cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
General Dynamics F-16
General Dynamics F-16 (također Fighting Falcon) jeste američki višenamjenski avion proizveden u firmi General Dynamics, čija je proizvodnja vojnih aviona preuzeta od kompanije Lockheed Martin. Njegova iznimna prilagodljivost smatra se jednim od glavnih razloga za uspješan izvoz u 24 zemlje. Također se smatra jednim od najsigurnijih višenamjenskih aviona na svijetu. Konstruiran kao lovački avion treće generacije, F-16 je i najuspješniji izvozni lovac Zapada, s preko 4.000 proizvedenih aviona. Borbeni spektar ovog aviona proširio se tokom upotrebe, tako da današnje varijante služe kao lovci, lovci-bombarderi, te za specijalne namjene u sklopu SEAD zadataka koje je ovaj tip preuzeo iz Wild Weasel varijante McDonnell F-4. Proizvodnja za USAF je završena, ali se i dalje proizvode novi avioni za izvoz. Širokim rasponom oružja i pametnih bombi, u svako doba dana i noći i u svim vremenskim uslovima, ovaj je avion u mogućnosti izvršiti sve postavljene zadatke.
Opis
thumb|lijevo|YF-16 Priča o F-16 počinje još daleke 1965. kada je počela formulacija koncepta za nove lovce visokih performansi. Te studije uključivale su F-X, teški lovac presretač i laki dnevni lovac - Advanced Day Fighter (ADF). ADF je trebao biti u razredu 12 000 kg i trebao je imati odnos potisak/težina i opterećenje krila takvo da premaši performanse MiG-a 21 za najmanje 25 posto. Pojava MiG-25 koji je razvijao brzine do Mach 3 uplašila je obrambene analitičare, te su se sva sredstva prebacila na realizaciju F-X koncepta koji je na kraju doveo do F-15, dok je ADF privremeno stopiran. Nakon nekog vremena Pentagon je pokrenuo program, ali samo kao pričuvu u slučaju da program F-X kasni ili zapadne u probleme. Kako su troškovi razvoja F-15 enormno rasli, ponovno se javio interes za programom, ovaj put pod nazivom Light Weight Fighter (LWF) i 1971. podnesen je zahtjev proizvođačima za izradu koncepta. Tražio se lovac koji će imati visok odnos potisak/težina, težinu ispod 12 000 kg i koji će biti visokopokretan. Nisu se tražile performanse MiG-a 25, već je naglasak bio na mogućim uvjetima koje će morati ispunjavati lovac u budućim zračnim okršajima, dakle visine između 9000 m i 12 000 m, brzine između Mach 0,6 i 1,6, više se polagalo na radijus zaokreta, ubrzanje i dolet nego na brzinu. Inzistiralo se na maloj veličini zbog iskustava iz borbi u Vijetnamu. Naime MiG-17 i MiG-21 su zbog svoje veličine bili vrlo teško uočljivi ciljevi u bliskoj zračnoj borbi. Program je trebao ispunjavati tri cilja: zrakoplov je trebao iskoristiti sve prednosti novih tehnologija, smanjiti rizik nesigurnosti prilikom razvoja i proizvodnje, te ostaviti mogućnost intenzivnih modifikacija. Pet proizvođača ponudilo je svoje prijedloge: Boeing, Northrop, General Dynamics, Ling-Temco-Vought i Lockheed Martin.
Godine 1972. izabrana su dva finalista General Dynamics i Northrop, a projekti su nazvani YF-16 i YF-17. Upotrba prefiksa Y (development) umjesto X (eksperimental) uslovljena je kombinacijom tehnologije koja je već postojala i eksperimentalnom tehnologijom. YF-16 je pokretao jedan P&W F-100 turbomlazni motor, dok su YF-17 pokretatala dva GE YJ101 motora. U General Dynamicsu su smatrali da jednomotorni koncept omogućava znatno smanjenje količine nošenog goriva, samim time i puno manju masu zrakoplova, dok su studije pokazale da dvomotorni zrakoplovi nisu puno pouzdaniji. U to vrijeme USAF se više bavio sa F-15, a program LWF su više smatrali kao tehnološki demonstrator, nego kao mogućnost da se proizvede operativni zrakoplov. Prvi let je YF-16 imao neplanirano i to 1974. godine. Prilikom zemaljskih testova pri velikim brzinama avion je neplanirano poskočio i pilot je odlučio poletjeti te u zraku smiriti avion i to mu je pošlo za rukom. Let je trajao šest minuta i nije bilo problema. Unatoč činjenici da su mnogi piloti letjeli na njima u vrijeme testiranja, zanimljivo je da YF-16 i YF-17 nikad nisu letjeli jedan protiv drugog, no imali su priliku letjeti protiv MiG-17 i MiG-21 koje je USAF imao u strogoj tajnosti. Godine 1975. YF-16 je proglašen pobjednikom i to zbog manjih operativnih troškova, većeg doleta i veće pokretljivosti. Još jedna prednost pred YF-17 bila je činjenica da je u YF-16 bio ugrađen motor F100, isti koji se ugrađivao i u F-15, pa su u USAF-u mislili kako će kupovinom više takvih motora pomoći u nabavi lovca kojeg oni "stvarno" trebaju. Prve isporuke su krenule 1979., a prva operativna eskadrila počela se koristiti svojim Falconima 1980. godine.
Dizajn
mini|lijevo| [[Top M61]] Kao višenamjenski taktički lovac, F-16 je opremljen topom 20mm M61 Vulcan u lijevom korijenu krila te sa barem dva Aim-9 Sidewinder projektila kratkog dometa, po jedan na nosačima koji se nalaze na vrhu obaju krila. Ispod svakog krila nalaze se 3 podvjesne tačke, na kojima može nositi širok raspon projektila zrak-zrak i zrak-zemlja te nenavođenih raketa i bombi, uključujući i pametne bombe. Razvijen je da bude jeftini nosilac ratnog vazduhoplovstva. Iako jednostavniji i lakši od svojih prethodnika, upotrebom napredne elektronike i aerodinamičkih rješenja, uključujući i FBW sistem, avion ima vrlo dobru pokretljivost i osobine i može letjeti i po danu i po noći.
Verzije
thumb|Portugalski F-16A u letu.
F-16 A/B Falcon
Nekoliko F-16A/B ostavljeno je za potrebe obuke probnih i preobuke stranih pilota i za razne pomoćne zadatke u centrima za istraživanje. USAF od 2002. godine koristi 14 F-16A/B u "agresorskom" skvadronu u bazi Felon u Nevadi.
F-16 C/D Falcon
thumb|F-16C Avioni F-16 iz druge generacije izašli su iz okvira usko definisane namjene i postali su višenamjenski borbeni avioni za lovačke zadatke, dejstva po površinskim ciljevima danju i noću sa velikim izborom vođenih sredstava, suzbijanje protivnikove PVO, isturenu vazdušnu kontrolu i taktičko izviđanje. Konstruktivni limiti ne dozvoljavaju da se svi avioni koriste za sve zadatke, te su zato u USAF-u pribjegli razvoju namjenskih skvadrona aviona F-16C/D. Čak ni visoki standardi obuke ne mogu da dovedu sve pilote do univerzalnosti, što se takođe odrazilo na odluku o podeli zadataka između skvadrona. Balansiran izbor aviona nalazi se u bazama na svakom od vojišta. Na primjer, USAFE ima dva skvadrona naoružanih protivradarskim raketama HARM i dva skvadrona snabdevena podvesnicima LANTIRN.
Prva serija F-16C/D iz 1984. godine "Block 25" ima višemodni radar AN/APG-68 koji podržava primjenu raketa AIM-120 AMRAAM i AIM-7. Pored laserski vođenih avio-bombi, avioni "blok 25" nose rakete AGM-65. Baza vertikalnog stabilizatora kod aviona druge generacije ima znatno veći volumen u odnosu na F-16A/B iskorišćen za smeštaj elektronskog ometača. U standardu "Block 30" izrađeno je 319 F-16C/D sa motorima F100-PW-200. Oni su naknadno modifikovani na standard F100-PW-220E.
Na osnovu programa izbora alternativnih motora za lovačke avione, nastale su dvije paralelne razvojne linije F-16: "Block 30", "Block 40" i "Block 50" koriste motore izrađene u "General Electricu", a "Block 32", "Block 42" i "Block 52" motore "Pratt & Whitney". Unutar skvadrona motori su unificirani zbog olakšavanja posla logističarima. U većinu aviona ugrađeni su motori "General Electric" i oni se prepoznaju po većem modularnom uvodniku vazduha. Klasično rješenje uvodnika zadržali su avioni sa motorima "Pratt & Whitney".
Avioni "Block 30" i "Block 32" naoružani su raketama AGM-88A HARM, AGM-45 i AGM-65. Od 1987. godine izrađen je 501 "Block 30/32" i "preživjeli" se sada nalaze u skvadronima rezerve i Nacionalne garde i u samo dva skvadrona aktivnih snaga. Osam aviona leti u akro-timu Thunderbirds. Pred Zalivski rat, centralni nosači aviona "Block 30/32" modifikovani su za nošenje podvesnika GPU-5 za oružje kalibra 30 mm. Pukotine na strukturi bile su razlog za završetak tih podvesnika u skladištu.
F-16E/F
mini|F-16E F-16E je jednosjed, a F-16F je njegov pandan dvosjed, najnovije varijante aviona F-16. Partija 60, njihove proizvodnje, zasnovana je na varijanti F-16C/D iz partije proizvodnje 50/52, a razvijeni su po narudžbini Ujedinjenih Arapskih Emirata. Odlikuje se poboljšanim radarom AN/APG-80, sa aktivnim elektronskim skeniranjem, inovacijom elektronske opreme, spoljnim rezervoarima goriva prilepljenim duž bočnih strana trupa i sa jačim motorom GE F110-132.
Korisnici
mini|Čileanski F-16 mini|Izraelski F-16 mini|Pakistanski F-16 Do 2005. isporučeno je 4.426 aviona:
Humska zemlja
mini|250px|Humska zemlja (Chelmia) na karti Zapadnog Balkana oko 925. godine
Historija
Humsku zemlju prvi put spominje Konstantin Porfirogenet u 33. poglavlju djela De administrando imperio kao zemlja Zahumljana, u kojoj se nalaze naseljeni gradovi Ston, Mokrisk, Josli, Galumainik i Dobriskik, te još dva naselja Bosna i Hum. Mihailo Višević se navodi kao arhont Zahumlja, za koga se smatra da se doselio s područja Wisle. Ljetopis popa Dukljanina također spominje Hum u obliku Chelmaniu. U razdoblju 10. ili 11. stoljeća potječe i poznata Humačka ploča. Humska zemlja je obuhvatala župe u donjem toku sliva rijeke Neretve: Popovo, Luka, Dubrave, Dabar, Žaba, Velika (Veljaci), Primorje i Gorska. Srednjovjekovno Zahumlje je bilo je do 1326. godine u sastavu: Bizantijskog Carstva, hrvatske kraljevine, Raške, Duklje, srpskog carstva i Mađarske kraljevine.
Hum u bosanskoj državi
Oko Huma Bosna je ratovala sa Srbijom (u doba kralja i cara Dušana). Sa Ugarskom ban Tvrtko I morao je 1356. godine praviti pogodbu i vratiti Hum, koji je bio miraz Ludovikove žene Elizabete, kćerke bana Stjepana II i ona je dobila Hum još od svog oca.
Glavni predstavnici vlastele na području Huma su Sankovići, Nikolići, Radivojevići i Milatovići. Početkom 15. vijeka na granici u rijeci Neretvi prelamao se utjecaj dvojice najvećih velmoža u Bosni iz roda Kosače i Hrvatinići. Istočni dio Huma od Sankovića 1404. preuzeo je Sandalj Hranić Kosača, dok je u zapadnom dijelu glavni utjecaj imao Hrvoje Vukčić Hrvatinić.
"Vojvoda od Bosne", Stjepan Vukčić Kosača, koji je upravljao cijelim Humom, dijelovima Hrvatske do Cetine, i primorja do današnjeg Herceg Novog, 1448. nosi titulu "Herceg Huma i Primorja". Sljedeće godine mijenja titulu u "Herceg Svetog Save". Njegova zemlja je bila poznata kao Hercegova zemlja, a Osmanlije su je, nakon osvajanja, prozvali Hercegovina.
U toku sukoba sina i oca među Kosačama, kneza Vladislava sa hercegom Stjepanom 1452, spominjano je humsko pitanje (Humsko pitanije) kao izraz težnje humske vlastele za određenim garancijama na koje je moćni herceg morao pristati.
U dokumentu upućenom caru Frederiku III 20. januara 1448. godine, Stjepan Vukčić Kosača se nazvao herceg od Svetoga Save, gospodar humski i veliki vojvoda rusaga bosanskoga, knez drinski i k tomu, te prisilio bosanskog kralja da ga prizna kao takvog.
Osmanlijsko osvajanje Huma
Stjepan Vukčić je umro 1466, a naslijedio ga je najstariji sin Vladislav Hercegović. Konačno, Vladislav će 1482. biti poražen od osmanlijskih snaga koje je predvodio najmlađi sin Stjepana Vukčića, Ahmed-paša Hercegović Kosača, koji je prije toga prešao na islam, nakon čega će teritorija potpasti pod Hercegovački sandžak.
Stjepan Vukčić, jedan od zadnjih vladara Humske zemlje oslovio se titulom hercega 1448. koja će kasnije dati ime regiji Hercegovina nakon 1454. i isti naziv će koristiti i Osmanlije za upravnu jedinicu Hercegovačkog sandžaka.
NGC 2277
NGC 2277 je zvijezda i nalazi se u sazviježđu Blizanci. Prvo otkriće je napravio Heinrich Louis d'Arrest 20. aprila 1865. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Sergej Barbarez
Sergej Barbarez bivši je bosanskohercegovački nogometaš.
Klupska karijera
Karijeru je počeo 1984. godine u omladinskom pogonu FK Velež iz Mostara. Sa 19 godina potpisao je prvi profesionalni ugovor s Veležom. Nakon povratka iz JNA 1991. godine, odlazi u posjetu rodbini u Njemačku, te odlazi na trening Hannovera. U Hannoveru je impresionirao tadašnjeg trenera, te zbog teške političke situacije u Jugoslaviji odlučuje tu i ostati, te potpisuje ugovor 1991. godine. U Hannoveru ostaje sve do 1993, kada prelazi u Union Berlin, za koji je u 88 utakmica postigao 46 golova. Nakon odličnih igara u Union Berlinu, 1996. godine prelazi u Hansu Rostock, gdje provodi 2 sezone, te 1998. godine za 1.100.000 € prelazi u Borussiu Dortmund. Međutim, nakon dolaska Michaela Skibbea na trenersku klupu Dortmunda, Barbarez pada u drugi plan. Zbog toga 2000. godine odlazi u Hamburger SV za 1.800.000 €. U HSV-u postaje standardan igrač te u sezoni 2000/2001. postaje najbolji strijelac Bundeslige. Tu ostaje 6 godina i stječe velike simpatije kod domaće publike. U periodu od 2000. do 2006. godine za HSV je odigrao 174 ligaške utakmice, te postigao 65 golova. U ljeto 2006. godine prelazi u Bayer 04 Leverkusen, gdje ostaje sve do 2008. godine, odnosno do kraja igračke karijere. U 330 bundesligaških utakmica postigao je 95 golova, dobio 85 žutih, te 4 crvena kartona.
Reprezentacija
Za bosanskohercegovačku reprezentaciju debitirao je 14. maja 1998. na prijateljskoj utakmici protiv reprezentacije reprezentacije Argentine u La Plati. Dugo vremena bio je kapiten reprezentacije, ali zbog raznih afera koje su se dešavale u N/FS BIH napustio je reprezentaciju 2006. godine. Posljednju utakmicu za reprezentaciju odigrao je 7. oktobra 2006. u kvalifikacijama za Evropsko prvenstvo 2008. protiv reprezentacije Moldavije. Za reprezentaciju je odigrao 47 utakmica i postigao 17 golova.
Trenerska karijera
Dana 5. januara 2010. godine dobio je UEFA trenersku licencu, za koju je edukaciju prošao u Jablanici. Trenutno je član upravnog odbora HSV-a.
Fleetwood Mac
Fleetwood Mac je englesko/američka grupa osnovana 1967. u Londonu. Od sastanka, bend je imao redovnu smjenu postave i poćetne postave samo su trajale po dvije godine. Bend su sastavili bivši članovi grupe John Mayall and the Bluesbreakers koji su bili Peter Green (solo gitara/vokal), Jeremey Spencer (ritam gitara), i bubnjar Mick Fleetwood. Bend je planirao bas-gitaristu John McVie ali on nije bio zaintersovan u muzici u ta doba. Tako je bend odlučio da ukoliko se John McVie predomisli Bob Brunnings bio bi istjeran iz benda.
FM nastavljao je otad s drugačijim postavama. Najbolji uspjeh desio se od 1974. do 1988, kad su grupu činili Mick Fleetwood, John McVie, Lindsey Buckingham (gitare), Stevie Nicks (vokal) i Christine McVie (klavijature). McVie nije više svirala s grupom od 1998, ali se pojavljivala redovno kao gost i pravila je omote albuma.
Lala Pašina džamija
Položaj
Lala Pašina džamija podignuta je na Begluku, livanjskom naselju na južnim padinama brda Bašajkovac, nedaleko od rijeke Bistrice. Begluk se nalazi iznad same rijeke, dok se istoimena mahala svojevremno prostirala iznad džamije i prema Dumanu, izvoru rijeke Bistrice. Evlija Čelebija spominje je kao Lala pašinu džamiju, a vakufnama Mustafabega, sina Ibrahimagina iz 1052. h. g. (1642.) spominje Lala pašinu mahalu. Vakufnama osnivača džamije nije sačuvana. Livanjski hroničar Ahmet Burek u svojim historiografskim radovima o starom Hlivnu za osmanlijskog vremena navodi da su i prilikom same gradnje džamije, citirajući tarih nad njenim ulazom, tu stajale kuće, pa kako se osjećala potreba za bogomoljom, uz naselje je nikla i džamija, koja će se pokazati jednom od najljepših u cijeloj zemlji. Naseljavanje ovog dijela grada Livna, koje je do tad stajalo izvan bedema starog grada, javilo se kao posljedica iskorištavanja energije vodene snage rijeke Bistrice, kako za pokretanje mnogobrojnih mlinova i stupa, tako i za djelatnost tabačkih radionica. Ispod same džamije, te prema Žitarnici i nizvodno niz Bistricu, nije bilo kuća. Taj je dio bio beglučka zemlja i pripadao je, po svemu sudeći, hasu sanžak-bega. Područje gdje je danas smještena pravoslavna Crkva Uspenija Presvete Bogorodice i livanjska Gimnazija pripadalo je početkom 19. vijeka livanjskim begovima Gagićima, kada njihov predak ima dužnost bajraktara kliških spahija, dok je ispod džamije bilo javno zemljište sa širokom i dugačkom poljanom zvanom Musala. Sa ove Musale stoljećima su livanjske hadžije kretale na daleko hodočašće.
Graditelj
O dobrotvoru ove džamije Mustafa-begu Sokoloviću, kako se zapravo zvao veliki Lala-paša (ime je dobio od turske riječi lala - carevićev učitelj, docent) zna se da je bio kliški sandžak-beg, koji je svojevremeno stolovao u Livnu, te da je džamiju sagradio izvan bedema Starog grada kako bi grad proširio što se ubrzo i desilo. Džamija je, prema predaji starih Livnjaka, trebala privuči muslimane u ravnicu i plodnost. Ostalo je zapisano da je bio dobar i veoma pobožan čovjek, koji za 40 godina nije propustio ni jedan ikindijski sunet. Stanovao je u istoj mahali, odmah ispod džamije, u dvorima koji su se nalazili na mjestu današnje privatne pekare. Pismena predaja kaže da je prvu džumu pred podignutom džamijom obavio sam Lala-paša.
Grbići (Trebinje)
Grbići su naseljeno mjesto u gradu Trebinju, Bosna i Hercegovina.
Prenj
Smješten je u središnjem dijelu Dinarida. Okružuju ga jezera (prirodna i vještačka): Boračko, Jablaničko, Grabovičko, Salakovac, kao i rijeke Neretva, Ljuta, Neretvica, Bijela i Drežanka.
Prenj započinje pored Glavatičeva (na Neretvi, uzvodno od Konjica), a proteže se sve do Bijelog polja kod Mostara. Okružuju ga planine Visočica s istoka, Bjelašnica sa sjeveroistoka, Bitovnja sa sjevera, Čvrsnica sa zapada, Velež s juga i Crvanj s jugoistoka.
U podnožju Prenja smještena su 3 grada: Konjic, Jablanica i Mostar, kao i brojna sela.
Klima
Na klimatske osobine Prenja utiču blizina mora, reljef i nadmorska visina. Do južnih strana planine dopiru uticaji izmjenjene mediteranske klime, koja prodire uz dolinu rijeke Neretve skoro sve do Konjica. Nadmorska visina znatno utiče na klimatske osobine planine. Na Prenju se prema visini, izdvajaju tri reljefna sprata: niski dolinski, srednji kraški i visoki glacijalni. Ovi se spratovi razlikuju u pogledu klimatskih osobina a naročito temperaturnih. Planinski vrhovi sprječavaju prodiranje hladnih masa sa sjevera, iz unutrašnjosti kontinenta, ali isto tako i mediteranskih strujanja u unutrašnjost. Takvo sukobljavanje različitih vazdušnih masa izaziva česte i nagle promjene vremena. Prenj je kao kuća na vjetrometini. Ovako nagle promjene vremena bile su glavni uzrok nekoliko planinarskih nesreća. U drugoj polovini XX vijeka zabilježene su četiri.
Predgorje
Predgorje čine predjeli u visini od 180 m do 1500 m. i ima karakteristike alpskih predjela. Razlog je u geološkom sastavu tih dijelova, koji su izrađeni od naslaga iz perioda trijasa, sa obilnim vrelima, bujnom vegetacijom i florom. Do visine od 1000 m je bujna bjelogorična šumom u kojoj prevladava bukva. Iznad ove zone do visine od 1200 m pretežno raste bor, kojeg narod ovog podneblja zove smrč. Predgorje je najjače razvijeno na sjevernoj strani, a donekle na istočnoj i zapadnoj, dok jedino na jugu ima osobine krša.
Visoravan
Drugi dio Prenja je visoravan koja se uzdiže do 1400 m, podijeljena u zapadni i istočni dio. Zapadni dio je cjelovita visinska ploča, okružena na istoku kanjonom Bijele, a na zapadu kanjonom Neretve. Ova velika kamenita visoravan nosi ime Glogovo, pa je u pretežnom dijelu gola i krševita sa nešto košanica i obradive zemlje.
Vrhovi
Različiti su podaci o visinama prenjskih vrhova. Zbog toga je različit i podatak o broju vrhova preko 2000 m. - deset ili jedanaest.
Ostali vrhovi:
Vode
Uprkos velikoj količini padavina, zbog geološke građe Prenja, površinski vodeni tokovi su vrlo rijetki. Oko masiva Prenja i na njegovim padinama nalaze se rijeke: Neretva, Konjička Bijela, Mostarska Bijela, Jablanička Bijela, Idbar, Šanica. U srednjem spratu kraškog reljefa u vrtači ispod Otiša, nalazi se malo jezerce, koje dobiva vodu iz izvora Jezero na obali. U Tisovici su Gornje i Donje jezero, koja su više lokve, koje se obrazuju u jesen prilikom maksimuma padavina i u proljeće prilikom topljenja snijega.
Boračko jezero
Jezero je glacijalnotektonskog porijekla. Ime je dobilo po crnim borovima koji rastu u okolini. Najveće je prirodno jezero ovoga tipa u Bosni i Hercegovini. Leži u sjeveroistočnom podnožju Prenja, na nadmorskoj visini od 397 m.
Tunel "Prenj"
Tunel Prenj, najsloženiji građevinski objekt na ključnoj dionici Koridora Vc. Tunel Prenj je tehnički najteži i najsloženiji zahvat u historiji gradnje u Bosni i Hercegovini. Tunel je planiran u centralnom masivu planine Prenj i biti će dugačak 10,45 kilometara. To je prvi tunel u Bosni i Hercegovini duži od šest kilometara. Tunel će biti dio dionice autoceste Ovčari – tunel Prenj – Mostar sjever.
IC 484
IC 484 (također poznat kao PGC 22419) je spiralna galaksija koja je udaljena oko 373 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Blizanci. Najveći prečnik je 0,60 (65 hiljada sg) a najmanji 0,3 uglovnih minuta (33 hiljade sg). Prvo otkriće je napravio Rudolf Ferdinand Spitaler 6. marta 1891. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
NGC 6717
NGC 6717 (također poznat kao ESO 523-SC14) je kuglasto zvjezdano jato i nalazi se u sazviježđu Strijelac. Prvo otkriće je napravio John Frederick William Herschel 7. augusta 1784. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Osnovne SI jedinice
SI osnovnih jedinica ima sedam: za dužinu, masu, vrijeme, jačinu električne struje, temperaturu, količinu tvari i jačina svjetlosti.
NGC 5253
NGC 5253 (također poznat kao ESO 445-4, IRAS 13370-3123, MCG -5-32-60, PGC 48334 i UGCA 369) je spiralna galaksija koja je udaljena oko 19 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Kentaur. Najveći prečnik je 5,00 (27 hiljada sg) a najmanji 1,9 uglovnih minuta (10 hiljada sg). Prvo otkriće je napravio John Frederick William Herschel 15. marta 1787. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Merle Viirmaa
Olimpijske igre
Merle Viirmaa nastupila samo jedno na Zimskim olimpijskim igrama i to na ZOI 1994. U pojedinčnim disciplinama nije nastupala, a u štafeti je na ZOI 1994, osvojila dvanaesto mjesto sa Eveli Peterson, Jelenom Poljakovom-Všivcevov i Kristom Lepik osvojila deveto mjesto iza ruske štafete u sastavu: Nadežda Talanova, Natalija Snitina, Luiza Noskova i Anfisa Rezcova.
Svjetska prvenstva
Nastupila je na dva Svjetska prvenstva od SP 1992. do SP 1995. Najbolji plasman u pojedinačnim utrkama bilo je 65-o mjesto na SP 1995. u italijanskom Antholzu u utrci na 15 km, kada je s dva promašajem i zaostatkom od 10:58.3 min bila sporija od pobjednice Corinne Niogret, koja je završila utrku s jednim promašajem. U ekipnim disciplinama najbolji joj je plasman bilo šesto mjesto na SP 1992. u ekipnoj utrci sa Jelena Poljakovom-Všivcevom, Kristom Lepik i Eveli Peterson.
Svjetski kup
Prvi nastup Merle Viirmaa u Svjetskom kupu bio je u sezoni 1991/92. Na prvom nastupu u ruskom Novosibirsku 21. marta 1992. osvojila je 33-e mjesto u utrci sprinta na 7,5 km sa dva promašaja i zaostatkom od 4:42.0 min u odnosu na pobjednicu Anfisu Rezcovu, što jej i najbolji rezultat, te dva osma mjesta u štafeti u sezoni 1992/93. Nije pobijedila ni u jednoj utrci.
Ukupni plasman
U Svjetskom kupu nije osvajala bodove.
403. p. n. e.
Godina 403. p. n. e. bila je godina po predjulijanskom rimskom kalendaru. U to vrijeme bila je poznata kao Godina Tribunata Mamercina, Vara, Potita, Iulusa, Krasa i Fuza (ili, rjeđe, godina 351. Ab urbe condita). Denominacija 403. p. n. e. za ovu godinu koristi se od ranog srednjeg vijeka, kada je kalendarska era Anno Domini postala preovlađujuća metoda u Evropi za imenovanje godina.
NGC 3744
NGC 3744 (također poznat kao PGC 35857) je spiralna galaksija koja je udaljena oko 327 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Lav. Najveći prečnik je 0,60 (57 hiljada sg) a najmanji 0,2 uglovnih minuta (19 hiljada sg). Prvo otkriće je napravio Jean Marie Edouard Stephan 11. aprila 1882. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
David Hilbert
David Hilbert (23.1. 1862. - 14.2. 1943.) je njemački matematičar koji se smatra jednom od najznačajnijih ličnosti matematike 19. i ranog 20. vijeka. Uticao je na cijeli niz matematičara svog doba. Sarađivao je s Albertom Einsteinom u razvoju teorije opće relativnosti.
Jedan od najboljih primjera njegovog liderstva u matematici je set problema koje je izložio 1900. godine, i koji su umnogome odredili pravac razvoja matematike u prošlom vijeku.
Martina Zubčić
Martina Zubčić (Zagreb, 3. juni 1989. - ) je hrvatska takmičarka u tekvandou. Članica je TKD Dubrava.
Sportska karijera
Počela je trenirati sa 7 godina, a već je u juniorskom uzrastu osvojila zlato u seniorskoj konkurenciji na Evropskom prvenstvu u Rigi 2005. godine. Trenira i bori se za klub TKD Dubrava iz Zagreba.
Najveći uspjeh u karijeri ostvarila je na Olimpijskim igrama u Pekingu 2008. osvajanjem bronzane medalje.
Olimpijske igre 2008.
Martina je u Pekingu osvojila prvo hrvatsku tekvando olimpijsku medalju, a treću ukupno na tim igrama. Na putu do medalje svladala je Izraelku Gatterer, Brazilku Nunes, poražena je od Turkinje Tanrikulu, da bi u borbi za bronzu bila uspješnija od predstavnice Tajvana Su Li-Wen.
Osmina finala: 20px Gatterer 4:3
Grkavci
Grkavci su naseljeno mjesto u gradu Trebinju, Bosna i Hercegovina.
Martina Zubčić
Olimpijske igre 2008.
Četvrtfinale: 20px Nunes 3:2 (zlatnim poenom u produžetku)
Polufinale: 20px Tanrikulu 3:5
Za bronzu: 20px Su Li-Wen 5:4 (zlatnim poenom u produžetku)
IC 2080
IC 2080 (također poznat kao IRAS 04294-0051 i PGC 15426) je spiralna galaksija koja je udaljena oko 190 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Eridan. Najveći prečnik je 0,50 (28 hiljada sg) a najmanji 0,4 uglovnih minuta (22 hiljade sg). Prvo otkriće je napravio Herbert Alonzo Howe 31. januara 1900. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Egon Schiele
Egon Schiele  (Tulln na Dunavu, Austrija, 12. juni 1890. - Beč, 31. oktobar 1918.) austrijski, crtač i slikar
Biografija
Po završetku osnovne škole, upisao je 1906. godine slikarstvo i crtanje na Akademiju lijepih umjetnosti u Beču, ali se ubrzo razočarao njenim konzervativizmom. Ubrzo je sreo slikara Gustava Klimta, koji je nadalje uticao na njegov rad i život. Schiele je napustio Akademiju 1909. godine i osnovao Novu umjetničku grupu sa drugim nezadovoljnim studentima.
Slikao je uglavnom u maniru secesionizma, pod Klimtovim uticajem. Učestvuje na secesionističkim izložbana tokom sljedećih godina (1909. Kunstschau, Beč; 1911. i kasnije, Minhen).
Već oko 1910. slika portrete i pejzaže i u ekspresionističkom maniru i postaje tražen slikar, sa odgovorajućom zaradom. Tome je doprinjelo prijateljstvo sa likovnim kritičarem Arthurom Roesslerom i kolekcionarem Heinrich Beneschom.
1911. napušta Beč i živi u malim selima, sa sedamnasetogodišljom prijateljicom. Vodi nonkonformistički način života, pa ga iz prvog sela proteruju, a u drugom hapse 1912. godine zbog zavođenja maloljetnice. Prilikom pretresa studija nađen je veliki broj erotskih crteža i slika. Sud ga ne osuđuje zbog zavođenja, već zbog pornografije koja je bila dostupna djeci. Osuđen je na 24 dana zatvora, koje je izdržao.
Nastavio je da izlaže sa svojom Novom umjetničkom grupom: u Pragu 1910. i Budimpešti 1912. godine. Prvu samostalnu izložbu imao je u Münchenu 1913. godine, a sljedeću u Parizu 1914. godine.
1915. godine oženio se komšinicom Edith Harms, koja je potekla iz srednjeg staleža. Iste godine mobilisan je u austrijsku vojsku, ali je nastavio da slika brzim tempom.
Veliku slavu doživio je na 49. izložbi Secesije u Beču 1918. godine: prihvaćeno mu je pedeset radova i izloženo u glavnom holu. Cijene njegovih slika su ponovo porasle.
Umro je 31. oktobra 1918. godine od španske (ptičije) groznice. Samo tri dana ranije umrla je i Edith od iste bolesti.
Vanjski linkovi
Egon Schiele
Peračko Blato
Peračko Blato je naseljeno mjesto u sastavu grada Ploča, Dubrovačko-neretvanska županija, Republika Hrvatska.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2021. godine, Peračko Blato je imalo 280 stanovnika.
Napomena: ''Iskazuje se od 1991. kao samostalno naselje nastalo osamostaljivanjem dijelova bivšeg naselja Zapadna Plina i dijelova naselja Ploče. U 1857., 1869., 1921. i 1931. dio podataka sadržan je u naselju Baćina, a dio u naselju Banja.''
Popis 1991.
Na popisu stanovništva 1991. godine, naseljeno mjesto Peračko Blato je imalo 255 stanovnika, sljedećeg nacionalnog sastava:
NGC 2278
NGC 2278 je dvostruka zvijezda i nalazi se u sazviježđu Blizanci. Prvo otkriće je napravio Heinrich Louis d'Arrest 1. januara 1865. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Innsbruck
Innsbruck (slovenski (zastarjeli naziv) Inomost) glavni je grad austrijske pokrajine Tirol na rijeci Inn. Innsbruck je poznat kao središte zimskih sportova. Grad je dvaput bio domaćin zimskih olimpijskih igara: 1964. i 1976, kad je zamijenio Denver, koji je zbog otpora svojih građana odustao od održavanja igara. U njemu se nalazi Bergisel, skakaonica na kojoj se održava jedno od natjecanja Turneje 4 skakakonice. 1984. i 1988. u gradu su održane Zimske paraolimpijske igre.
Geografija
Grad je udaljen oko 450 kilometara zapadno od Beča i podijeljen je na devet katastarskih općina (njemački: Kastralgemeinden):
Historija
Innsbruck se prvi put spominje 1187. godine pod imenom Insprucke. Između 1187 i 1205 Innsbruck dobija status grada koje je 1239. godine potvrđeno i prošireno. 1363. godine Margarete Maultasch, zadnja grofica Tirola, prepustila je Innsbruck Habsburgerima što je rezultiralo pripajanje Austriji.
Metar
Metar je osnovna SI jedinica za dužinu. Definicija mu glasi: "Jedan metar jednak je putu koji svjetlost pređe u vakuumu za 1/299.792.458 dio sekunde."
Osim osnovnog oblika - metar, često se koriste i izvedenice:
NGC 578
NGC 578 (također poznat kao ESO 476-15, IRAS 01280-2255, MCG -4-4-20, PGC 5619 i UGCA 18) je prečkasta spiralna galaksija koja je udaljena oko 75 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Kit. Najveći prečnik je 4,80 (104 hiljade sg) a najmanji 3,0 uglovnih minuta (65 hiljada sg). Prvo otkriće je napravio John Frederick William Herschel 11. novembra 1835. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
.com
.com je generička internet domena (gTLD) koja se koristi na Internetskom Domain name systemu. Jedna je od originalnih najviših internet domena. Ustanovljena je u Januaru 1985 i prerasla je u najupotrebljavaniju najvišu internet domenu. Originalno, njome je upravljalo Ministarstvo odbrane Sjedinjenih Američkih Država.
Grmljani (Trebinje)
Grmljani su naseljeno mjesto u gradu Trebinju, Bosna i Hercegovina.
Banjalučka sahat-kula
Premda vrijeme tačnog nastanka sahat-kule nije poznato, najvjerovatnije je to 1587, za vrijeme velikih građevinskih poduhvata Ferhad-paše Sokolovića u Banjoj Luci, novoj prijestonici novoformiranog Bosanskog pašaluka. Ako je ova pretpostavka istinita, banjalučka sahat-kula bila je najstarija sahat-kula u Bosni i Hercegovini.
Sahat-kula bila je jednoprostoran objekt i u podnožju je imala gotovo kvadratnu osnovu dimenzija. Njeni zidovi bili su neobično masivni. Imala je oblik tornja koji se postupno sužavao prema koti koja se nalazila na visini 14,45m, odakle je započinjao vertikalni dio novoizgrađenoga dijela koji je nastao nakon zemljotresa 1969. Visina sahat-kule u vrijeme rušenja 1993. iznosila je 18,89m, a bila je završena četverovodnim šatorastim krovom. Kroz vremenski period od svog nastanka doživljavala je niz promjena, kako u svom izgledu, tako i u dimenzijama.
Kontekst
Izgradnja sahat-kula na području Osmanlijskog Carstva otpočela je sredinom 16. stoljeća, kao posljedica arhitektonskih i kulturnih uticaja donesenih s područja Srednje Evrope. Izgradnja je bila uslovljena – s jedne strane – potrebom obavljanja islamskih molitvi (pet dnevno, u određeno vrijeme, kako je propisano islamskim normama); s druge strane, to je bila skupoća tada vrlo rijetkih džepnih satova koje prosječan stanovnik nije sebi mogao priuštiti. Zajedničke arhitektonske i prostorne karakteristike sahat-kula vezane su za rješenja tornjeva građenih u evropskim gradovima, ali prilagođenih sredini u kojoj se gradila sahat-kula u vidu lokalnog materijala od kojeg se gradila i zateknutog tradicionalnog načina gradnje.
Sahat-kule najčešće su građene u centralnim zonama čaršije, i to uz džamije, kao zadužbine pojedinih legatora (vakifi). Prema jednom putopiscu iz Francuske iz 16. stoljeća, prva sahat-kula podignuta je u Skoplju između 1566. i 1572, a sat je bio dovezen iz zauzetog Sigeta. U periodu osmanlijske uprave u Bosni i Hercegovini, s urbanim razvojem pojedinih gradova grade se i sahat-kule, tako da historičar Hamdija Kreševljaković do 1952. bilježi 19 sačuvanih sahat-kula na ovom prostoru.
Nastanak
Banjalučka sahat-kula spadala je u značajnije objekte ovog perioda i predstavljala je poseban javni objekt nezaobilazan za arhitektonsko-urbanistički razvoj grada, a još uvijek bitan element prilikom identifikacije banjalučke čaršije; predstavljala je njen integralni dio, nalazeći se uvijek kao sastavni element svih vizura prostora. Porijeklo i hronološki okvir u kojem je nastala još nije sa sigurnošću utvrđen, što predstavlja još nerazjašnjeni dio banjalučke srednjovjekovne historije. Postojanje srednjovjekovnog trga na ovoj lokaciji, smještenog između tvrđave – s jedne strane, i brda Lauš na kojem je bila katolička crkva svetog Lajoša (ili Ludovika) s grobljem – s druge strane, prema mišljenju arhitektkinje Sabire Husedžinović koja potvrđuje prostornu važnost ove lokacije kroz historiju.
Brojni historičari, kao što je Hamdija Kreševljković ili Alija Bejtić, ističu da je sahat-kula najvjerovatnije nastala u 16. stoljeću, odnosno u vrijeme uspostavljanja Bosanskog pašaluka u Banjoj Luci za vrijeme Ferhat-paše Sokolovića (vladao 1574–1588). U pronađenoj Ferhat-begovoj vakufnami, kako navode ovi autori, može se zaključiti da je podignuta oko 1587. To u vakufnami nije izričito spomenuto, ali je navedeno da se određuju materijalna sredstva za plaćanje službenika koji mora voditi računa o održavanju javnog sata; prema ovim autorima jasno je da je taj sat mogao biti jedino na sahat-kuli. To je najstarije pominjanje jednog sata na prostoru Balkana, tako da postoji vjerovatnoća da je banjalučka sahat-kula najstarija sahat-kula u Bosni.
Husedžinović relativizira ovu tvrdnju ističući da je ovo jedna od mogućih interpretacija, te da je moguće da je sahat-kula postojala i prije ovog spomena u vakufnami Ferhat-paše, ali samo da je imala drugu namjenu. Jedna od hipoteza koja datira nastanak sahat-kule u period prije graditeljske aktivnosti Ferhat-paše Sokolovića u Banjoj Luci jest hipoteza banjalučkog novinara i hroničara Aleksandra Ravlića. Ravlić drugačije iščitava podatak u pašinoj vakufnami od Kreševljakovića, ističući da je prije logičnije da je "pronicljivi i vidoviti Ferhad-paša, procijenio značenje sahat-kule (koju je zatekao na prostoru na kojem je naredio iznova 'zakopati' središte novom naselju) i unošenjem stavki o plaći 'sajčije' (urara, časovničara) želio na neki način sačuvati tu, vjerovatno, kršćansku 'zaostavštinu' od nasilnog rušenja". U prilog ovoj tezi, Ravlić navodi i činjenice da je groblje – kako se implicitno navodi u vakfunami – postojalo tu, kako ističe, i prije izgradnje džamije, te da je Ferhat-paša – kao poštovalac svih pokojnika – u vakufnami naredio da se proučava molitva svim sahranjenim na groblju, a ne samo onima koji su bili muslimani. Još jedan argument u prilog svojoj tezi o ranijem postojanju sahat-kule Ravlić vidi i u natpisu na zvonu koje je do Drugog svjetskog rata brojalo sate na ovoj građevini a na kojem je pisalo da je iz 1501. On ovu činjenicu tumači mogućnošću da je ovo zvono bilo posebno sačinjeno za ovu sahat-kulu, te upućuje na veoma bujan život u tadašnjoj Banjoj Luci i prije dolaska Ferhat-paše, koji je iz nekih drugih razloga zamro prije njegovog dolaska u Banju Luku. Ravlić kao još jedan argument u svoj prilog navodi jednu gravuru nepoznatog majstora koja prikazuje paljenje katoličke crkve u 18. stoljeću u panoramskom prikazu Banje Luke, a koja je stajala na mjestu na kojem je do 1993. bila sahat-kula. Stoga, zaključuje Ravlić, "s obzirom da se u Ferhad-pašinoj zakladnici spominje samo plaća za onog koji će se brinuti oko sahata, toranj sa satom je postojao i prije njegova dolaska".
Lociranje banjalučke sahat-kule u osmanlijski period potvrđuju i analitička razmatranja arhitekte, profesora i akademika Tinea Kurenta, koji je utvrđivao modul po kojem je građen ovaj objekt. Po njemu je to bio turski aršin – ad dira al istanbuliyya – koji iznosi 68,579cm; odnosno, to je isti aršin koji je korišten pri izradi Gazi Husrev-begove džamije u Sarajevu.
Husedžinović relativizira ovu Kurentovu tezu ističući da se ova mjera ne može primijeniti na sve elemente objekta: "posebno ona u osnovi ne čini cijeli broj, a zna se da je visina objekta tokom historije često mijenjana, zbog čega bi se ovaj modul ili neki drugi mogao prihvatiti, tek poslije daljih i svestranijih proučavanja".
Do početka Drugog svjetskog rata na sahat-kuli je postojalo zvono koje je otkucavalo satove. Na njemu je bio latinski natpis "Salio me Bartol Padovan anno domini MDI". Slova su bila salivena vrlo primitivno. Zvono je bilo iz 1501. Zvono je najvjerovatnije opljačkano s neke crkve u kontitentalnoj Hrvatskoj, jer je poznato da su Osmanlije često uzimale zvona sa crkava kao ratni plijen.
U prvo vrijeme otkucavala je sate a la turca.
Izgled i arhitektura
Objekt sahat-kule bio je kompozicijski i koncepcijski usko povezan s objektom Ferhat-pašine džamije i ostalim objektima stare čaršije u Banjoj Luci. Sahat-kula bila je jednoprostoran objekt i u podnožju je imala gotovo kvadratnu osnovicu dimenzija. Njeni zidovi bili su neobično masivni. Imala je oblik tornja koji se postupno sužavao prema koti koja se nalazila na visini 14,45m, odakle je započinjao vertikalni dio novoizgrađenog dijela koji je nastao nakon zemljotresa 1969. Visina sahat-kule u vrijeme rušenja 1993. iznosila je 18,89m, a bila je završena četvorovodnim šatorastim krovom.
Sahat-kula je kroz vremenski period od svog nastanka doživljavala čitav niz promjena, kako u svom izgledu, tako i u dimenzijama – posebno visini. Većina izmjena, koja se mogla utvrditi prije rušenja 1993, vjerovatno je nastala u toku 19. stoljeća, kada su gornji dijelovi objekta ozidani opekom. Taj izgled može se vidjeti na fotografijama iz perioda austrougarske uprave u Bosni i Hercegovini i nije pouzdano utvrđeno je li nastao kao posljedica autentične restauracije ili iz potrebe za povećanjem visine objekta. U to vrijeme objekt je povećan na visinu od 24,25m i u svom vrhu je dobio jedan polukružni otvor, a pored ukrasnog vijenca ispod strehe urađeni su dekorativni elementi izvedeni u žbuki poput dekorativnog friza. Donje zone sahat-kule, kako ističe arhitektkinja Husedžinović, vjerovatno su tom prilikom utegnute čeličnim prstenovima i ukrasnim aplikacijama. Krovni pokrivač je zbog uzimanja olova za vrijeme Prvog svjetskog rata bio od šindre.
Nakon zemljotresa 1969, stanje objekta bilo je izuzetno teško. Obrušili su se gornji dijelovi sahat-kule, a pojavile su se brojne pukotine na zidovima. U restauraciji koja je uslijedila izgled objekta ponovo je promijenjen i to na gornjoj zoni koja je bila sam predmet restauracije. Dograđena su dva polja: u prvo je smješten sat s brojčanicima, na sve četiri strane, a u drugom gornjem polju pojavila su se po dva otvora na svakoj strani, s blago prelomljenim lukovima. Potonja promjena urađena je na osnovu analogije izgleda drugih sahat-kula u Bosni i Hercegovini, kako ističe Husedžinović, bez korištenja izvorne literature, te se, zbog toga, kako navodi arhitektkinja, može smatrati samo pretpostavkom originalnog izgleda. Prilikom restauracije izostalo je sužavanje objekta ka vrhu, pa je zbog toga nastao utisak iskrivljenosti sahat-kule. "Jajačka sedra", krečnjak iz okoline Jajca slabijeg kvaliteta i strukture korišten prilikom zidanja ovog dijela objekta, razlikovao se od autentičnog kamena kojim je zidana sahat-kula – što je još više unijelo nesklad s opštim izgledom objekta. Poslije novog zemljotresa, 1980, došlo je do novih oštećenja, pukotina, u donjim i srednjim zonama sahat-kule; objekt je izašao i iz vertikalne ose za 13cm.
Ulaz se nalazio s jugoistočne strane objekta i nekoliko puta je mijenjan, prepravljan i dograđivan. Iznad polukružnog otvora bili su vidljivi ostaci prelomljenog luka od opeke, tuble, te mjesto gdje se ranije nalazila kamena ploča s epigramom. Zbog graditeljskih aktivnosti oko kule došlo je do povećanja nivoa terena, te je prvobitna kaldrma zatrpana i visina ulaza smanjena. Zahvaljujući svim ovim elementima, svojevremeno je izvršena restauracija ulaza; dodatno, ugrađena su vrata od kovanog željeza.
Materijal i tehnika građenja
Sahat-kula bila je zidana kamenom krečnjakom, djelimično priklesanim blokovima u živom kreču. Kvalitet i vrsta kamena bili su različiti, ali je preovladavala tesana sedra na spoljašnjem dijelu zida, dok je unutrašnji zid od "lauš"-kamena (laporoviti krečnjak iz okoline Banje Luke, slabijeg kvaliteta) – tako da sa spoljašnim zidom daje mješovitu strukturu međusobno inkorporiranih blokova.
Gornje, nove zone objekta su – kao što je gorepomenuto – zidane "jajačkom" sedrom u cementnom malteru. Temelji objekta bili su od većih i pravilnih blokova krečnjaka, povezanih također živim krečom. Objekt je ležao na nasipu visine 4m, što je imalo za posljedicu da je kao takav bio temeljen na drvenom roštilju od zdrave hrastove građe. U objektu su bili vidljivi ostaci drvenih hatula i elementi prvobitne drvene stropne konstrukcije. Na kamenoj fasadi, neujednačene strukture, u donjim zonama nalazile su se maske za zatege u obliku dekorativnih aplikacija, koje su bile postavljene u austrougarsko doba. Sva kamena struktura objekta bila je mjestimice prošarana kamenim "spolijama" od pravilnih klesanaca, komadima keramičkih cijevi, te ostacima tuble, što je bilo posebno uočljivo oko zazidanih otvora nekadašnjeg sata, a koji su služili kao rezonatori.
Arhitektonske i stilske osobenosti
Ako se prihvati pretpostavka da je izgrađena 1587, banjalučka sahat-kula bila je prva izgrađena sahat-kula u Bosni. Nakon nje su se u kasabama i šeherima Bosne početkom 17. te kroz cijelo 18. stoljeće gradile sahat-kule, tako da ih je 1952. bilo 19, a 1989. 18 (od kojih pet u upotrebi). Zajedničko svim sahat-kulama u Bosni jest mala osnova kvadratnog oblika stranice 2,5–4,5m (s izuzetkom gračaničke sahat-kule, čija je stranica iznosila 5,5m); visina im je varirala od 9m kod gornjovakufske sahat-kule do sarajevske koja je visoka 28m. U ovu kategoriju, s banjalučkom sahat-kulom ubrajaju se i sahat-kula u Donjem Vakufu, Gornjem Vakufu, Maglaju, Prozoru, Sarajevu, Nevesinju, Foči, Počitelju, Stocu, Mostaru, dvije u Travniku, Gračanici, Trebinju, Gradačcu, Livnu, Jajcu i još jedna u Sarajevu koja je bila od drveta, a koja je srušena 1878. Zidovi se svim navedenim sahat-kulama malo sužavaju od zemlje prema krovu; građene su od kamena, a kod nekih je bila kombinacija kamena i opeke. Uglovi su bili pažljivije obrađeni klesancima. Zajedničko svim sahat-kulama je i ostavljanje malih otvora u masi zida – da bi se osvijetlilo unutrašnje drveno stubište; na vrhu je bio šatorasti krović, a ispod otvori (jedan, dva ili tri) na četiri strane, gdje su bila zvona.
U poređenju sa drugim sahat-kulama u Bosni, banjalučka sahat-kula – ako se uzmu podaci orijentalista Bejtića, koji navodi da je ona izvorno imala dva otvora (za što, kako ističe Husedžinović, Bejtić ne daje historijske izvore), – može se porediti sa sahat-kulom u Livnu, koja također ima dva otvora. Po opštem obliku kubusa, ličila je na sahat-kulu u Prozoru. U vrijeme austrougarske uprave imala je jedan otvor obrađen arhivoltama, znatno veću visinu i male konzolice ispod krova, te se prema svim detaljima mogla porediti sa sahat-kulom na Musali u Travniku ili sahat-kulom u Trebinju (kod koje su uticaji romaničko-mediteranske arhitekture bili jako izraženi).
Historija zaštite i restauracija
Historija restauracija data je hronološkim redoslijedom:
Rušenje i današnjica
Srušena je 15. decembra 1993, nekoliko mjeseci nakon rušenja Ferhadije; srušeni su i drugi objekti u kompleksu Ferhat-pašine džamije u Banjoj Luci – turbe Ferhat-paše Sokolovića i turbe Ferhat-pašinih bajraktara, s ogradom, česmom, šadrvanom i svim bašlucima na groblju. Istog dana počelo je odvoženje svih ostataka na smetljište.
Komisija za očuvanje nacionalnih spomenika Bosne i Hercegovine (u sastavu: Tina Vik, Amra Hadžimuhamedović, Dubravko Lovrenović, Ljiljana Ševo i Zejnep Ahunbej), 7. maja 2003. područje i ostatke banjalučke sahat-kule proglasila je nacionalnim spomenikom Bosne i Hercegovine. Ovom odlukom Komisija je ujedno obavezala Vladu Republike Srpske da obnovi sahat-kulu u svom originalnom izgledu i stanju prije rušenja, s ugrađivanjem što više moguće izvornog materijala.
Sahat-kula još nije obnovljena. Prema izvještavanju medija, obnova je ili bila u planu ili je još u planu (podatak iz maja 2018).
Veliki medvjed (sazviježđe)
Veliki medvjed, Velika kola ili Ursa Major je sazviježđe vidljivo sa sjeverne zemaljske hemisfere, a sastoji se od sedam velikih zvijezda.
Zvijezde
Ovo sazviježđe je ujedno i najpoznatiji asterizam "Velika kola" koje se sastoji od: α UMa, β UMa, γ UMa, δ UMa, ε UMa, ζ UMa i η UMa. mini|lijevo|220px|Veliki medvjed, onako kako ga raspoznajemo golim okom Najsjajnija je Alioth (ε UMa), udaljena je 81 sg s prividnim sjajem od 1,76 mag. Druga posjajnosti Dubhe (α UMa) se zamišljenom linijom preko Merak (β UMa) povezuje sa Sjevernjačom (α UMi). Preko δ UMa do β UMa povezuje se sa Kastorom. Višestruka zvijezda odnosno zvjezdani sistem Mizar (α UMa) je jedna od najpoznatijih zvijezda na nebu. Zahvaljujući prividnom sjaju od 2,4 mag golim okom se vidi i sekundarna zvijezda Alcor (80 UMa) od 4 mag, slabiji teleskopi otkrivaju i treću (tercijarnu) zvijezdu. Svaka od njih je spektroskopijska dvostruka zvijezda, pa sistem sadrži ukupno 6 zvijezda.
Alula Borealis (ν UMa) je div, udaljen 399 sg, sastoj se od dvije zvijezde primarna komponenta s prečnikom 57 većim te 775 sjajnijim od Sunca. Alula Australis (ξ UMa) je također dvostruka s komponentama koje imaju orbitalni period od 60 godina. Zbog duge periode komponente se mogu samo povremeno posmatrati. 1975. su imale najveću udaljenost, dok su 1992. bile najbliže. Ubraja se u promjenljive zvijezde podtipa RS CnV promjenljivih.
Tania Borealis (λ UMa) je div spektralne klase A2, udaljen 138 sg. Tania Australis (μ UMa) je crveni div polupravilne promjene sjaja. Talitha Borealis (ι UMa), udaljena 47 sg, dvostruka je zvijezda prividnog sjaja 9 odnosno 10 mag, komponente imaju orbitalni period od 818 godina. Zbog toga je dugo trebalo da se potrvdi da je dvostruka. Talitha Australis (κ UMa) također dvostruka sastoji se od dva patuljka glavnog niza A klase, udaljena je 358 sg.