cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Historija Belgije
Rani srednji vijek
Nakon podjele Franačke države, teritorija današnje Belgije je podijeljena između Francuske i Svetog rimskog carstva. Granica je išla dolinom rijeke Scheldt, tako da je zapadni dio postao dio Francuske, a istočni dio postao dio vojvodstva Donja Lotaringija i Svetog rimskog carstva. Tokom ranog srednjeg vijeka, sjeverni dio današnje Belgije (poznatiji kao Flandrija) je postao teritorija njemačkog govornog područja, dok je južni dio današnje Belgije (poznatiji kao Valonija) postao teritorija latinskog govornog područja.
Alfa (slovo)
Alfa (starogrčki: ἄλφα; novogrčki: Άλφα; veliko slovo Α; malo slovo α); je prvo slovo grčkog pisma i ima brojčanu vrijednost 1.
Znak alfa vuče podrijetlo od slova alef iz feničkog pisma, koje izvorno prikazuje glavu bika. Ako se veliko slovo alfa okrene na glavu može se još prepoznati glavu bika. Slovo je počelo kao egipatski hijeroglif volovske glave.
Standardi
Standardi Unikod i HTML ovako predstavljaju slovo grčko slovo alfa:
Serakin
mini|350px|Serrakin Serrakini su izmišljena vrsta iz naučno fantastične američke televizijske serije Stargate SG-1. Serrakini su tehnološki visoko napredna humanoidna rasa. Jedna su od rijetkih humanoidnih rasa u našoj galaksiji Mliječni put koja nije porobljena od strane Goa'ulda. Oni su pomogli ljudskoj rasi Hebridijcima da se oslobode Goa'ulda donijevši im naprednu tehnologiju i samim tim učinivši ih jednom od najnaprednijih ljudskih civilizacija. Od tada, Serrakini i Hebridijci žive zajedno.
Sablja
280px|desno|mini|Sablje "klč" u Topkapi saraju (sultanov dvor) u [[Istanbulu.]] Sablja je naziv za hladno oružje slično maču koje ima zakrivljenu oštricu. Sablja je nastala kao oružje konjice kod evroazijskih naroda stepe. Na Balkan je dospjela na samom početku osmanlijskih osvajanja. Sablja je jedno od rijetkih dugih hladnih oružja iz Srednjeg vijeka koje se zadržala sve do današnjih dana u brojnim armijama kao paradno oružje. Jedan od najranijih prikaza sablje predstavlja kompozicije ratnika na freskama u manastiru Lesnovo 1341. godine, u današnjoj Republici Makedoniji. Prikazana je također i na fresci ratnika u manastiru Manasija iz 1418. godine kao i na stećcima u Tobutu s kraja 16. i početka 17. vijeka. Jedna od reprezentivnijih ručno rađenih i dekoriranih starih sablji čuva se danas na odsjeku za metal i nakit Muzeja primijenjene umjetnosti u Beogradu a datirana je u vrijeme osvajanja sultana Sulejmana Beograda 1521. godine.
Pojava i upotreba
mini|desno|Borba [[Berberi|berberskih pirata i britanskih mornara početkom 19. vijeka.]] mini|desno|Kovači sabljari iz [[Damaska, oko 1900. godine.]] desno|mini|Sablja oficira francuske mornarice iz 19. vijeka Upotreba sablje kod Italijana prvi put je zabilježena 1444. godine a kod Nijemaca također u 15. vijeku. Isto oružje Francuzi su koristili početkom 17. vijeka a Engleza krajem istog vijeka, tačnije 1680. godine. Najzastupljenije sablje su sa turskim "klč" i persijskim "šamšir" tipom sječiva. Od turske sablje krivošije, s njenom izvijenom jednostranom oštricom, na Zapadu nastala je moderna konjička sablja u 18. vijeku. Sablja kao hladno oružje bila je veoma popularna među piratima kako u Sredozemlju tako i na Karibima. Sablja postaje sastavni dio oružja lahke mađarske, poljske i litvanske konjice – husara, kao i ruskih kozaka. Početkom 19. vijeka sa formiranjem prvih profesionalnih vojski, a kasnije i zbog pojave brzometnog oružja, sablja predstavlja sastavno oružje konjičkih jedinica kao i oficira kada počinju sve više dobijati statusni i dekorativni značaj. Zanimljiv primjerak modernog tipa sablje predstavlja počasna sablja generala Koste Protića iz 1878. godine čiju dekoraciju i balčak u obliku zmaja je uradio bečki juvelir, a danas se čuva u muzeju u Čačku. Sablja je bila čest primjer darivanja, tako je zabilježeno da je sultan Mahmud II poklonio sablju optočenu dragim kamenjem knezu Milošu tokom njegove posjete Istanbulu 1835. godine. Još jedan primjer darivanja zabilježen je 1900. godine tokom boravka u Beogradu persijskog šaha Musaref el Dina koji je poklonio sablju kralju Aleksandru Obrenoviću. Ova dragocjena sablja danas se čuva u Vojnom muzeju na Kalemegdanu. U Sabljarskoj čaršiji u Sarajevu od 1477. pa sve do 1878. godine postojale su brojne kovačke radnje u kojima su se iskivale sablje, jatagani, handžari kao i čuvene sablje i noževi dimiskije. Osim Sarajeva glavni zanatski centri za izradu oružja na Balkanu bili su Foča, Užice, Konjic, Prizren, Skoplje i gradovi Boke Kotorske. U konjičkim jedinicama i među oficirima i podoficirima u Jugoslavenskoj vojsci između dva svjetska rata zadržala se sablja model M1895. Ovaj isti model sablje sa neznatnom razlikom (grb SFRJ na štitniku rukohvata) nalazio se u konjici JNA sve do rasformiranja ove jedinice krajem 1950-ih a zadržao se jedino u Gardi. Pojedine sablje danas predstavljaju pravo bogatstvo zbog svoje historijske vrijednosti i ornamentike – dekoracije. Jedna takva sablja optočena zlatom i dragim kamenjem nalazi se u palati rumunskog predsjednika. Sablja predstavlja poklon kneza Mihajla prvom rumunskom knezu Kuzi 1863. godine. Zavidnu kolekciju bogato ukrašenih sablji imao je maršal Josip Broz Tito. Danas se uglavnom koristi u simboličke i ceremonijalne svrhe, ali i za sportsku disciplinu mačevanja.
Rade Jovanović
Radoslav - Rade Jovanović (rođen 15. 4. 1928. godine u Goraždu) bio je pjesnik i kompozitor bosanske sevdalinke. Radoslav Rade Jovanović bio je jedan od tekstopisaca i kompozitora narodne muzike sa prostora bivše Jugoslavije. Ostavio je veliki broj komponiranih sevdalinki koje su dio pjevačkog repertoara pjevača i instrumentalnih izvođača bosanske sevdalinke.
Djetinjstvo i Drugi svjetski rat
Rođen je 15. 4. 1928. godine u Goraždu, gdje se školovao. Nastavio je obrazovanje u Priboju. Učestvovao je u Narodnooslobodilačkoj borbi, kao pripadnik Druge proleterske brigade. Iz tog perioda ostao je veliki broj pjesama posvećenih njegovim saborcima, kao što su Boško Buha i Sava Sirogojno, na osnovu kojih je kasnije snimljena i LP. Iz Drugog svjetskog rata izašao je kao omladinac i bio prvi omladinski sekretar u Goraždu, a potom i oblasni sekretar u Banovićima. U Banovićima je uhapšen i upućen na izdržavanje kazne na Goli otok, gdje je ostao osamnaest mjeseci. Pušten je teško bolestan i vratio se u Goražde. Zaposlio se kao referent za dječiji dodatak, ali je zbog bolesti penzionisan.
Stvaralaštvo
Pedesetih godina prošlog vijeka nastaje njegova prva pjesma u duhu narodnog melosa "Često mlađan prošetam kraj Drine". Napisao je, kako je kasnije pričao, u jednom dahu, u trenutku inspiracije, i to na običnoj kutiji cigareta. Počeo je pisati pjesme za odrasle i djecu. Među prvim pjesmama bila je "Na obali Drine" koju je otpjevao Zaim Imamović. Zatim je Nada Mamula otpjevala "Negdje u daljine", a pjesmu "Sjećaš li se ratni druže" i "Bolan ti ležim jarane" otpjevao je Gvozden Radičević. Dolaze i učešća na festivalu Ilidža '64. gdje pobjeđuje sa pjesmom "Jablani se povijaju", a koju je otpjevao Safet Isović. Ta pjesma osvojila je nagradu i žirija i publike za tekst i muziku. Na tom festivalu, Rade je učestvovao sa tri pjesme i sve su osvojile neku nagradu. I slijedeća Ilidža 1965. ponovo osvaja nagradu za pjesmu "Ne pitaj me stara majko" koju je otpjevao Nedeljko Bilkić.
Šemsudin Gegić je o njemu snimio dokumentarni film "Narodni umjetnik-neprijatelj A kategorije" iz 2001.
Safet Isović je prvi put otpjevao "Kad sretneš Hanku" na festivalu narodne muzike Beogradski sabor 1970. godine. Sedam godina kasnije muzički kritičari bivše Jugoslavije su u anketi Radio Beograda sevdalinku "Hanku" proglasili narodnom pjesmom decenije. Televizijske i radio emisije o životu i stvaralaštvu Radeta Jovanovića uradili su Šemsudin Gegić i Vehid Gunić. Osim mnogobrojnih pjesama i stihova, Rade Jovanović ostavio je veliki broj zapisa, eseja i aforizama. Počinio je samoubistvo 15. aprila 1986. godine.
Festival pjesme i sevdaha "Rade Jovanović"
U znak sjećanja na Radeta Jovanovića, u Goraždu se 18. juna 2005 i 2006. održao međunarodni festival pjesme i sevdaha "Rade Jovanović Goražde 2005."
Pjesme
Napisao je preko 500 pjesama.
Rijeka Drina, Bosna i Hercegovina, priroda, bili su tema Radetovih pjesama, poput:
Vanzemaljske rase u seriji Stargate SG-1
Nakon prve Goa'uldske invazije na Zemlju veliki broj zemljana odveden je na druge planete u našoj galaksiji kao radna snaga. Neki od njh su se uspjeli osoboditi, neki su prestali biti interesantni Goa'uldima. Svaka od ovih grupa ljudi osnovala je novu civilizaciju, čiji razvoj varira od planete do planete. Humanoidne rase koje se pojavljuju u seriji su:
Peritonealna dijaliza
mini|200px|Pojednostavljena šema peritonealne dijalize Peritonealna dijaliza je jedna od metoda odstranjivanja otpadnih produkata iz organizma u slučaju zatajenja bubrega. Ovu metodu dijalize koristi oko 11% bolesnika sa zatajenjem bubrega, ostali koriste hemodijalizu.
Ovaj oblik dijalize koristi trbušnu maramicu (peritoneum) kao filter. Mekana silikonska cijevčica (kateter) laporaskopski se postavlja u trbušnu šupljinu, a posebne otopine prilagođene za peritonealnu dijalizu bolesnik sam putem sterilnih sistema dvostrukih vrećica sa konektorom za kateter, kroz taj isti kateter utače u trbušnu šupljinu. U peritonealnoj dijalizi se putem mekanog katetera ubaci u stomak dijalizna otopina, tzv. dijalizat. Otpadne tvari i tekućine iz krvi prolaze kroz dijalizat i peritonealnu membranu, koja ih odstranjuje. Peritonealna membrana ima istu funkciju kao i membrana na aparatu za hemodijalizu. Ona zadržava u organizmu sve korisne tvari, a izbacuje van sve otrovne tvari i višak tečnosti.
Za razliku od hemodijalize, ova vrsta dijalize se može obavljati samostalno i u kući.
Demografija Kosova
Ova stranica prikazuje Demografsku historiju Kosova.
Popis 1948
Ukupno: 727 820
Popis 1953
Ukupno:808 141
Popis 1961
Ukupno: 963 959
Popis 1971
Ukupno: 1 243 693
Popis 1981
Ukupno: 1 584 440
Popis 1991
U 1991 je većina Albanske populacije bojkotovalo popis.
Ukupno: 359 346
Bojni čekić
150px|desno|mini|Bojni čekić
Bojni čekić ili ratni čekić je primitivno ratno oružje namenjen za blisku borbu. Ratni i običan čekić su vrlo slični, sastoje se od drške i glave. Drška može biti različitih dužina, najduža je približno jednaka helebardi, a najkraća je približno jednaka buzdovanu. Dugački čekići takozvani “polearms” (oružje od motke) namjenjeni su za upotrebu protiv konjice, dok se kraći koriste za blisku borbu mada i konjanici koriste kraće.
Kasniji čekići su obično imali šiljak na jednoj strani glave na ovaj način dosta se poboljšala efikasnost čekića. Ratni čekić je mogao da zada strahovito jak udarac u metu, a naročito kada je postavljen na motku, i udarcem je mogao da nanese štetu tijelu a da pritom ne mora probije oklop, što je u to vrijeme bila odlična prednost. Šiljak na drugoj strani glave mogao se koristiti tako što je mogao da zahvati neprijateljski oklop, štit ili uzde od konja, a može biti korišten i za direktan udarac koji je probijao skoro sve vrste oklopa. Protiv konjice je korišten tako što su se udarale noge od konja što bi dovelo do pada konjanika gde je bio laka meta.
Najpoznatiji ratni čekić je čekić po imenu “Mjolnir”, to je oružje čuvenog nordijskog boga Tora. lijevo|mini|Bog Tor ratuje sa titanima
Helebarda
desno|mini|Helebarda Helebarda je jedno od prvih oružja napravljenih od motke, i bilo je mnogo više od običnog oružja. Osnova helebarde je sjekira koja se nalazila na vrhu koplja dužine oko 2 metra. Oštrica sekire je izbalansirana pomoću kuke koja je bila povezana sa suprotne strane, što je helebardi davalo tri različite vrste napada (upotrebe).
Glavna upotreba helebarde je bila borba protiv konjice. Protiv prvobitnog naleta konjice korišćeno je koplje koje je bilo dugačko oko 2 metra, nakon udara konjice koristila se kuka koja je služila da se jahač zbaci sa konja i konačno se pomoću oštre sekire, koja je sa lakoćom probijala sve vrste oklopa, moćnim zamahom mogao dovršiti zbačeni protivnik.
Helebarda se koristila isključivo u formacijskim borbama, vojnik koji bi zamahnuo helebardom bio bi veoma ranjiv, te je zavisio od saboraca oko sebe.
Kongo (rijeka)
Kongo ili Zair je velika rijeka ekvatorijalne Afrike, duga je približno 4700 kilometara. Po dužini, Kongo je peta rijeka u svijetu i druga u Africi, nakon Nila. Veličina sliva joj je 3.800.000 km2 i po obilju vode jedna je od najvećih rijeka na svijetu. Tvore je dva izvorišna toka: Luapula i Lualaba. Pod nazivom Zair poznata je nizvodno od Stanleyevih slapova. U Republici Kongo naziva se Kongo, a u Angoli Rio Zaire. Ima velik broj pritoka (Lindi, Lomami, Mangala, Ubangi, Sangha, Kwa i dr.). Golemim, 11 kilometara širokim, estuarijem utiče u Atlantski okean. Plovna je od ušća do grada Matadi (134 km), od Malebo Poola (Stanlye Pool) do Stanleyevih slapova (1690 km) te uzvodno do slapova u dužini od 942 km (Lualaba). Golemi hidroenergetski potencijal Konga samo je lokalno iskorišten.
Kongo nastaje u južnom dijelu Demokratske Republike Kongo, gdje se sastaju rijeke Lualaba i Luvua. Zatim teče prema sjeveru, do Stanleyevih slapova, u blizini grada Kisangani, i vrlo blizu ekvatora počinje skretati obrnuto od kazaljke na satu. Prvo teče prema sjevero-zapadu, zatim prema zapadu, pa prema jugu. Ulijeva se u Atlantski okean formirajući veliki riječni bazen koji prekriva više od 4 miliona km2. Zbog svog položaja u najvećem afričkom kišnom pojasu, Kongo nosi više vode od bilo koje druge rijeke na zemlji, osim Amazone u Južnoj Americi. Na ušću u Atlantski okean protok Konga je 34.000 m3 u sekundi.
Unutar toka rijeke Kongo nalazi se 4.000 riječnih otoka od kojih je više od 15 dužih od 16 kilometara. Upravo zbog ovih otoka neki dijelovi toka nisu plovni. Skoro 400 kilometara Konga nije plovno, ali ne samo zbog ovih otoka nego i zbog mnogih slapova.
Podjela rijeke Kongo
Rijeka Kongo je podijeljena u četiri dijela: Izvorišni dio, Gornji Kongo, Srednji Kongo i Donji Kongo.
Izvorišni dio
U Kongo se ulijeva voda iz izvora u sjevernoj Zambiji i južnoj Demokratskoj Republici Kongo, na visinama od 1000 do 2000 metara nadmorske visine. Ovi izvori imaju mnogo brzaca pa se ne mogu koristiti za komercijalnu navigaciju. U Zambiji, Chambeshi i ostali izvori, ulijevaju se u jezero Bangweulu, koje je okruženo mnogim močvarama. Voda iz jezera Bangweulu ulijeva se u rijeku Luapula, koja tvori granicu između Zambije i Demokratske Republike Kongo, te se ulijeva u jezero Mweru. Jezero Mweru otječe u rijeku Luvua u Demokratskoj Republici Kongo. Zapadno, u južnom dijelu Demokratske Republike Kongo, rijeka Lualaba i njene pritoke nastaju u visoravnima Katanga. Lualaba se sa rijekom Lufira ulijeva u jezero Upemba i teče sjeverno gdje se sa rijekom Luvua sastaje u sjevernom dijelu Katange.
Gornji Kongo
Gornji Kongo, koji se smatra i nastavkom Lualabe, teče od ušća Luvue u Lualabu do Stanleyevih slapova. Samo 300 kilometara Gornjeg Konga, između gradova Kindu i Ubundu je plovno. Uzvodno od grada Ubundu nalazi se lanac od sedam velikih vodopada koji se protežu na dužini od 100 kilometara. Stanleyjevi slapovi su zadnji od njih i nalaze se 50 kilometara sjeverno od ekvatora i 460 metara iznad nivoa mora. Kisangani, jedan od najvećih gradova u Demokratskoj Republici Kongo, nalazi se odmah ispod tih slapova.
Srednji Kongo
Srednji Kongo skreće prema sjevero-zapadu, zapadu i jugo-zapadu, a nadmorska razina između Stanleyevih slapova i Malebo Poola opada za samo 100 metara. Svih 1 600 kilometara je plovno. Na ovom dijelu rijeke ulijevaju se četiri velike rijeke: Lomami, Aruwimi, Ubangi i Kasai. Lomami teče prema sjeveru, skoro paralelno sa Gornjim Kongom, a ušće u Kongo joj se nalazi sa južne strane, oko 130 kilometara nizvodno od grada Kisangania. Rijeka Aruwimi, koja se u gornjem dijelu toka naziva Ituri, odvodnjava područje velikih kišnih šuma zapadno od Albertovog jezera. Teče prema zapadu i ulijeva se u Kongo sa sjeverne strane, 100 kilometara nizvodno od ušća rijeke Lomami. Ubangi, najveća Kongova pritoka, teče od ušća rijeka Bomu i Uelle prema zapadu i prati granicu između Demokratske Republike Kongo i Središnje Afričke Republike. U blizini Banguia, glavnog grada Središnje Afričke Republike, naglo skreće prema jugu i ulijeva se u Kongo malo južnije od ekvatora. Od ovog ušće pa do tačke ispod grada Kinshasa, Srednji Kongo čini prirodnu granicu između Demokratske Republike Kongo i Republike Kongo. Na tom dijelu rijeka Kasai, poznata još i pod nazivom Kwa, utiče u Kongo sa istoka. Kasai i njegove pritoke teku sjevero-zapadno od sjeverne Angole prema Demokratskoj Republici Kongo. Ostale velike pritoke na Srednjem Kongu su: Lulonga, Ikelemba, Ruki, Itimbiri, Mongala i Sangha. Oko 160 kilometara nizvodno od ušća rijeke Kwa, Kongo se proširuje u jezero koje je poznato pod nazivom Malebo bazen ili Stanleyev bazen. Tu rijeka Kongo kruži oko otoka Mbamou.
Donji Kongo
Kongo se nakon Stanleyevog bazena ponovno sužava i do Atlantskog okeana je dug još 435 kilometara. Glavni grad Demokratske Republike Kongo, Kinshasa, nalazi se na suprotnoj strani od glavnog grada Republike Kongo, Brazzaville. Zbog divljih brzaca većina Donjeg Konga je plovna samo za manje riječne brodove. Zadnji brzaci nalaze se 135 kilometara uzvodno od ušća. Glavna luka, Matadi, smještena je na južnoj strani rijeke, odmah ispod brzaca. Kinshasa i Matadi su spojeni željeznicom. Nizvodno od Matadia, Kongo formira prirodnu granicu Demokratske Republike Kongo i Angole.
Historija rijeke Kongo
Narod Bantu živio je uz rijeku Kongo više od 2000 godina. Na rijeci su lovili ribe, a između rijeke i prašume, nalazilo se plodno tlo. Moćno carstvo ljudi iz Konga razvilo se 1300ih godina. Portugalski pomorac Diogo Cão prvi je poznati Evropljanin koji je posjetio rijeku Kongo. Na svojim putovanjima od 1482. do 1485. godine ušao je u estuarij Konga. Okolno područje proglasio je portugalskom teritorijom i ostavio je portugalsku zastavu na obali kao dokaz svog otkrića. Kralj Konga zaželio je dobrodošlicu Camu i svim sljedećim istraživačima pa su ostvarili vrlo prijateljske odnose i trgovinu s Portugalom. Više od 300 godina prošlo je dok nije došlo do ozbiljnih istraživanja rijeke Kongo. Francisco José de Lacerda, portugalski istraživač, došao je do visoravni Katanga sa istoka 1798. godine. To su učinili i arapski trgovci 1800ih. Arapi su proširili svoj utjecaj na istočnu stranu zavale Konga gdje su mnogo trgovali. Škotski istraživač i misionar, David Livingstone, posjetio je rijeke Luapula i Lualaba 1871. godine vjerujući da su one izvor Nila. Prvi istraživač koji je sam istražio cijelu rijeku bio je anglo-američki novinar i istraživač Henry Molton Stanley. 1876. i 1877. godine Stanley je prešao više od 2600 kilometara uz rijeku Kongo. Uz pomoć belgijskog kralja Leopolda II., Stanley se vratio u Kongo od 1879. do 1884. godine. Osnovao je 22 naselja na Kongu, na Gornjem Kongu pustio je 4 broda pogon i izgradio je cestu oko brzaca na Donjem Kongu između Matadia i Malebo bazena. 1885. godine Slobodna Zemlja Kongo, koja je uključivala veći dio zavale Konga, postala je privatno vlasništvo Leopolda II. 1908. taj entitet postao je belgijska kolonija, Belgijski Kongo, a 1960. godine postigao je nezavisnost kao država Kongo.
Robert Woodrow Wilson
mini|desno|250px|Wilson (lijevo) i Penzias. Robert Woodrow Wilson (Houston, 10. januara 1936.) jest američki astronom, dobitnik Nobelove nagrade za fiziku 1978. godine, zajedno Arnom Allanom Penziasom za otkiće kosmičkog mikrovalnog pozadinskog zračenja. Nobelovu nagradu dobio je i Pjotr Leonidovič Kapitza.
Robert Woodrow Wilson rodio se u Houstonu u Texasu, 1936. godine. Studirao je na Univerzitetu Rice u Houstonu i na Kalifornijskom institutu tehnologije.
Robert W. Wilson i Arno A. Penzias u laboratorijima kompanije Bell u Holmdelu, SAD, radili su pokuse s velikom antenom. Izradili su prijemnu antenu u obliku roga, dugu 6 metara s vrlo osjetljivim prijemnikom, da bi razaznali slabe radiosignale s umjetnih satelita Echo 1 i Telstar. Penzias i Wilson odlučili su ispitati slabi šum koji je ometao prijem.
Prvo su pomislili kako šum potječe iz smjera Mliječnog puta. Kada su uklonili sve moguće izvore zvuka, ostao je i dalje taj šum. U početku nisu znali šta su otkrili. Nazvali su ga kosmičko mikrovalno pozadinsko zračenje. Ono je važno u vezi teorije Velikog praska.
Bitka za Monte Cassino
Bitka za Monte Cassino (poznata još kao Bitka za Rim i Bitka za Cassino) bila je serija od četiri napada Saveznika na Zimsku liniju u Italiji koju su držali Nijemci i Italijani. Cilj je bio proboj do Rima.
Početkom 1944. zapadna polovina Zimske linije bila je pod čvrstom rukom Nijemaca koji su kontrolirali doline rijeka Rapido, Liri i Garigliano, kao i neke od okolnih vrhova i grebenova. Ovi elementi sačinjavali su Gustavovu liniju. Monte Cassino, drevna opatija na vrhu brda, koju je 529. osnovao sv. Benedikt, dominirala je nad obližnjim gradom Cassinom i ulazima u doline Lirija i Rapida, ali Nijemci je nisu zauzeli. Ipak, postavili su vojnike na neke položaje na strmim padinama ispod zidina opatije.
Bojeći se da opatija čini dio njemačkih odbrambenih linija, prvenstveno kao mjesto za izviđanje, Saveznici su je odlučili bombardirati 15. februara, pa su američki bombarderi bacili 1.400 tona bombi na nju. Ruine koje su ostale nakon bombardiranja sada su nudile još bolju zaštitu od zračnih i artiljerijskih napada, pa su njemački padobranci dva dana poslije zauzeli položaje u ruševinama opatije. Između 17. januara i 18. maja Saveznici su četiri puta napali Monte Cassino i Gustavovu liniju, a u posljednjem napadu učestvovalo je 20 divizija na liniji dužine 32 km. Njemački branioci konačno su potisnuti s njihovih položaja, ali po veoma skupoj cijeni.
Pozadina
Nakon savezničke invazije na Italiju u septembru 1943. koju su izvele dvije armije pod komandom generala Harolda Alexandera, vrhovnog zapovjednika savezničkih snaga u Italiji, uslijedio je napad u smjeru sjevera na dva fronta, s obiju strana planinskog lanca koji čini "kičmu" Italije. Na zapadnom frontu američka 5. armija, pod komandom general-poručnika Marka Clarka, krenula je iz svoje baze u Napulju uz italijansku "čizmu", dok je na istoku Montgomeryjeva britanska 8. armija napredovala uz jadransku obalu.
Iako je 8. armija uspjela probiti njemačku odbrambenu liniju na istoku i zauzeti Ortonu, dalje napredovanje moralo je biti zaustavljeno zbog mećava krajem decembra koje su onemogućile blisku podršku iz zraka i kretanje po oštrom terenu. Maršruta za Rim s istoka koristeći Autoput 5 stoga je isključena kao mogućnost, ostavivši u igri dvije ceste iz Napulja prema Rimu, Autoput 6 i Autoput 7, kao jedine opcije; Autoput 7 (stari rimski Apijski put) išao je duž zapadne obale, ali je južno od Rima vodio kroz Pontijsko blato, koje su Nijemci poplavili, dok je Autoput 6 vodio kroz dolinu Lirija. Nad južnim ulazom u dolinu dominirala su brda iza Cassina. Izvrsno osmatranje s vrhova ovih brda omogućilo je Nijemcima da uoče kretanje savezničkih trupa, spriječe bilo kakvo njihovo napredovanje prema sjeveru i usmjere artiljerijsku vatru na njih. S linijom savezničkog napada ukrštavala se brza rijeka Rapido (otuda joj i ime), koja izvire u centralnim Apeninima i protječe kroz Cassino te u blizini ulaza u dolinu Lirija (gdje se Liri spaja s Rapidom), nakon čega mijenja ime u Garigliano (koju su Saveznici često zvali "Gari"), pod kojim teče do mora. S jako utvrđenim odbrambenim jedinicama na planinama, teškim prelazima preko rijeka (ne samo da je Rapido bio brz već su Nijemci privremeno skrenuli njegov tok prema vrhu doline kako bi je potopili i tako bilo kojim napadačima stvorili najteže moguće uvjete za napredovanje kopnom) Cassino je bio ključna tačka Gustavove linije i najteži niz odbrambenih položaja koji su činili Zimsku liniju.
Zbog historijskog značaja 14 stoljeća stare benediktinske opatije, u decembu 1943. vrhovni zapovjednik njemačkih snaga u Italiji Albert Kesselring naredio je da samu opatiju ne uključe u svoje odbrambene položaje i o tome obavijestio Vatikan i Saveznike.
Neki saveznički izviđački avioni uočili su njemačke trupe unutar opatije. Opatija je imala izvrstan pogled na okolna brda i doline i stoga je bila prirodna tačka za njemačke artiljerijske osmatrače. Postalo je jasno da će, ako opatija nekad bude srušena, Nijemci zauzeti te ruševine i iskoristiti ih za formiranje odbrambenih položaja. Na kraju, međutim, vojne rasprave u vezi s rušenjem opatije više su se oslanjale na potencijalnu prijetnju (stvarnu ili zamišljenu) nego na njeno stvarno zauzimanje.
Planovi i pripreme
Plan zapovjednika američke 5. armije Marka Clarka podrazumijevao je da britanski X korpus, koji je bio lijevo, na frontu dužine 32 km, krene u napad 17. januara 1944. preko Garigliana blizu obale mora (britanska 5. i 56. divizija). Britanska 46. divizija trebala je napasti u noći 19. januara preko Garigliana ispod mjesta njegovog spajanja s Lirijem kako bi sa desne strane pružila podršku glavnom napadu koji će izvesti američki II korpus. Glavni proboj II korpusa počeo je 20. januara, kad je 36. divizija (Teksaška) krenula u napad preko nabujalog Rapida 8 km nizvodno od Cassina. Istovremeno, Francuski ekspedicijski korpus, pod komandom generala Alphonsea Juina, nastavio je sa svojim "desnim krošeom" prema Monte Cairu, vratima za Gustavovu i Hitlerovu liniju. Zapravo, Clark nije vjerovao da ima mnogo izgleda za rani proboj, ali je osjećao da će ti napadi odvući njemačke rezervne snage od područja Rima na vrijeme za napad na Anzio, gdje je VI korpus (britanska 1. i američka 3. divizija) trebao izvršiti amfibijski desant 22. januara. Saveznici su se nadali da će ovaj desant, zbog elementa iznenađenja i brzog kretanja u unutrašnjost prema Albanskom gorju, koje kontrolira oba autoputa (6 i 7), biti prijetnja za pozadinu branilaca Gustavove linije, kao i za rute opskrbe, što bi možda uznemirilo njemačke zapovjednike i uzrokovalo da narede povlačenje s Gustavove linije na položaje sjeverno od Rima. Iako bi to bilo u skladu s njemačkom taktikom iz prethodna tri mjeseca, saveznički obavještajci nisu shvatili da se strategija povlačenja koristi samo da bi se dobilo na vremenu da se pripremi Gustavova linija, gdje se Nijemci namjeravaju utvrditi. Procjena savezničkih planova stoga je bila preoptimistična.
mini|350px|Prva bitka: plan napada mini|Britanski [[inženjeri prelaze Garigliano 19. januara 1944.]] Peta armija došla je do Gustavove linije tek 15. januara nakon šest sedmica teških borbi da probije posljednjih 11 km kroz položaje na Bernhardtovoj liniji, tokom čega je izgubila više od 16.000 vojnika. Jedva da je imala vremena pripremiti novi napad, da se i ne spominju odmor i reorganizacija koji su zaista trebali 5. armiji nakon tri mjeseca žestokih borbi sjeverno od Napulja. Međutim, zbog činjenice da bi vrhovni saveznički zapovjednici učinili desantne čamce dostupnima samo do početka februara, desant na Anzio morao je biti izveden krajem januara, uz koordinirani napad na Gustavovu liniju tri dana poslije.
Prvi napad: X korpus slijeva (17. januar)
Prvi napad izveden je 17. januara. U blizini obale, britanski X korpus (56. i 5. divizija) prešao je Garigliano (dva dana kasnije isto je uradila 46. divizija na desnom boku), zadavši generalu Von Sengeru, zapovjedniku XIV oklopnog korpusa i odgovornom za odbranu Gustavove linije na njenom jugozapadnom dijelu, ozbiljne brige u vezi s mogućnošću 94. pješadijske divizije da odbrani liniju. Odgovarajući na Von Sengerovu zabrinutost, Kesselring naređuje da 29. pješadijska i 90. motorizirana divizija, koje su bile u području Rima, osiguraju pojačanje. Postoje neke špekulacije o tome šta je moglo biti da je X korpus imao dovoljno vojnika u rezervi da iskoristi svoj uspjeh i izvrši odlučujući proboj. Korpus nije imao viška ljudi, ali sigurno je da bi bilo vremena da se promijeni opći plan bitke i otkaže ili izmijeni centralni napad američkog II korpusa kako bi vojnici bili dostupni da isforsiraju stvari na jugu prije nego njemačka pojačanja stignu na svoje položaje. Kako se ispostavilo, zapovjedništvo 5. armije nije obratilo dovoljno pažnje na slabost njemačkih položaja i plan je ostao nepromijenjen. Dvije divizije iz Rima stigle su do 21. januara i stabilizirale njemačke položaje na jugu. Međutim, plan je u jednoj stvari ipak bio uspješan jer je odvukao Kesselringove rezervne trupe na jug. Tri divizije X korpusa izgubile su 4.000 vojnika tokom prve bitke.
Glavni napad: II korpus u centar (20. januar)
mini|desno|200px|Posada njemačkog [[Panzer IV|Panzera IV pokušava ga osposobiti za kretanje nakon štete pretrpljene u borbama oko Monte Cassina.]]
Centralni proboj koji je izvršila američka 36. divizija počeo je tri sata po zalasku Sunca 20. januara. Nedostatak vremena za pripremu značio je da je prilaz rijeci još bio opasan zbog neočišćenih minskih polja i improviziranih ubojitih naprava, a tehnički jako zahtjevan prijelaz preko rijeke nije bio do kraja isplaniran i uvježban. Iako je jedan bataljon 143. regimente uspio preći Rapido na južnoj strani San Angela, a dvije čete 141. regimente na sjevernoj, bili su izolirani većinu vremena, a savezničke oklopne trupe nikad nisu bile u mogućnosti preći rijeku, što ih je ostavilo veoma ranjivim na protivnapade tenkova i samohodnih topova 15. motorizirane divizije generala Eberharda Rodta. Južna grupa bila je prisiljena da se vrati preko rijeke do sredine jutra 21. januara. General-major Geoffrey Keyes, zapovjednik II korpusa, izvršio je pritisak na general-majora Freda Walkera iz 36. divizije da odmah obnovi napad. Dvije regimente još jednom su napale, ali s nimalo više uspjeha protiv dobro utvrđene 15. motorizirane divizije. 143. regimenta prebacila je dva bataljona preko rijeke, ali opet nisu imali tenkovsku podršku i bili su razoreni kad je Sunce izašlo sljedećeg dana. 141. regimenta također je prebacila dva bataljona i, uprkos nedostatku tenkovske podrške, uspjeli su napredovati kilometar. Međutim, nakon svanuća narednog dana i oni su pokošeni te su do večeri 22. januara praktično prestali postojati; samo 40 ljudi vratilo se do savezničkih položaja. Ovaj napad skupo je koštao 36. diviziju: u 48 sati ubijeno je, ranjeno ili nestalo 2.100 vojnika.
Pokušaj II korpusa sjeverno od Cassina (24. januar)
mini|desno|250px|Prva bitka: Sjeverni sektor, 24. januar – 11. februar 1944. Sljedeći napad pokrenut je 24. januara. Američki II korpus, čija je 34. pješadijska divizija pod komandom generala Charlesa W. Rydera predvodila napad, uz francuske trupe na desnom boku, krenuo je u napad preko poplavljene doline Rapida sjeverno od Cassina prema planinama iza njega s namjerom da poslije skrenu ulijevo i napadnu Monte Cassino s visine. Iako je prelazak preko rijeke olakšan činjenicom da je Rapido plići sjeverno od Cassina, poplava je objema jedinicama otežala kretanje prema prilazima. Preciznije, oklopna vozila mogla su se kretati jedino stazama prekrivenim čeličnim pločama i 34. diviziji trebalo je osam dana krvavih borbi na poplavljenom terenu da potisne 44. diviziju generala Friedricha Franeka i uspostavi uporište u planinama.
II korpus u planinama sjeverno od Cassina
Na američku 34. diviziju (uz pomoć 142. regimente 36. divizije) spao je zadatak da se bori južno duž lanca brda, prema grebenu na južnom kraju Samostanskog brda. Odatle su se mogli probiti dalje u dolinu Lirija iza branilaca Gustavove linije. To je bilo vrlo teško: planine su bile stjenovite, sa mnogo gromada i ispresijecane uvalama i jarugama. Kopanje zaklona u stjenovitom terenu nije dolazilo u obzir, a svaka od spomenutih geomorfoloških karakteristika bila je izložena vatri s okolnih uzvišenja. Ni s uvalama nije bilo ništa bolje s obzirom na to da su bile obrasle štipavcem, koji nije pružao nikakav zaklon, zasijane minama, improviziranim ubojitim napravama i skrivenom bodljikavom žicom. Nijemci su imali tri mjeseca da pripreme odbrambene položaje koristeći dinamit i da nagomilaju zalihe municije i opreme. Nije bilo prirodnih skloništa, a vrijeme je bilo kišovito i ledeno.
Do početka februara američka pješadija zauzela je stratešku tačku blizu zaseoka San Onofrio, udaljenog nešto više od 1 km od opatije, a do 7. februara jedan bataljon došao je do Kote 445, zaobljenog vrha brda odmah ispod samostana i udaljenog manje od 370 m. Jedna američka jedinica uspjela je izvršiti izviđanje odmah ispod zidina opatije koje su bile nalik stijenama, a monasi su svjedočili razmjeni vatre između američkih i njemačkih patrola. Ipak, pokušaje zauzimanja Monte Cassina prekinula je žestoka mitraljeska vatra s padina ispod samostana. Uprkos svom velikom trudu i borbi, 34. divizija nikad nije uspjela zauzeti posljednje redute na Brdu 593 (Nijemcima poznato kao Brdo kalvarije), koje je držao 3. bataljon njemačke 2. padobranske regimente, a koje je dominiralo grebenom prema samostanu.
Posljedice
Dana 11. februara, nakon neuspješnog završnog trodnevnog napada na brdo i grad Cassino, Amerikanci su se povukli. Nakon dvije i po sedmice teških borbi II korpus bio je istrošen. Akcije 34. divizije u planinama smatrane su jednim od najboljih poduhvata bilo kojih vojnika tokom rata. Zauzvrat su pretrpjeli gubitke od otprilike 80% u pješadijskim bataljonima (približno 2.200 vojnika).
Na vrhuncu bitke u prvim danima februara general Von Senger und Etterlin premjestio je 90. diviziju s fronta na Gariglianu na položaje sjeverno od Cassina i bio je toliko uznemiren stepenom osipanja jedinica da je "skupio svu veličinu svojih ovlasti da zatraži da se bitka za Cassino prekine i da zauzmemo sasvim novu liniju... zapravo, položaj sjeverno od mostobrana u Anziju". Kesselring je odbio zahtjev. U ključnom trenutku Von Senger je bio u mogućnosti angažirati 71. pješadijsku diviziju ostavivši 15. motoriziranu na svom mjestu.
Povučene američke jedinice zamijenio je Novozelandski korpus (2. novozelandska i 4. indijska divizija) iz britanske 8. armije na jadranskom frontu. Zapovjednik tog korpusa bio je general-poručnik Bernard Freyberg.
Druga bitka: Operacija "Osvetnik"
mini|desno||250px|Druga bitka: plan napada
Pozadina
Budući da se II korpus suočavao s teškom prijetnjom u Anziju, Freyberg je bio pod jednako teškim pritiskom da pokrene napad u Cassinu koji bi olakšao situaciju II korpusu. Stoga je još jednom napad počeo, a da napadači nisu bili potpuno pripremljeni. Također, zapovjedništvo korpusa nije u potpunosti procijenilo teškoću dovođenja 4. indijske divizije na položaj u planinama i njenog opskrbljivanja na grebenima i u dolinama sjeverno od Cassina (koristeći mule duž 11 km dugih kozijih staza na terenu koji pruža potpun pogled na samostan, izloženih preciznoj artiljerijskoj vatri - odatle naziv Dolina smrti). Ovo je evidentirano u zabilješkama general-majora Howarda Kippenbergera, zapovjednika novozelandske 2. divizije, nakon rata:
Uništavanje opatije
Mišljenja nekih savezničkih oficira bila su fiksirana na veliku opatiju na Monte Cassinu: iz njihove perspektive, upravo je opatija - i njena pretpostavljena upotreba od strane Nijemaca za artiljerijsko osmatranje - spriječila proboj Gustavove linije.
Britanska štampa i C. L. Sulzberger iz The New York Timesa često su i uvjerljivo te sa dosta (često izmišljenih) detalja pisali o njemačkim osmatračnicama i artiljerijskim pozicijama unutar opatije. Vrhovni zapovjednik savezničke avijacije na Sredozemlju, general-poručnik Ira Eaker i general-poručnik Jacob Devers (zamjenik generala Henryja Maitlanda Wilsona, vrhovnog zapovjednika savezničkih snaga na Sredozemnom frontu) lično su tokom jednog leta uočili "radiotoranj... njemačke uniforme kako se suše u dvorištu opatije; [i] mitraljeske položaje 46 m od zidina opatije". General-major Geoffrey Keyes iz II korpusa također je nekoliko puta preletio iznad opatije; zatim je izvijestio obavještajce 5. armije da nije primijetio nijedan dokaz da su Nijemci u opatiji. Kad je obaviješten o tvrdnjama drugih da su vidjeli Nijemce u opatiji, rekao je: "Gledali su toliko dugo da im se priviđaju stvari".
Mišljenje u zapovjedništvu Novozelandskog korpusa, kao što je navedeno u Kippenbergerovim zabilješkama, bilo je da Nijemci koriste opatiju kao glavni osmatrački punkt za artiljeriju jer je tako savršeno smještena za tu svrhu da se nijedna vojska ne bi mogla suzdržati od toga. Ne postoje jasni dokazi za to, ali on je zapisao da je, s vojne tačke gledišta, trenutna zauzetost opatije bila beznačajna:
General-major Francis Tuker, čija će 4. indijska divizija imati zadatak da napadne brdo, dao je svoju procjenu situacije. U nedostatku detaljnih izvještaja obavještajaca u štabu 5. armije, u napuljskoj knjižari pronašao je knjigu iz 1879. u kojoj su su bili detalji o konstrukciji opatije. U svojoj poruci Freybergu zaključio je da bi opatija, bez obzira na to je li trenutno bila u njemačkim rukama, trebala biti uništena kako bi se spriječilo njeno efektivno zauzimanje (tj. ono koje bi Nijemcima dalo prednost). Također je istakao da, budući da su zidovi opatije visoki 45 m, a građeni od kamenih blokova debljine i do 3 m, inženjeri ne bi mogli ništa učiniti i da je jedino rješenje bombardiranje tzv. blockbuster bombama, jer bi bombe od 450 kg bile "gotovo beskorisne". Tuker je rekao da ne može biti naveden da napadne "osim ako je garnizon doveden do bespomoćnog ludila neprestanim zračnim i artiljerijskim bombardiranjem danju i noću".
Dana 11. februara 1944. v. d. zapovjednika 4. indijske divizije, brigadir Harry Dimoline, zatražio je bombardiranje opatije. Tuker je iz bolničkog kreveta u Caserti, gdje se oporavljao od ozbiljnog napada tropske groznice (koja mu se u međuvremenu vratila), ponovo iznio svoj stav o bombardiranju opatije. Freyberg je sutradan podnio svoj zahtjev. Ovaj zahtjev uveliko su proširili planeri u avijaciji, a vjerovatno su ga podržali i Eaker i Devers. Oni su tražili priliku da pokažu mogućnosti američke avijacije u podršci kopnenim snagama. General Clark iz 5. armije i njegov šef štaba, general-major Alfred Gruenther, ostali su neuvjereni u "vojnu nužnost". Predajući poziciju II korpusa Novozelandskom korpusu, brigadni general J. A. Butler, zamjenik zapovjednika američke 34. divizije, rekao je: "Ne znam, ali ne vjerujem da je neprijatelj u samostanu. Sva vatra dolazila je s padina ispod njegovih zidina. Konačno, Clark, "koji nije želio bombardiranje samostana", "stisnuo" je vrhovnog zapovjednika savezničkih trupa u Italiji, generala Harolda Alexandera, da preuzme odgovornost: "Rekao sam: 'Dajte mi direktnu naredbu i uradit ćemo to' i on ju je dao." mini|desno|200px|[[Boeing B-17|B-17 "Leteća tvrđava" iznad Monte Cassina, 15. 2. 1944.]]
U bombašku misiju 15. februara ujutro poslana su 142 teška bombardera B-17 "Leteće tvrđave", te 47 B-25 Mitchella i 40 B-26 Maraudera (srednji bombarderi). Oni su na opatiju ukupno bacili 1.150 tona zapaljivih i bombi s razornim eksplozivom, pretvorivši čitav vrh Monte Cassina u zadimljenu gomilu ruševina. Između bombaških napada artiljerija II korpusa također je granatirala brdo. Mnogi saveznički vojnici i ratni dopisnici radosno su uzvikivali dok su posmatrali ovaj prizor. Eaker i Devers također su gledali; neko je čuo da je Juin rekao "...ne, nikad neće prispjeti nigdje na ovaj način". Clark i Gruenther odbili su prisustvovati i ostali su u štabu. Istog tog poslijepodneva i sljedećeg dana, u agresivnom nastavku, otvorena je dodatna artiljerijska baražna vatra i poslano je još 59 lovaca-bombardera, koji su ponovo gađali ruševine opatije. Njemački položaji na Koti 593 iznad i ispod opatije ostali su netaknuti.
Zračni napad, međutim, nije bio koordiniran između zračnog i kopnenog zapovjedništva: tajming su određivale zračne snage, pretvarajući svoj pohod u zasebnu operaciju, uzimajući u obzir vremenske prilike, i pokušavajući ga uskladiti s potrebama na drugim frontovima ne obavijestivši o tome kopnene snage. Zaista, indijske trupe na Zmijskoj glavi ostale su u iznenađenju kad je bombardiranje zapravo počelo. Napad je izveden 2 dana prije no što su novozelandske snage bile spremne pokrenuti svoj glavni napad. Mnoge jedinice preuzele su položaje od II korpusa tek 13. februara, a osim teškoća u planinama, pripreme u dolini također su usporene teškoćama u opskrbljivanju novopridošlih trupa dovoljnom količinog ratnog materijala za napad punih razmjera zbog kontinuirano lošeg vremena, poplave i terena natopljenog vodom.
Nakon bombardiranja
mini|lijevo|240px|Monte Cassino u ruševinama Papa Pio XII nije se oglasio nakon bombardiranja; međutim, državni sekretar Svete Stolice Luigi Maglione otvoreno je rekao glavnom američkom diplomati u Vatikanu, Haroldu Tittmannu, da je bombardiranje bilo "...kolosalna greška... vrlo glupa stvar".
Iz svih istraga koje su uslijedile jasno je da su jedini ljudi koji su ubijeni u bombardiranju opatije bili 230 italijanskih civila koji su u opatiji tražili utočište. Nema dokaza da su bombe koje su tog dana bačene na opatiju ubile ijednog njemačkog vojnika. Međutim, uzevši u obzir nepreciznost bombardiranja (procijenjeno je da je samo 10% bombi iz teških bombardera, bačenih s velike visine, pogodilo opatiju), bombe jesu pale na druga mjesta ubivši nešto njemačkih, ali i savezničkih vojnika, iako to nije bilo s namjerom. Zaista, 16 bombi pogodilo je bazu V korpusa u Presenzanu, 27 km od Monte Cassina, i eksplodiralo samo nekoliko metara od prikolice u kojoj je general Clark sređivao papirologiju.
Dan nakon bombardiranja, s prvim zracima Sunca, većina preostalih civila pobjegla je iz opatije. Ostalo je samo 40-ak ljudi: šest monaha, koji su preživjeli u dubokim kriptama opatije, njihov 79-godišnji opat Gregorio Diamare, tri farmerske porodice koje su živjele u opatiji, napuštena djeca ili ona koja su ostala siročad, teški ranjenici i oni koji su bili na samrti. Nakon baražne artiljerijske vatre, ponovnog bombardiranja i napadâ 4. indijske divizije na greben, monasi su odlučili napustiti svoj uništeni dom 17. februara oko 7:30 s ostalima koji su se mogli kretati. Stari opat vodio je grupu niz stazu za mule prema dolini Lirija, recitirajući molitvu. Nakon što su stigli u njemačku stanicu za prvu pomoć, neki od teže ranjenih, koje su monasi nosili na rukama, prebačeni su u vojnu ambulantu. Poslije sastanka s njemačkim oficirom monasi su odvezeni u samostan Sant'Anselmo. Dana 18. februara opat se susreo sa zapovjednikom XIV oklopnog korpusa, general-poručnikom Fridolinom von Sengerom und Etterlinom. Jedan monah, Carlomanno Pellagalli, vratio se u opatiju; kad su ga njemački padobranci kasnije vidjeli kako tumara opatijom, mislili su da je duh. Nakon 3. aprila nije više viđen. mini|200px|Njemački padobranci na Monte Cassinu
Danas je poznato da su Nijemci imali dogovor s monasima da ne koriste opatiju za vojne svrhe sve dok su oni (monasi) u njoj. Nakon njenog uništenja, padobranci 1. njemačke padobranske divizije zauzeli su ruševine i pretvorili ih u tvrđavu i osmatračnicu, što je postalo ozbiljan problem za savezničke napadačke snage.
Bitka
U sljedećoj noći nakon bombardiranja jedna četa 1. bataljona Kraljevske regimente Sussex (jedna od britanskih jedinica u sastavu 4. indijske divizije) napala je ključnu Kotu 593 sa svog položaja udaljenog 65 m od Kockavicinog grebena. Napad nije uspio, a četa je prepolovljena gubicima.
Naredne noći istoj regimenti naređeno je da napadne u broju jednakom bataljonu. Početak je bio izuzetno loš. Artiljerija se nije mogla direktno koristiti za gađanje Kote 593 zbog blizine i rizika da od njenog granatiranja nastradaju savezničke trupe. Zbog toga je planirano granatiranje Kote 575 s koje su neprijatelji vatrom pokrivali branioce Kote 593. Topografija terena bila je takva da granate ispaljene na Kotu 575 moraju letjeti jako nisko iznad Kockavicinog grebena, a tokom borbe neke su pale među napadačke čete koje su se okupljale. Nakon reorganizacije, napad je počeo u ponoć. Borba je bila brutalna, često prsa u prsa, ali su odlučni branioci izdržali i bataljon Sussex opet je poražen, pretrpjevši i ovog puta gubitke veće od 50%. U dvije noći regimenta Sussex izgubila je 12 od 15 oficira i 162 od 313 vojnika koji su učestvovali u napadu.
U noći 17. februara izveden je glavni napad. 6. radžputanska regimenta napala je Kotu 593 preko Kockavicinog grebena, a istrošena regimenta Sussex zadržana je u rezervi. 9. Gurka regimenta trebala je napasti Kotu 444. U međuvremenu, 2. Gurka regimenta imala je zadatak da očisti padine i uvale u direktnom napadu na opatiju. Teren je bio vrlo težak, ali vladala je nada da će Gurke, koje su sa Himalaja i koje se vrlo dobro snalaze na planinskom terenu, uspjeti izvršiti zadatak. No, ova se nada pokazala slabom. Borba je ponovo bila brutalna, ali nije postignut nikakav napredak, a gubici su bili veliki. Radžputanci su izgubili 196 oficira i vojnika, 9. Gurka 149, a 2. Gurka 96. Postalo je jasno da je napad propao i 18. februara Dimoline i Freyberg opozvali su napad na opatiju.
U drugoj polovini glavnog napada 2 čete Maorskog bataljona iz Novozelandske divizije isforsirale su prelazak preko Rapida i pokušale zauzeti željezničku stanicu u Cassinu. Namjera je bila osigurati perimetar kako bi inženjerske jedinice napravile nasip preko kojeg bi tenkovi mogli doći u podršku. Uz pomoć gotovo stalno prisutne dimne zavjese, koju je uzrokovala saveznička artiljerija i zbog koje njemačke baterije na brdu nisu mogle dobro gađati, Maori su uspjeli zadržati svoje položaje u većem dijelu dana. Njihova izolacija i nedostatak tenkovske podrške, kao i protivtenkovskog oružja rezultirali su beznadnom situacijom, no tad je konačno počeo tenkovski protivnapad 18. februara poslijepodne. Maorima je naređeno da se vrate do rijeke kad je zapovjedništvu postalo jasno da pokušaji proboja ni u planinama ni duž nasipa neće biti uspješni. Bilo je veoma tijesno. Nijemci su bili veoma uzbunjeni zauzimanjem željezničke stanice i, prema zabilježenom razgovoru između Kesselringa i Von Vietinghoffa, zapovjednika 10. oklopne divizije, nisu očekivali da će njihov protivnapad uspjeti.
Treća bitka
mini|desno|Treća bitka: Plan napada
Planovi
Za treću bitku odlučeno je da, dok traju zimski uvjeti, prelazak preko Rapida nizvodno od Cassina nije privlačna opcija (nakon loših iskustava u prvim dvjema bitkama). "Desni kroše" u planinama također je bio skup neuspjeh, pa je odlučeno da se pokrenu 2 simultana napada sa sjevera duž doline Rapida: jedan prema utvrđenom gradu Cassinu, a drugi prema brdu s opatijom. Ideja je bila da se očisti put kroz suženje između grada i brda kako bi se omogućio prilaz željezničkoj stanici na jugu, a time i dolini Lirija. Britanska 78. pješadijska divizija, koja je stigla krajem februara i stavljena pod komandu Novozelandskog korpusa, prešla bi zatim Rapido nizvodno od Cassina i počela proboj prema Rimu.
Niko od savezničkih zapovjednika nije bio zadovoljan ovim planom, ali nadali su se da će uvodno bombardiranje iz teških bombardera biti njihov adut. Bila su potrebna 3 dana lijepog vremena i napad je odgađan 21 uzastopni dan, pa su trupe morale čekati u hladnoći i vlazi na bolje vremenske prilike. Stvari je pogoršao i gubitak majora Kippenbergera, zapovjednika 2. novozelandske divizije, koga je ranila mina, nakon čega je izgubio oba stopala. Zamijenio ga je brigadir Graham Parkinson. Dobra vijest bila je da je njemački protivnapad u Anziju propao i da je opozvan.