cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Svemirska letjelica
Svemirske stanice
200px|mini|desno|Amblem Međunarodne svemirske stanice
Svemirske stanice predstavljaju vještačka mjesta za život ljudi u svemiru. S obzirom da su se sve dosadašnje svemirske stanice nalazile u niskoj orbiti oko Zemlje, koristi se i naziv „orbitalne stanice“. Orbitalne stanice koriste nisku orbitu da bi dopremanje posade i potrošnog materijala bilo jeftinije. Svemirske stanice se koriste za proučavanje uticaja dugotrajnog boravka u kosmosu na ljudski organizam, kao i za izvođenje različitih naučnih eksperimenata. Uz to, Sovjetski Savez je lansirao i 3 vojne svemirske stanice, koje su bile operativne u periodu od 1973. do 1977.
Svemirske stanice po svojoj konstrukciji mogu biti monolitne (rani modeli) ili modularne (kasniji, usavršeni modeli).
SAD su kao jedinu samostalnu svemirsku stanicu koristile Skylab, koji je bio operativan od 1973. do 1979. godine. Skylab su naseljavale tri posade tokom 1973. i 1974. godine.
Trenutno se u orbiti nalazi Međunarodna svemirska stanica, zajednički projekt Belgije, Brazila, Velike Britanije, Danske, Italije, Japana, Kanade, Njemačke, Norveške, Rusije, SAD, Francuske, Holandije, Švicarske, Švedske i Španije.
Svemirske sonde
desno|250px|mini|Položaj međuzvjezdanih sondi Voyager 1 i 2 u odnosu na Sunčev sistem.
Svemirske sonde su letjelice koje se šalju ka drugim nebeskim tijelima. Sonde mogu da samo prolete pored nebeskog tijela, uđu u orbitu oko njega, ili čak da spuste lender na nebesko tijelo. U posljednjem slučaju, sonda u orbiti najčešće služi kao relej između lendera i Zemlje.
Prva sonda je bila sovjetska Luna 1, koja je proletjela pored Mjeseca 1959. godine. Luna 1 je i prva letjelica koja je dostigla drugu kosmičku brzinu. Luna 2 je prva svemirska sonda koja je sletjela na Mjesec (i, uopće, na neko nebesko tijelo).
Svemirske sonde su rađene u serijama, i najčešće su sve serije imale isto tijelo za cilj. Tako su Sovjeti imali seriju Luna usmjerenu ka Mjesecu, Venere i Vega ka Veneri i Mars. ka Marsu. SAD su lansirale sonde u okviru programa Pionir i Helios za ispitivanje Sunca, Mariner za Veneru i Merkur itd. Američki Pionir 10 i 11, kao i Vojadžer 1 i 2 napuštaju Sunčev sistem. Dok je signal Pionira suviše slab da bi bio detektovan (pod uslovom da još uvijek rade), Vojadžeri redovno šalju svoje izvještaje. Letjelica Novi horizonti, koja je prošla pored Plutona, će također napustiti Sunčev sistem.
Od aktivnih sondi se izdvajaju Kasini-Hajgens – misija ka Saturnu; Hajgens je lender koji se spustio na Titan dok Kasini i dalje šalje vredne informacije o Saturnu i njegovom sistemu; i Marsovi istraživački roveri Spirit i Oportuniti, čija je aktivnost nadmašila planove NASA-e i po dužini trajanja misije i po prikupljenim podacima. 200px|mini|Voyager 200px|mini|Phoenix 200px|mini|Proton 200px|mini|Columbia 200px|mini|Apollo 200px|mini|Sojuz 200px|mini|Hubble 200px|mini|Cassini
Svemirska letjelica je vozilo koje putuje kroz svemir. Svemirske letjelice mogu biti samostalne svemirske sonde ili vozila sa ljudskom posadom. Ovaj se izraz koristi i za umjetne satelite, koji su izrađeni na sličan način.
Svemirski Teleskop Hubble
Svemirski teleskop Hubble je nastao kao zajednički projekt NASA-e i ESA-e. Nalazi se u orbiti oko Zemlje, odakle snima galaksije i druge objekte. Iako nije najveći teleskop na svijetu, dobiva najbolje slike jer na kvalitet njegovih snimaka ne utječe Zemljina atmosfera. Slike snima s 5 puta većom oštrinom nego najjači teleskopi na Zemlji.
Mars Reconnaissance Orbiter
Mars Reconnaissance Orbiter je letjelica za istraživanje Marsa. Kada dođe do njega postat će njegov 4. umjetni satelit. MRO će istraživati područja za slijetanje budućih rovera i letjelica na Mars: Phoenix i Mars Science Laboratory
GALEX
GALEX je teleskop koji je smješten u Zemljinoj orbiti. On istražuje galaksije u ultraljubičastom području sve do 10 milijardi godina u prošlost. Istraživanja će pomoći naučnicima da shvate evoluciju i nastanak galaksija. Tokom 29 mjeseci GALEX će napraviti mapu galaksija u cijelom svemiru koja će pomoći u razumijevanju kako su galaksije formirane.
SMART-1
Letjelica SMART-1 ima zadaću da istraži ionski pogon i traži led na Mjesečevom južnom polu. Lansiran je 27. septembra 2003. godine u 23.14 sati, a u orbitu oko Mjeseca je ušao 15. oktobra 2004. g. Lansiran je s raketom Ariane-5, s masom pri lansiranju od 367 kg. Misija završava u 8. mjesecu 2006. godine.
SMART-1 je prva letjelica ovakve vrste. Njegova prva primarna misija je istraživanje ionskog pogona. Druga misija je istraživanje novih tehnologija za letjelicu i instrumente.
SOHO
SOHO je letjelica koja istražuje Sunce i njegov sastav, te njegovo magnetsko polje, solarni vjetar i baklje, kao i istraživanja dublje prema jezgri, ispod korone.
INTEGRAL
INTEGRAL je letjelica koja ima zadatak da istražuje gama-zrake i crne rupe, neutronske zvijezde, aktivne galaksije, supernove, kao i da otkrije kako su nastali hemijski elementi, kao i da istraži misteriozne gama-bljeskove. INTEGRAL je lansiran 17. oktobra 2002. godine u 4.41 sati. Lansiran je uz pomoć rakete Proton, a masa letjelice je bila 4000 kg. Primarna misija traje dvije godine, zatim se misija produžuje još tri godine. INTEGRAL je letjelica koja sa svojim senzorima i instrumentima čini najbolju opservatoriju gama zraka ikada sagrađenu.
Scaphopoda
thumb|upright=1.1|[[Dentalium octangulatum]] thumb|upright=1.1|Fosil [[Entalis laevis.]] Scaphopoda grč. σκᾰ́φης – skáfē = brod + πούς – poús = stopalo) ili perajaste školjke su razred školkaša sa bilateralnom simetrjom i dorzoventralno izduženog tijelq, koje je okružuje plaštom. Plašt izlučuje cjevastu školjku, otvorenu na oba kraja, blago zakrivljenu i stožastog oblika koji dobija  ime kao ljuske slona, "školjke slona", "zubate školjke" ili "očnjaci". Procjenjuje se da  danas postoji ukupno  oko  900 živih vrsta.
Svemirska letjelica
XMM-Newton
Letjelica XMM-Newton je lansirana 10. decembra 1999. g. Misija mu je trajala dvije godine plus dodatne četiri. Lansirana je uz pomoć rakete Ariane 5 s masom od 3.800 kg. Postavljena je u 48 satnu orbitu. Njegova područja istraživanja su X-zrake izašle iz crne rupe, svojstva eksplodirajućih zvijezda, priroda egzotičnih objekata.
Scaphopoda
Dužina ljušture vrsta ovog razreda kreće se u rasponu od oko 0,5 do 15 cm. Članovi reda Dentaliida obično su značajno veći od onih iz reda Gadilida. Ovi mehkušci žive u mehkim intertidijalnim supstratima. Zbog ovog staništa i male veličine većine vrsta, mnoge obalski posjetioci nisu upoznati s njima; njihove ljušture nisu tako uobičajene niti se l mogu ahko uočiti na plaži poput ljuštura  morskog puža i školjke.
Svemirska letjelica
XMM-Newton
XMM-Newton je posebna letjelica. To je najveći naučni satelit sagrađen u ESA-i, te s velikim zrcalima i osjetljivim instrumentima vidi najdublje u X-području. XMM-Newton kontroliše European Space Operations Centre (ESOC) u Darmstadtu, Njemačka, koristeći antene u Australiji, Čileu i Francuskoj Gvajani.
Scaphopoda
Molekulskii podaci upućuju na to da su skafopode sestrinska grupa glavonošcima, iako taj filogenijski nivo na višim rangovima ostaje pomalo neriješen. Prepoznata su dva reda:
Svemirska letjelica
Phoenix Mars Lander
Phoenix Mars Mission, lansiran u augustu 2007., dizajniran je za istraživanje Marsa i za traženje vode i tragova života na Marsu. Phoenix je zamišljen kao visoko operativni rover i kao dosta jeftina misija.
Scaphopoda
Opis
Imaju slabo razvijenu glavu u kojoj se nalaze dva režnja (po jedan sa svake strane) iz kojih izlaze grozdovi koji se nazivaju hvatači. Nemaju oči ni škrge, jer široki plašt koji imaju u ventralnom dijelu služi za disanje i razmjena plinova odvija se kroz površinu plašta. Budući da su otvorene na oba kraja, blijeda školjka omogućava povlačenje glave (i njenih kapsula) i stopala kroz prednji kraj (najširi otvor), koji se nalazi ispod supstrata. Zadnji kraj (najuži otvor) ostaje izvan podloge. Proširenje stopala u obliku diska omogućava da se životinja usidri na podlogu (ista karakteristika predstavljena je u primitivnim školjkama).
Stanište
Skafopode su morske i bentoske u cijelosti, dužine između 4 mm i 25 cm, a najčešće između 2 i 5 cm. Žive u plitkim vodama ili do dubina od 4.500 m. Općenito, djelomično su zakopane u pijesku ili blatu. Takođe, poznata je njihova sklonost ka sedimentima kao što su grubi pijesak, sitni koralni ostaci ili glineno blato.
Svjetsko prvenstvo u nogometu 1930 – nokaut faza
Nokaut faza Svjetskog prvenstva u nogometu 1930. godine bila je završna faza takmičenja Svjetskog prvenstva. Takmičenje u ovoj fazi počelo je polufinalnim utakmicama a završilo finalnom utakmicom. Pobjednici grupa grupne faze takmičenja (4 ukupno) učestvovali su u nokaut fazi. Takmičenje se igralo po sistemu eliminacije.
Argentina – Sjedinjene Američke Države
<section begin=SP 1930 - utakmica 16 /><section end=SP 1930 - utakmica 16 />
Urugvaj – Jugoslavija
<section begin=SP 1930 - utakmica 17 /><section end=SP 1930 - utakmica 17 />
Finale
<section begin=SP 1930 - utakmica 18 /><section end=SP 1930 - utakmica 18 />
Scaphopoda
Digestivni sistem
Završni dio glave formiran je sa proboscisom i sadrži unutarždrelne mase koje formiraju radulu. Nakon prolaska kroz obradu pomoću radula, prehrambeni materijal prolazi kroz jednjak do loptastog želuca, koji djeluje poput gnječilice (kao predželudac kod ptica). Želudac i probavna žlijezda nalaze se u srednjem dijelu tijela. Probava se odvija vanćelijski. Nakon želuca, materijal se kroz crijevo usmjerava na njegov prednji dio, a zatim na zadnji dio tijela (crijevo je oblikovano kao  U ), kroz koji se konačno izliva u anus, kroz šupljinu plašta.
thumb|center|upright=2.5|Anatomski dijagram [[Rhabdus rectius]]
Cirkulacijski sistem
Cirkulacija kod skafopoda je jednostavna, jer im nedostaju i srce i  sudovi. Živčani sistem nije sa ganglijama i nije centraliziran. Što se tiče nefridija, njihov položaj je blizu anusa, gdje se otpadne izlučevine izbacuju kroz nefridiopor.
Razmnožavanje
Skafopode su dvospolne, s jednom gonadom koja svoj sadržaj (jaja ili spermu) emituje kroz nefridijopor. Ovi organizmi imaju vanjsku oplodnju i odvojeno polažu jaja. Embrionski razvoj se odvija putem trohoforne larve, koja se transformira u larvu zvanu veliger, s bilateralnom simetrijom. Ona je sesilna u bentosu, gdje započinje faza odrasle jedinke. Metamorfoza je postepena i prati je izduživanje tijela.
NGC 2296
NGC 2296 (također poznat kao IC 452, IRAS 06464-1650, MCG -3-18-3 i PGC 19643) je odrazna maglina i nalazi se u sazviježđu Veliki pas. Prvo otkriće je napravio Lewis Swift 11. marta 1887. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
IC 1502
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Antonov An-2
Antonov An-2 Colt je prvi produkt dizajnerskog biroa Antonov. Oleg Antonov poslije drugog svjetskog rata otvaranjem konstrukcijskog biroa ostvaruje svoje letačke snove. Kao prvi projekt konstruktuje višenamjenski avion Skh-1 (ruska skraćenica za poljoprivreda - 1) koji se kasnije preimenuje u Antonow An-2.
Historija i tehnika
Antonov An-2 je jedan jednoipokrilac sa duplim aerodinamički preobučenim T nosačima te duplim žičanim zatezima i pravljen je skoro u cjelini od metala. Koristio se za civilne i vojne potrebe. Kina i Poljska kupuju licence i prave model An-5. Model An-4 je bio varijanta za potrebe meteoroloških službi dok je An-6 pravljen sa pontonima za slijetanje na vodu. Antonov AN-2 je bio dizajniran da udovolji potrebe ruskog ministarstva šumarstva koje je zahtjevalo adekvatnu zamjenu za tadašnji Polikarpov Po-2. Antonov je dizajnirao dvokrilca metalne konstrukcije sa zatvorenim kokpitom i kabinskim prostorom dovoljnim za prijevoz do 12 putnika. Prvi prototip je poletio 31. augusta 1947. godine. Drugi prototip je imao jači radijalni motor koji mu je omogućio povečanje korisne težine sa 1300 kg na 2140 kg, i takva vezija je bila namjenjena za proizvodnju.
Do 1960. godine USSR je proizveo više od 5000 aviona tipa AN-2. Najveći pogon za proizvodnju ovog aviona se nalazio u Poljskoj, u WSK-ovoj tvornici u Mielecu. Tu se proizvelo više od 13 000 komada sve do kraja proizvodnje 1991. godine. Jedno vrijeme je AN-2 držao rekord kao avion koji se proizvodio najduže vremena, čak 45 godina.
Konstrukcija ovog aviona se pokazala idealna za razna prilagođenja. Koristio se za zračno zaprašivanje sjetve, za gašenje požara, atmosferska istraživanja, putnički prijevoz, MEDEVAC operacije.
Zanimljivo je da u letačkom priručniku za AN-2 nije upisana njegova minimalna letna brzina, tj. brzina sloma uzgona (stall speed). U priručniku čak piše sljedeće:
AN-2 se čak moze kontrolirano letjeti unazad ako mu je nos okrenut u vjetar jačine otprilike 56 km/h.
Verzije
Osim transportne An-2T, An-2 se proizvodio u mnogobrojnim različitim verzijama za različite namjene. Najmnogobrojnije su: An-2TP (transportno-passazhirskiy / transportno-putnički) promjenjivi teretni ili putnički zrakoplov za kratke linije. U osnovi An-2T koji je uz rubove teretnog prostora mogao ugraditi 10 (sovjetska proizvodnja) do 12 (poljska proizvodnja) sjedala. An-2TD (transportno-desahntniy / transportno-desantni) inačica za padobranske skokove opremljena sa statičnom žicom i svjetlosno/zvučnim alarmom koji je upozoravao kada je vrijeme za skočiti.minijatura|lijevo|200px|Raspršivač An-2P (passazhirskiy / putnički) je bila "čista" putnička verzija koja je imala 10 odnosno 12 sjedala raspoređena u dva reda uz jedan bok te jedan red uz drugi. Uz to, imala je zvučnu i toplinsku izolaciju.minijatura|desno|200px|An-2 na rumunjskoj poštanskoj marki An-2SKh je korišten za radove u poljoprivredi s ugrađenim spremnikom za granularne hemikalije u teretnom prostoru te raspršivačem ispod zrakoplova; mogle se su koristiti i tekuće kemikalije te je u tom slučaju korišten raspršivač u obliku prskalica ugrađivan na krila. Poljska verzija An-2SKh je nosila oznaku An-2R. An-2S (sanitarniy / medicinski) je civilna sanitetska verzija koja je imala prostor za tri nosila na svakom boku teretnog prostora. Uz to imala je dodatke za medicinsku opremu te pitku vodu. An-2M (modifitseerovaniy / modifikacija) je poboljšana poljoprivredna verzija koja je imala izmjenjeni unutarnji spremnik za hemijske tvari a za letenje je bio potreban samo jedan pilot. 1950. Antonov je počeo s radovima na verziji An-2T s plovcima umjesto stajnog trapa što se ostvarilo u obliku An-2V (vodniy / "vodeni") a prvi let je obavljen 31. juna 1951. Poljaci su izradili ovu verziju pod oznakom An-2M na taj način kopirajući oznaku poboljšane sovjetske poljoprivredne verzije. Kinezi su proizvodili An-2T pod oznakom Y-5A, An-2SKh kao Y-5B i An-2TD kao Y-5C, s tim da njihovi zrakoplovi nisu 100% sovjetske kopije već imaju i poboljšanja koja im omogućuju ekonomičniji let itd. minijatura|desno|200px|An-2 na ukrajinskoj poštanskoj marki Bilo je više pokušaja izrade protivpožarnih verzija, ali jedina baš uspješna je bila An-2LP, u osnovi An-2V s plovcima koji su mogli zahvatiti vodu. Antonov An-6 je bio pokušaj izrade verzije s dobrim letnim karateristikama na velikim visinama za potrebe atmosferskih istraživanja. Imao je dodatni kokpit tačno ispred vertikalnog stabilizatora koji je bio namjenjen tehničaru, no kasnije se pokazalo da je ta ugradnja imala jako negativne posljedice na upravljanje zrakoplovom. Nije ušao u proizvodnju, napravljeno je samo 6 zrakoplva i to bez dodatne kabine. An-2F je bila drastična modifikacija u odnosu na dotadašnje serije. Radilo se o zrakoplovu za izviđanje bojnog polja koji je testiran od 1948. do 1950. Imao je potpuno izmjenjen stražnji dio trupa, dva vertikalna stabilizatora, kupolu sa mitraljezom te je mogao nositi određenu količinu lakih bombi. Izrađena su samo dva, budući da se zaključilo da su helikopteri bolje prilagođeni traženoj ulozi.
Tehnički podaci
right|300px
Nekrofilija
Nekrofilija je spolna nastranost  kod koje dolazi do  spolnog odnosa sa mrtvim tijelima. Smatra se rijetkom, međutim neki psiholozi vjeruju da bi bila češća da više osoba dolazi u kontakt sa mrtvim tijelima. Najčešće se očituje oralnom aktivnošću. Leš predstavlja nadoknadu za majku ili neki drugi izgubljeni objekat. Na taj način oživljava se trenutak saznanja o smrti voljene osobe. Posebno je obrađuje Erich Fromm, koji je dijeli na seksualnu i neseksualnu. Ova nastranost često se sublimira u uobičajenim svakodnevnim situacijama kao što su: ljubljenje i posmatranje mrtvaca, interes za sve gnjilo i trulo, pretvaranje živog u neživo. Često se vidi u snovima i pričanju o nesrećama, smrti, zločinima, sprovodima.
Henrietta Swann Leavitt
Henrietta Swann Leavitt (Henrijeta Svon Livit) (1868.-1921.) je bila kćerka američkog ministra. Nakon završetka studija na tadašnjem Society for the Collegiate Instruction of Women (danas Radcliffe univerzite t) u Radcliffu prešla je na Harvard. Edward C. Pickering tadašnji direktor opservatorije na Harvardu ponudio joj je posao. Leavitt je katalogizirala promjenljive zvijezde u malom Magelanovom oblaku, u koje spadaju i Cefeidi. Analizirajući foto ploče zapazila je da postoji proporcionalni odnos između apsolutne magnitude i periode Cefeida. Na ovaj način moguće je odrediti udaljenost astronomskih objekata, gdje korištenje paralakse to nije dozvoljavalo. Leavitt je radila na opservatoriji do smrti.
Siboglinidae
Siboglinidae, takođe poznate i kao bradati crvi, suporodica iz razreda Polychaeta, koljeno Annelida, čiji su članovi činili nekadašnje koljeno Pogonophora (džinovski crvi) i Vestimentifera. Obuhvataju oko 100 vrsta crvolikih organizama u cijevima, koje žive u okeanskim sedimentima, na dubinama od 100 do 10.000 m. Mogu se naći oko hidrorermalnih otvora, oko ispusta metana, s potopljenim biljnim materijalom ili kitovskim lešinama.
Prvi uzorci iskopani su iz voda sadašnje Indonezije, 1900. godine. Ovi uzorci dati su francuskom zoologuMauriceu Caulleryu, koji ih je proučavao gotovo 50 godina.
Anatomija
Većina siboglinida je prečnika manjeg od 1 mm, ali dužine 10–75 cm. Naseljavaju cjevaste strukture sastavljene od hitina i pričvršćene na dno. Cijevi su često u klasterma velikih kolonija.
Tijelo je podijeljeno u četiri regije. Prednji kraj naziva se glaveni (kefalni) režanj, koji ima od 1 do preko 200 tankih granatih, trepljastih pipaka, a svaki nosi sitne bočne grane poznate kao pinule. Iza toga je žljezdani prednji dio koji pomaže u odvajanju cijevi. Glavni dio tijela je trup, koji je snažno izdužen i na sebi ima razne anule, papile i trepljaste puteve. Stražnji dio trupa je kratak metameriziran na segmente zvane opistosoma, sa vanjskim uparenim hetama, koji očito pomažu smještanju životinje u bazu svoje cijevi.
Tjelesna šupljina ima zaseban odjeljak u svakoj od prve tri regije, a proteže se u pipcima. Opistosom ima celomsku komoru u svakom od svojih 5 do 23 segmenta, odvojenu septama. Crvi imaju složen zatvoreni cirkulacijski sistem i dobro razvijen nervni sistem, ali kao odraslima, siboglinidima potpuno nedostaju usta, crijeva i anus. Siboglinide su diecijske, sa jednom gonadom sa svake strane trupa, unurar tjelesne šupljine. Oplođena jaja razvijaju se untar cijevi; iz njih se izlegu male trepljaste, crvolike larve.
Evolucija
Siboglinidae je veoma teško smjestiti u evolucijski kontekst. Ispitivanjem genetičkih razlika između anelida, postoji naučni konsenzus da je Siboglinidae porodica u redu Polychaeta. Fosilni tragovi, zajedno sa molekulskim satom sugeriraju da porodica vodi porijeklo iz mezozoika (prije 250 – 66 miliona godina) ili kenozoika (66 miliona godina – noviji). Međutim, postoje neki fosili kristaliziranih cijevi koji se pripisuju ranim siboglinidama, koji datiraju od prije 500 miliona godina. Ispitivanja molekulskog rada koji poravnava pet gena jasno je stajalo da postoje četiri različita kladusa Siboglinidae. To su vestimentifera, Sclerolinum, frenulate i Osedax. These clades represent the four tracks evolution has followed within Siboglinidae. Vestimentiferane žive u staništima podmorskih ispusta i oko njih. O odvajanju vestimentifera na staništima ispusta i dubinskih sistema i dalje se raspravlja zbog nekih filogenija zasnovanih na podacima o sekvencama koje pokazuju u kontinuitet rodova. Sclerolinum je monogenerični kladus životinja koje žive u zajednicama bogatim organskim otpacima. Frenulate žive u staništima sedimenata bogatih organskim materijama. Osedax je monogenerički kladus životinja koje su specijalizirane za život na ortacima kitovskih kostiju, iako u posljednje vrijeme postoje dokazi da i oni sada također žive i na ribljim kostima.
Vestimentifere
Kao i drugi cjeevasti crvi, vestimentifera su morski i bentoski. Riftia pachyptila, poznata je samo iz sistema hidrotermalnih otvora. Njeno tijelo podijeljeno je u četiri regije; obturakulum, vestimentum, trup i opistosom. Obturakulum je prvi prednji dio tijela. Glavni trup tijela nosi krilaste ekstenzije, vestimentum, odakle i potiče njihovo ime. Isto tako, za razliku od drugih siboglinida koji nikada nemaju probavni trakt, oni imaju onaj koji potpuno izgube tokom metamorfoze.
Njihova primarna prehrana dobija se iz tekućina bogatih sulfidima koji potiču iz hidrotermalnih otvora u kojima žive. Sumpori se metaboliziraju simbiotskim vodik-sulfidom ili oksidacijom metana iz bakterija koje žive u unutrašnjem organu, trofosomu. Jedan gram trofosomskog tkiva može sadržavati milijardu bakterija. Nije u potpunosti shvaćeno kako crvi potiču svoj odnos prema bakterijama. Čini se da bakterije koloniziraju larve životinje-domaćina nakon što se nastane na površini, ulazeći kroz njihovu kožu. Ovaj način unosa, poznat kao horizontalni prijenos, znači da svaki organizam može imati različite vrste bakterija koje pomažu u ovoj simbiozi. Međutim, sve ove bakterije imaju sličnu ulogu u održavanju vestimentifera. Nedavni rad ukazuje da endosimbionti imaju široku lepezu metaboličkih gena, što im može omogućiti prelazak između autotrofnih i heterotrofnih oblika prikupljanja hranjivih sastojaka. Kada domaćin ugine bakterije ponovo postaju slobodnoplivajuće u morskoj vodi.
Otkriće hidrotermalnih otvora na istočnom Tihom okeanu brzo je praćeno otkrićem i opisom novih vrsta vestimentiferskih cjevastih crva. Oni su među najdominantnijim organizmima povezanim sa hidrotermalnim otvorima u Tihom okeanu. Cjevaste crvi se usidre u supstrat hidrokarbonskog ispusta, pomoću korijenova smještenih na baznom dijelu njihovih tijela. Netaknuti korijeni cjevčica su se pokazali vrlo teškim za proučavanje, jer su izrazito osjetljivi i često se odvajaju kada se cijev ukloni iz hipotermalnih područja otvora. Nesigurno je koliko dugo korijeni cjevastih crva mogu narasti, ali su obnovljeni duži od 30 mm.
Pojedinačna nakupina crva može sadržavati hiljade jedinki, a korijeni koje proizvede svaki cjevasti crv mogu se zaplesti s korjenovima susjednih. Te prostirke od korijena poznate su kao "konopci" i putuju niz cijevi mrtvih cjevastih crva i prolaze kroz rupe u stijenama. Čini se da prečnik i debljina zidova cjevi ne mijenjaju udaljenost od trupnog dijela cjevaste gliste.
Poput trupnok dijela organizma, i korijeni vestimentiferskih crva su sastavljeni od hitinskih kristalita koji podržavaju jedinku i štite od predatora i uticaja okoline. Vestimentiferski cjevasti crevi sami grade vanjsku hitinsku strukturu izlučivanjem hitina iz specijaliziranih žlijezda koje se nalaze u njihovim tjelesnim zidovima.
Vincent C. Gray
Vincent Condol Gray (rođen 8. novembra 1942.) američki je političar koji bio na funkciji 7. po redu gradonačelnika Distrikta Columbia, odnosno glavnog grada SAD, Washingtona. Prije nego što je postao gradonačelnik u januaru 2011., Gray je služio i kao predsjednik Vijeća Distrikta Columbia te kao član Vijeća iz Kvarta 7 (Ward) Washingtona. Tokom 1990tih je bio direktor Odjeljenja za socijalne usluge Distrikta. Član je Demokratske stranke.
Tokom svoje političke karijere, uglavnom je bio socijalno angažiran. Političku karijeru je počeo u Udruženju za retardirane osobe D.C., udruženju koje se zalagalo za pomoć ovoj populaciji građana. Tamo je potpomagao duševne bolesnike novim inovativnim javnim programom. Godine 1991. tadašnja gradonačelnica Sharon Pratt Kelly ga imenuje za direktora Odjeljenja za socijalne usluge grada Washingtona. Od 1994. do 2004. godine Gray je bio generalni direktor organizacije Convenant House Washington, koja se brinula za omladinu beskućnike.
Gray se 30. marta 2010. godine kandidirao za gradonačelnika Washingtona. Tokom svoje kampanje koristio je slogan, kojim se i ranije koristio kao potpredsjednik Gradskog vijeća: One City, Leadership We Need (bos. Jedan grad, (jednog) lidera trebamo). Na izborima za gradonačelnika osvojio je 54% glasova, dok je njegov najveći protivnik Adrian Fenty osvojio 44% glasova.
Hermann von Helmholtz
mini|desno|Hermann von Helmholtz Hermann Ludwig Ferdinand von Helmholtz (Potsdam, 31. august 1821. – Berlin, 8. septembar 1894) je bio njemački ljekar i fizičar. Njegov život je bio u znaku potpune predanosti nauci i jedan je od najznačajnijih naučnika 19. vijeka.
Kao mladi čovjek, von Helmholtz je bio zainteresiran za prirodne nauke, ali ga je otac poslao na studij medicine zbog izglednije finansijske podrške od strane države. Širokog spektra interesa, von Helmholtz je pisao o starosti Zemaljske kugle do opisa Sunčevog sistema.
Prvo značajnije naučno dostignuće je bilo 1847. kada je otkrio princip sačuvanja energije kod metabolizma mišića. Potvrdio je da ne postoji "životna snaga" u organizmu koja dodaje energiju za pokrete mišića.
Polazeći od ranijih radova Sadi Carnota, Émile Clapeyrona i James Prescott Joulea, postavio je odnose između mehanike, toplote, svjetlosti, elektriciteta i magnetizma odnoseći se prema njima kao pojavnosti jedne "sile" (energije u modernim terminima). Svoje teorije je objavio u knjizi Über die Erhaltung der Kraft (O sačuvanju sile, 1847).
Imao je radove u osjetilnoj fiziologiji, a njegov student Wilhelm Wundt uspješno je nastavio ta istraživanja. Von Helmholtz je značajnije pridonio medicini na polju oftalmologije. Izumio je oftalmoskop, instrument koji se koristi za ispitivanje unutrašnjosti ljudskog oka. Tako je preko noći postao poznat u cijelom svijetu. Njegovo glavno djelo Handbuch der Physiologischen Optik (Priručnik za fiziološku optiku), daje empirijske teorije za prostorni vid u boji i opažanje pokreta.
Taj priručnik postao je osnovno referentno djelo na svom polju tokom druge polovine 19. vijeka. Njegova teorija o akomodacijskom refleksu ostala je nepromijenjena sve do zadnjeg desetljeća 20. vijeka.
Von Helmholtz je 1863. objavio knjigu "Die Lehre von den Tonempfindungen als physiologische Grundlage für die Theorie der Musik" pokazujući i dalje interes za fiziku opažanja. Ta knjiga uticala je na muzikologe sve do 20. vijeka. Na tom polju izumio je tzv. Helmholtzov rezonator kako bi prikazao snagu različitih tonova.
Njegovi studenti (bio je profesor u Königsbergu, Bonnu, Heidelbergu i Berlinu) koji su kasnije postali poznati su: Max Planck, Heinrich Kayser, Eugen Goldstein, Wilhelm Wien, Arthur König, Henry Augustus Rowland, A. A. Michelson i Mihajlo Pupin.
NBA 1994/1995.
NBA sezona 1994-95 je bila 49. sezona NBA lige.
Torzija
Blisko vezani koncepti Reidemeister-ove torzije (također nazvane R-torzija, Franz torzija, de Rham torzija) i analitička torzija (također poznata kao Ray-Singer torzija)
Tamilski jezik
Tamilski jezik (தமிழ்; ISO 639-3: tam ) je jezik naroda Tamili, i jedan od jezika Indije. Govori se u državi Tamil Nadu i na teritoriji Pondicherry (Pondichéry), gdje ima status službenog jezika. Također je službeni jezik u Maleziji, Šri Lanki i Singapuru. Zajednice koje govore ovim jezikom postoje na Fidžiju, u Indoneziji, Mianmaru, Južnoj Africi, na Mauricijusu i Reunionu, kao i u Evropi i Sjevernoj Americi.
Karakteristike
desno|250px|mini|Područje tamilskog jezika Tamilski jezik pripada porodici dravidskih jezika. To je jedan od najdrevnijih jezika u upotrebi danas, praktično neizmjenjen posljednjih 2500 godina. Stranih riječi ima malo, uglavnom iz hindi jezika, portugalskog, holandskog i engleskog. Neke od riječi tamilskog koje su ušle u širu upotrebu u svijetu su: mango i katamaran (கட்டு மரம், katu maram „povezane grede“).
Piše se fonetskim alfabetom izvedenim iz brami pisma. U pismu postoji 12 samoglasnika i 18 suglasnika. Od njih se može napraviti 216 kombinacija. Sa još jednim posebnim simbolom ('ஃ' ak), ukupan broj karaktera je 247.
Tamilski jezik je aglutinativni jezik, poput ostalih dravidskih jezika. Sufiksi mogu tvoriti nove riječi, ili označavati broj, vrijeme, raspoloženje itd.
Klasifikacija
Tamilski pripada tamilskoj podgrupi tamilsko-malajalamskih jezika, široj skupini tamil-kodagu, i jedan je od 47 južnodravidskih jezika.
Tamilski jezik
மனிதப் பிறவியினர் சகலரும் சதந்கிரமாகவ அவர்கன் மகிப்பிலும் உரிமைகளிம் சமமானவர்கள்.
Latinica
Manidap piraviyinar sagalarum sudandiramaagavey ; avargan magippilum urimagailim samamaanavargal.
Prijevod
Sva ljudska bića rađaju se slobodna i jednaka u dostojanstvu i pravima.
Brojevi
Tamilski, grantskog porijekla, koristi decimalni brojevni sistem :
Ova sistem brojeva se ne koristi već vijekovima, ali se može naći u starim zapisima, kao i na raznim hinduističkim hramovima. Tamilski danas koristi brojeve, koje popularno nazivamo "arapskim".
Gramatika
Normalan raspored riječi u tamilskom je: subjekt, objekt, glagol. Tamilski poznaje tri vremena: sadašnjost, prošlost i budućnost.
Padeži
Tamilski poznaje osam padeža, to su :
Glagoli
Glagoli u tamilskom su podijeljeni u dvije skupine: slabi i jaki glagoli.
Konjugacija
Ningal (Vi), je kao i u bosanskom izraz pristojnosti, te se obično koristi u oslovljavanju starijih osoba, osoba više hijerarhije i sl. Nii (ti) se koristi u razgovoru sa mlađim osobama, kao i u familijarnom govoru.
17. maj
17. maj / svibanj (17. 5) jest 137. dan godine po gregorijanskom kalendaru (138. u prestupnoj godini). Do kraja godine ima još 228 dana.
Postmodernizam
Postmoderna je književni pokret koji se javlja nakon modernizma i modernističkih pravaca, a traje do kasnog 20. vijeka. Jedini umjetnički pokret koji se javlja iza postmoderne je konceptualna umjetnost.
Većina autora smatra da postmodernistički pokret počinje nakon drugog svjetskog rata, iako mnogi za datum njegovog početka uzimaju i smrti dva modernistička pisca Virginie Woolf i Jamesa Joyca. U ovom periodu su osjećaju uticaji atomskog bombardovanja, Holokausta, borbe za osnovna ljudska prava i kompjuterske tehnologije
Kao i moderna umjetnost i postmodernizam se zasniva na unutrašnjem svijetu likova. Međutim, ne zasniva se na njihovom unutrašnjem sukobu, nego na svojevoljno razrušenim i samokritičnim likovima koje u svojim romanima opisuju Vladimir Nabokov, Vladimir Sorokin, John Fowles, John Barth, Thomas Pynchon, Kathy Acker, Dave Eggers, Giannina Braschi, Salman Rushdie, i Julian Barnes.
Književnost ove epohe ne stoji nasuprot modernizma, nego je ustvari njen produžetak prvenstveno po stilu koji je sada samosvjestan i ironičan. Modernistička težnja da se opiše unutrašnjost lika koji je u ratu sa samim sobom više ne postoji, ali su likovi sada posrednici i sudije koje nam ukazuju na korijene postmodernističke misli.
Košarkaška lopta
mini|desno|200px|Tipična košarkaška lopta Košarkaška lopta je lopta za igranje košarke. Vanjska površina lopte napravljena je od prirodne ili vještačke kože, a može biti i od gume. Površina lopte ne sadrži toksične ili bilo koje druge materijale koji mogu prouzrokovati alergiju.
Osobine lopte:
Holmij
Holmij je hemijski element sa simbolom Ho i atomskim brojem 67. On je dio serije hemijskih elemenata poznatih pod nazivom lantanoidi. Spada u rijetke zemne elemente. Holmij je otkrio švedski hemičar Per Theodor Cleve. Otkriven je najprije oksid holmija 1878. dobijen izdvajanjem iz ruda rijetkih zemalja, a ime je dobio po gradu Stockholmu. Elementarni holmij je relativno mehak i kovan srebreno-bijeli metal. Ne može se naći samorodan u prirodi jer je isuviše reaktivan. Međutim kada se izolira iz rude, prilično je stabilan u prisustvu zraka na sobnoj temperaturi. U dodiru s vodom vrlo lahko reagira i korodira, a prah holmija je zapaljiv ako se zagrijava.
Ovaj element se može naći u mineralima poput monacita i gadolinita, a komercijalno se izdvaja pretežno iz monacita pomoću ionoizmjenjivačkih tehnika. U svim svojim spojevima u prirodi, i gotovo svim laboratorijskim reakcijama i spojevima, nalazi se trovalentno oksidiran u vidu Ho(III) iona. Trovalentni ioni holmija imaju fluorescentne osobine slične mnogim drugim ionima rijetkih zemalja (mada ima svoj vlastiti set jedinstvenih linija emisionog spektra), pa se ioni holmija koriste na isti način i kao neke druge rijetke "zemlje" u određenim laserima i aplikacijama za bojenje stakla.
Holmij ima najvišu magnetnu permeabilnost (propustljivost) od svih poznatih hemijskih elemenata, pa se zbog toga upotrebljava za vrhove ili dijelove magnetnih polova za neke od najsnažnijih statičkih magneta. Pošto holmij također vrlo dobro apsorbira neutrone, također se koristi i kao gorivi "otrov" u nuklearnim reaktorima.
Historija
Holmij (Holmia, latinsko ime za grad Stockholm) su otkrili Jacques-Louis Soret i Marc Delafontaine 1878. godine, kada su primijetili neobične spektrografske apsorpcijske trake tada još nepoznatog elementa (nazvali su ga element X). Sljedeće godine, Per Teodor Cleve, nezavisno od njih dvojice, otkrio je ovaj element dok je radio na proučavanju rijetke zemlje erbije (erbij-oksid).
Koristeći metode koje je razvio Carl Gustaf Mosander, Cleve je najprije uklonio sve poznate nečistoće iz erbije. Rezultat tog rada bile su dvije supstance, jedna zelena a druga smeđa. Smeđu supstancu Cleve je nazvao holmija (prema latinskom nazivu svog rodnog grada, Stockholma), a zelenu tulija. Za holmiju kasnije se ispostavilo da se radilo o holmij-oksidu a tulija je bila tulij-oksid. U klasičnom radu Henryja Moseleya o atomskim brojevima, holmiju je dodijeljen atomski broj 66. Zbog načina dobijanja holmija, uzorak koji je Moseley ispitivao imao je veliku količinu nečistoća, među kojim je dominirao susjedni (tada još neistraženi) disprozij. Iako je utvrdio emisijske x-zrake za oba elementa, ipak je smatrao da one dominantne pripadaju holmiju, umjesto nečistoćama disprozija.
Fizičke
thumb|lijevo|Ho2O3, lijevo: prirodno svjetlo, desno: pod hladnom katodnom fluorescentnom svjetiljkom Holmij je relativno mehak i kovan element, prilično dobro otporan na koroziju, stabilan na suhom zraku pri standardnim uslovima temperature i pritiska. Stajanjem na vlažnom zraku i pri povišenoj temperaturi, vrlo brzo oksidira gradeći žučkasti oksid. U čistom obliku, holmij je metal izrazitog srebrenastog sjaja.
Holmij(III)-oksid pokazuje neobične promjene boje u zavisnosti od osvjetljenja okoline. Pri dnevnom svjetlu je tamno-žute boje. Pri trihromatskom svjetlu, prelazi u jarko narandžastu boju, koja se gotovo nikako ne razlikuje od boje erbij-oksida pri istim uslovima osvjetljenja. Znatne promjene boje uzrokovane su oštrim apsorpcijskim trakama holmija koje imaju interakciju s podskupom oštrih emisijskih traka trovalentnih iona europija i terbija, djelujući poput fosfora.
Ovaj element ima najviši magnetni moment (10,6 µB) od bilo kojeg drugog elementa u prirodi, kao i druge vrlo neobične magnetne osobine. Kada se kombinira sa itrijem, dobija se izuzetno magnetična legura. Holmij je paramagnetičan u normalnim uslovima, ali je feromagnetičan pri temperaturama ispod 19 Kelvina.
Hemijske
Metalni holmij polahko tamni u prisustvu zraka, a vrlo lahko sagorijeva dajući holmij(III)-oksid:
Holmij je relativno elektropozitivan i općenito trovalentan. Sporo reagira u hladnoj vodi a znatno brže ako se ona zagrije, gradeći holmij-hidroksid:
Metal se dobro rastvara u razblaženoj sumpornoj kiselini gradeći rastvore koji sadrže žute Ho(III) ione, u vidu kompleksa [Ho(OH2)9]3+:
Najčešće oksidacijsko stanje holmija je +3. U rastvorima je obliku iona Ho3+ okružen sa devet molekula vode. Rastvara se u kiselinama.
Izotopi
Prirodni holmij sadrži samo jedan stabilan izotop, holmij-165. Poznati su i neki sintetički radioaktivni izotopi, među kojim je najstabilniji holmij-163 sa vremenom poluraspada od 4.570 godina. Svi drugi radioizotopi u osnovnom stanju imaju vremena poluraspada kraća od 1,117 dana, a većina njih vremena poluraspada kraća od 3 sata. Ipak, metastabilni 166m1Ho ima vrijeme poluraspada od oko 1.200 godina zbog svog velikog spina. Ova činjenica, uz podatak da on ima i vrlo visoku energiju pobuđivanja, rezultira izuzetno bogatim spektrom gama zraka pri raspadu, koje nastaju kada metastabilno stanje prelazi u osnovno, čineći ovaj izotop korisnim za eksperimente u nuklearnoj fizici kao sredstvo za kalibriranje energetskih odgovora i intrinzičke efikasnosti gama spektrometara.
Rasprostranjenost
thumb|desno|[[Gadolinit ]] Kao i svi drugi metali rijetkih zemalja, holmij se također ne nalazi u prirodi u elementarnom stanju. Može se naći u spojevima s drugim elementima ili u mineralima poput gadolinita (tamniji dio minerala prikazanog na slici desno), monacita i drugih koji sadrže rijetke zemne elemente. Glavna područja iz kojih se kopaju rude holmija nalaze se u Kini, SAD, Brazilu, Indiji, Šri Lanki i Australiji. Njegove rezerve na Zemlji procjenjuju se na oko 400 hiljada tona. Holmij sačinjava oko 1,1 ppm (dijelova na milion) Zemljine kore po težini, te je tako 56. element po rasprostranjenosti na Zemlji. Rasprostranjenost holmija u skladu je sa Oddo-Harkinsovim pravilom: kao element sa neparnim atomskim brojem, manje je rasprostranjen od njegovih "susjeda" sa parnim atomskim brojevima, disprozijem i erbijem. Međutim, holmij je najrasprostranjeniji lantanoid sa neparnim atomskim brojem. U zemljištu ga ima približno 1 ppm, u morskoj vodi oko 400 dijelova na kvadrilion, a gotovo nikako u Zemljinoj atmosferi. U odnosu na druge lantanoide, holmij je dosta rijedak. U svemiru ga ima oko 500 dijelova na bilion, računajući po težini.
Upotreba
thumb|lijevo|180px|Rastvor 4% holmij-oksida u 10%-noj perhlornoj kiselini, trajno zatvoren u kvarcnoj kiveti kao optički kalibracijski standard Holmij ima najveću magnetnu jačinu od svih elemenata, pa se zbog toga koristi za proizvodnju najsnažnijih vještačko generiranih magnetnih polja, pri čemu se dodaje vrlo snažnim magnetima u vidu dijelova magnetskih polova (odnosno dijelova koji koncentriraju magnetni tok). Pošto može apsorbirati neutrone nastale nuklearnom fisijom, također se koristi i kao gorivi "otrov" za regulaciju nuklearnih reaktora. Holmij se koristi u sklopu lasera čvrstog stanja na bazi itrij-željezo-granata (YIG) i itrij-lantan-fluorida (YLF), koji su našli primjenu u mikrotalasnoj tehnici (naročito za potrebe raznih medicinskih i stomatoloških tehnika). Laseri na bazi holmija emitiraju zračenje talasne dužine 2,1 mikrometara. Također se koriste i u oblasti optičkih kablova.
Ovaj metal je jedan od sastojaka koji daju boju za staklo i cirkon ("lažni dijamant"), dajući im žutu ili crvenu nijansu. Staklo koje sadrži holmij-oksid ili njegov rastvor (obično u perhlornoj kiselini) ima vrlo oštre vrhove optičke apsorpcije u spektralnom opsegu od 200 do 900 nm. Također je koristan i kao standard za kalibraciju optičkih spektrofotometara, i lahko je dostupan na tržištu.
Radioaktivni dugoživući izotop holmija Ho-166m1 upotrebljava se za kalibraciju gama spektrometara. U martu 2017, IBM je objavio da je razvio tehniku pohranjivanja jednog bita podataka na jedan set atoma holmija postavljenog na ležište od magnezij-oksida.
Otrovnost
Veće količine soli holmija mogu predstavljati opasnost po zdravlje ljudi ako se udišu, konzumiraju oralno ili ubrizgaju injekcijom. Biološki efekti pri izlaganju holmiju u dužem vremenskom periodu nisu poznati. Smatra se da holmij ima nizak nivo akutne otrovnosti.
Vanjski linkovi
🇵🇸
Bolesti pčela
Najčešće bolesti pčele su:
Štetočine mogu biti:
'''Trovanje pčela:
Kardiomiopatija
Kardiomiopatija je grupa bolesti koje zahvataju srčani mišić. U početku može biti malo ili nimalo simptoma. Kako se bolest pogoršava, mogu se javiti kratkoća daha, osjećaj umora i otok nogu, zbog početka srčane insuficijencije. Može doći do nepravilnog rada srca i nesvjestica. Pogođeni su pod povećanim rizikom od iznenadne srčane smrti.
Znaci i simptomi
Simptomi kardiomiopatija mogu uključivati umor, oticanje donjih ekstremiteta i kratak dah nakon napora. Dodatni simptomi stanja mogu uključivati aritmiju, nesvjesticu i vrtoglavicu.
Uzroci
Kardiomiopatije su ili ograničene na srce ili su dio generaliziranog sistemskog poremećaja, što često dovodi do kardiovaskularne smrti ili progresivne invalidnosti, uzrokovane srčanom insuficijencijom. Druge bolesti koje uzrokuju disfunkciju srčanog mišića su isključene, kao što su koronarna arterijska bolest, hipertenzija ili abnormalnosti srčanih zalistaka. Često, osnovni uzrok ostaje nepoznat, ali u mnogim slučajevima može se identificirati. Alkoholizam je, naprimjer, identificiran kao uzrok dilatacijske kardiomiopatije, kao i toksičnost lijekova i određene infekcije (uključujući Hepatitis C). Neliječena celijakija može uzrokovati kardiomiopatije, koje se mogu potpuno preokrenuti pravovremenom dijagnozom. Pored stečenih uzroka, molekulskobiološki i genetički faktori doveli su do prepoznavanja različitih genetičkih uzroka.
Klinička kategorizacija kardiomiopatije kao 'hipertrofirana', 'dilatirana' ili 'restriktivna', postala je teško održiva jer bi neka od stanja mogla ispuniti uvjete više od jedne od te tri kategorije u bilo kojoj određenoj fazi svog razvoja.
Definicija Američke asocijacije za srce (AHA) dijeli kardiomiopatije na primarne, koje pogađaju samo srce, i sekundarne, koje su rezultat bolesti koje pogađaju druge dijelove tijela. Ove kategorije su dalje podijeljene u podgrupe koje uključuju nova znanja o genetici i molekulsknoj biologiji.
Mehanizam
Patofiziologija kardiomiopatija razumije se bolje na ćelijskom nivou s napretkom molekulskih tehnika. Mutantni proteini mogu poremetiti rad srca u kontraktilnom aparatu (ili mehanosenzitivnim kompleksima). Promjene kardiomiocita i njihovi uporni odgovori na ćelijskom nivou uzrokuju promjene koje su u korelaciji s iznenadnom srčanom smrću i drugim srčanim problemima.
Dijagnoza
Među dijagnostičkim procedurama koje se rade za utvrđivanje kardiomiopatije su:
Klasifikacija
Kardiomiopatije se mogu klasificirati prema različitim kriterijima:
Tretman
Liječenje može uključivati sugestiju za promjenu načina života kako bi se bolje upravljalo stanjem. Liječenje ovisi o tipu kardiomiopatije i stanju bolesti, ali može uključivati lijekove (konzervativno liječenje) ili jatrogene/implantirane pejsmejkere za spore otkucaje srca, defibrilatore za one koji su skloni za fatalne srčane ritmove, ventrikulski pomoćni uređaj (VAD) za tešku srčanu insuficijenciju ili ablacija za ponavljajuće aritmije koje se ne mogu eliminirati lijekovima ili mehaničkom kardioverzijom. Cilj liječenja je često ublažavanje simptoma, a nekim pacijentima na kraju može biti potrebna transplantacija srca.
Liječenje i epidemiologija
Liječenje ovisi o tipiu kardiomiopatije i ozbiljnosti simptoma. Tretmani mogu uključivati promjene životnog stila, lijekove ili operaciju. Operacija može uključivati ventrikularni pomoćni uređaj ili transplantacija srca.
U 2015. kardiomiopatija i miokarditis pogodili su 2,5 miliona ljudi. Hipertrofijska kardiomiopatija pogađa oko 1 od 500 ljudi, dok dllatacijska kardiomiopatija pogađa 1 od 2.500. They resulted in 354,000 deaths up from 294,000 in 1990. Aritmogena desnokomorska displazija češća je kod mladih ljudi.
Antonov An-26
Antonov An-26 Curl 1970. ulazi u službu istočnoevropskih vojnih avijacija kao transporter i kao putnički avion za kratke relacije. Naslonjen na model An-24 razlikuje se samo po jačim motorima i preuređenom repu. Koristi se u 33 države. Kina je za svoje potrebe napravila poseban model pod nazivom Xian Y-14. Druga verzija ovog aviona je bio An-30 Clank koji je koršten za kartografiju i izviđanje. An-32 Cline je posebna varijanta za letove na visoko ležeće aerodrome i vruća područja.
Razvoj
Razvoj vojnog transportnog aviona An-26 je započet 1964. godine. Program se bazirao na daljem razvoju postojećeg transportnog aviona An-24T. Programom je rukovodio V. A. Garvardt (zamjenik glavnog konstruktora). Zamijenio ga je, aprila mjeseca 1969. godine, Orlov. Reprojekat aviona An-24T u An-26 se sastojao u rekonstrukciji zadnjeg dijela trupa, horizontalnog repa, ugradnjom velikog otvora (vrata) s utovarno-istovarnom rampom i u integraciji novih motora, veće snage. Zahtjevano je da An-26 ima maksimalnu poletnu masu do 24000 kg. To je posljedično uslovilo ugradnju jačih motora Ai-24VT i ojačanje strukture krila.
Do maja 1968. godine je završena i predata fabrici sva tehnička dokumentacija za prototip aviona An-26. Razvoj i proizvodnja prvog prototipa su završeni 20. decembra 1968. godine. Njegov prvi let je izvršen 21. maja 1969. godine, a istog leta je prikazan na izložbi aviona u Buržeu, kraj Pariza. Njegova detaljna ispitivanja su trajala do 21. septembra 1970. godine. Donesena je odluka i otpočela je serijska proizvodnja još 1968. godine, bez čekanja na poletanje i rezultate ispitivanja prototipa. To je učinjeno na osnovu procjene da ne postoji rizik za uspjeh razvoja zadatog reprojekta aviona An-24 u An-26. Serijska proizvodnja je organizovana u Kijevskoj fabrici aviona. Prvi serijski avion An-26 je završen 29. augusta 1969. godine. U 1970-toj godini je uhodana serijska proizvodnja. Proizvodnja toga tipa aviona je trajala sve do 1986. godine. Ukupno je proizvedeno 1410 aviona An-26.
U 1970-toj godini je počelo uvođenje An-26 u operativnu upotrebu u jedinice Crvene armije SSSR-a, a u Aeroflot 1973. god. Po podacima Federalne zrakoplovne službe (FAS), prvog maja 1998. godine u Rusiji se u upotrebi nalazilo 276 civilnih aviona. Po procjeni FAS-a u 2005. godine ostalo je svega 126 civilnih aviona An-26. Nepoznat je tačan podatak koliko se aviona An-26 nalazi u oružanim snagama. Avion An-26 se masovno koristi u zrakoplovstvima 29 zemalja svijeta.
Opis
thumb|Pogled u unutrašnjost aviona. Avion AN-26 je metalni visokokrilac monoplan sa trupom tipa polumonokok i klasičnim repnim površinama. Na krilu aviona se nalazi visokoefikasni flaps koji je izveden iz četiri sekcije od kojih su dvije jednoprocjepne a dvije dvoprocjepne. Zahvaljujući ovakvoj konstrukciji flapsa kao i aerodinamici samog krila, brzine potrebne za polijetanje i slijetanje ovog aviona su male što doprinosi ukupnoj bezbjednosti posade i putnika.