cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jovan Plamenac
Predsjednik skupštine
Godine 1911. ponovno počinje svoju izbornu kampanju. Kao lider pravaša na izborima, uspješno odnosi pobjedu za Pravu narodnu stranku koja ostaje najjača parlamentarna crnogorska stranka, ističući izričito predizborni program Velike Srbije, u kojem se javno opredjelio za nju. Kao najzadužniji za očuvajući uspjeh pravaša, Jovan Simonov Plamenac je većinskim glasovima izabran za predsjednika Crnogorske narodne skupštine 14. decembar 1911. i na tom mjestu ostaje sve do raspuštanja parlamenta 7. novembra 1913. Paralelno sa tom dužnosti, obavlja po treći put poziciju ministra unutrašnjih poslova u vladi vojvode Mitra Martinovića od 19. juna 1912. do 8. maja 1913. U isto vrijeme je i vršilac svog nekadašnjeg Ministarstva prosvjete i crkvenih djela, a za čije mjesto nije određen ministar. U ovo vrijeme se odvijaju balkanski ratovi u kojim je crnogorska država gotovo udvostručena i dobila zajedničku granicu sa Srbijom, čemu je stremila službena politika. Shodno tome počinju pripreme za ujedinjenje dviju srpskih nacionalnih država, a na Plamenčevo mjesto dolazi nekadašnji klubaški ministar Labud Gojnić. Nakon toga se povlači iz politike i živi na Cetinju, ali ostaje povjerenik crnogorskog dvora. U vrijeme Prvog balkanskog rata, 1912. godine putuje u Istanbul, gdje s ostalim balkanskim saveznicima vodi neuspješne mirovne pregovore sa osmanlijskim vlastima, predstavljajući Kraljevinu Crnu Goru.
Oslobođenje
Kraljevina Crna Gora se 1914. godine izjasnila u solidarnost Srbiji i, uprkos obećanjima Centralnih sila, otvorila rat njima i ušla u boj. Ovo je dovelo do pada Crne Gore pod okupaciju i njene činjenične kapitulacije 1916. godine, kao i krišom bjekstva Nikole, njegovog dvora i najbližih pristalica iz zemlje u Kraljevinu Italiju. Jovan Plamenac je bio jedan od prvih koji je za strane novinare napao kralja Nikolu, tvrdeći da se od tog trenutka može smatrati kao mrtav, jer nije postupio kao srbijanski kralj Petar I Karađorđević ili belgijski kralj Albert, čije su zemlje bile teško pritisnut naoružanih snagama Centralnih sila. U vrijeme okupacije moralno podržava pokret otpora. Krajem 1918. godine poslije proboja solunskog fronta, savezničke snage pod komandom francuskog generala Franše D'Eperea oslobađaju Crnu Goru, u prvom redu jadranske trupe srpske vojske generala Dragutina Milutinovića uz pomoć srbijanskih i crnogorskih ustanika i komita. Oslobođenjem Cetinja od strane jednog srbijanskog bataljona obnavlja se cetinjska uprava, ali i vojna paralelno sa civilnom. Nakon proslave oslobođenja Cetinja organizovane od strane predsjednika općine i cetinjske omladine, potpukovnik Svetislav T. Simović saziva zbor viđenijih Cetinjana na kojem se vodi javna rasprava i biraju privremeni upravnik varoši Cetinje. Na sastanku 8. novembra 1918. učestvuje i Plamenac, pored Spasoja Piletića, mitropolita Gavrila Dožića, predstavnika crnogorske vlade u egzilu na zboru Mila Matanovića i drugih poznatih crnogorskih ličnosti.
Ujedinjenje
Jovan S. Plamenac odbija uzeti bilo kakvo učešće u Velikoj narodnoj skupštini srpskog naroda u Crnoj Gori koja je preuzela na sebe priznavanje i izvršenje ujedinjenja Crne Gore sa Srbijom, potom započinjanje puta ka većoj zajedničkoj srpsko-hrvatsko-slovenskoj državi, smatrajući čin nelegalnim, suprotnim crnogorskom zakonu i samim tim parlament nelegitimnim narodnim predstavništvom Crne Gore. Po izbornom krahu pristalica uslovnog jugoslavenskog ujedinjenja zelenaša na Cetinju, koji ne uspjevaju osvojiti većinu glasova, a što uspjevaju unitaristički bjelaši, te ili odbijanju prozelenaški orijentiranih narodnih zastupnika da prisustvuju sjednicama Podgoričke skupštine ili u većem broju pristajanju probjelaškom vidu, jer nisu imali većinu u skupštini, Jovan Plamenac dolazi na ideju oružane pobune i obnove crnogorske državnosti, kao striktni legalista, smatrajući potpuno gušenje crnogorske nezavisnosti i suverenosti potpuno pravno neprihvatljivim.
Božična pobuna
Po Crnoj Gori radi na okupljanju simpatizera oružane pobune protiv odluka Podgoričke skupštine. Na Cetinju osniva Odbor za pobunu u koji ulaze pojedini viđeniji crnogorski državnici. Stupa u kontakt sa agentima Kraljevine Italije, u prvom redu publiciste novinara Giovanni Baldacci, agenta Ministarstva unutrašnjih poslova, koji je poslat da radi na pripremi Božićne pobune. Stupa i preko tajnog neformalnog agenta crnogorske vlade u egzilu (pod premijerom Evgenijem Popovićem). Uspješno naoružava pojedine ljude italijanskim naoružanjem i namirnicama i prenosi Baldaccijeva obećanja da će Italija svim snagama intervenirati u Crnoj Gori u slučaju oružane akcije, ista je napravila do tada dva neuspješna pokušaja da okupira Crnu Goru izvan datog joj mandata od strane savezničke komande i prema mirovnom ugovoru sa bivšom Austro-Ugarskom. Planovi su od početaka bili na međunarodnom planu osuđeni na propast, jer Rim nije stojao iza Baldaccijevih tvrdnji i obavezao se da će se Italija održati samo u Boki Kotorskoj i crnogorskom Pomorju, te da se neće uopće ustupati u bilo kakav novi rat. Italiji su trebali neredi u Crnoj Gori radi političkih ciljeva, kako bi na pregovaračkom stolu o crtanju novih granica u Evropi i dioba interesnih sfera imala više "kečeva u rukavu", jer je i to izuzetno s pravom, nezadovoljna bila dotadašnjim razvitkom situacije imajući na umu Londonski pakt iz 1915. godine kojim je uklonila sve mogućnosti da stane na stranu Centralnih sila i ušla u rat na stranu Antante. Plamenac, nije uspio ovo uvidjeti i iskreno je vjerovao u Baldaccijeve riječi, koje su poslušali i mnogi drugi pojedinci i odlučili se na oružanu bunu.
Plamenac je dugo radio na strateškom planiranju kako izvesti brzi pohod, ali nije imao nikakva ratna iskustva, za što je dobio kritike od Odbora, a u prvom redu Krste Z. Popovića, jer je striktno zahtijevao da se nijedna odluka ne donosi bez njegovog odobrenja, što je bilo i u programu Odbora za pobunu, tijela kojim je on predsjedavao. Još jedna loša stvar je bila Plamenčeva lakomislenost, jer je povjerovao lažnim izvještajima Baldaccija da postoji samo 1.500 vojnika pod Beogradom koji bi im se suprotstavili. Vjerovao je i da je narodna volja na njegovoj strani, te da će se, čim počne, ustanak vrlo brzo proširiti i postati masovan. Prvi je sačinio Plan, koji bi uključivao plansku pobunu, tihu italijansku intervencionu podršku i povratak kralja Nikole, kao i oslobođenje Crne Gore i povratak pune nezavisnosti. Plan nije naišao na odobrenje kod Odbora, koji je bio za ujedinjenje, ali po zelenaškom principu, u kojoj bi Crna Gora ušla ravnopravno sa Srbijom u Jugoslaviju. Koristio je svoj veto da bi spriječio ikakvo pregovaranje o konkretnom datumu pobune, jer je dostavio svoj plan italijanskoj vladi preko Baldaccija i čekao odobrenje, koje nikada nije stiglo. Plan također nije proslijeđen crnogorskoj kraljevskoj vladi u egzilu u Francuskoj kod Pariza, koja je, kasnije saznajući za njega, reagirala zgrožavanjem. Pogotovo je, kada se pobuna odvila, bio šokiran vojni ministar Nikola Hajduković, koji je optužio Plamenca za bratoubilaštvo, krvništvo, šurovanje sa Italijom i najsvetogrdniji čin prolijevanja kršćanske krvi na dan Božića.
Kako su na Cetinju počeli pregovori između Odbora za pobunu i savezničke komande, da bi se spriječilo međusobno bratsko krvoproliće, pojedini članovi, uključujući i predsjednika Plamenca, odlaze sa Cetinja, između ostalog i iz opravdanog straha da ne budu uhapšeni od strane probjelaških vlasti i prosrpskih trupa. Jovan se seli bliže Boke Kotorske, gdje je trebala biti osnovana zajedno sa italijanskim oficirima vojna komanda pobunjeničkog pokreta pod njegovim vodstvom. Glavni pobornik ujedinjenja Andrija Radović organizira na Cetinju u "Domu slobode" veliki narodni miting, kojem prisustvuje masa Cetinjana i brojnih poznatih osoba iz svih crnogorskih krajeva. Na njemu je usvojena rezolucija kojom se kritizira Italija i njena politika i nepoštovanje principa na kojem se i ona sama ujedinila i zahtjeva međunarodno momentalno priznanje ujedinjenja. Izjavu je potpisalo 5 od 6 bivših crnogorskih premijera, a šesti nije dijelio službeno drugačije stavove; mitingu je i u zemlji i inostranstvu pripisivana velika važnost upravo zbog ovog, što je dovelo do panike u Odboru i određivanje datuma i odlučnost na ofanzivu bez prisutnosti Plamenca. U daljnjim akcijama, i u vrijeme kršenja prvih predpobuna u drugim krajevima Crne Gore, Plamenac više nema udjela, jer Odbor ga nije mogao naći. Pobunjenički pokret nije prihvatio Plamenčeve ideje o obnovi crnogorske države, već se vratio zelenaškim originalnim idejama sporazumnog ujedinjenja u jedinstvenu državu Jugoslavena. Kasnije se otkrilo da je Plamenac, shvatajući kasno da od Italije neće stići direktna vojna podrška, razočaran, pobjegao u Albaniju, a iz Albanije je zaplovio u Italiju, iz opravdanog straha od zatočeništva. Sama Božićna pobuna je vrlo brzo i bez većih teškoća skršena, u prvom redu od strane crnogorske omladine pod vodstvom Marka Dakovića, većina od nešto manje od 3.000 pobunjenika se predala, otišla kućama ili prebjegla sa italijanskim vojskama kada su se povukle nazad preko Jadranskog mora.
Premijer
Kako se vlada Evgenija Popovića u egzilu pokazala u potpunosti bezuspješnom i slabom, Nikola je počeo sastavljanje novog ministarskog savjeta. Italija se skoncentrirala na publiciziranje crnogorskog pitanja i otvorila u ministarstvu vanjskih poslova kancelariju za Crnu Goru pod Giovannijem Baldaccijem, dok je predstavila Jovana S. Plamenca kao svog kandidata za novog premijera. Nemajući mnogo izbora i uz određenu dozu oklijevanja, Nikola je 1. marta 1919. postavio Plamenca za premijera. Nikolini savjetnici su prikazali ovu odluku kao loš potez, dovodeći jednu vrlo nepopularnu osobu na tako važno mjesto i predstavili to kao konačan trenutak kada oronuli izgnanik kralj Nikola više ne vodi vlastitu politiku, već umjesto njega vlada italijanska. Izbor Jovana Plamenca za predsjednika ministarskog savjeta, a u isto vrijeme i za ministra vanjskih poslova, kao i vršilac dužnosti ministarstva unutrašnjih poslova nekadašnjeg Hajdukovića, dovelo je do rasipanja crnogorskog činovničkog aparata u Neullyju, a pogotovo prethodnog ministra unutrašnjih poslova Nika Hajdukovića, koji nije mogao povjerovati da je kralj popustio italijanskim pritiscima i postavio Plamenca za premijera.
U vrijeme svog mandata, bavio se održavanjem crnogorskog pitanja na međunarodnoj sceni, izdavanjem bezbroj protestnih i preporučnih nota vladama i pogotovo Velikim silama, isticanjem zločina i zloupotreba bjelaša i njihovih pristalica u Crnoj Gori, nerijetko preuveličavajući, a jedan od najpoznatijih činova je priznavanje paravojne formacije Crnogoraca i drugih emigranata u Italiji koji su korišteni za prebacivanje i iznenadno terorističko napadanje jadranske obale i kao podršku prozelenaškim gerilcima koji su se još uvijek kao hajduci borili i pružali otpor po šumama kao razbojnici, za službenu crnogorsku vojsku u egzilu iz Gaete 1920. godine, koja je brojala oko 1.500 ljudi. Krajem 1920. godine su izvršeni slobodni referendumski izbori u Crnoj Gori, koje je međunarodna zajednica potvrdila, uprkos zahtjevanjima Plamenčeve vlade da se ne može govoriti ni o kakvim provjerama volje Crnogoraca ili izbora ili pregovora do prvo obnove crnogorske državnosti, što ipak nije bilo tada realno. Ovo je uslijedilo priznavanjem ujedinjenja Crne Gore i Srbije od strane svih Velikih sila 1920. i 1921, kao i raspuštanja crnogorske vojske u egzilu naredbom italijanske vlade 1922. godine.
Velike sile su prekinule uplaćivati subvencije, tako da je Plamenčeva vlada ostala bez novčanog izvora. Nastupila je vrlo teška ekonomska kriza za nju, a pogotovo je postalo teško kada je stari kralj Nikola umro 1. marta 1921. godine. Novi kralj u izgnanstvu Danilo Aleksandar Petrović Njegoš nije izrazio nikakvo zainteresovanje da održava ideje o suverenosti Crne Gore, i samo nekoliko dana nakon toga abdicira sa prijestola. Premijer Plamenac ga je žestoko optužio za šurovanje sa Beogradom, jer se vjerovalo da je htio priznati ujedinjenje i da je bio u kontaktu sa beogradskim vlastima, podsjećajući da je i prije rata iza leđa ostatka crnogorskog rukovodstva radio na ujedinjenju Srbije i Crne Gore. S druge strane, Plamenac je iz istih razloga i vršio pritisak na Danila da abdicira, kako bi i sam preuzeo veću vlast kao regent, a što ističe i sam Danilo u svojoj abdikaciji. Crnogorski državni aparat u egzilu je proglašen persona non grata u Francuskoj, tako da su se svi kolektivno iselili u Italiju, gdje su dobili kancelariju u San Remu. U Italiji planovi i prijedlozi crnogorskog premijera nisu naišli na dobar prijem. Usljed svega što se desilo, Plamenac je i dalje hvalio svoju vladu kao uspješnu. Kako je prestolonasljednik Mihailo Petrović Njegoš bio maloljetan, kraljica Milena Vukotić je automatski postala namjesnik, a u skladu s crnogorskim ustavom, predsjednik Ministarskog savjeta Jovan Plamenac se proglasio drugim članom namjesništva. Razočaran, proglasio je neopozivu ostavku 28. juna 1921, dan usvajanja Vidovdanskog ustava u Ustavotvornoj skupštini Kraljevine Srba, Hrvata i Slovenaca, što je smatrao konačnim činom pravnog ujedinjenja. Na stranu striktnog držanja principijelnosti, on nikada nije promijenio svoje mišljenje da je ujedinjenje izvršeno na protivpravan način, a i ostao je duši uvjeren da će jednog dana doći i do trenutka legalne obnove crnogorske državnosti, samo ne pod njim, već novijom generacijom političkih aktivista, koji će imati veće šanse u tome. Na njegovu odluku o ostavci je uticao i italijanski ministar vanjskih poslova Sforza, sa kim je upao u žestoke sukobe zbog načina vođenja politike.
Dvije vlade i svršetak
Na njegovo mjesto kraljica Milena postavlja divizijara Milutina Vučinića i u odlučuje u potpunosti preuzeti u svoje ruke namjesništvo nad crnogorskim dvorom, mada Plamenac zadržava najuticajniju ulogu u crnogorskoj politici. Plamenac nikada nije priznao kraljicu Milenu za namjesnika, već isključivo sebe, čvrsti i tvrdokorni, možda i previše tvrdoglavi, "branilac ustavnosti" kakav jeste, radio je odvojeno od Milene u namjesništvu, pa su činjenično postojala dva različita namjesnika, jer je tvrdio da je kralj Danilo prekršio ustav, proglašavajući njegovu babu, Nikolinu ženu, za namjesnicu, a to mu može biti samo majka Natalija Konstantinović iz srbijanske dinastije Obrenović. Presudni momenat je bio kada je regent-kraljica Milena počela destrukturiranje crnogorskog aparata u izgnanstvu, obnovila veze sa Beogradom i dala mandat premijeru Vučiniću da počne proces priznanja Kralj. SHS i dinastije Karađorđević. S jedne strane činovi Plamenčevi koji su uslijedili nisu imali mnogo smisla, jer je i princeza Natalija podržala ujedinjenje, a s druge strane nije mu se sviđalo to što on nije bio upitan, a niti je zaista bilo pravedno da nepunoljetni kralj Mihailo izgubi krunu Stefana Dečanskog Nemanjić, a da se on uopće i ne bude pitao.
Zbog istih problema, izveo je jednu novu pobunu, ovog puta na tlu Italije, ali značajno manjih dimenzija od prošle. Krajem 1922. godine je sa šakom oficirskih pristalica, zauzeo crnogorski ministarski savjet, nasilno zbacio premijera Milutina Vučinića u državnom udaru, zauzeo zgradu arhiva i sa dvadeset najamnika opkolio i okupirao crnogorski konzulat u Rivijeri, koji je bio dom kraljice Milene Vukotić. Oduzevši joj regentstvo, koje je smatrao da joj ne pripada, sebe je proglasio jedinim regentom, pozivajući se na vanredne situacije legalno je sam sebi dao vanredna apsolutistička ovlaštenja i sam sebe postavio za premijera aktuelne crnogorske vlade. Pristalice Milene i protivnici Plamenčevog konzervativnog reakcionizma u crnogorskim državnim strukturama u Italiji su vrlo brzo reagirali i pod komandom Mila Vujovića, koji je potom postao vršilac dužnosti predsjednika Ministarskog savjeta Kraljevine Crne Gore u egzilu, istisli Plamenčeve ljude iz većine objekata koje je Italija ustupala crnogorskim vlastima u progonstvu. Italija je postupala neutralno jer je sukob smatrala unutrašnjim crnogorskim pitanjem, a i nije previše pažnje posvećivala događaju. Plamenac je potom uspostavio iste godine drugu crnogorsku vladu u egzilu, koja je funkcionirala paralelno sa onom pod kontrolom Mila Vujovića i bila odana kraljici Mileni, tvrdeći da njegova vlada jedina može biti smatrana legalnom. Događaji koji su se odvijali tih nedjelja nisu imali pretjeranog značaja, jer niti jednu niti drugu vladu niko nije priznavao.
Namjeravajući brojne promjene u politici, Plamenac je htio premjestiti svoju vladu u italijansku prijestonicu Rim početi žustriju borbu za ustavni poredak, ali diplomatski, a ne silom, ponavljajući svoje postupke po Božićnoj pobuni iz 1919. godine. Razočarao se kada je otkrio da vjerovatno ni mali Mihailo neće nikakve akcije poduzimati, kao deklarirani jugopatriota. Neuspjevajući da učini ikakav značajniji pokret, italijanske vlasti su, isfrustrirane Plamenčevim činovima, spriječile njegovu crnogorsku vladu i prognale ga iz Italije 1923. godine, zabranjujući mu povratak. Njegovi posljednji pokušaji ka borbi protiv crnogorskog namjesništva i vlade u izgnanstvu su bili ideje o okupljanju crnogorske emigracije i njenu mobilizaciju u pokretu za očuvanje crnogorskog državnog uređenja. U tom smjeru se odlučio i na centar demokracije, Sjedinjene Američke Države, najavljujući da će po dolasku u New York osnovati novu Vladu Kraljevine Crne Gore u izgnanstvu, koja bi bila uspješnija od svih njegovih dotadašnjih. U Americi je uhapšen kao građanin niti jedne države i čija dokumenta nisu nigdje priznata i interniran na Ellis island. Pušten je poslije dogovora na uslovnu slobodu kretanja SAD-om, u kojoj ne osniva novu crnogorsku vladu u egzilu sporeći legalnost postojećoj kao što je prije najavio, već osniva nevladinu organizaciju, "Društvo Crnogoraca u Sjevernoj Americi", sa istim namjerama. Međutim, društvo uopće nije postalo uticajno ili mnogobrojno niti poznato po svojim aktivnostima, te se gasi već 1925. godine.
Srpski radikal
Godine 1925. dolazi u Beograd i učlanjuje se u Srpsku narodnu radikalnu stranku i postaje član vladajućih struktura, nakon pisanja oproštajnog pisma kralju Aleksandru, u kojem razjašnjava svoje principe odbrane vladavine prava. 1926. godine brani se na saslušanju u Zemunu, nakon čega je oslobođen svih potencijalnih optužbi za bilo koji krivični prekršaj. Postaje ministar-rezident Kraljevine Jugoslavije u Pragu, Čehoslovačka, kao dio potpuno otvorene politike prema svim protivnicima ujedinjenja ako čin priznaju. Izaziva strahovito velike polemike i ogorčenje u jugoslavenskim vlastima, a posebno većini crnogorskih političara i narodnih predstavnika. Beogradu je donekle koristio organizator Božićne pobune i začetnik crnogorskog separatizma na njihovoj strani, dok su s druge strane, prozelenaški crnogorski seljački federalisti koristili Plamenca da pokažu nemoralnost radikalske partija koja prima svakog ko hoće u članstvo, a koja je najžešće kritizirala bivše učesnike oružane pobune koji su postali aktivni političari u novostvorenoj državi, a bili članovi drugih partija.
Redovni je adut u predizbornim kampanjama Radikalne stranke u Crnoj Gori. Autor je brojnih tekstova u kojim brani Crnu Goru i Crnogorce od napada zbog tobožnje izdaje i separatizma, uvijek stajući uz ustavnost. Na istom polju brani Vidovdanski ustav i unitarističko uređenje Kraljevine Jugoslavije, žestoko kritizirajući sve separatiste, komuniste i druge koji odu u ilegalu i tako počnu borbu za smjenjivanje i promjenu uređenja i vlasti. Pozdravlja odluku premijera crnogorske vlade u egzilu generala Anta Gvozdenovića o gašenju njenog rada, ne smatrajući je legalnom. Prihvata odluku kralja Mihaila Petrovića Njegoša koji nakon što je postao punoljetan ukida namjesništvo, abdicira i priznaje Aleksandar I Karađorđevića za crnogorskog kralja 1929. godine, što ističe završnom tačkom u procesu ujedinjenja Crne Gore sa ostalim južnoslavenskim prostorima.
Kolaboracija i egzekucija
Godine 1941. Kraljevina Jugoslavija biva pobijeđenom u kratkom Aprilskom ratu, nakon čega je nasilno rascijepana. Italijansko fašističko carstvo uspostavlja svoju marionetsku državu pod nazvom "nezavisna država Kraljevina Crna Gora", koja ostaje bez šefa države, jer Mihailo Petrović odbija tu poziciju. Plamenac odbija bilo kakvu ulogu u pokretu za obnovu crnogorske države, pa i u vlastima Sekule Drljevića koja je uspjela opstati samo jedan dan, smatrajući razbijanje jugoslavenske države protivpravnim činom.
Bio kolaboracionista od 1941. do 1943. u Crnoj Gori, gdje je zauzeo poziciju sličnu Krsti Popoviću, ali ne vojnu, pozivajući narod na mir i privremeno prihvatanje realnosti, dok se ne ostvari situacija za povratak pravnog poretka. Navodno se zalagao za bratstvo između crnogorskog i hrvatskog naroda, koje izričito opisuje u jednom svom pismu-hvalospjevu ustaškom poglavniku Anti Paveliću, ali ipak, odmah po osnivanju marionetske države Crne Gore i Srbije, pisao je Benitu Mussoliniju i Adolfu Hitleru protiv cijepanja srpskog naroda na Srbiju i Crnu Goru i protivpravnog čina, kao i ujedinjenje Srbije i Crne Gore. U redovima onih koji nisu odlučno pružali otpor Silama Osovine, bio je predstavnik struje za ujedinjenje Crne Gore sa Vojnom upravom Srbije, odnosno stavljanja Crne Gore pod nadležnost Vlade nacionalnog spasa Milana Nedića.
Gornja Brda
Gornja Brda su naselje u gradu Goraždu, Bosna i Hercegovina.
Maserati Coupé
Maserati Coupé je luksuzni sportski coupé koji se u prodaji nalazi od 2002. godine, a njime se marka Maserati vratila na američko tržište.
Izgledom je Coupé gotovo identičan svom prethodniku 3200 GT, a najprimjetnija izmjena u odnosu na njega je zamjena stražnjih svjetala u obliku bumeranga onim većim trokutastog oblika. Taj detalj je upravo povezan s probojem na tržište SAD-a gdje sigurnosni zakoni zahtijevaju veću uočljivost stražnjeg dijela automobila tokom noćne vožnje.
Maserati Coupé je pokretan 4.2-litrenim V8 motorom koji razvija snagu od 390 KS, a prodaje se u dvije izvedbe nazvane GT i Cambiocorsa. GT označava izvedbu opremljenu ručnim mjenjačem sa šest brzina, a Cambiocorsa onu s istoimenim šesterobrzinskim sekvencijalnim mjenjačem napravljenim po uzoru na mjenjače koje koriste trkaći bolidi u Formuli 1.
2004. je pod nazivom 90th Anniversary Edition proizvedena i posebna serija ovog modela kojom se slavilo 90 godina od osnivanja kompanije, a od iste godine Maserati Coupé je moguće kupiti i u izvedbi Gran Sport koja se odlikuje nešto sportskijim dizajnom i motorom pojačanim na 396 KS, te je dostupna isključivo s Cambiocorsa mjenjačem.
Maserati Coupé je od početka prodaje dostupan i u roadster izvedbi koja se naziva Maserati Spyder.
Aerosmith (album)
Aerosmith je prvi studijski album američke rok-grupe Aerosmith. Objavila ga je izdavačka kuća Columbia Records 5. januara 1973. U prvobitnom izdanju bila je greška u naslovu pjesme "Walkin' the Dog". Na albumu je pisalo "Walkin' the Dig". Greška je ispravljena u drugom izdanju albuma 1976.
Historija
Nakon što su postali partneri sa Frankom Connellyjem, David Krebs i Steve Leber pozvali su članove dviju izdavačkih kuća – Atlantic Records i Columbia Records – da prisustvuju koncertu Aerosmitha u klubu "Max's Kansas City". Clive Davis, predsjednik Columbia Recordsa bio je impresioniran njihovim nastupom i ova grupa je potpisala ugovor s Columbia Recordsom u ljeto 1972.
Spisak pjesama
Sve je pjesme napisao Steven Tyler, osim gdje je navedeno drugačije.
Bogavčići-Radivojevići-Jurjevići-Vlatkovići
Bogavčići – Radivojevići – Jurjevići – Vlatkovići jesu humska velikaška porodica. Prepoznatljiva je po imenu Radivojevića mada je njen historijski razvoj uokviren s nekoliko prezimena vladajućih porodica u dužem nizu bez oznake posebnog roda. To je linija koju čine Bogavčići – Radivojevići – Jurjevići – Vlatkovići.
Prvi poznati predstavnik bio je izvjesni Bogavac iz 14. stoljeća. Imao je dva sina: Radivoja i Mrdešu Bogavčića. Bogavčev nasljednik u vodstvu porodice bio je Radivoj, dok Mrdeša nije imao potomke. Radivoj je imao sinove Jurja i Vukića Radivojevića. Liniju vodstva u porodici držao je vojvoda Juraj. Daljnja linija vodstva u porodici pripada njegovovom sinu Vlatku Jurjeviću, pa onda Vlatkovom sinu Ivanišu Vlatkoviću. Bogavčići–Radivojevići–Jurjevići–Vlatkovići imali su posjede na desnoj obali Neretve u njenom donjem toku, zapadno do Cetine, u zaleđu Biokova. Među najjače predstavnike porodice spadaju vojvoda Juraj Radivojević i vojvoda Ivaniš Vlatković.
Nogometna reprezentacija Turske
mini|desno|260px|Detalj sa prve historijske utakmice Turska – [[Nogometna reprezentacija Rumunije|Rumunija 2–2.]] mini|desno|260px|Nogometna reprezentacija Turske (2016) Nogometna reprezentacija Turske (turski: Türkiye Millî Futbol Takımı) predstavlja Tursku na međunarodnim nogometnim takmičenjima i pod kontrolom je nogometnog saveza Turske (Türkiye Futbol Federasyonu (TFF)).
Turska se tri puta kvalificirala na Svjetsko prvenstvo: 1950, 1954 i 2002. Međutim, sa prvenstva 1950 Turska zbog financijskih problema povukla se prije početka takmičenja. Najbolji rezultat na Svjetskim prvenstvima postigla je 2002. u Japanu i Južnoj Koreji osvojivši 3. mjesto.
Na Evropskim prvenstvima učestvovala je 3 puta. Najbolji rezultat Turska je postigla 2008. došavši do polufinala. Što se tiče Olimpijskih igara Turska je učestvovala šest puta te postigla najbolji rezultat 1948. i 1952. došavši do četvrtfinala.
Turska je 2003. godine nakon odustajanja Njemačke nastupila na Kupu konfederacija te kao i godinu dana ranije na Svjetskom prvenstvu osvojila treće mjesto.
Historija
Svoju prvu historijsku utakmicu Turska je odigrala 26. oktobra 1923. godine protiv Rumunije. Prvu zvaničnu utakmicu Turska je odigrala na Olimpijskim igrama 25. maja 1924. protiv Čehoslovačke.
Turska je pobjedom 7-0 nad Sirijom osigurala nastup na Svjetskom prvenstvu 1950. ali je zbog financijskih problema odustala od nastupa na turniru. Četiri godine poslije Turska se kvalificirala na Svjetsko prvenstvo. Igrali su protiv Španije. Prvu utakmicu Španija je pobijedila rezultatom 4-1 ali je Turska u uzvratnoj utakmici bila bolja 1-0. Tadašnja pravila su bila takva da se niti jedna od reprezentacija nije kvalificirala pa je putnik na Svjetsko prvenstvo 1954. odlučen bacanjem novčića. Nakon bolje sreće sa novčićem u izvlačenju grupa Turska nije imala sreću. U grupi su bili sa Zapadnom Njemačkom, Mađarskom i Južnom Korejom. Tadašnjim pravilima svaka reprezentacija u grupi je morala odigrati utakmice sa dvije protivničke reprezentacije. Takvim sistemom Turska uopće nije igrala protiv Mađarske. Svoj prvi nastup na Svjetskom prvenstvu Turska je odigrala 17. juna 1954. godine protiv Zapadne Njemačke. Poraz od Zapadne Njemačke 4-1 te pobjeda protiv Južne Koreje Turska i Zapadna Njemačka su imali isti broj bodova te su igrali baraž. Zapadna Njemačka je pobijedila Tursku rezultatom 7-2. 1956. godine Turska je odigrala prijateljsku utakmicu protiv tada jedne od najjačih svjetskih reprezentacija Mađarske u Istanbulu i ostvarila pobjedu 3-1.
Bez obzira na uvođenje nacionalne lige, i prikazivanja turskih klubova u evropskom takmičenju od 1960 do 1990. godine su bila razočarajuća vremena za reprezentaciju. Turski tim je u tom periodu pretrpio svoje najgore poraze sa 8-0 protiv Poljske i dva puta protiv Engleske.
Od početka 90-ih Turska je počela ozbiljnije ulagati u najvažniju sporednu stvar na svijetu, a prvi vidljivi rezultati toga došli su 1996. plasmanom na Evropsko prvenstvo u Engleskoj.
Nakon toga, četiri godine kasnije, ponovo su učestvovali na prvenstvu starog kontinenta i kvalificirali se u drugi krug takmičenja.
2008. došli su do polufinala Evropskog prvenstva u Austriji i Švicarskoj. Reprezentacija Turske je prošla grupu gdje su bile vrlo jake reprezetacije Portugala, Češke Republike i Švicarske, a u četvrtfinalu izbacila Hrvatsku nakon produžetaka. U polufinalu pobijedila ih je Njemačka.
Hakan Şükür je najbolji i najpopularniji turski igrač svih vremena. Postigao je gotovo 200 golova nastupajući u turskoj ligi. Spretan i brz uz svoju visinu, bio je jedan od najboljih igrača u ofanzivnoj skok igri na svijetu. Dao je 51 gol za nacionalni tim te neprikosnoveno drži rekord najboljih strijelaca nacionalnog tima.
Selektori kroz historiju
Trenutni selektor Turske je Mircea Lucescu. U dosadašnjoj historiji Tursku je ukupno vodilo 43 selektora te je Fatih Terim rekorder po broju utakmica na poziciji selektora. Obnašao je selektorsku dužnost preko 100 utakmica.
IC 1826
IC 1826 (također poznat kao ESO 416-6, IC 1830, IRAS 02368-2739, MCG -5-7-12, PGC 10041 i UGCA 37) je prečkasta spiralna galaksija koja je udaljena oko 65 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Hemijska peć. Najveći prečnik je 1,70 (32 hiljade sg) a najmanji 1,4 uglovnih minuta (27 hiljada sg). Prvo otkriće je napravio Lewis Swift 6. septembra 1897. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Dino Rogić
Dino Rogić (rođen 8. maja 1984) jest hrvatski pozorišni, filmski i televizijski glumac.
Biografija
Rogić je rođen 8. maja 1984. u njemačkom gradu Kölnu. Diplomirao je glumu na Akademiji scenskih umjetnosti u Sarajevu. Uz pozorišne uloge, ostvario je i zapaženiju ulogu u filmu Superglued. Televizijskoj publici predstavio se ulogom mladog radnika Mate Škopljanca u telenoveli Larin izbor.
Grenada
Grenada je ostrvska država na jugoistoku Karipskog mora: sjeverno od Trinidada i Tobaga i južno od Svetog Vincenta i Grenadina.
Geografija
Samo ostrvo Grenada je najveće ostrvo; manji Grenadini su: Carriacou, Petit Martinique, Ronde Island, Caille Island, Diamond Island, Large Island, Saline Island, i Frigate Island.
Privreda
Turizam je glavna pokretačka snaga privrede Grenade. Uobičajeni turizam na plažama i vodeni sportovi su najviše fokusirani u jugozapadnom regionu oko St George-a, aerodroma i obalnog pojasa; ekoturizam dobija na značaju.
Stanovništvo
Oko 80% stanovništva su potomci afričkih robova koje su doveli Evropljani. Ostatak čini autohtono karipsko stanovništvo. Gotovo cijelo stanovništvo govori engleskim jezikom. Najraširenija vjera je kršćanstvo: polovicu čine katolici, a od protestanata najbrojnici su anglikanci.
Kultura
Ostrvska kultura je je pod utjecajem Afričkih korijena kod većine Grenadinaca, ali Indijski karipski-Ameroindijski utjecaj vidljiv sa dhal puri, rotis, indijskim slatkišima, kao i kaasavom i currijem u kuhinji.
Igrači na Svjetskom prvenstvu u nogometu 1986.
Svjetsko prvenstvo u nogometu 1986. bilo je 13. po redu Svjetsko prvenstvo u nogometu koje se održalo u Meksiku. Na prvenstvu su učestvovale 24 reprezentacije. Starost nogometaša na listi navedena je za prvi dan svjetskog prvenstva.
Velika nagrada Italije 2012.
Vozač McLarena Lewis Hamilton osvojio je četvrtu pol-poziciju u sezoni, i ukupno 23. u karijeri; ostvario je svoju treću pobjedu u sezoni. Drugo mjesto zauzeo je Sergio Pérez iz Saubera, a treće mjesto osvojio je vozač Ferrarija Fernando Alonso.
Jérôme d'Ambrosio zamijenio je vozača Lotusa nakon što je Romain Grosjean diskvalificiran za jednu trku zbog izazivanja sudara na početku Velikoj nagradi Belgije.
Koža
Koža (lat. cutis, dermis, od grč.  δέρμα - derma = koža), je meki vanjski pokrov kičmenjaka. Ostali životinjski pokrivači, kao što je egzoskelet zglavkara imaju drugačije razvojno porijeklo, strukturu i hemijsku građu. Uobičajeni pridjevi kutani i kutisniznačei "kožni". Kod sisara  koža je najveći tjelesni  organ,  ektodermnog  porijekla. Ona štiti mišiće, kosti, ligamente i unutrašnje organe. Koža drugačijepriroda postoji kod vodozemaca, gmizavaca i ptica. Svi sisarii imaju ba malo kožnioh dlakai, ukljućujući i morske, koji su naizgled bezdlaki. Koža je vanjski tjelesni omotač, koji dolazi u dodir s vanjskom sredinom, pa je prva brana organizma od uticaja vanjskih faktora. Naprimjer, koža ima ključnu ulogu u zaštiti ljidskog tijela od patogena i prekomjerna gubitka tekućine.
Pomoću čulnih receptora, koža osjeća hladnoću, toplinu bol itd. Sastoji se od pousmine i usmine, a leži na potkožnom tkivu u kojem se slaže potkožno masno tkivo. Ima mogućnost samoobnove te nadopunjuje rad bubrega.
Koža ima zaštitnu, osjetnu i regulatornu funkciju. Boja kože zavisi o stanju krvnih žilica, o količini krvi i pigmenta. Njena površina kod odrasle osobe prosječne visine iznosi 1,7m2, a težina oko 18% ukupne tijelesne mase. Pokožica se sastoji od tvrdih ćelija koje na vanjskom sloju otpadaju (perutaju se) ,a nadomještaju ih ćelije temeljnoog sloja, putem mitoze.
Koža prima raznovrsne podražaje, koji izazivaju najmanje četiri vrste osjećaja: dodira, toplote i hladnoće, te boli. Ti receptori su različiti nervni završeci, kojih u koži ima nekoliko milijona, vrlo neravnomjerno raspoređenih.
U doljnjem dijelu pousmine nalaze se pigmentna zrnca melanina. Sunčanjem se njihov broj  povećava, pa koža zato postaje tamnija. Time se tijelo brani od ultraljubičastog zračenja.
Franjevački samostan svetog Ante na Bistriku
'''Franjevački samostan sv. Ante na Bistriku''', jedna od kuća Franjevačke provincije Bosne Srebrene, nalazi se u Sarajevu, u općini Stari Grad. Gradska četvrt Sarajeva na lijevoj obali rijeke Miljacke, u kojoj se već više od jednog stoljeća nalaze franjevački samostan i zavjetna crkva Sv. Ante Padovanskog, nekada se dugo vremena nazivala Latinluk, prema vjernicima-katolicima rimskog odnosno latinskog obreda. Latinluk je 1652. brojio oko 200 katoličkih porodica. Četvrt se danas zove Bistrik.
Izgradnja samostana
Franjevci su uz crkvu Sv. Ante 1894. godine podigli i samostan prema projektu Karla Paneka. U njemu je od 1909. pa sve do 1968. bila smještena franjevačka bogoslovija (uz kratki prekid između 1942. i 1947. godine kada se bogoslovija nalazila na Kovačićima). Ovdje je od 1896. do 1963. bio također i provincijalat bosanske franjevačke provincije, kao i njen novicijat od 1985. do 1992. godine.
U samostanu se nalazi središnji arhiv Bosne Srebrene i bogata pinakoteka sa više od stotinu djela pretežno savremene likovne umjetnosti najpoznatijih hrvatskih slikara.
Međunarodni sud pravde
mini|desno|300px|Palata mira u Hagu Međunarodni sud pravde (poznat i kao Svjetski sud ili ICJ – engleski: International Court of Justice) osnovni je pravni organ Ujedinjenih nacija. Sjedište mu je u Palati mira u Haagu. Osnovan je 1945. Poveljom Ujedinjenih nacija, a s radom je počeo 1946. kao nasljednik Stalnog suda za međunarodnu pravdu. Statut Međunarodnog suda pravde, koji je sličan statutu njegovog prethodnika, osnovni je ustavni dokument koji osniva i reguliše sud. Međunarodni sud pravde nije isto što i Međunarodni krivični sud, koji također ima globalnu jurisdikciju. Engleski i francuski su zvanični jezici Suda.
Osnovna svrha Suda jest da rješava pravne sporove koje mu predlože države i da daje savjetodavna mišljenja o pravnim pitanjima koja može dobiti od odobrenih međunarodnih organa.
Sud je u svojih 60 godina postojanja uglavnom bio namijenjen za rješavanje slučajeva između država u vezi s pomorskim i graničnim sporovima.
Od 1947. Sud je dosad procesuirao 181 slučaj, zaključno sa septembrom 2021.
Gornja Bukvica
Gornja Bukvica je naseljeno mjesto u gradu Goraždu, Bosna i Hercegovina.
Atlantska divizija (NBA)
Atlantska divizija je divizija istočne konferencije NBA-lige i sastoji se od 5 klubova. Grupa je ovaj oblik dobila proširenjem lige na 30 klubova (Charlotte Hornets) i reorganizacijom takmičenja pred početak sezone 2004/05.
Vjekoslav Klaić
mini|200px|desno|Vjekoslav Klaić Vjekoslav Klaić (Garčin, 28. juli 1848. - Zagreb, 1. juli 1929.) hrvatski historičar, akademik JAZU, pisac historije Bosne.
Vjekoslav Klaić je rođen 28. jula 1848 u Garčinu. Srednu školu završio je u Varaždinu i Zagrebu. Studij historije i geografije završio je u Beču 1869-1873. Radio je kao profesor historije u gimnaziji, a 1893. izabran je za profeosra opće historije na Filozofskom fakultetu u Zagrebu. Tu radi do penzionisanja 1922. Bio je član JAZU od 1893. Umro je u Zagrebu 1. jula 1929.
NGC 4944
NGC 4944 (također poznat kao MCG 5-31-118, PGC 45133 i UGC 8167) je spiralna galaksija koja je udaljena oko 321 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Berenikina kosa. Najveći prečnik je 1,50 (140 hiljada sg) a najmanji 0,5 uglovnih minuta (47 hiljada sg). Prvo otkriće je napravio John Frederick William Herschel 11. aprila 1785. godine.
Vjekoslav Klaić
Predmet interesovanja V. Klaića je hrvatska historija gdje je ostavio najznačajnije tragove u razvoju hrvatske historiografije (Historija Hrvata od najstarijih vremena do svršetka XIX vijeka). Napisao i prvu naučnu historiju srednjovjekovne Bosne (Poviest Bosne do propasti kraljevstva, Zagreb 1882. Reprint izdanje objavljeno je u Sarajevu 1990.).
NGC 4944
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
NGC 1944
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Scorpio (rimska vojska)
Scorpio (latinski: scorpio, grčki: πολυβόλος, polibolos, od πολύς - polis: više, mnogo + βάλλω - ballo: baciti, izbaciti) je vrsta artiljerijskog oružja koji je je koristila rimska vojska. Scorpio je bilo izuzetno precizno oružje velike probojne moći i dometa od koga su strahovali neprijatelji Rimske Imperije. Scorpio je u rimskoj vojsci bio u upotrebi od oko 50. godine p. n. e.
Ovim oružjem, u osnovi modifikovanim i uvećanim samostrijelom, rukovao je jedan legionar. Nije imalo prvenstvenu namjenu kao opsadno oružje već je bilo namijenjeno preciznom artiljerijskom djelovanju po neprijateljskoj živoj sili. Zasluge za ovaj izum pripisuju se starim Grcima s tim da je scorpio u rimskoj vojci dobio široku primjenu. Za izbacivanje projektila služio je sistem struna na principu torzionih sila zahvaljujući kojem su se projektili mogli izbacivati velikom snagom i brzinom. Projektili su bili isključivo strijele i po tome se scorpio razlikuje od oružja ballista koje je uglavnom bilo većih dimenzija i u zavisnosti od konstrukcije moglo je izbacivati i kamene kugle i sl.
U vrijeme Rimske Republike i početku razdoblja Imperije, standardni broj oružja scorpio u jednoj legiji bio je 60, odnosno, jedan scorpio po centuriji. Uloge mu je bila dvostruka:
Scorpio je najčešće korišten u grupi (artiljerijska baterija), pozicioniran na pogodnom uzvišenju i zaštićen glavnim trupama. Dakle, u punoj formaciji, 60 ovakvih smrtonosnih oružja je moglo na neprijatelja ispaliti oko 250 projektila u minuti i desetkovati neprijateljske redove. Snaga i brzina projektila bile su dovoljne da probiju neprijateljske štitove i rane, a često i ubiju neprijateljskog vojnika na licu mjesta.
S druge strane, postojali su brojni ograničavajući faktori za upotrebu ovog oružja; konstrukcija je bila složena i osjetljiva na temperaturne promjene i vlažnost.
NGC 6377
NGC 6377 (također poznat kao MCG 10-25-26, PGC 60264 i UGC 10855) je galaksija koja je udaljena oko 399 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Zmaj. Najveći prečnik je 0,70 (81 hiljada sg) a najmanji 0,3 uglovnih minuta (35 hiljada sg). Prvo otkriće je napravio Lewis Swift 1. septembra 1886. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Jugoistočna divizija (NBA)
Jugoistočna grupa je grupa istočne konferencije NBA lige, i sastoji se od 5 klubova. Grupa je novoformirana, a ovaj oblik je dobila proširenjem lige na 30 klubova (Charlotte Bobcats) i reorganizacijom takmičenja pred početak sezone 04-05.
Stidna kost
Struktura
Preponska kost je pokriven slojem masti, koji je pokriven stidnim mostom (mons pubis). Anatomski se može podijeliti na tijelo, gornju I donju stidnu granu.
Funkcija
Tijelo čini jednu petinu acetabuluma, učestvujući svojom vanjskom I polumjesečastom površinom i acetabulumskom jamom. Njegova unutrašnja površina ulazi u formiranje zida male zdjelice i daje polazište dijela musculus opturator internus.
Ostali sisari
Sisari bez placente imaju projekcije stidne kosti koje su poznate kao epipubične kosti. One su evoluirale prve među izvedenim cinodontima, a razvile se dalje kao sredstvo za podršku savijanja bedrenih mišića, što olakšava razvoj uspravnog hoda. Međutim, oni sprečavaju ekspanziju trupa, preveniraju trudnoće i prisiljavaju životinje da rađaju mlade u larvenom stadiju (moderni torbari i Monotremata). Sisari sa placentom su jedinstveni među svim sisarima, uključujući i druge eutheria, jer su nakon što su izgubiili epipubičnu kost, razvili odgovarajuće prilagođene trudnoće. U nekim grupama, ostaci ove, prethodno stidne kosti, može se naći kao kost penisa (os penis).
Kopanice
Kopanice su naseljeno mjesto u općini Orašje, Bosna i Hercegovina.
IC 130
IC 130 (također poznat kao MCG -3-5-1 i PGC 5671) je spiralna galaksija koja je udaljena oko 608 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Kit. Najveći prečnik je 0,50 (88 hiljada sg) a najmanji 0,5 uglovnih minuta (88 hiljada sg). Prvo otkriće je napravio Stephane Javelle 2. septembra 1892. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
NGC 3426
NGC 3426 (također poznat kao MCG 3-28-20, PGC 32577 i UGC 5975) je spiralna galaksija koja je udaljena oko 281 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Lav. Najveći prečnik je 1,10 (90 hiljada sg) a najmanji 0,8 uglovnih minuta (65 hiljada sg). Prvo otkriće je napravio Lewis Swift 23. marta 1887. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Velika Viktorijina pustinja
mini|Velika Viktorijina pustinja Velika Viktorijina pustinja se nalazi u južnom dijelu centralne Australije, između planina Musgrav i Peterman na istoku i Robinson gorja na zapadu. Na jugu ova pustinja prelazi u vapnenačku ravnicu Nullarbor.
Pustinja se izdiže iznad razine mora od oko 200m na jugu do 700m na sjeveru. Ova pustinja je pješčana s mnogo malih dina koje se zakonomjerno nižu jedna za drugom. Predjeli pješčanih pustinja smjenjuju se s jezerskim depresijama i zaslanjenim pustinjama. Na istoku se Velika Viktorijina pustinja spaja s pustinjama prostrane depresije jezera Eyre. Zapadni dio predstavljen je ravnicom sa slabim pokrivačem eolskog pijeska.
Prosječna godišnja količina padavina u Velikoj Viktorijinoj pustinji je 200-250mm.
Katapult (oružje)
mini|Replika katapulta
Katapult je naziv mehaničkog vojnog oruđa koje se u antičko doba i srednjem vijeku koristilo za izbacivanje projektila na velike daljine bez upotrebe eksplozivnih fugasnih sredstava. Katapult je u rimskoj vojsci imao široku upotrebu naročito prilikom opsada utvrđenih gradova i drugih utvrđenih neprijateljskih položaja.
Riječ katapult potiče iz grčkog jezika: καταπέλτης - katapeltes, κατά - kata (prema dolje, u, nasuprot) + πάλλω - pallo (zavitlati projektil prije izbacivanja). Smatra se da je verzija korištena u rimskoj vojsci kreirana u Sirakuzi (Sicilija, Italija) tokom vladavine tiranina Dionizijusa II. Originalni izum pripisuje se Grcima.
Opis
mini|Rimski katapult i z vremena ratova protiv Dačana
Prvobitni katapulti i samostrijeli izumljeni u Grčkoj su imali sličnu konstrukciju. Oboje su pak bili zasnovani na principima djelovanja luka; korištene su fizičke sile akumulirane u napetim strunama i samom tijelu ovog tipa oružja i oruđa (uočiti razliku između oružja kojim rukuje jedan vojnik, i oruđa - za čije funkcionisanje je potrebna posada, grupa vojnika sa određenim ulogama (napinjanje mehanizma, postavljanje projektila, nišanjenje i sl.) Prvi primjerci su i bili dizajnirani poput velikog luka postavljenog na postolje. Sa otkrićem primjene torzionih sila konstruirane su mnogo ubojitije varijante, veće snage i dometa.
Materijali korišteni za izradu katapulta su uglavnom bili drvo (većina dijelova, tijelo, postolje, ručice za natezanje i sl.) i strune izrađene od tetiva životinja, kose ili užadi od biljnih vlakana i sl.
Katapultima se moglo izbacivati više vrsta projektila (velike i teške strijele, kamene kugle i zapaljive kugle i sl.) i od njihove vrste moglo se djelovati na različite ciljeve. Najčešću je upotrebu imao tokom opsada, teškim projektilima rušeni su grudobrani, zidovi, kule i razbijala vrata. Zahvaljujući paraboličnoj putanji projektila moglo se artiljerijski djelovati i unutar utvrđenog objekta - prebacivanjem zaštitnih zidova i ubacivanjem razornih ili zapaljivih projektila.
Prethodno je opisano ofanzivno djelovanje ovog oruđa a jednako se moglo koristiti i u odbrambene svrhe. Katapulti su montirani i na brodove.
Gornji Bogovići
Gornji Bogovići su naseljeno mjesto u gradu Goraždu, Bosna i Hercegovina.
Ivo Lola Ribar
Ivo Lola Ribar (rođen 23. aprila 1916. u Zagrebu; poginuo na Glamočkom polju 27. novembra 1943.) je bio jugoslavenski i hrvatski političar, komunista i narodni heroj.
Potiče iz demokratske porodice poznatog hrvatskog političara dr.Ivana Ribara. Osnovnu školu i gimnaziju, pohađao je u Karlovcu i Beogradu.
Kao odličan učenik, u višim razredima gimnazije je pokazao posebno interesovanje za društvene nauke, za političku ekonomiju i politologiju čiji je praktični građanski oblik provjeravao u političkom životu stare Jugoslavije. U traganju za idejnom orijentacijom, Lolu ne zadovoljavaju nastavni planovi i programi tadašnje gimnazije. Sam proučava klasike idealističke i materijalističke filozofske škole: Nietzschea, Voltairea, Hegela — da bi se idejno opredijelio za Marxa i Lenjina. Bila je to logična idejna evolucija slobodarski nastrojenog mladića, koji, mada iz situirane građanske porodice, kroz paralelni studij klasika marksizma i prakse građanske politike, racionalistički prihvata naučni socijalizam kao svoj pogled na svijet, a program avangarde radničke klase kao svoj životni cilj. Na početku školske 1934-35. godine, Lola je stigao u Pariz da studira političke nauke, ali poslije atentata na kralja Aleksandra (po savjetu Svetozara Pribičevića napušta Francusku. Odlazi u Ženeva, gdje uči metodologiju naučnog rada, studira političku ekonomiju, nabavlja marksističku literaturu do koje u zemlji nije mogao doći, a zatim se, iste jeseni, upisuje na Pravni fakultet Univerziteta u Beogradu.