cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Livanjski divlji konji
mini|275x275piksel|Livanjski divlji konji mini|275x275piksel|Livanjski divlji konji na putu Livanjski divlji konji su konji koji žive na visoravni Krugu, na predjelu od Koričina do Borove glave u Livnu u Bosni i Hercegovini.
Ovo nisu izvorni divlji konji, nego su potomci domaćih konja koji su služili u poljoprivredi. Nakon što ih je u toj ulozi potisla mehanizacija prije 50 godina 20. vijeka, ostavljeni su da žive divlje, jer više nije bilo potrebe za njima.
Procjene iz aprila 2011. godine govore o skupini od 196 jedinki. Prema podacima iz 2013. godine, skupina je brojala 286 odraslih i 48 mladih jedinki. Podaci iz 2015. godine broje ukupno 418 konja, od čega su 65 ždrijebadi. Prema procjenama iz 2018., broj im se kreće oko 800 grla.
Od 2013. livanjski divlji konji zaštićeni su i zakonom.
Kvalifikacije za Svjetsko prvenstvo u rukometu 2015 - Evropa
Evropske kvalifikacije za Svjetsko prvenstvo u rukometu 2015., u Kataru, su podijeljene u dva kruga, između ekipa koje se nisu kvalifikovale za Evropsko prvenstvo u rukometu 2014., te između 12 ekipa koje se nisu bile u top tri ekipe na Evropskom prvenstvu (isključujući Španiju, koja se automatski kvalifikovala kao prvak svijeta).
U prvoj fazi kvalifikacija, 20 ekipa koje nisu učestvovale na Evropskom prvenstvu su podijeljene u pet grupa; pobjednici grupa napreduju u drugu fazu, priključujući se 12 evropskih finalista i Njemačkoj, koja je bila slobodan u ovoj rundi. Ovih 18 ekipa su zatim uparene i igraju dvije utakmice baraža kako bi se odredilo devet preostalih kvalifikovanih evropskih ekipa za Svjetsko prvenstvo.
Grupna faza
Žrijebanje je održano 27. juna 2013. Pobjednici grupa prolaze u baraž.
Baraž
Žrijeb je održan 26. januara 2014 u 13:00 u Herningu, Danska. U žrijebanju je učestvovalo 18 ekipa koje su se takmičile za devet preostalih mjesta na Svjetskom prvenstvu 2015. Ekipe su bile podijeljene u dva šešira i izvlačene su zajedno i tako su se formirali parovi baraža. Nakon dvije utakmice pobjednik svakog para se kvalifikovao na završnicu turnira. Svi nosioci (Island, Poljska, Švedska, Mađarska, Rusija, Makedonija, Austrija, Bjelorusija, Srbija) i tri nenosioca (npr. Norveška, Češka i Crna Gora) su se kvalifikovali za baraž kao 12 ekipa sa Evropskog prvenstva 2014 koje nisu direktno kvalifikovane na završnicu turnira.
Druga utakmica
Češka je pobjedila ukupnim rezultatom 48–44.
Austrija je pobjedila ukupnim rezultatom 56–54.
Poljska je pobjedila ukupnim rezultatom 54–52.
Rusija je pobjedila ukupnim rezultatom 63–44.
Švedska je pobjedila ukupnim rezultatom 52–45.
Slovenija je pobjedila ukupnim rezultatom 54–51.
Bosna i Hercegovina je pobjedila ukupnim rezultatom 62–61.
Bjelorusija je pobjedila ukupnim rezultatom 57–52.
Makedonija je pobjedila ukupnim rezultatom 62–48.
Uschi Disl
Ursula (Uschi) Disl, rođena 15. novembra 1970. u Bad Tölzu, tada u Zapadnoj Njemačkoj, je nekadašnja zapadnonjemačka i njemačka biatlonka. Disl je jedna od najuspješnijih njemačkih biatlonki, dvostruka je osvajačica zlatne olimpijske medalje i osmostruka svjetska prvakinja. Po broju osvojenih zlatnih medalja na Svjetskim prvenstvima je na četvrtom mjestu iza Magdalene Neuner, Jelene Golovine i Petre Behle, dok je prva sa ukupno osvojenih 19 medalja.
Biografija
U sezoni 1986/87. Uschi Disl je sa skijaškog trčanja prešla na biatlon. Tri godine kasnije je u finskom Sodankylä na Juniorskom prvenstvu svijeta 1990. osvojila zlatnu medalju u timskom takmičenju.
Olimpijske igre
Uschi Disl je pet puta nastupila na Zimskim olimpijskim igrama: ZOI 1992, ZOI 1994, ZOI 1998, ZOI 2002 i ZOI 2006. Na prvom nastupu osvojila je srebrnu medalju u štafeti sa Petrom Behle i Antje Harvey sa zaostatkom od 23 sekunde za francuskom štafetom. U drugom nastupu dvije godine kasnije, ponovo je osvojila srebrnu medalju u štafeti sa Petrom Behle, Simone Greiner-Petter-Memm i Antje Harvey zaostavši gotovo četiri minute iza ruske štafete. Tek na trećem nastupu u štafeti 1998. sa Petrom Behle, Martinom Zellner i Katrin Apel osvojila je prvu zlatnu medalju, sa dva promašaja više nego ruska štafeta u sastavu Olga Melnik, Galina Kukljeva, Albina Ahatova i Olga Romasko, ali sa 12 sekundi prednosti. Uspjeh je ponovila u štafeti 2002. u američkom Salt Lake Cityju, zajedno sa Katrin Apel, Andreom Henkel i Kati Wilhelm, kada su ubjedljivo pobjedile norvešku štafetu. U pojedinačnim utrkama osvojila je dvije srebrne i tri bronzane medalje. U sprintu 1999. sa zaostatkom od samo 0,7 sekundi iza Ruskinje Galine Kukljeve, te u sprintu 2002. zaostavši sa jednim promašajem iza Kati Wilhelm 15,6 sekundi. Bronzane medalje osvojila je u pojedinačnim utrkama 1994. i 1998, te u utrci u disciplini masovni start 2006, koja je te godine prvi put bila na programu olimpijskih igara u italijanskom Torinu. Po broju osvojenih medalja sa devet (2 zlatne, četiri srebrne i tri bronzane) najuspješnija je biatlonka svih vremena, a po broju osvojenih zlatnih medalja je četvrta.
Svjetska prvenstva
Disl je nastupila na petnaest Svjetskih prvenstava od SP 1991. do SP 2005, te je sa osam zlatnih, osam srebrnih i tri bronzane medalje, treća najuspješnija njemačka biatlonka po broju osvojenih medalja, a četvrta u svjetskoj konkurenciji. Od osam zlatnih medalja, četiri je osvojila u štafeti: Na SP 1995. sa Petrom Behle, Antje Harvey i Simone Greiner-Petter-Memm, SP 1996., SP 1997. sa Petrom Behle, Katrin Apel i Simone Greiner-Petter-Memm i na SP 1997. sa Simone Greiner-Petter-Memm, Katrin Apel i Martinom Zellner. U timskim utrkama pobijedila je SP 1992. sa Petrom Bauer, Petrom Behle i Ingom Kesper; te na SP 1996. sa Petrom Behle, Simone Greiner-Petter-Memm i Katrin Apel. Na prvom nastupu na SP 1991. u finskom Lahtiju, najbolji joj je plasman bilo 5-o mjesto u utrci sprinta, dok je u štafeti sa Kerstin Moring i Antje Misersky osvojila bronzanu medalju.
Najbolje rezultate ostvarila je na završetku karijere, osvajanjem dvije zlatne, jedne srebrne i jedne bronzane medalje na SP 2015. u austrijskom Hochfilzenu, kada je bila najuspješnija biatlonka, slično kao i na SP 1995. u italijanskom Antholzu (jedna zlatna, tri srebrne) i na SP 1996. u njemačkom Ruhpoldingu sa dvije zlatne medalje.
Svjetski kup
Prvi nastup u takmičenjima Svjetskog kupa u biatlonu Disl je imala u sezoni SK 1988/89 u njemačkom Ruhpoldingu 26. januara 1989. kada je u utrci na 15 km osvojila 26-o mjesto. Sličan rezultat ostvarila je dva dana kasnije osvojivši 29-o mjesto u utrci na 7,5 km. Ukupno je nastupala 17 godina u Svjetskom kupu, a aktivno se prestala baviti u sezoni SK 2005/06. Pobijedila je ukupno 30 puta u pojedinačnim utrkama, a 20 puta je pobijedila u utrkama štafeta. Prvu pobjedu zabilježila je u francuskom Albertvillu 15. decembra 1990. pobijedivši u utrci sprinta, a dan kasnije sa Kerstin Moring i Antje Harvey pobijedila je u štafeti. Te je sezone u ukupnom plasmanu sa 174 boda osvojila četvrto mjesto, sa samo četiri boda manja nego Norvežanka Anne Elvebakk. Najbolje rezultate ostvarila je plasmanom na drugo mjesto u ukupnom plasmanu u sezonama SK 1995/96, sa četiri pobjede, SK 1996/97, sa tri pobjede i samo bodom manje nego pobjednica Magdalena Forsberg, te SK 1997/98, sa tri pobjede. U sezoni SK 1998/99, sa četiri pobjede osvojila je treće mjesto. Najuspješnija sezona sa najviše pobjeda bila joj je SK 2004/05 sa ukupno pet pobjeda u pojedinačnim utrkama.
Jasik (Prnjavor)
Jasik je naseljeno mjesto u općini Prnjavor, Bosna i Hercegovina.
Đedovci
Đedovci su naseljeno mjesto u općini Sokolac, Bosna i Hercegovina.
Prevalje (Slovenija)
mini|280px|Prevalje, rimokatolička crkva "Sv. Barbara" Prevalje su naseljeno mjesto i općina, te službeni grad u Sloveniji, u Koruškoj regiji.
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Sloveniji nalazile su se u sastavu stare općine Ravne na Koroškem.
Općina Prevalje
Napomena: Nastala iz stare općine Ravne na Koroškem.
Prevalje (naseljeno mjesto)
Napomena: ''U 1998. povećano za dio naselja Stražišče (općina Ravne na Koroškem). U 1999. smanjeno za dio naselja koji je proglašen za novo samostalno naselje Stražišče.''
Jurij Koch
Jurij Koch je lužičkosrpski i njemački pisac i novinar. Pisao je na njemačkom i lužičkosrpskim jezicima.
Život i rad
Rođen je 15. septembra 1936. u selu Horka. Otac mu je radio u obližnjem rudniku a majka na farmama. Školovao se po Crostwitzu, u Čehoslovačkoj, Bautzenu i Cottbusu. Nakon završetka srednje škole 1956. studirao je u Leipzigu novinarstvo do 1960. Od 1961. do 1966 studirao je teatrologiju. Nakon studiranja zaposlio se na radio-stanici gdje je bio urednik i novinar. Godine 1976. započinje svoj književni rad i postaje član P.E.N. Centra Njemačke. Koch danas živi u selu Sielow, blizu Cottbusa.
Videm pri Lukovici
mini|280px|Videm pri Lukovici, seoske kuće Videm pri Lukovici je naseljeno mjesto u sastavu općine Lukovica, regija Srednja Slovenija, Slovenija.
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Sloveniji nalazio se u sastavu stare općine Domžale.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2011. godine, Videm pri Lukovici je imao 45 stanovnika.
Napomena: ''Do 1953. iskazivano pod imenom Videm. U 1953. povećano za naselje Hrib koje je ukinuto.''
USH1C
Harmonin je protein koji je kod ljudi kodiran genom USH1C. Potreban je za razvoj i održavanje pužničnih trepljastih ćelija.
Aminokiselinska sekvenca
Dužina polipeptidnog lanca je 552 aminokiseline, а molekulska težina 62.211 Da.
Interakcije
Pokazano je da USH1C ima interakcije sa CDH23.
Prisilno raseljavanje u Sovjetskom Savezu
U većini slučajeva, njihova odredišta su bila udaljena, nenastanjena mjesta ili gulag. To uključuje i deportacije u SSSR nesovjetskih građana iz inostranstva, kao i teritorije pod sovjetskom okupacijom. Preko 20 većih grupa je zahvaćeno deportacijama, od kojih je osam nacija potpuno uklonjeno i iskorijenjeno iz njihovih drevnih domova. Od tih osam, jedna nacija je bila katolička (Nijemci na Volgi), jedna budistička (Kalmici) a ostalih šest su bili muslimani (Čečeni, Inguši, Karačajci, Balkari, krimski Tatari i mešketski Turci). U tim posebnim naseljima, deportirani su stavljeni pod strogi nadzor vlasti te im je bilo zabranjeno napustiti te lokacije. Uvjeti u žurno sklopljenim nastambama za deportirane su bili uglavnom nepovoljni, te se prvih godina pojavio značajan mortalitet zbog hladnoće, gladi ili iscrpljenosti u radnim kolonijama. Prema nekim procjenama, sovjetske prisilne migracije su raselile oko 6 miliona ljudi. Broj poginulih zbog posljedica deportacija je predmet procjena zbog toga što su same sovjetske vlasti držale tek krnje evidencije o smrtnosti među deportiranim grupama: brojke sveukupno sežu od najmanje 800.000, preko 1.000.000, dok visoke procjene idu i do 1.500.000 poginulih.
Raseljavanje društvenih slojeva
Genrih Jagoda je informirao Josifa Staljina da je 32.905 osoba naseljeno u Lenjingradu i Murmanskoj oblasti do kraja 1931. Prema tajnoj direktivi SSSR-a datiranoj 20. aprila 1933, kulaci su deportirani u radne logore. 973.693 kulaka je deportirano do januara 1935. Među njima je bilo Rusa, Nijemaca, Bjelorusa, Ukrajinaca i drugih naroda. Čak 632.860 kulaka u egzilu je pobjeglo iz lokacija u kojima su naseljeni između 1932. i 1937, dok je 36.700 vraćeno natrag u iste.
Uvjeti kulaka u egzilu bili su teški, a 25% njihove plaće oduzeto im je da pokrije troškove za njihove usluge. Lišeni su ljudskih prava, iako su im 25. januara 1935. njihova prava vraćena. U pismu datiranom 23. aprila 1930, I. A. Serkin, sekretar KPSS-a, je pisao nadređenom S. A. Bergavinovu sljedeće: "Na početku, kada se prvi put spomenulo pitanje preseljavanja, mnogi od nas nisu to razradili do kraja i nisu ni mogli zamisliti kako će to biti kompleksno." Dodao je da, iako je zamišljeno da glavno zanimanje doseljenih kulaka u posebne nastambe bude poljoprivreda, niko nije proveo studije o uslovima tla, niti da su neke površine na kartama bile nenaseljivve u praksi, potpuno nedostupne, ili se nalazile usred močvare. Uz to, ta je zabačena zemlja zahtijevala ogroman trud kako bi pripremili čak i elementarne uslove za agrikulturu. Stoga je upozorio da u prvoj godini dobar dio doseljenika neće moći uzgojiti nikakvu hranu za sebe. Najgori primjer takvog nemarnog planiranja bio je slučaj iz 1933, kada je oko 6.000 osoba iz evropskog dijela SSSR-a deportirano i ostavljeno na riječnom ostrvu gdje se spajaju rijeke Ob i Nazino u zapadnom Sibiru, gdje su jednostavno ostavljeni da se sami snalaze. Pošto nisu imali nikakvu adekvatnu hranu niti pribor da se brinu za sebe, oko 2.000 ih je preminulo, velik dio je pobjegao u sibirske tajge, a javili su se i slučajevi kanibalizma i nekrofagije zbog pojave masovne gladi na otoku (→Afera Nazino).
Posebne odredbe za kulake iz zapadne Bjelorusije su i dalje izdane sve do proljeća 1952. Tako je do 22. aprila 1952. određeno da se 6.000 ljudi premjesti u Irkutsku oblast i Kazahstan. To je vjerojatno bila posljednja Staljinova deportacija. Dana 23. decembra 1938. djeca kulaka dobila su pasoše te pravo da se presele gdje god žele. Novo sovjetsko vodstvo je 13. augusta 1954. usvojilo zakon kojim ukida posebne restrikcije deportiranih kulaka.
Uvod u prisilna raseljavanja
Zbog toga što je obuhvatio razne teritorije po Aziji, SSSR je bio etnički izazito miješovita i neujednačena država. Prema popisu stanovništva iz 1926, Rusi su činili tek 54% stanovništva te države. U 1930-im i 1940-im, uslijedilo je razdoblje izazite rusifikacije u školama. Tokom i nakon Drugog svjetskog rata, razni narodi kolektivno su optuživani za kolaboraciju sa nacistima i nevjernost prema sovjetskom sistemu. Deportacije su bile glavni instrument Staljinova suzbijanja pobune stanovništva osvojenih teritorija. Ironično, svojedobno je i sam Staljin — između 1902. i 1917. — sedam puta osuđen od carskog režima zbog političkih razloga te deportiran u udaljeni Sibir. mini|desno|250px|Tipičan izgled "posbenih nastambi" u kojima su živjeli deportirani u Sibiru; rekonstrukcija u muzeju [[Rumšiškės, Litvanija]] Deportirane grupe smještene su u "posebne nastambe" (spetsposelki) u udaljenim i nedostupnim regijama kao oblik represivnih mjera protiv "problematičnih grupa" koje su se protivile sovjetskoj politici. Ova je praksa započeta još 1920-ih, ali je masovnost doživjela tek od 1930-ih, te trajala sve do 1950-ih. Stanovnici tih posebnih nastambi trpjeli su značajna ograničenja njihovih građanskih prava, kao što su restrikcije slobode kretanja jer su bili pod stalnim nadzorom NKVD-a. Također je predviđao prisilni rad najtežih fizičkih poslova kao i odsutnost bilo kakvog jasnog vremenskog roka u odsluživanju ovog egzila. U oktobru 1940, registrirane su 1.645 posebne nastambe, u kojima je živjelo 959.472 osoba, a taj je broj do 1953. porastao na 2.753.356 osoba. Kazaška SSR je postala glavni pokusni teren na kojem su sovjetske vlasti masovno odlagale razne narode. To je išlo toliko daleko da su sami Kazasi postali manjina u sopstvenoj republici, te se u 1980-ima tamo našlo čak 50-ak različitih etničkih grupa.
Djelomično uklanjanje "problematičnih" i "nevjernih" naroda bila je česta Staljinova tehnika: njegov cilj je bio usitniti jedan narod tako da ga izmiješa sa drugim narodima, i to na više udaljenih lokacija, čime jedna nacija više ne bi mogla biti jedinstvena i snažna jer je bila raspršena. Bio je to oblik asimilacije u kojoj su deportirani neruski narodi tretirani kao inferiorni građani bez perspektive za društveno napredovanje. Glavne su mete bili Poljaci (1939–1941, te opet 1944–1945), Rumuni (1944–1953), Nijemci na Volgi (prognani su uglavnom tokom i nakon Drugog svjetskog rata), Finci (1929–1931. te 1935–1939), Krimski Tatari, Krimski Grci, Balkari, Čečeni, Inguši i drugi. Sveukupno je preko dvadesetak naroda bilo pogođeno tim planom, što je uveliko promijenilo etničku strukturu države. Od toga, čak je osam nacija potpuno uklonjeno deportacijama iz njihovih vijekovnih ognjišta.
Razlozi deportacija u udaljene krajeve centralne Azije i Sibira ležali su u tome što je SSSR htio imati osobe za prisilni rad u zabačenim područjima u koje niko nije htio dobrovoljno otići. Drugi je razlog i Staljinov strah od opasnosti od "petokolonaša" uz granična područja. Međutim, u nekim slučajevima deportacije manjih naroda nisu slijedile nikakvu logiku. Pretpostavlja se da su jednostavno bili žrtve Staljinove konstantne paranoje.
Poljaci
mini|desno|250px|Deportirane poljske porodice ukrcavaju se na vozove za [[Sibir.]] Nakon što su u septembru 1939. Treći Reich i Sovjetski Savez podijelili Poljsku između sebe, Staljin je izdao naredbu kojom je iz sovjetskog dijela bivše Poljske velik broj ljudi deportiran u radne logore, od čega su 63.1 % bili Poljaci a 7.4 % Židovi. Porodice političkih i ratnih zarobljenika kažnjeni su deportacijom u Kazahstan na 10 godina, a izbjeglice u sjeverne predjele u posebne nastambe gdje su morali sjeći drva. Drugi val deportacija započeo je 13. aprila 1940, a u njemu su bile porodice poljskih oficira koji su smaknuti, policajaca, vlasnika tvornica, kao i članova antisovjetskih pobunjeničkih organizacija, zatim profesori, ali i obični seljaci. Ova je operacija provedena po noći, između 2:00 i 6:00 ujutro, iako je to bilo teško sakriti pošto je na ulicama uobičajno prije bilo pripremljeno na hiljade kolica i vagona. Prema izvještajima, dvoje ili troje kola poslana su u svaku kuću, uz nekoliko vojnika, koji su pokucali na vrata nečijeg doma, pregledali pasoše, te potom odveli osobe koje su označene da moraju otići u egzil. Pojedini vojnici su pomagali ljudima da utovare svoje stvari. Osobama je dozvoljeno uzeti 100 kg po osobi, odnosno 300 kg po porodici. Deportacija poljskih izbjeglica, koji su pobjegli na istok od Wehrmachta, odigrala se 29. jula 1940. Velika većina njih, oko 85%, bili su Jevreji. Nekom ironijom, ova deportacija je zapravo spasila živote tih Jevreja pošto su nacisti izvršili invaziju ostatka Poljske 1941.
Sovjetske deportacije su nastavljene tokom cijele 1941, te ih je tek prekinula nacistička invazija SSSR-a, koja je dovela do evakuacije ili bijega između 8,5 i 9,5 miliona osoba prema istoku. Nakon toga, SSSR je uspostavio zvanične odnose sa poljskom vladom u egzilu u Londonu, te su mnogi Poljaci amnestirani 12. augusta 1941, pušteni iz radnih kolonija te dobili pravo naseliti se gdje god žele, izuzev zabranjenih zona i klasificiranih gradova. Prigodom 70. godišnjice sovjetske invazije, poljski Institut za nacionalno sjećanje objavio je da je broj deportiranih poljskih građana u SSSR ipak bio niži od prethodnih procjena, te da je iznosio oko 320.000 – među njima je 139.000 poslano u Sibir, 66.000 u suhe stepe Kazahstana a 78.000 u daleki istok i sjeverne regije. Prema popisu stanovništva iz 1989, Poljaci su bili deseta najbrojnija narodna grupa u Kazahstanu. Nakon pada SSSR-a, značajan broj Kazahstanaca poljskog porijekla je 1990-ih u nekoliko valova emigrirao u Poljsku.
Poljska i Sovjetski Savez razmijenili su stanovništvo – Poljaci istočno od sovjetsko-poljske granice su otišli u Poljsku, dok su Ukrajinci zapadno od granice otišli u Ukrajinsku SSR. Skladno time, pomicanjem poljske granice prema zapadu nakon 1945, velik broj Poljaka na istoku tako se silom prilika trajno našao izvan svoje domovine. Između 1944. i 1946. odigrao se transfer 1.517.982 Poljaka iz SSSR-a u poslijeratnu, zapadniju Poljsku.
Daleki istok: Korejci, Japanci
mini|desno|250px|Karta južnog Sahalina
Korejci su se, osim na korejskom poluostrvu, u 19. vijeku naselili i na području ruskog Dalekog istoka. Prilikom rusko-japanskih napetosti zbog Mandžurije 1937, sovjetske vlasti su raselile oko 170.000 Korejaca u Kazahstan, jer su se bojale da bi Korejci mogli postati "japanski špijuni". Danas u Kazahstanu živi oko 100.000 Korejaca, većinom oko naselja Uzun Agach, koji su se stopili sa kazahstanskom kulturom, ali i dalje održavaju veze sa Južnom Korejom. U tim posebnim nastambama, Korejcima je bilo zabranjeno kretati se, služiti u armiji ili postići visoko obrazovanje. Nisu bili među narodima spomenutima u Hruščovom govoru 1956.
Nakon što je Crvena armija osvojila južni Sahalin 1945, u idućih nekoliko godina sveukupno se oko 400.000 Japanaca evakuiralo, protjeralo ili dobrovoljno odselilo s tog ostrva, kako bi se osigurao njegov "sovjetski" predznak. SSSR je anektirao i Kurilska ostrva, gdje su također deložirani domorodci. Već je 86.700 Japanaca evakuirano sa Sahalina na obližnji Hokaido uoči sovjetske objave rata Japanu. Nakon rata, SSSR je deportirao najmanje 278.000 Japanaca sa Sahalina, sve do kraja tog procesa jula 1949. Ipak, nekoliko Japanaca i 43.000 Korejaca je i dalje ostalo na tom ostrvu. Iako su svi ti građani legalno tamo živjeli, sovjetske vlasti su to nazvale "repatrijacijom" Japanaca u Japan.
Finci
SSSR je 1939. izvršio invaziju Finske. Zimski rat je završio primirjem i sporazumom kojim Finska zadržava svoju nezavisnost, ali mora predati dio istočnog i južnog teritorija SSSR-u. Do kraja drugog svjetskog rata, iz SSSR-a je protjerano ukupno 420.000 Finaca, iz osvojenih finskih teritorija, poglavito Ingrije, ali i iz drugih dijelova SSSR-a uz novu finsku granicu.
Sovjetski dio Karelije bila je meta staljinističkog terora zbog nekoliko razloga, primarno jer se nalazila uz Finsku koja je stekla nezavisnost of Ruskog Carstva 1917, te zbog toga jer se tamo nalazio značajan broj Finaca i Karelijanaca. Ljudski gubici u Kareliji bili su jedni od najtežih u cijeloj državi gledano naprema odnosu broja stanovnika te nacije u tom području. Prije oktobarske revolucije 1917, oko 130.000 osoba finskog porijekla živjelo je na ruskom teritoriju uz obalu finskog zaliva, od rijeke Narve na zapadu pa sve do rijeke Neve na istoku, te u regiji sjeverno od St. Peterburga. Ta brojka je ostala konstantna u 1920-ima i 1930-ima, ali je tokom i nakon drugog svjetskog rata evidentiran ogroman pad finskog stanovništva u toj regiji, gdje ih je zabilježeno svega 24.000 tokom sovjetskog popisa stanovništva iz 1970-ih. Uzrok tome su deportacije Finaca 1930-ih i 1940-ih.
Baltik: Estonci, Latvijci, Litvanci
lijevo|mini|250px|Litvanski partizani, Šumska braća, su još godinama nakon 1945. pružali otpor sovjetskim snagama Sovjetski Savez je 16. juna 1940. predao ultimatum Litvaniji, a 16. juna i Latviji i Estoniji te potom zauzeo te baltičke države 1940, samo da bi ih 1941. zauzeo Treći Reich, te potom ponovno SSSR 1944. godine. Staljin je tokom tog razdoblja pokrenuo sovjetizaciju Baltika uz pomoć široko rasprostanjene industrijalizacije kojom se doseljavalo rusko stanovništvo u to područje. Započete su masovne deportacije kako bi se eliminirao bilo kakav otpor kolektivizaciji ili potpora antisovjetskim partizanima koji su se i dalje borili protiv Sovjeta. Baltički partizani, Šumska braća, godinama su vršili otpor protiv Sovjeta. Prvi talas deportacija započeo je 1941. a glavna meta bili su zemljoposjednici, vlasnici tvornica, trgovci i drugi. Odvezeni su zajedno sa porodicama. Do jula 1941. tako je deportirano 25.586 osoba sa Baltika (12.682 iz Litvanije, 9.236 iz Latvije te 3.668 iz Estonije).
Samo u martu 1949, deportirano je 90.000 baltičkih državljana. Najdrastičniji primjer bila je Litvnija koja je deportacijama izgubila 37.000 državljana poslanih u Sibir za samo 48 sati. Ukupno 42.000 osoba je te godine prisilno raseljeno iz Latvije, uglavnom farmera koji su se bunili protiv kolektivizacije. Cijele porodice su raseljene u Amur, Irkutsk, Omsk, Tomsk i Novosibirsk doživotno. Neke osobe odvedene su i do 9.000 km daleko od svoje domovine. To je činilo 2 % ukupnog stanovništva te republike. Od toga je bilo 10.990 djece mlađe od 16 godina. Žene i djeca su činili 73 % deportiranih.
desno|mini|250px|Litvanci su predstavljali jedan od naroda koji su bili najdalje deportirani od svoje domovine: i do 9.000 km od zapada prema krajnjem istoku Sovjetskog Saveza, u radne logore Iste godine, 22.326 ljudi je prisilno raseljeno iz Estonije, što je predstavljalo 2,5 % stanovništva te republike, a 29.923 iz Litve u Sibir. Prema službenim podacima, najmanje 120.000 ljudi je deportirano iz Litvanije. Dana 5. septembra 1951, odredba Vijeća ministara SSSR-a N 3309-1568 odredila je deportaciju kulaka i njihovih porodica iz Litvanije zbog "neprijateljskih činova protiv kolhoza". Tako je 1. januara 1952. bilo 16.833 registriranih seljaka u posebnim nastambama koji su raseljeni iz Litvanije 1951. godine. Do jula, broj je porastao na 18.027 osoba. Sveukupno je od 1940. do 1953. iz baltičkih država prisilno raseljeno 203.590 osoba: 118.599 iz Litvanije, 52.541 iz Latvije te 32.540 iz Estonije. Oko 84% Litvanaca je naseljeno u regiji Irkutska i Krasnojarska, 87% Latvijaca u regijama Omska i Tomska, a 80% Estonaca u regijama Novosibirska i Krasnojarska. Između 1945. i 1948. zabilježeno je 1.722 bijega doseljenika deportiranih iz Litvanije. Do 1. januara 1949, uhićeno je 1.070 od njih — nekima se sudilo, dok su drugi vraćeni u posebne nastambe.
Latvija je do kraja rata izgubila trećinu stanovništva: oko 110.000 ljudi poslano je u sovjetske logore ili ubijeno. 130.000 osoba je pobjeglo na Zapad. Staljin je također provodio izmjenu etničkog stanovništva kako bi suspregnuo nacionalizam u državama: 1940. godine Latvijci su činili 75 % stanovništva Latvije, no zbog kolonizacije Rusa, Latvijci su 1989. činili jedva 52 % udjela stanovništva. Nove stambene zgrade bile su slabe kvalitete a ruski imigranti su dobivali povlastice radi doseljavanja. Estonci su prije rata činili 88 % stanovništva svoje domovine, ali su već 1970. spali na samo 60 %. Ipak, broj Litvanaca spao je za "samo" 4 %. Rusi doseljenici su uglavnom preuzeli političke, administrativne i vodilačke pozicije na tom području.
Besarabija i Sjeverna Bukovina: Rumuni, Moldavci, Jehovini svjedoci
mini|desno|250px|Rumunske [[izbjeglice nakon sovjetskog zauzimanja Besarabije i Bukovine]] mini|desno|250px|Rumunska porodica, izbjeglice iz Besarabije
Rumuni i drugi narodi su sistematski raseljavani iz Besarabije, koja je također pala pod sovjetsku vlast 1940. Aprila 1941. registrirano je 5.515 porodica (12.275 osoba) iz baltičkih država i Moldavije koji su naseljeni u 14 naselja po Novosibirskoj oblasti, što služi kao dokaz prvog vala deportacija iz Moldavije. Bili su to ljudi osumnjičeni da odbijaju sovjetsku vlast ili iskazuju "protu-revolucionarne elemente". Do septembra 1941, registrirano je 22.643 osoba deportiranih iz Moldavije u Kazahstan i Sibir. U Moldaviji je 1944. godine 811 osoba odbijalo vojnu službu u Crvenoj armiji, dok je broj dezertera porastao na 4.398.
U decembru 1944, izvršena je operacija u kojoj je provedena obavezna repatrijacija 60.000 "besarabijskih izbjeglica" – osoba koji su pobjegli iz svojih domova u Besarabiji prije napredovanja Crvene armije – u Rumuniju. Pošto je SSSR sada smatrao Besarabiju i Sjevernu Bukovinu sastavnim dijelom svojeg teritorija, ovo je gledao kao na čin repatrijacije.
Marta 1945, izvršeno je premještanje raznih nacija iz Moldavije, među njima Rumuna, Židova i Cigana. V.V. Černjišov je izjavio da je 17.054 rumunskih građana i 12.852 Židova živjelo u Ukrajini koji su imali i sovjetski i rumunski pasoš. Svi su oni preseljeni. Dodatnih 12.435 osoba je 1946. raseljeno iz Moldavije. Prema regulativi vijeća ministara SSSR-a iz 29. januara 1949, biti će raseljeni "članovi porodica bandita i nacionalista".
Povolški Nijemci
Autonomna Sovjetska Socijalistička Republika Povolških Nijemaca je ukinuta. Sveukupan broj deportiranih povolških Nijemaca je negdje između 749.614 –843.000 Kada bi se dodali i ostali sovjetski Nijemci koji su zahvaćeni prisilnim preseljenjem, dobila bi se brojka od 1,2 miliona izgnanih. Nakon rata, pojedini Nijemci koji su već ranije pobjegli iz SSSR-a prevareni su da se vrate u tu državu "kako bi se ponovno ujedinili sa svojom porodicom". Međutim, oni koji su poslušali često su poslani u radne logore gdje su ostali narednih dvadeset do dvadeset i pet godina.
Dana 29. augusta 1964, izdan je dekret koji je poništio prethodne sovjetske odredbe prema sovjetskim Nijemcima te objavio da su optužbe protiv njih bile "manjkave". Ipak, nije predviđao njihov povratak u svoje domove te je dekret objavljen jedino u zvaničnom biltenu Vrhovnog sovjeta, bez ikakvog daljnjeg publiciteta. Tek su se nakon 1980-ih mogli vratiti natrag u svoje krajeve, ali je većina tada već napustila državu i odselila se u Njemačku. Do 1995, oko 1.376.000 ruskih Nijemaca odselilo se u Njemačku. Također, nakon što je Crvena armija osvojila Kalinjingrad, Rusi su tamo sistematski doseljavani kako bi se osigurala čvrsta i stabilna sovjetska vlast.
Kalmici
mini|desno|250px|Karta [[Kalmikija|Kalmikije]] Kalmici su jedina autothona mongolska nacija i pripadnici tibetanskog budizma u Evropi. Početkom 17. vijeka, emigrirali su iz zapadne Mongolije prema obalama kaspijskog jezera. Dana 28. decembra 1943, u 6:00 ujutro, po tri oficira NKVD-a istodobno su ulazila u svaku kuću Kalmika i pročitali izjavu Vrhovnog Sovjeta, prema kojoj se svi Kalmici moraju premjestiti u Sibir jer su "izdajnici", dok se Kalmička Autonomna Sovjetska Socijalistička Republika ukida. Ovu operaciju je izvršio general Ivan Serov, zamjenik Lavrentija Berije.
Kalmici su optuženi da su se pridružili nacističkim jedinicama kako bi se borili protiv Crvene armije i predavali stoku iz kolhoza njemačkoj strani. Ideju o deportaciji cijelokupne nacije Kalmika iznio je Berija, koji je nekoliko puta Staljinu govorio o "nepouzdanosti" te nacije. Kada su se tog jutra probudili, Kalmici su vidjeli da su im domovi okruženi mitraljezima, te da imaju 12 sati da pokupe sve svoje stvari. Svaki stanovnik smatran je uhićenim, te ukrcan u kamione – bez obzira radilo se o bebama, ženama ili starcima. Kamioni su ih potom odveli do obližnje željezničke stanice. Tamo su ukrcani u vagone i odvezeni na hiljadu kilometara dugačak put prema istoku (Altaj, Krasnojarski kraj, Omsk, Novosibirsk) Upute za raseljavanje bile su sljedeće:
Krimski Tatari, Grci, Armenci, Bugari
Krimski Tatari su imali svoj krimski kanat, sve dok Krim nije aneksiralo Rusko Carstvo 1783. Tatari su bili izrazito neskloni carskom vladavinom, te su svojom voljom napuštali Krim u nekoliko valova iseljavanja. Kao posljedica toga, Tatari su postali manjina te je njihov udio u stanovništvu tog poluostrva smanjen na samo 34,1% do 1897. godine. Istodobno, Moskva je to područje naseljavala Rusima, Ukrajincima i drugim slavenskim narodima. Ova naseljavanja su nastavljena i tokom sovjetske vladavine. Tokom nacističke okupacije Krima, dio Tatara je vidio priliku da nakon 160 godina opet stekne nezavisnost od ruske vladavine. Oko 10 % krimskih Tatara služilo je u nacističkim četama. Tatarsko vijeće je čak organiziralo masovne pokolje Rusa na Krimu, u kojem je na desetke hiljada pripadnika tog naroda preminulo. Zbog toga je nakon rata Tatarima nametnuta kolektivna krivnja te su masovno deportirani u Uzbekistan. Uprkos tome, zanemareno je da se 25.033 krimskih Tatara borilo zajedno sa Crvenom armijom. Procjenjuje se da je najmanje 183.155 krimskih Tatara deportirano iz Krima.
Dana 4. jula 1944. NKVD je objavio da je raseljavanje dovršeno. Međutim, nakon toga je NKVD saznao da je jedna jedinica zaboravila očistiti plićak Arabat, te da je nekoliko krimskih Tatara i dalje tamo ostalo. Pošto je Staljin već obaviješten da je svaki krimski Tatar već uklonjen sa Krima, NKVD je žurno otišao u Arabat i pokupio seljake. Međutim, umjesto da organizira dodatni prijevoz vozom, NKVD ih je žurno ukrcao u teretni čamac, isplovio ga u Azovsko more — i 20. jula potopio sa stotinama krimskotatarskih civila.
Zvanično tako više nije bilo nijednog krimskog Tatara na Krimu. Deportacije su nesrazmjerno obuhvatile svaku osobu krimskotatarskog porijekla, bez obzira bili oni djeca, žene, starci, pa čak i pripadnici komunističke partije ili Crvene armije. Tog ljeta, sa Krima je uklonjeno i 9.620 krimskih Armenaca, 12.420 Bugara i 15.040 Grka. Svi su kolektivno proglašeni izdajicama i desetljećima bili "građani drugog reda" u SSSR-u. U međuratnom razdoblju, pontski Grci su doživjeli mali kulturni preporod i čak tražili autonomiju u SSSR-u. Međutim, od 1930-ih postali su žrtve staljinizma i rusifikacije, te je i do 50.000 pripadnika tog naroda preminulo. Grci su također deportirani u centralnu Aziju. Kasnije, samo ih se dio vratio do obala Crnog mora. Sovjetska propaganda je pokušavala zataškati ovo raseljavanje, te tvrdila da su se krimski Tatari "odlučili odseliti dobrovoljno u centralnu Aziju".
Smrtnost krimskih Tatara u tim godinama egzila je predmet rasprava: procjene navode da je mortalitet zahvatio između 20% i 40% te nacije. Počevši od 1989, oko 260.000 Tatara vratilo se u Krim, gdje su 2004. činili 12 % stanovništva. Ovaj događaj neki karakteriziraju kao "etnocid", odnosno namjerno brisanje identiteta i kulture neke nacije. Tatari ovaj događaj zovu Sürgünlik. Dana 12. novembra 2015. parlament Ukrajine usvojio je rezoluciju kojom je ovaj događaj priznao kao genocid te 18. maja proglasio "danom sjećanja na žrtve genocida krimskih Tatara".
Kavkaz: Čečeni, Inguši, Balkari, mešketski Turci, Karačajci
Broj ukupno raseljenih Čečena procjenjuje se na 387.229. Ukupno je 11.711 porodica Karačajaca i 89.901 porodica Čečena i Inguša stiglo u Kazahstan, od čega je 14.460 porodica razdvojeno usred deportacija. Živjeli su u egzilu 13 godina, sve do procesa "destaljinizacije" i obnove čečensko-inguške autonomne republike 9. januara 1957. Većina Čečena odlučila se vratiti svojoj domovini na sjevernom Kavkazu, ali je dio ostao u Kazahstanu, gdje ih je 2000. bilo oko 100.000. Čak i oni Čečeni koji su se vratili u Kavkaz, pronašli su druge narode u svojim domovima, zbog čega su morali dijeliti svoje kuće sa došljacima. Dok je trajao prvi čečenski rat, čečenska delegacija je stalno podsjećivala rusku o masovnim deportacijama Čečena tokom pregovora u Vladikavkazu 1994.
Azerbajdžanci
Sovjetska vlada je duže vremena negativno gledala na islamske Azerbajdžance koji su živjeli u Armenskoj SSR. Zbog blizine uz granicu sa Turskom, Staljin ih je smatrao potencijalnim "petokolonašima". Već je marta 1944. izgnano 608 kurdskih i azerbajdžanskih porodica koje su živjele u Tbilisiju, u Staljinovoj rodnoj državi Gruziji, a koji su raseljeni unutar te SSR, u regije Tsalka, Borčalu i Kazajaz (ukupno 3.240 osoba). Dana 10. marta 1948. Vijeće ministara SSSR-a usvojilo je puno dalekosežniju rezoluciju nazvanu "Planirane mjere za preseljenje radnika kolektivnih farmi i drugih Azerbajdžanaca iz Armenske SSR u Kursko-araksinsku niziju." Prema ovom planu, "dobrovoljno" je raseljeno 100.000 Azerbjadžanaca iz Armenske SSR u Azerbajdžansku SSR, dok su njihovu zemlju i domove dobili Armenski doseljenici. Ova prisilna emigracija odigrala se u tri faze: 10.000 raseljenih 1948, novih 40.000 osoba 1949, te konačno 50.000 do 1950. godine.
Basmači
Manje deportacije nastavljene su i u 1950-ima. Tako je marta 1951. deportirano 2.795 Basmača zajedno sa njihovim porodicama iz Tadžikistana u Kokšetau u Kazahstan.
Kraj raseljavanja, rehabilitacija i povratak nekih naroda
150px|mini|desno|[[Nikita Hruščov]] 150px|mini|desno|Sovjetski vođe [[Nikita Hruščov i Mihail Gorbačov (na slici) su u 1950-ima i 1980-ima preokrenuli većinu sovjetskih deportacija]] Nakon Staljinove smrti, novi sovjetski vođa Nikita Hruščov je 1956. održao tajni govor kojim je osudio razne Staljinove zločine, uključujući i masovna raseljavanja cijelih naroda s njihovih ognjišta kao vrstu kršenja Lenjinovih načela, čak šaljivo dodavši da su Ukrajinci izbjegli takvu sudbinu "samo zato što ih je bilo previše pa nije bilo dovoljno mjesta gdje bi ih se moglo deportirati". Osporio je stari izgovor prema kojem su ti narodi deportirani iz straha od kolaboracije sa nacistima, pošto se većina deportacija odigrala tek nakon što je SSSR već ionako počeo dobivati u drugom svjetskom ratu. Njegova je vlada preokrenula većinu deportacija, te su se razni narodi počeli vraćati svojim domovima. Međutim, povratnici su naišli na razne prepreke jer sovjetske vlasti nisu organizirali ili regulirali povratničke migracije. Tako je od 1956. naredne četiri godine zabilježeno masovno doseljavanje oko 500.000 Čečena u okrugu Groznog, čime se tamošnje stanovništvo udovstručilo. Pošto su se već drugi narodi doselili tamo, zabilježeni su neredi protiv čečenskih povratnika koji su čak uključivali slogane protiv Hruščova. Ipak, tri naroda (Krimski Tatari, sovjetski Nijemci, mešketski Turci) i dalje su imali izričitu zabranu vratiti se svojim domovima. To je dovelo do aktivizma koje su sovjetske vlasti suzbijale: 1967. je tako krimskotatarski disident Femi Aliev ubijen od sovjetske policije u Kirgistanu, što je potaknulo demonstracije njegovog naroda. Tek nakon 1989, kada je novi sovjetski vođa Mihail Gorbačov pokrenuo dalekosežne društvene promjene SSSR-a, krimski Tatari i sovjetski Nijemci su dobili dozvolu vratiti se masovno svojim ognjištima. Krimskotatarski aktivisti su 1987. organizirali prosvjed u središtu Moskve, u blizini Kremlja. To je nagnalo Gorbačova da osnuje komisiju o stanju krimskih Tatara. Iako je prvi zaključak komisije, koju je vodio tvrdolinijaš Andrej Gromiko, bio da "nema temelja za obnovu autonomije i povratka krimskih Tatara na Krim", Gorbačov je naredio drugu komisiju koja je preporučila obnovu autonomije tog naroda.
Mešketski Turci, pak, nisu dobili dozvolu vratiti se nakon 1956. godine. Pokušali su se vratiti svojevoljno u Gruzijsku SSR iz Uzbečke SSR, samo da bi ih vlasti ponovno deportirale. Vrhovno sovjet izdao je odredbu 1968. kojom je mešketske Turke nazvao "građanima SSSR-a koji su nekada živjeli u Gruzijskoj SSR...", što je shvaćeno kao trajni egzil. Izmijenjena etnička struktura sa značajnim brojem Rusa došljaka postala je problem nakon raspada SSSR-a, pogotovo u Gruziji, baltičkim državama i Čečeniji. Nezavisna Gruzija je u 1990-ima odbila dati dozvolu mešketskim Turcima na masovni povratak u regiju uz Tursku. Time su Mešketski Turci osuđeni na trajni egzil u Kazahstanu i Uzbekistanu.
mini|lijevo|225px|Svijeće u [[Talinu, Estonija, povodom sjećanja na godišnjicu žrtava deportacija]] Litvanija je u 1990-ima izglasala Zakon o odšteti sa posebnim člankom br. 3 koji se trebao brinuti o žrtvama sovjetskih deportacija i njihovih potomaka. Predviđao je "pomoć osobama koje su deportirane iz okupiranih baltičkih država i njihovim potomcima da se vrate u svoje zemlje u skladu sa posebnim programima repatrijacije i odštete". Članak je predviđao stvaranje fonda za povratak deportiranih osoba, te pozvao Rusku Federaciju da alocira sredstva u fond radi tog cilja. Fond je osnovan 8. novembra 2000. Latvija je procijenila da je šteta nastala od sovjetske okupacije oko 800 milijardi $. Ruska Federacija nije htjela sudjelovati u ovom zakonu. Deklaracija br. 193. Vijeća Europe januara 1996. postala je prvi i zasad jedini dokument u kojem se Ruska Federacija obvezala na barem nekakav oblik odštete deportiranim osobama. Ipak, ova je deklaracija ostala mrtvo slovo na papiru i Moskva do danas nije razvila nikakve instrumente pomoći deportiranim osobama.
Iako je 21. aprila 2014. Ruska Federacija objavila odredbu "O mjerama rehabilitacije Armenaca, Bugara, Krimskih Tatara i Nijemaca i državne potpore za njihovu obnovu i razvoj", u praksi je od 2014. ta država postupala sa krimskim Tatarima sa puno manje brige, te ju je 2016. Visoki povjerenik za ljudska prava UN-a upozorio na "zastrašivanje, zlostavljanje i uhićenja" krimskotatarskih aktivista, često pod sumnjivim optužbama. Posljedice ovih deportacija osjećaju se i danas, te doprinose međuetničkim napetostima i uzrokuju teritorijalne sporove.
Estonija svakog 25. marta organizira komemoracije povodom godišnjice sovjetskih deportacija iz te države marta 1949, kako bi odala počast žrtvama. Litvanija također obilježava godišnjicu deložacije svojih građana 14. juna. Moldavija je 2013. podigla "spomenik žrtvama staljinističke represije" u Kišinjevu. Isto tako, Moldavija je osnovala "Udrugu bivših deportiranih i političkih zarobljenika" (Asociaţia foştilor deportaţi şi deţinuţi politici). Preko 9.000 članova udruge 2014. dobilo je po 700 leja kao oblik odštete povodom 65-te godišnjice deportacija koje se se odigrale 6. jula 1949.
U julu 2012, 1.800 pripadnika Kalmika zatražilo je odštetu od vlade Kremlja jer su njihove porodice bile žrtve deportacije prije 60 godina.
Suđenja
Nekoliko osobama je suđeno zbog deportacija tokom sovjetskog razdoblja u Latviji i Estoniji. Naznačajnije suđenje u Latviji bilo je 87-godišnjem Alfonsu Noviksu, šefu NVKD-ova latvijskog odjela od 1940. do 1953, zbog optužbe za genocid jer je deportirao 60.000 osoba. Iako je tvrdio da je "samo slijedio naredbe", 1995. je osuđen na doživotni zatvor. Bivši NKVD-ov agent,84-godišnji Mihail Farbtukh, koji je skupljao "informacije o potencijalnim neprijateljima države" koji su kasnije bili deportirani, osuđen je na 7 godina zatvora.
Nikolaj Tes, 80-godišnjak, osuđen je 2001. za zločine protiv čovječnosti zbog potpisivanja naredbe za deportaciju 138 osoba u dobi od 5 mjeseci do 80 godina. Pošto je imao rusko državljanstvo, Ruska Federacija je kritizirala Latviju zbog pokretanja sudskog postupka protiv "bespomoćnog ratnog veterana" koji se "ne može držati odgovornim za djela koja se nisu smatrala ilegalnima pod sovjetskim zakonom".
U Estoniji, prva presuda za sovjetske deportacije odigrala se 1999. kada su dva oficira NKVD-a, 78-godišnji Johannes Klaassepp i 80-godišnji Vasilij Beskov, svaki osuđeni na po 8 godina zatvora zbog deportacija prvo 23, a zatim još 210 osoba 1949. godine. I 79-godišnji NKVD-ov agent Mihail Neverovski je osuđen na četiri godine 1999, a 81-godišnji Jurij Karpov na osam godina. Optužen je bio i Arnold Meri, i to za genocid, jer je naredio deportaciju 251 estonskog civila u sibirske logore. Ipak, preminuo je 2009. u 89. godini, prije presude.
Filmovi
Nekoliko filmova pozabavilo se temom sovjetskih deportacija. Prvi snimljeni film o deportacijama Estonaca 1949. bio je art film Äratus koji je 1989. režirao Jüri Sillart. Litvanski režiser Audrius Juzėnas režirao je film The Excursionist iz 2013. Estonski filmaš Martti Helde režirao je 2014. film Risttuules. Poljski filmaš Jagna Wright režirao je 2000. dokumentarac A Forgotten Odyssey - The Untold Story of 1,700,000 Poles Deported to Siberia in 1940. Poljski režiser Janusz Zaorski režirao je 2013. cjelovečernji film Syberiada Polska o deportiranim Poljacima u Sibiru.
Latvijski filmaš Viestur Kairiss režirao je 2015. film The Chronicles of Melanie. Hussein Erkenov, karačajski filmaš, režirao je 2013. film Prikazano Zabyt o deportacijama Čečenaca 1944.
Broj deportiranih i umrlih
mini|desno|250px|Ukrcavanje civila u sovjetske vagone 1942. J. Otto Pohl procjenjuje da je Staljinov režim deportirao 3.266.340 ljudi iz njihovih domova u posebna naselja širom SSSR-a od 1941. do 1948, a da je između 1941. i 1950. preminulo više od 377.554 ljudi u egzilu. Elena Dundovich, Francesca Gori i Emanuela Guercetti navode da je sveukupno ne manje od 6.015.000 osoba deportirano ili prisilno raseljeno od 1920. do 1952. u SSSR-u. Najviše je bilo u periodu od 1930–1931. (2,05 miliona žrtava deportacije) i 1941–1942. (1,2 miliona žrtava deportacije).
Cjelokupni mortalitet predmet je rasprava. Već je i sam transport u zapečaćenim vagonima za stoku doveo do prekomjernih smrti među deportiranim nacijama: tako je u prijevozu umrlo najmanje 7.889 Krimskih Tatara (5% tog naroda), 3.494 Balkira (8% tog naroda) i 1.220 Kalmika (1,3% tog naroda). Narednih godina, preminulo je na stotine hiljada dodatnih osoba zbog toga što ti zabačeni krajevi nisu mogli nahraniti tako velik priljev ljudi, dok su hladnoća, manjak medicinske njege i surovi pustinjski ili zimski uslovi centralne Azije i Sibira odnijeli dodatan broj života. Djelomična dokumentacija NKVD-ovih arhiva ukazuje na razmjere smrtnosti. Dana 1. jula 1948, NKVD je tako zabilježio da je broj preminulih Karačajaca, Čečena, Inguša i Balkara 144.704, ili 23,7% njihove populacije. Do 1949, među krimskim Tatarima, Grcima, Armencima i Bugarima, zabilježeno je 44.887 smrti, ili 19,6% ukupne populacije; 16.594 Kalmika, ili 17,4% ukupne populacije; 14.895 smrti među Kurdima i mešketskim Turcima ili 14,6% ukupne populacije. Procjenjuje se da je oko 40.000 Korejaca umrlo uslijed deportacija 1937. Prema NKVD-ovoj arhivi, zabilježeno je uz to i 10.557 mrtvih od 140.000 deportiranih osoba iz istočne Poljske 1940. ili tokom napornog puta ili odmah tokom dolaska na odredište, odnosno preko 7% u toj grupi. Historičar Timothy Snyder u svojoj statistici navodi da je stopa smrtnosti deportiranih Poljaka u SSSR-u periodu 1939–1941 bila 3% prilikom fizičkog transporta, te 6% u prvoj godini egzila. Kenneth Christie i Robert Cribb procjenjuju da je 55.000 ljudi umrlo uslijed deportacija iz baltičkih država. Demograf D.M. Ediev je procijenio da je bilo 228.800 prekomjernih smrti među povolškim Nijemcima od 1942. do 1952. — odnosno 19,2% ukupnog broja doseljenika. Hannibal Travis smatra da je i do 300.000 povolških Nijemaca preminulo. Tome treba pridodati i nepoznat broj preminulih deportiranih kulaka.