
Drugi svjetski rat
Ubrzo je došao i Drugi svjetski rat. Mnogi stadioni su utihnuli, pa i stadion TOŠK-a. Međutim, tadašnji ugledni građani i poznati učesnici NOB-a, predložiše da se Nogometnom klubu TOŠK promjeni ime. Zaključeno je da novo ime bude "Udarnik", jer udarnički je trebao raditi poslije Drugog svjetskog rata u obnovi Jugoslavije. I tako je "Udarnik" iz Tešnja krenuo s takmičenjem na području dobojske regije i šire. Nekih značajnijih rezultata u to vrijeme nije pokazivao, ali je širio poznanstvo i gajio vrlo dobre odnose sa susjednim gradovima kao sto su Teslić, Doboj, Maglaj, Žepče, Gračanica, Zavidovići, Modriča, Derventa, Bosanski Šamac, Lukavac, Prnjavor, Kotor Varoš. Siromaštvo i bijeda, kao i veoma loš teren bili su gotovo tri decenije TOŠK-ov saputnik.
Threads
Threads je društvena mreža u vlasništvu američke tehnološke kompanije Meta Platforms. Po mogućnostima je slična Twitteru – korisnici mogu objavljivati tekstove, slike i videozapise te odgovarati na tuđe objave. Aplikacija je dostupna za operativne sisteme iOS i Android, dok je veb-verzija u izradi. Profili na Threadsu povezani su s računom na Instagramu i korisnici moraju imati isto korisničko ime na obje mreže.
NK TOŠK Tešanj
Postratni period
Početkom 1950. TOŠK u svojim redovima okuplja veliki broj mladih i talentovanih nogometaša, koji, kasnije, gotovo dvije decenije, čine okosnicu. To su, između ostalih: Sakib Zejnilović, Hakija Bašić, Ćamil Muratović, Hamdija Denjalić, Kemal Tahirović, Edib Abduzaimović "Ćoso", Smail Medarić, Safet Kapić, Esad Masnić, Satko Hukić, Smail Galijašević, Muhamed Jahić, Smail Smailbegović, a kasnije "uskaču" Đoko Vasiljević, Alija Škapurević, Mustafa Dautefendić, Sedžad Šeremet, Adil Bukvić, Ilija Gverić, braća Sofić, braća Hadžiselimović, braća Jabandžić, braća Milojević, Isić Ismet, Fuad Šarić (stariji), Fuad Šarić (mlađi), Juso Mešić, Nijaz Huskić, Milovan Pezerović, Aziz Dervišević, Besim Hotić, Vlado Kojić, Mugdim Kadić i drugi. To su bili igrači koji su donijeli slavu TOŠK-u. Godina 1959. upisana je kao najcrnija godina u historiji njegovog takmičenja. Dana 24. maja 1959. godine u Tešnju se igrao značajan susret, a sastali su se TOŠK i Zvijezda iz Gradačca. Susret je posmatralo preko 3.000 navijača. Utakmica je bila nervozna, a sudija Đuro Vukelić iz Doboja smješkom "sjeckao" je igru i "fućkao" u pištaljku i kad treba i kad ne treba. Nakon što je sudija isprovocirao igrače i publiku, utakmica je prekinuta u 45. minuti kod stanja 1:1, pa su gledaoci uletjeli u stadion gdje je nastala nezapamćena tuča. Poslije ovog slučaja zasjedala je Disciplinska komisija koja je izrekla dvogodišnju suspenziju TOŠK-ovog terena, dok je nekoliko igrača bilo pritvoreno i kažnjeno vremenskim kaznama od po šest mjeseci do dvije godine. Poslije toga, nekoliko standardnih nogometaša TOŠK-a prešlo je u redove NK "Borac" u Jelahu, ali to je bilo sve kratkog daha, tako da se TOŠK orjentisao da znatnije podmladi ekipu i ozbiljno razmisli o izgradnji novog terena za kojim se osjećala velika potreba. Najveći uspjesi kroz takmičarski period u bivšoj Jugoslaviji su četvrto mjesto 1972. u trećem rangu nogometa u Jugoslaviji i osmina finala kupa bivše Jugoslavije, gdje je na penale ušao među 16 najboljih ekipa bivše Jugoslavije, izbacivši tadašnjeg prvaka države Željezničara. Jedna od najvećih imena NK TOŠK-a iz Tešnja su: Rašid Deljkić, Smail Smailbegović, Salko Hadžiselimović (poslije rata bio trener golmana, u generaciji koja je otišla u Premijer ligu Bosne i Hercegovine), i trener Sedžad Šeremet koji je bio prvi trener koji je odveo TOŠK u Drugu ligu Jugoslavije.