cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Historijski pregled jezika u Bosni i Hercegovini
Karakteristike jezika u predosmanijsko doba
Dakle, pravno-administrativni tekstovi su dobra slika jezika u Bosni i Humu u to doba: radi se o zapadnoj štokavštini pretežno ikavskoj, protkanoj čakavizmima i crkvenoslavizmima (udio prvih je daleko veći). Uz ovo valja napomenuti dvije-tri stvari: dio je povelja obilježen srpskim jezičkim značajkama, prije svega zato što su neki od Kotromanića uzeli na dvor srpske pisare, što je uticalo na oblik jezika u manjem broju pravno-trgovinskih dokumenata. Tako čitamo u prepisu srpskog pisara u povelji Stjepana II Kotromanića, dana 15. augusta 1332.: "...ban Stepan....veke...veru...verovana". U kupoprodajnom ugovoru istog bana s Dubrovčanima, 15. februara 1333., te povelje isti pisar zove "sr'pscie". Stoga se za oblik jezika dio dokumenata koji je prošao kroz ruke srpskih pisara koje je katkad zapošljavala bilo bosansko-humska, bilo dubrovačka kancelarija za prepisku sa Srbijom, a i među sobom, može reći da ne predstavlja vjerno oblik jezika kakav bijaše u upotrebi u Bosni i Humu u to doba, prije svega jer u svojim jezičkim karakteristikama (fonološkim, morfološkim, pravopisnim) odstupa od jezika kakvog nalazimo u golemoj većini dokumenata, pisari kojih su bili domaći ljudi. Još valja napomenuti da je uslijed pojednostavljenih primjera slavistike 19. st. (Franca Miklošiča i Vatroslava Jagića) sav korpus ćirilićne pisane riječi na području Hrvatske, Bosne i Hercegovine, Srbije i Crne Gore proglašen "srpskim", pa su se tako krstjanski, katolički i muslimanski tekstovi, koji ni po nacionalnoj obilježenosti, a kamoli po obliku jezika ne pripadaju u korpus srpske pisane riječi, našli u antologijama srpske pismenosti (najpoznatije su Stojanovićeva iz 1927. i Solovjeva iz 1926.). To je ispravljeno izdavanjem reprezentativnijih i naučno bolje obrađenih zbirku u izdanju Zemaljskog muzeja u Sarajevu, koje je uredio Gregor Čremošnik, 1948-1952. Politička dimenzija o "nacionalnoj" atribuciji tih bosančicom pisanih tekstova ostaje i dalje spornim mjestom među hrvatskim, bošnjačkim i srpskim paleografima.
Neki od karakterističnih primjera jezika sa stećaka su sljedeći zapisi:
"Se leži Stipko Radosalić Bože davno ti sam' legao i vele mi ti e ležati" (Premilovo polje, Ljubinje, početak 15. st.)
"V ime Oca i Sina i Svetago duha amen. Se je kami Radojica Bilića. Milostiju božijom i pomoćiju roda moga izidah mnogočasnu grobnicu i postavih si kamen na grobnici mojej i ugotovih si vični dom za života svojega, ako hoće gospodin Bog, sebi i drugu mojemu. Molju bratiju i strine i neviste: pristupite i žalite me i ne popirajte me nogama, jere ćete biti vi kakov jesam ja, a ja neću biti kakovi jeste vi. [A se] pisa Veseoko Kukulamović." (Staro selo, Jajce, po Jagiću oko 1500.)
Osmanlijsko doba
Nakon osmanlijskog osvajanja, koje je zahvatilo Bosnu 1463, a nastavilo se u raznim područjima sadašnje BiH još preko 50 godina, dolazi do znatnih društvenih, etničkih i jezičkih promjena. Diijalekatska karta koja se formirala od 15. i 16. vijeka mijenjala je obrise govora pojedinih područja, ali ne i samu strukturu. Osnovni razlozi su bili velika pomjeranja stanovništva, odseljavanje dijela starosjedilačkog stanovništva u Hrvatsku, Mađarsku, Italiju, Austriju i Sloveniju, kao i islamizacija starosjedilačkog stanovništva, te doseljevanje stočarskog elementa iz već osvojenih područja Balkanskog poluotoka, najposlije Srbije, Crne Gore i Albanije. Na jezičkom području dolazi do novoštokavskih inovacija, tj. glasovnih i morfoloških promjena koje su stvorile novoštokavski supstrat za kasnije standardne jezike. Novoštokavski govori su potekli iz sliva rijeke Neretve i širili se ka sjeveru, zapadu i istoku. Glavne su razlike u odnosu na staroštokavske govore (koji i dalje postoje na znatnom dijelu BiH): četveroakcenatski sistem, pojava duge množine (grad/gradovi prema staroštokavskoj množini gradi), izjednačavanje padeža u dativu, lokativu i instrumentalu, kao i definitivna uspostava dočetnog –o u participu mjesto –l (govorio/govoril), te gubitak fonema "h" u većini govora ( 'oću,  'ajde).
Društvene promjene
Od 15. do 18. vijeka traje etno-konfesionalna diferencijacija koja stvara tri vjersko-narodne grupe: islamsku, katoličku i pravoslavnu. Te grupe žive zasebnim vjersko-civilizacijskim životima, često bez ikakvih kontakata na polju kulture, što je uvjetovalo i zasebnost kulturnih nacionalnih korpusa ta tri naroda.
Katolička grupa stvara pisani korpus na bosančici i latinici. Jezici pisanih tekstova su narodni (imenovan slovinski, bosanski, hrvatski, ilirski, dalmatinski) i latinski. Početak stvaralaštva je djelo Matije Divkovića (prvo djelo 1611.), na staroštokavskom ijekavskom (istočno-bosanski dijalekt) pisano bosančicom, a istaknuti autori Posilović, Matijević i Sitović. Kasnije, od sredine 18. vijeka, prevladava novoštokavski ikavski idiom i latinica.
Nosilac pismenosti i književnosti je franjevački red, koji u provinciji Bosni Srebrenoj uključuje ne samo BiH, nego i većinu kopnene Dalmacije, te Slavoniju, Podravinu i dio Mađarske. U jezičkohistorijskom pogledu, postoji kontinuitet s predosmanlijskom jezičkom baštinom, jer je većina katolika u Bosni i Hercegovini, sve do 19. vijeka starosjedilačkog porijekla. Narodni govori su novoštokavski ikavski (bosansko-dalmatinski dijalekt), staroštokavski ijekavski (šćakavsko-ijekavski, istočno-bosanski dijelekt), te novoštokavski ijekavski (istočno-hercegovački dijalekt). Korpus pisane riječi na narodnom jeziku je većinom liturgijskog sadržaja: propovijedi, misali, brevijari, pučko prosvjetno štivo, priče iz Biblije, vjerske polemike. Ali, veliki dio pripada i drugim sferama: historiografiji, lokalnoj crkvenoj historiji, religioznoj poeziji, filologiji i medicini. Latinski tekstovi su iz područja filologije, medicine, astronomije, filozofije, teologije, historiografije i botanike. Gramatike i rječnici su većinom višejezički: bosansko-turski, hrvatsko-latinsko-italijanski i sl. Centri pisane riječi su ponajviše samostani i gradovi s katoličkim življem (Kreševo, Fojnica, Rama, Vareš, Kraljeva Sutjeska, Livno), a tekstovi se štampaju najčešće u Veneciji. To stanje traje do Ilirskog pokreta kada se katolički Hrvati uključuju preko franjevaca poput Nedića, Jukića i Martića u općenacionalni preporod sredinom 19. vijeka i prihvaćaju Gajevo modifikovano latinično pismo i novoštokavski ijekavski hrvatski standardni jezik.
Pravoslavna grupa stvara pisani korpus na crkvenoslavenskom jeziku srpske redakcije, resavskog pravopisa oblikovanog oko 1400. u manastiru Manasija. Pravoslavni element počinje književnu produkciju oko 1500. na mjestima kao što su manastir Žitomislić kod Mostara, Goražde, Čajniče, Sarajevo itd. Nema tekstova na bosančici, niti na narodnom jeziku. Pismo je srpska ćirilica oblikovana u Srbiji, naziv jezika je srpski i, rjeđe, slaveno-srpski, a jezik srpska recenzija crkvenoslavenskog ili staroslavenskog. Tekstovi su liturgijskog karaktera u okviru kanona istočno-pravoslavne crkve: evanđelja, oktoih, služabnik, psaltir, trebnik. Poznati su prepisivači Marko Trebinjac i Teodor Ljubavić. Narodni govor, pretpostavlja se na temelju rijetkih zapisa, kao i jezičko-historijskih istraživanja, pripada novoštokavskom ijekavskom dijalektu, uz zanemariv udio govornika drugih dijalekata (bosansko-dalmatinskog, istočno-bosanskog). Ta situacija traje do sredine 19. vijeka, kada raste utjecaj jezičkokulturne reforme Vuka Karadžića, pa pravoslavni srpski element u drugoj polovini 19. stljoeća prihvata novi srpski standardni jezik, temeljen na novoštokavskom narječju i pisan reformiranom srpskom ćirilicom. Idiom je ijekavskog izgovora, ali otvoren na utjecaje pretežno ekavske srpske varijante iz središta u Vojvodini i Srbiji.
Muslimanski element stvara pisani korpus na narodnom jeziku, pisanom uglavnom modificiranim arapskim pismom (arebica). To je tzv. alhamijado književnost, s prvim tekstom iz 1589. koja traje do 18. vijeka, s najznačajnijim autorima Mehmedom Uskufijem, Hasanom Kaimijom i Sirrijom. Jezik alhamijado književnosti je narodni, štokavsko-ikavski i ijekavski, uz mali udio turcizama i arabizama. Zastupljene su vrste ljubavne, mistične i religiozne poezije, političko-polemičke kao i poučne. Također, tu je i prvo bošnjačko leksikografsko djelo, Uskufijev bosansko-turski rječnik iz 1631.
Jezik je imenovan najčešće bosanski. Središta pismenosti i književnosti su Livno, Tuzla, Sarajevo, Fojnica i Banja Luka. Narodni govor muslimana je novoštokavski ikavski (bosansko-dalmatinski dijalekt), staroštokavski ijekavski (šćakavsko-ijekavski, istočno-bosanski dijelekt), te novoštokavski ijekavski (istočno-hercegovački dijalekt). Primjer bihaćkog govora je zanimljiv za koji se smatra da je novoštokavizirani stari šćakavsko-ikavski. Tekstovi pisani bosančicom su uglavnom ograničeni na diplomatsko-komercijalnu prepisku. Opsežna je produkcija na orijentalnim jezicima, prvenstveno na turskom i arapskom, koja pokriva praktički sva područja islamskih nauka: teologiju, pravo, medicinu, astronomiju, alhemiju, matematiku, filozofiju i farmakologiju. Muslimani se, zbog različitih historijskih uvjeta, kasnije uključuju u vjersko-nacionalni preporod u 19. vijeku, i tek po Austro-ugarskoj okupaciji (1878.) javlja se prvi naraštaj stvaralaca koji će označiti bošnjačko-muslimansku renesansu (Mehmed beg Kapetanović, Safvet Bašagić, Edhem Mulabdić). U početku je vladala konfuzija oko pisma i jezika, a na prijelazu u 20. vijek je već prihvaćen novoštokavski ijekavski standard, pisan na latinici i sličan, ali ne i istovjetan, hrvatskom jeziku.
Utjecaj osmanlijske vlasti (1463-1878)
Primarno pismo u staroj Bosni, bosančica, je golemom većinom pisanoga korpusa, ograničena na katolički civilizacijski krug, odakle je nestalo koncem 18. i početkom 19. vijeka. Većim dijelom razdoblja osmanlijske vlasti druga dva pisma, srpska ćirilica resavskog pravopisa i arebica, do tada praktički nepostojeće na tlu Bosne i Hercegovine, zauzimaju važno (a arebica i dominantno) mjesto.
Staroštokavsko narječje je zamijenjeno većinski novoštokavskim. Dominantna ikavica je došla u ravnotežu s ijekavicom (koja je bila manjinski govor u staroj Bosni), a političko-nacionalnom odlukom Iliraca je potisnuta u korist ijekavice kao dijalekne baze za standardni jezik. Dok za pravoslavce u BiH to i nije bilo nešto dvojbeno, za Bošnjake i katolike to je značilo napuštanje idioma na kojem su imali značajnu kulturnu baštinu. Hrvati i Bošnjaci su tako izbjegli dvovarijantnost koja predstavlja nelagodu za srpsku jezičku integraciju. Historijski, i Hrvati i Bošnjaci su mogli s punim pravom uspostaviti nacionalne standardne jezike u ikavskoj i ijekavskoj verziji, na isti način kao što je srpski standard ekavski. Ali, lišavanje dijela jezičke baštine značilo je dobitak na polju homogenosti.
Obje značajke jezičkog izraza stare Bosne, ikavica pisana na bosančici, iščezle su iz historije kao potencijalni kandidati za standardni jezik i pismo. Jedino je ikavski govor ostao prisutan kao dijalekt velikog broja Hrvata i Bošnjaka.
Osmanlijska vlast je ostavila nasljeđe u leksiku sve tri nacionalne zajednice (u slučaju islamske, i u vjersko-civilizacijskoj terminologiji). Tragovi turskog jezika su vidljivi na više polja: u području onomastike/naziva mjesta i imena (Tuzla, Sarajevo), riječima koje su ušle u svakodnevnu leksiku i ne osjećaju se kao posuđenice (boja, bubreg, papuče, jastuk, juriš), u tvorbi riječi (sufiksi –džija, -gija, -lija: provodadžija, češagija, zanatlija), te u rječniku rodbinskog nazivlja, zanata, profesija i sl. Upotreba turcizama ili islamskih orijentalizama (jer dio čine arabizmi i perzijanizmi), ostajući dijelom leksika, bitno je smanjena u 20. stoljeću jer su oznake islamske kulture iščezle iz mnogih sfera života, pa taj dio leksike (manje zastupljen od germanizama ušlih u 19. vijeku ili nastupajućih anglizama u 20. i 21. st.) ostaje važna riznica stilskog repertoara za pisce, kao i još važniji izvor za toponomastiku i onomastiku.
19-20. vijek
Devetnaesti vijek je bio prijelomnim za dalji oblik jezika u upotrebi u Bosni i Hercegovini. Istina - ništa se revolucionarno nije dogodilo na jezičkodijalekatskom planu, niti je došlo do važnijih promjena na području oblika govornoga jezika. Ono što se pokazalo trajnim i dalekosežnim jesu prije svega društveni potresi i promjene: kolaps turske vlasti u BiH, formalna standardizacija jezika Hrvata i Srba s centrima u Hrvatskoj i Srbiji, kao i ponovno uključivanje Bosne i Hercegovine u evropski poredak po njenoj okupaciji od strane Austro-Ugarske 1878. godine.
U sociolingvističkim krugovima ne postoji jedinstveno stajalište o tome je li književni jezik identičan standardnom (ili mu je samo faza), te kada počinje proces standardizacije za pojedini jezik. Za standardne jezike Bošnjaka, Hrvata i Srba postoje često oprečna stajališta, pa se mogu navesti samo dominantna među lingvistima za vlastiti nacionalni standardni jezik, kao i stavovi stranih slavista.
Stajalište je većine srpskih lingvista da je srpski jezik utemeljio Vuk Karadžić svojim izborom novoštokavskoga idioma, reformom grafije i ortografije i prekidom s dotadašnjom viševjekovnom tradicijom književnosti i pismenosti. Taj je proces počeo 1818. godine, a dovršen je oko 1850. Kasnije se srpski jezik razvijao bez većih diskontinuiteta. Većina srpskih lingvista se drži teze Vuka Karadžića po kojoj je štokavski dijalekt etnički srpski (a ne višenacionalan od samoga početka), i ustrajava na jednakosti narodnoga govora i standardnoga jezika (uz manja odstupanja). Po toj vizuri, za hrvatski jezik se smatra da je varijanta jednog, srpskohrvatskog jezika (jedna, manjinska škola), dok je drugo, većinsko mišljenje da se radi samo o hrvatskoj varijanti srpskog jezika. Za bosanski jezik se drži da je samo preimenovani srpskohrvatski jezik kakav je bio u službenoj upotrebi u BiH, a za sam srpskohrvatski da je standardni jezik formalno nastao Bečkim dogovorom hrvatskih i srpskih književnika i filologa 1850. Opet, za jednu školu taj je dogovor početak nastanka srpskohrvatskog jezika u kojemu su se hrvatski i srpski jednostavno "spojili", dok je za druge to značilo hrvatsko prihvaćanje, ili "preuzimanje" Karadžićevog, etnički srpskog jezika. Dominantne moderne stavove o jezičkoj historiji srpskog oblikovali su Pavle Ivić, Milorad Radovanović, Slobodan Remetić i Branislav Brborić.
Hrvatski lingvisti se slažu u nekoliko glavnih stavova, no razilaze u drugima, isto tako značajnima. Mjesta slaganja su sljedeća: hrvatski jezik je nastao kao standardni jezik najkasnije sredinom 18. vijeka, a proces dovršetka standardizacije se protegao do sredine, pa i konca 19. vijeka. Istodobnost konačne faze standardizacije hrvatskog i srpskog (druga polovina 19. vijeka) ne znači ništa, jer se dva toka jezičke historije oba jezika, veoma različita u prošlosti, nisu slila u jedan jezik, nego dotaknula u međusobnim uticajima, i to takvima u kojima je hrvatski, zbog svoje bogate prošlosti (književne i filološke), bio jezik-davalac. Srpskohrvatski standardni jezik nije se raspao propašću SFRJ, nego nikada nije ni postojao, usprkos svim međunarodnim klasifikacijama koje su samo politička potvrda političkih dogovora i pregovora, a ne relevantna lingvistička kategorizacija. Ono što se označavalo zapadnom i istočnom varijantom, ili zagrebačkom i beogradskom verzijom srpskohrvatskog ili hrvatskog ili srpskog- zasebni su standardni jezici, što se nije smjelo javno priznati zbog političkih pritisaka. Hrvatski lingvisti se razilaze u pitanju kada je nastao hrvatski standardni jezik: jedna škola tvrdi da je to bilo oko 1750, s presudnom ulogom novoštokavske književnosti Kačića- Miošića i Relkovića; druga, da je to pojavom hrvatske književnosti na štokavsko-ijekavskom narodnom idiomu u Dubrovniku (Šiško Menčetić, Džore Držić) (1480-1500), ili, najkasnije, ostvarenjima razvijenoga jezika u prvoj polovini 17. vijeka, s umjetničkim djelom Gundulića i gramatikama i rječnicima Bartola Kašića i Jakova Mikalje (1600-1650). Za srpski jezik se drži da je nastao reformama Vuka Karadžića, no, da su te reforme, u onome dijelu koji se tiče hrvatskog, već ionako bile u svim elementima prisutne u korpusu hrvatske pisane riječi decenijama i vijekovima prije Karadžića. Većina hrvatskih lingvista ne smatra da je srpski dio hrvatskog, nego, kao standardni jezik, njegov "mlađi brat". Katkad se provlači paralela urdua i hindija, od kojih je stariji, urdu (muslimanska varijanta temeljena na dijalektu hindustani, jezik sjeverne Indije nastao u 17-18. vijeku), stavljen u razinu hrvatskog, a hindi (hinduska varijanta iz 19. vijeka) bi, u toj vizuri, odgovarao srpskom. Za bosanski je stav prema imenu jezika identičan onom srpskih lingvista (tj. da bi ime jezika trebalo biti bošnjački), a razlikuje se u tome da se ne misli da je bosanski dio hrvatskog (ili srpskog) jezika, nego da je još nedovoljno standardiziran nacionalni jezik čija dijalekatska sličnost ili istost s različitim dijalektima kojima govore Hrvati i Srbi nema nikakve posljedice po samostalnost jezika. Ili - štokavski dijalekt i poddijalekti nisu nacionalno vlasništvo nijedne nacije, dok je standardni jezik nešto što nastaje svjesnim oblikovanjem pisaca i lingvista pojedinoga naroda, i već se time ne može podvesti pod hrvatski i srpski jezički kišobran. Dominantne stavove o hrvatskoj jezičkoj historiji su oblikovali Dalibor Brozović, Radoslav Katičić, Stjepan Babić i Milan Moguš.
Mišljenje je bošnjačkih lingvista podijeljeno: aktivni učesnici u oblikovanju bosanskog standarda smatraju da bosanski jezik postoji vijekovima u nizu zapisanih djela, no da zbog historijsko-političkih okolnosti nije standardiziran kao poseban jezik sve do novijega doba - što ne umanjuje činjenicu njegova postojanja, nego samo pokazuje kašnjenje u preskripciji fizionomije službenoga jezika u praksi. Dio lingvista drži da hrvatsko-srpski dogovor u Beču 1850. ne znači ništa za Bošnjake jer tamo nije bio prisutan nijedan bošnjački kulturni radnik. Također, zbog historijskih referencija na bosanski jezik, jedan dio lingvista misli da su hrvatski i srpski zapravo izvedeni jezici iz bosanskog - koji je, iz te vizure, dijalekatska osnovica za oba jezika, pa je štokavsko narječje esencijalno etnički bosansko. Većina bošnjačkih lingvista ističe veću homogenost narodnih govora Bošnjaka u odnosu na srpsku, a pogotovo na hrvatsku situaciju, te bliskost novoštokavskoga dijalekta i jezika kakav je bio na snazi kao službeni u BiH u doba Jugoslavije (1945-1991). U naglasku na identičnosti ili velikoj bliskosti narodnoga i književnog idioma, kao i na kontinuitetu sa srpskohrvatskim jezikom na vlasti u socijalističkoj BiH, većina je bošnjačkih lingvista bliža srpskom shvaćanju jezičke kulture. Razlika je u tome što srpski lingvisti tvrde da je službeni jezik u socijalističkoj BiH bio esencijalno srpski, dok bošnjački lingvisti smatraju da je bio esencijalno bosanski. Sličnost je u tome što obje strane smatraju da je "s-h" u BiH nastao bez većih nasilja, i da ga treba zadržati više-manje onakvog kakav je bio (uz manje izmjene). Mišljenje je većine bošnjačkih lingvista da su hrvatski, srpski i bosanski zapravo jedan standardni jezik koji se prije zvao srpsko-hrvatski, a da je prirodno da taj jezik, uz manje promjene koje bi unijela svaka nacionalna zajednica u BiH, trebao biti jedinim službenim jezikom u Bosni i Hercegovini. Manjina bošnjačkih lingvista smatra da bosanski jezik tek treba oblikovati, i to na tradicijama potiskivane bosanskomuslimanske pismenosti i književnosti, prvenstveno usmene i one nastale do 19. vijeka. Glavni je spor među bošnjačkim lingvistima o samoj namjeni bosanskog jezika: je li to nacionalni jezik Bošnjaka ili svih stanovnika BiH ? Koliko je bivši "s-h" u BiH nametnut strani idiom, a koliko je prirodan jezički izraz ? U ovisnosti o odgovoru slijede i praktični potezi koji se tiču svih razina službenog jezika. Dominantne stavove o bosanskoj jezičkoj historiji su oblikovali Alija Isaković, Dževad Jahić, Senahid Halilović i Naila Valjevac.
Strani su slavisti oko tih pitanja podijeljeni. Većina pripadnika starije generacije,školovane u doba SFRJ, smatra da srpskohrvatski postoji kao jedan standardni jezik s dvije (ili tri) varijante. Drugi, mlađih naraštaja, misle da je srpskohrvatski postojao, ali da se raspao zajedno sa SFRJ. Neki su mišljenja da srpskohrvatski standardni jezik nikada nije postojao, nego da je njegova kategorizacija danak političkoj situaciji. Uz ovo valja napomenuti da je propašću komunizma u dobroj mjeri opao interes za učenje jezika bivše SFRJ (usprkos ratu koji je bio dimenzija svjetske krize), kao i općenito slavenskih jezika, pa je broj inozemnih stručnjaka za bivši srpskohrvatski malen, a još je problematičnija njihova sprema, često ovisna o sredini u kojoj su usavršavali studije i čije stavove nerijetko prenose. Sada prelazimo na pregled jezičkih promjena u BiH u 19. i 20. vijeku.
Jezička standardizacija je, kao što je već rečeno, izvršena izvan BiH: za Hrvate to su učinili Ilirski pokret, Zagrebačka škola i mladogramatičari (od Gaja i Šuleka do Maretića i Broza), a za Srbe Vuk Karadžić i Đuro Daničić. Poces rastakanja Osmanske imperije, neredi, ustanci, vojne operacije i bune dovele su do austrougarske okupacije 1878, koja je potrajala do 1918. i stvaranja države Srba, Hrvata i Slovenaca. Tri vjersko-narodnosna elementa u BiH proživjela su te događaje na sljedeći način (govorimo o jeziku - politiku spominjemo u mjeri u kojoj se dodiruje jezične situacije):
Ako se pogledaju navedena djela, vidi se da je osnovna razlika u opreci ćirilica-latinica, te da su standardnojezički izrazi vrlo slični, skoro istovjetni. Naravno - budući da se radi o umjetničkim djelima, sama umjetnička sloboda ne daje pravu sliku o stanju službenoga jezika, no tekstovi ipak pokazuju sljedeće stanje: jezik u Kočića, kao srpskog pisca, uza svu sličnost, otvoren je za ekavizme i koristi karakterističnu srpsku i pravoslavnu terminologiju, dok je kod Pilara, a i Kranjčevića (koji zbog umjetničke slobode upotrebljava i neke srpske jezičke oblike) riječ o hrvatskom jeziku onoga doba, a kod Bašagića slično - no uz uklon prema arhaičnijim izrazima i bošnjačkom leksiku. Moglo bi se reći da su srpski, hrvatski i bosanski toga doba (oko 1900-1920) bili praktički jedan jezik na razini političko-publicističke proze, iako uz vidljivu razliku u leksiku, stilu i, dijelom, sintaksi (dakanje). Vremenom, kako se jezici, posebno hrvatski i srpski, budu dalje kristalizirali na svim poljima, te će razlike rasti.
Kraljevina Jugoslavija (prvobitno Kraljevina SHS) za BiH je u jezičkom pogledu značila snažno posrbljavanje: najviše u širenju srpske ćirilice, srpskog ekavskog govora, te karakteristične leksike (kotarski predstojnik je postao sreski načelnik). Dio Hrvata i bosanskih muslimana učestvovao u tom poduhvatu, vođen politikom jezičkog unitarizma koji je preferirao srpsku ekavicu. Nakon sloma stare Jugoslavije, na području BiH je uspostavljena Nezavisna Država Hrvatska (1941-1945), koja je, na onim dijelovima koje je kontrolirala, provodila jezičku politiku ekstremnoga purizma kojem su se protivili i vodeći hrvatski lingvisti tog doba (Stjepan Ivšić, Petar Guberina, Kruno Krstić), ali bez uspjeha. Taj eksperiment bi ostao bez posljedica da nije kasnije bio zloupotrebljavan u druge političke svrhe - veoma sistematsku jezičku srbizaciju BiH. Naime, jedna od odlika hrvatskog jezika je i tvorbenost, ili purizam koji strane riječi zamjenjuje hrvatskim novotvorenicama (stroj umjesto mašine, glazba umjesto muzike, povijest umjesto historije, …). Tu odliku je Pavelićev režim u NDH nasilnim sredstvima doveo do grotesknog ekstrema, a što se, nakon sloma NDH, vratilo kao bumerang i bilo je izvrsnim argumentom u posrbljivanju jezika u Bosni i Hercegovini - u kojoj su inače do 70-ih godina demografski i praktički na svim poljima dominirali Srbi.
Odlike jezika u BiH u doba komunističke Jugoslavije (1945-1991)
Snažnom kampanjom opismenjavanja, širenja jezičkih utjecaja preko medija (prije svega radija i televizije), te državnih instituacija (JNA), dolazi do vrlo uspješnoga oblikovanja jezika ("jezičko planiranje"), koje prodire i u najzaostalije krajeve i mijenja najviše leksiku i dijalekatsku strukturu
Oblik jezika kakav se propagira kroz medije (od novina do TV) i školstvo jeste srpski jezik ijekavskoga izgovora, uz minimalan utjecaj hrvatskog. To su ilustrirali i pisci kao Mak Dizdar i Alija Isaković, koji su u 70-im godinama ukazali na postupno istiskivanje riječi koje se mogu označiti kao hrvatske - npr., analizom jezika u dnevniku "Oslobođenje", Isaković je došao do podatka da je 97% karakteristično različitih riječi srpsko (fudbal mjesto nogometa, opština mjesto općine itd.).
Ekavizacija nije nastavljena, ali je simptomatično da su svi srpski stručnjaci na više polja koji su došli u BiH zadržavali i proširivali srpsku ekavsku leksiku - dok su, npr. Hrvati na radu u Beogradu u saveznim institucijama morali prolaziti dodatno školovanje za osposobljavanje služenja srpskim jezikom.
Ćirilica je u BiH bila ravnopravna s latinicom, no procesi integracije SFRJ u međunarodni poredak doveli su do prevlasti latinice. Srbijanski lingvisti su dominirali jezičkom politikom u BiH koju su oblikovali (od Jovana Vukovića do Miloša Okuke), dok hrvatski nisu mogli dobiti posla u institucijama na području BiH (od Dalibora Brozovića do Tomislava Ladana).
Bošnjaci su bili zadovoljni što je došlo do nacionalne emancipacije, pod imenom Muslimani (u sedamdesetim godinama), a dominantni lingvist je bio Asim Peco, "Srbin-musliman". Oni koji se nisu slagali s takvom jezičkom politikom (Mak Dizdar, Alija Isaković, Muhsin Rizvić) bili su marginalizirani ili prešućivani. U novinarstvu i javnom mnijenju se stvarala lažna slika o idiličnosti i nekonfliktnosti jezičko-nacionalnih odnosa, o, rječnikom onoga doba, "prožimanju" ili "neutralizaciji" varijanti (tj. hrvatskog i srpskog jezika) na tlu Bosne i Hercegovine. Ime jezika je skoro isključivo bilo srpskohrvatski, vrlo rijeko hrvatskosrpski, a praktički nikad hrvatski ili srpski, a kamoli bosanski ili bošnjački.
Od 60-ih godina nadalje hrvatski jezik se sve više vraća korijenima, pa se, usprkos partijskim proklamacijama, dotjerani jezički izraz hrvatskih pisaca i lingvista (Novak, Šoljan, Katičić, Ladan), kao i medija, vidljivo udaljava od srpske jezičke norme, kako ekavske, tako i ijekavske; nemali dio hrvatskih lingvista (npr. Brozović) praktički je ignorirao jezičku praksu u Bosni i Hercegovini, postavši tako učesnikom u toj politici (samo je manji dio hrvatskih, kao i bošnjačkih pisaca, digao glas protiv jezičkoga posrbljivanja BiH: najpoznatiji su Koroman i Dizdar); u Bosni i Hercegovini je od 60-ih godina do propasti SFRJ održano mnoštvo simpozija o jeziku u jezičkoj toleranciji (skoro 1 godišnje, od 1975 nadalje), što je bio jasan znak da partijsko vodstvo vidi kakvo je stanje u praksi, ali nema volje ni snage išta mijenjati; modernizacija je dovela do društvene integracije Hrvata, Srba i Muslimana, dokidajući vjersko-narodnosnu izoliranost, no s pomiješanim rezultatima, od kojih je na polju jezične politike najvidljivija bila prevlast srpskog ijekavskoga idioma i latiničnog pisma.
Savremeno doba
Raspad komunizma je i prije rata 1992-1995 doveo do aktualizacije jezičke problematike, no, to je kulminiralo u ratu, a nastavilo se nakon Dejtonskog sporazuma. Na jezičkom planu, glavna je posljedica bio slom nametanoga jezičkoga zajedništva/jedinstva i afirmacija, s različitim uspjehom i rezultatima, tri nacionalna standardna jezika.
Bosanskohercegovački Hrvati ne koriste nametnuti srpskohrvatski, već su se vratili na hrvatski standardni jezik, isti kakav je u službenoj upotrebi u Hrvatskoj. Još je neriješeno pitanje medija na hrvatskom jeziku, kao i stvarnog statusa hrvatskog kao jednog od tri službena jezika u BiH.
Bošnjaci su u jezičkom pogledu prošli i najmanje i najveće promjene, zavisno od ugla gledanja: srednjovjekovno historijsko nacionalno ime Bošnjaka je vraćeno 1993, dok je ime jezika fluktuiralo, da bi se prihvatio naziv bosanski jezik - a ne bošnjački. Zbog političkih razloga Hrvati i Srbi odbacuju to ime. Osim samoga imena, problematika jezičkog planiranja i oblikovanja bosanskog standarda ostaje otvorena: iako su objavljeni pravopisi, gramatike i rječnici bosanskog jezika (Halilović, Jahić, Isaković), sama jezička praksa u dominantno bošnjačkim medijima ne ravna se uvijek po propisima iz tih djela, nego je često bliska srpskohrvatskom iz perioda SR BiH.
Trenutna situacija je slijedeća:
John Foxe
200px|desno
John Foxe (1517 - 18. april 1587) je bio engleski protestantski propovjednik poznat kao autor Knjige mučenika, u kojoj je pisao o proganjanim engleskim reformatorima od 14. vijeka pa do persekucija za vrijeme vladavine Marije I Krvave.
Biografija
Rođen je u porodici srednjeg staleža i od ranog djetinjstva je pokazivao interes za čitanje. Sa šesnaest godina upisao je koledž Brasenose u Oxfordu. Protivio se celibatu, kojeg je upoređivao s kastracijom. Godine 1547. oženio je Agnes Randall.
Foxe je s opiranjem katoličanstvu krenuo prerano, još za vrijeme vladavine Henrika VIII, koji, iako je porekao vrhovnost pape i osnovao Crkvu Engleske, nikada nije prihvatio protestantsko učenje.
Nedugo po smrti protestantskog kralja Edvarda VI, njegova starija polusestra i nasljednica, katolkinja Marija I, izdala je potjernicu za Foxeom. John i njegova tada trudna supruga su bježali pred lomačom ploveći u Frankfurt. U Frankfurtu je tada boravio veliki broj protjeranih engleskih protestanata, kojima je Foxe držao predavanja.
Godine 1559. umrla je kraljica Marija I, i, kako ni ona nije imala djece, naslijedila ju je polusestra, protestantkinja Elizabeta I. Foxe nije žurio vratiti se u Englesku; Elizabeta I je bila tolerantna prema katolicima i smatrala ih je manje opasnim nego ekstremne protestante.
Foxe je umro u Engleskoj 1587. godine. Njegova udovica je živjela sve do 1605. godine.
Kropa
mini|280px|Kropa, rimokatolička crkva "Sv. Lenart" Kropa je naseljeno mjesto u sastavu općine Radovljica, regija Gorenjska, Slovenija.
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Sloveniji nalazila se u sastavu stare općine Radovljica.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2011. godine, Kropa je imala 807 stanovnika.
Jon Voight
Jon Voight, pravo ime Jonathan Vincent Voight (fon. Vojt), američki je filmski glumac. Osvojio je jednog Oskara, od ukupno četiri nominacije, i četiri Zlatna globusa, od ukupno deset nominacija. Voight je otac glumice Angeline Jolie.
Proslavio je se krajem 1960-ih ulogom u Ponoćnom kauboju (1969). Tokom 1970-ih, postao je holivudska zvijezda glumeći poslovnog čovjeka umiješanog u ubojstvo u filmu Deliverance (1972), te paraplegičnog vijetnamskog veterana u Povratku veterana (1978), za što je dobio Oskara za najbolju glavnu mušku ulogu, te bivšeg siromašnog bokserskog šampiona u Šampionu (1979). Iako je usporio sa snimanjem filmova tokom 1980-ih, Voight je primio mnogo pohvalnih kritika za svoju ulogu beskrupuloznog pljačkaša banaka u Pomahnitalom vlaku (1985). Tokom 1990-ih, njegova najupečatljivija uloga bila je ona advokata-showmana u filmu The Rainmaker (1997). Voight se pojavio u čuvenim biografskim filmovima tokom 2000-ih, glumeći sportskog novinara Howarda Cosella u Aliju (2001), zatim kao nacistički oficir Jürgen Stroop u Pobuni (2001), te kao Papa Ivan Pavao II u istoimenoj televizijskoj seriji (2005). Za ulogu Mickeya Donovana u tv-seriji Ray Donovan osvaja Zlatni globus za najboljeg sporednog glumca u kategoriji tv serija.
Rane godine
Voightov otac, Elmer, je bio češkog porijekla i bio je profesionalni igrač golfa da bi kasnije zbog povrede postao učitelj golfa dok je njegova majka, Barbara, bila domaćica. Voightov brat Barry je bio stručnjak za vulkane, predajući na Penn State University, dok je James Wesley - pod umjetničim imenom Chip Taylor postao legendarni kompozitor, kreirajući klasik kao što je Wild Thing i Angel Of The Morning. Jon je bio predodređen da glumi, želeći da postane glumac još kao dijete od tri godine. Pohađao je je srednju školu "Nadbiskup Stepinac" (privatnu školu za katoličku djecu), i tu je učestvovao u školskim predstavama, kako sa glumom tako i sa crtanjem i slikanjem. Jon je bio sretan, prilagodljiv, i iznad svega, odličan student.
1960te
Nakon što je diplomirao na Catholic University of America 1960, odlazi u New York City sa namjerom da postane glumac. Cijelu godinu Voight pokušava naći posao, brinući da mu njegova izrazita visina neće ići u prilog. Onda je slučajni susret drastično promijenio njegov život. Jednog dana, ne mogavši sebi priuštiti taksi, stajao je izgubljen na kiši i u tom momentu jedan motorist na scooteru je stao i ponudio da ga prebaci. Ispostavilo se da je motorist bio kazališni agent za mjuzikle, pa će se u roku od dva dana Voight pojaviti na audiciji za originalnu Broadwaysku produkciju Moje pjesme, moji snovi. Na sam dan audicije, Jon je imao jaku prehladu, ali uprkos tome njegov talent je primijetio autor showa, Richard Rogers, koji ga je izabrao za ulogu Rolfa. Njegovu djevojku, Liesl Von Trapp, je glumila Laurie Peters, koja će se kasnije udati za Voighta 1962. Kasnije će izjaviti da tada nije bio spreman za brak, što objašnjava njihov razvod pet godina kasnije. Nakon potrage za ulogama dobija nekoliko manjih TV uloga, među kojima je serija Gunsmoke, ali većinom njegov angažman ostaje u kazalištu. Tu upoznaje mnogo prijatelja i uspostavlja veze, a jedna od njih je i mladi Dustin Hoffman koga je Voight upoznao 1965. kad je glumio u predstavi Arthura Millera Pogled s mosta, u kojoj je glumio i Robert Duvall (Hoffman je bio asistent režiseru Ulu Grosbardu). 1966, Jon je proveo sezonu na California National Shakespeare Festival, a 1967. je osvojio nagradu Theatre World. Uskoro Jon se pojavljuje i u igranim filmovima. Prvi 1967, Hour Of The Gun, gdje on glumi Curly Billa, jednog od prestupnika kojeg lovi Wyatt Earp nakon pucnjave kod OK korala. Zatim glumi u Neustrašivom Franku, te u Ponoćnom kauboju. Bilo je to 1966. kad su Schlesinger i Hellman zaposlili scenarista Jacka Gelbera da napiše scenarij. Gelber je predložio jednog mladog glumca da glumi Rizza. Bio je to Dustin Hoffman. Zatim im je trebao glumac koji bi imao ulogu Ponoćnog kauboja. Među brojnim zainteresiranim glumcima, bio je i Elvis Presley. Voight, je žarko želio ovu ulogu, ali je bilo jako teško pridobiti Schlesingera. On je želio nekoga tamnije boje kose i mislio je da Voight ne bi mogao usvojiti teksaški naglasak. Voight je tražio od Hoffmana, koji se već proslavio Diplomcem, da mu pomogne dobiti ulogu. Na nagovor Hoffmana, Schlesinger pristaje testirati Sarrazina i Voighta, ali ipak se odlučuje za Sarrazina pošto je on već imao potpisani ugovor sa Universalom. Kad je Hellman kontaktirao Universal da napravi ugovor o snimanju, oni su utrostručili svoju cijenu. United Artists pristaje financirati Ponoćnog kauboja, ali pod uvjetom da bude nisko-budžetan. Na taj način je Sarrazin otpao i Voight je dobio ulogu. Voight je zatim otišao u Texas s malim kazetnim snimačem, odlučan svladati teksaški naglasak. U, međuvremenu Sarrazin dobija ulogu u filmu Konje ubijaju, zar ne? koji će kasnije biti u konkurenciji za Oskara skupa sa Ponoćnim kaubojem.
1970te
Zatim slijede uloge u filmovima Catch-22, The Odessa File, Conrack, no nijedan od njih u ovom periodu nije imao toliko uspjeha kao Deliverance, snimljen 1972. Osim filma End Of The Game, Voight nije bio aktivan tokom sredine sedamdesetih. Najviše zbog toga što se ponovo oženio i dobio dvoje djece: Jamesa Havena i Angelinu (kasnije Jolie). Nakon filma Deliverance, natjecao se za ulogu McMurphyja u Letu iznad kukavičjeg gnijezda, ali je uloga pripala Jacku Nicholsonu. Jon se uskoro posvetio humanitarnom radu. Novinar koji je bio posjetio njegov dom primijetio je postere na zidu: Gandhija, Majke Tereze i Martina Luthera Kinga. Njegov humanitarni rad je uključivao pomoć liječenju ovisnika od droge, beskućnicima, farmerima, imigrantima, starijim osobama, veteranima Vijetnamskog rata, Indijancima, i djeci. Konačno dolazi film Povratak veterana. Zbog odsustva, Voight više nije bio glumac sa A-liste. Uloga Luka Martina, hendikepiranog veterana rata koji se zaljubljuje u udatu medicinsku sestru (Jane Fonda), bila je isprva ponuđena Bruceu Dernu i mnogima drugima. Ali većina ih je odbila (nimalo raskošna uloga) i Voight, koji puno ne mari za raskoš, prihvaća ulogu. Nakon brutalnosti u filmovima o Vijetnamskom ratu, kao što su Lovac na jelene i Apokalipsa danas, Hal Ashbyijev Povratak veterana je bio spor, mučan ali u biti ispunjen ljubavlju. Jon je bio superioran, i osvaja Oskara i Zlatni globus. Odmah nakon dodjele nagrada, zapada u krizu, pitajući se zaslužuje li stvarno sve te nagrade. Osim toga, njegov brak sa Bertrandovom se raspada i počinje razmišljati o napuštanju glume. Kasnije će se prisjećati šetnje na plaži Malibu razmišljajući da prekine sve, kad odjednom naiđe na Al Pacina. Pacino ga ohrabruje da nastavi i uvjerava ga da je veliki glumac, i tako Voight odlučuje nastaviti. Nakon filma Franca Zeffirellija Šampion, Voight se ne pojavljuje na filmu pune tri godine i većinu svog vremena provodi sa glumicom Stacey Pickren.
1980te
mini|desno| ''Jon Voight iz 1988. godine Zatim dolazi uloga u Lookin' To Get Out (gdje se prvi put pojavljuje mlada Jolie). Film nije bio dobro primljen. Voight snima Table For Five, gdje se pojavljuje mladi Kevin Costner. Ali odjednom, Voight iznenađuje svijet ulogom lošeg momka. U svojim prijašnjim filmovima, on je uvijek bio osjetljivi plavooki momak, koji se bori sa zlom i emocionalnim teškoćama. U filmu Pomahnitali vlak, koji je baziran na Kurosawinoj priči, Jon glumi odbjeglog zatvorenika koji upravlja vlakom, nad kojim ubrzo gubi kontrolu, jureći kroz Sjevernu Kanadu. Oscar "Manny" Manheim uloga je načinila Voighta da je izgledao više zao od svog mlađeg filmskog partnera Erica Robertsa. Još jednom, Voight je bio nominiran za Oskara, i još jednom osvaja Zlatni globus. 1986. u filmu Desert Bloom, glumi alkoholičara veterana rata, koji pokušava stupiti u vezu sa svojom porodicom. Tokom kasnih osamdesetih, Voight bilježi još jednu pauzu u snimanju da bi se posvetio svojoj majci koja je bila oboljela od raka. Njena bolest mu jako teško pala, pa je prošao kroz period duhovnog traženja, odbijajući sve ponuđene uloge.
1990te
Na početku devedesetih snima Final Warning, istinitu priču o katastrofi u Černobilu. Promovirao je prava Američkih Indijanaca u filmu Posljednji iz plemena, gdje glumi antropologa koji otkriva posljednjeg preživjelog iz kalifornijskog Yahi plemena (bio je nominiran za Zlatni globus). Zatim slijedi još jedan anti-nuklearni film Rainbow Warrior, koji govori o brodu ekologa, kojeg je kod Novog Zelanda potopila francuska mornarica. Potom se okušava kao redatelj Olovnog vojnika, adaptiranog po bajci Hansa Christiana Andersena; pojavljuje se u John Singletonovom Rosewoodu, igrajući bijelog čovjeka koji pokušava spriječiti masakr crnaca na Floridi 1923. Zatim s Robertom De Nirom glumi organizatora podzemlja Natea u Michael Mannovoj Vrućini i tako započinje serija filmova u kojima glumi loše momke. Bio je vrlo zao u Nemogućoj misiji, The Rainmaker (još jedna nominacija za Zlatnog globusa) i Državni neprijatelj, dok je bio užasno zao u Anakondi i U-Turnu.
Somatska hipermutacija
Somatska hipermutacija (SHM) je ćelijski mehanizam pomoću kojeg se imunski sistem prilagođava novim stranim elementima koji se suočavaju s njim (npr. mikrobi), kao što je vidljivo tokom  promjene klase imunoglobulina. Glavna komponenta procesa sazrevanja afiniteta, SHM diversificira B-ćelijske receptore koji se koriste za prepoznavanje stranih elemenata (antigena) i omogućava imunskom sistemu da prilagodi svoj odgovor na nove prijetnje tokom životnog vijeka organizma. Somatska hipermutacija uključuje programirani proces mutacije koji utiče na varijabilne regije imunoglobulinskih gena. Za razliku od germ-mutacija, SHM utjiče samo na pojedine organizme imunske ćelije, a mutacije se ne prenose u potomstvo organizma. Pogrešna somatska hipermutacija je vjerovatni mehanizam u razvoju ćelijskih limfoma i mnogih drugih kancera.
Ciljanje
Kada B-ćelija prepozna antigen, ona se stimulira za dijeljenje (ili proliferacij). Tokom proliferacije, lokus receptora B-ćelije prolazi kroz iznimno veliku brzinu somatskih mutacija koja je veća za bar  105–106 veća od normalne mutabilnosti u genomu. Varijacija je uglavnom u obliku pojedinačne supstitucije, pri čemu su rjeđe insercije i delecije. Ove se mutacije uglavnom događaju u „vrućim tačkama“ DNK, koje su koncentrirane u hipervarijabilnim regijama. Ove regije odgovaraju određujućim regijama komplementarnosti; mjesta koja su uključena u prepoznavanje antigena na imunoglobulinu. Sveukupni rezultat procesa hipermutacije postiže se ravnotežom između popravljanja grešaka i popravka visoke vjernosti koplementiranja. Ova usmjerena hipermutacija omogućava izbor B-ćelija koje eksprimiraju imunoglobulinske receptore koji imaju poboljšanu sposobnost prepoznavanja i vezivanja određenog stranog antigena.
NGC 2286
NGC 2286 je otvoreno zvjezdano jato i nalazi se u sazviježđu Jednorog. Prvo otkriće je napravio John Frederick William Herschel 6. januara 1785. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Kotar Gävleborg
Kotar Gävleborg (švedski: Gävleborgs län) je švedski kotar na jugoistoku Norrlanda, jednom od tri područja Švedske (druga dva su Götaland i Svealand). Glavni grad kotara je Gävle. kotar broji 275.780 stanovnika na površini od 18.191km2.
Geografija
Kotar obuhvata pokrajine Gästrikland, osim jednog dijela župe Söderfors, te pokrajinu Hälsingland, osim župa Ytterhogdal i Ängersjö, koji pripadaju kotaru Jämtlands län. Gävleborgs länu također pripada jedan dio pokrajine Dalarna te općina Ljusdal. Graniči sa kotarima Västernorrlands län, Jämtlands län, Dalarnas län, Västmanlands län i Uppsala län
1,5% površine kotara su pod zaštitom, imeđu ostalog dva nacionalna parka i 107 prirodnih rezervata. Jedan od nacionalnih parkova, Färnebofjärden se prostire na tri kotara: Gävleborg, Västmanland i Dalarna, i pokriva ukupnu površinu od 10.471 hektara, od kojih je 5.092 ha u kotaru Gävleborg..
Historija
Kotar je osnovan 1762. Tada je obuhvatao i pokrajinu Härjedalen, koja je 1810. pripojena kotaru Jämtlands län.
Općine
(Broj stanovnika po popisu od 31. marta 2006)
Bukovlje (Hrvatska)
Bukovlje je naseljeno mjesto i općina u Hrvatskoj, u Brodsko-posavskoj županiji.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2011. godine, općina Bukovlje je imala 3.108 stanovnika, od čega u samom Bukovlju 1.982.
Općina Bukovlje
Napomena: Nastala iz stare općine Slavonski Brod.
Bukovlje (naseljeno mjesto)
Napomena: ''Od 1910. do 1971. iskazivano pod imenom Bukovlje Podvinjsko.''
Popis 1991.
Na popisu stanovništva 1991. godine, naseljeno mjesto Bukovlje je imalo 902 stanovnika, sljedećeg nacionalnog sastava:
.tj
.tj je najviši Internet domen za Tadžikistan. Informacioni centar za tehnologije je zadužen za ovu domenu.
.tk
.tk je najviši Internet domen za Tokelau. Kompanija Teletok je zadužena za ovu domenu.
Svjetsko prvenstvo u skijaškim letovima 1983.
Svjetsko prvenstvo u skijaškim letovima 1983. održano je 17. i 18. marta na letaonici Čertak u češkom Harrachovu (tada u sklopu Čehoslovačke).
Kremeni Do
Kremeni Do je naseljeno mjesto u gradu Trebinju, Bosna i Hercegovina.
NGC 3751
NGC 3751 (također poznat kao MCG 4-28-9, PGC 36017 i UGC 6601) je eliptična galaksija koja je udaljena oko 432 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Lav. Najveći prečnik je 0,50 (63 hiljade sg) a najmanji 0,2 uglovnih minuta (25 hiljada sg). Prvo otkriće je napravio Ralph Copeland 5. aprila 1874. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
NGC 5259-2
NGC 5259-2 (također poznat kao MCG 5-32-52) je spiralna galaksija koja je udaljena oko 854 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Lovački psi. Najveći prečnik je 0,30 (75 hiljada sg) a najmanji 0,2 uglovnih minuta (50 hiljada sg).
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Krajkovići (Trebinje)
Krajkovići su naseljeno mjesto u gradu Trebinju, Bosna i Hercegovina.
Geografija
Naselje Krajkovići se nalazi 20 km jugozapadno od Trebinja, u Popovom polju.
Historija
Krajkovići su do početka 13. stoljeća pripadali srednjovjekovnoj župi Popovo, koja je bila konstitutivni dio Huma, sve do njegovog raspada. Popovo, zajedno sa Primorjem i Žabom, ostaje u neposrednom posjedu kneza Andrije i njegovih potomaka. Andrijići gube Primorje, koje dospijeva u posjed Dubrovnika, ali kao baruni bosanskog kraljevstva i dalje zadržavaju žapsku i popovsku župu sve do propasti bosanske države, bilo kao neposredni vazali bosanskog kralja, ili češće vazali Sankovića i Kosača.
Arheologija
Na uzvišenju Kličanj, nedaleko od izvora vode Brestice, nalazi se arheološko područje sa tri kulturna dobra.
Arheološko područje Kličanj proglašeno je za nacionalni spomenik Bosne i Hercegovine. U periodu 1964. - 1976. godine Zavičajni muzej Trebinje je vršio istraživanja. Pokretni arheološki materijal je pohranjen u prostorijama muzeja.
Vladislav II, kralj Ugarske
Vladislav II (1. mart 1456. - 13. mart 1516.), također poznat kao Vladislav Jagelović (češki: Vladislav Jagellonský; mađarski: Ulászló II; poljski: Władysław II Jagiellończyk; slovački: Vladislav Jagelovský; ukrajinski: Владислав ІІ Яґелончик), je bio kralj Bohemije (1471. - 1516.) i Ugarsko-hrvatski kralj (1490. - 1516.). Također je bio i vitez Zmajevog reda.
Biografija
Vladislav se rodio u Krakówu u Poljskoj. Bio je najstariji sin poljskog kralja Kazimira IV iz dinastije Jagelonaca i austrijske nadvojvotkinje Elizabete, kćerke ugarskog kralja Alberta. Ime je dobio po svom djedu poljskom kralju Vladislavu II. Učitelj mu je bio Jan Dlugosz.