cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Zejnula Rasulev
Biografija
Pohađao je medresu u rodnom selu, zatim i u drugim selima; 1858 godine završio je školovanje u medresi Muhamedija u gradu Troicku (sada u Čeljabinskoj oblasti).
Od 1858 godine je imam-hatib u selu Akuža, Verhneuraljskog okruga Orengburske gubernije (sada u Učalinskom rejonu Baškortostana).
Kako je bio šakird, počeo se zanimati sufizmom. 1859. godine zaređen je za člana sufijskog reda naksibendija. Metodu mistične spoznaje istine ( tarik) usavršio je u Istanbulu od 1869. do 1870. godine, gdje je učio kod šeika Ahmed Zijauidin Gumushanevija; od njega je dobio dopuštenje (idžaza) podučavati učenje Nakšibendi sufija. Išao je na hadž. Po povratku u domovinu uveo je niz novina u praksi sufizma među lokalnim muslimanima - glasni zikr (opetovano spominjanje Allahovog imena), slavljenje mevluda, nošenje brojanica.
Vlasti su ga progonile zbog širenja ideje sufizma. Službeni predstavnici islama — ortodoksne mule i kadimisti — optužili su ga za krivovjerje i neprijateljsko djelovanje protiv vlasti. Prema njihovoj prijavi, Rasulev je uhićen i u januaru 1873. godine, zajedno sa svojim prijateljem i suradnikom Gataulom Abdelmalikovim. prognan u politički egzil, u kojem je naizmjence služio u Zlatoustu (sada u Čeljabinskoj oblasti) u toku osam mjeseci, Nikoljsku Vologodskoj guberniji od 1873—1876. godine i u Kostromi od 1876—1881. godine.
1881 godine vratio se iz progona i ponovo obnovio religioznu aktivnost u selu Akuža. Ponovo je išao na hadž. Od 1884.g. je imam džamije u gradu Troicku (sada u Čeljabinskoj oblasti), gdje je osnovao medresu Rasulija, jedno od prvih novometodnih obrazovnih ustanova Južnog Urala. Imao je mnogo učenika i sljedbenika, postao je jedna od najutjecajnijih muslimanskih ličnosti u Rusiji. Također su ga nazivali "duhovnim kraljem svoga naroda".
Umro je 2 februara 1917 godine. Sahranjen na muslimanskom groblju u Troicku, Čeljabinskoj oblasti.
U narodnom sjećanju Baškira, sačuvane su mnoge legende o čudima i slušajevima iscjelenja bolesnika koje je iscijelio Zejnula Rasulev.
Historija Dalmacije
Historija Dalmacije obuhvaća povijest Dalmacije, jednog od najstarijih hrvatskih regionalnih pojmova.
Stari vijek
mini|Antički spomen Dalmacije Ime Dalmacija prvi se put spominje u epigrafskim spomenicima i u djelima rimskih pisaca tijekom rimskih osvajanja istočne obale Jadrana na prijelazu iz 1. stoljeća prije Krista. e. Rimljani su u 1. vijeku Dalmaciju nazivali provincijom, dijelom Ilirika, koja se prostirala duž istočne obale Jadranskog mora od rijeke Raše na sjeverozapadu do rijeke Drine na istoku i Budve na jugoistoku. U zaleđu, pokrajina je pokrivala veći dio planinske Hrvatske i današnje Bosne i Hercegovine. Stotinu kilometara južno od Save protezala se granica sa provincijom Panonijom. Na ovim prostorima živjeli su narodi ilirskog kulturnog kruga: Liburni, Japodi, Dalmati, Daorsi, Ardijci, Plerejc i, Mesijanci, Desitijat i, a dijelom i Autarsi i Enheleji. Nije neobično da je cijelo područje dobilo ime po Dalmatincima, jer su Rimljanima pružili najodlučniji otpor konačnom "pacifikaciji" 9. godine. Na njihovom tlu je sagrađena Salona, ​​dalmatinska metropola i jedan od najvećih gradova Rimskog Carstva. Ovako definirani geografski pojam Dalmacije u antičko doba postojao je do 7. stoljeća kada je 395. godine car Teodozije I Veliki podijelio Rimsko Carstvo na zapadni i istočni dio, Dalmacija je ostala unutar zapadne polovine Carstva, što će kasnije imati mnogo implikacija. Liburnija sa središtem u Zadru imala je određenu posebnost unutar Dalmacije, a to se ime spominje još u doba hrvatskih narodnih vladara početkom 9. stoljeća.
Srednji vijek
Vizantijski gradovi postali su žarišta romaničke kulture, latinskog jezika i kršćanske vjere u slovenskom okruženju. Diplomatska, ekonomska i kulturna saradnja sa zaleđem ubrzo je oživjela. Kršćanstvo se najvećim dijelom širilo u dubinu hrvatskog teritorija upravo iz dalmatinskih gradova, bez obzira na promjene u crkvenoj prevlasti Rima i Carigrada. Državne službe Bizanta, drugih europskih zemalja i rimske kurije de jure zadržale su antičku predstavu o teritorijalnom opsegu Dalmacije, koja se poklapa s crkveno-teritorijalnim ustrojstvom Splitske metropolije potvrđenom (ili ustanovljenom) splitskim crkvenim saborima godine. 925 i 928.
Za vrijeme vladavine kralja Tomislava (početak 10. st. - 928.) bizantski gradovi na primorju su se po prvi put ujedinili s ostatkom Hrvatske u liku vladara, a došlo je i do čvršće veze između Hrvatske i bizantskih dalmatinskih gradova. do života tek za vrijeme kralja Petra Krešimira IV (1058. - 1074.), kralja Hrvata i Dalmatinaca. Dalmatinski gradovi su postupno kroatizirani tijekom srednjeg vijeka (tako, na primjer, kralj Petar Krešimir IV za Čiku, istaknutu pripadnicu zadarskog patricija, može reći da je ona "... mea soror"). U vrijeme Petra Krešimira IV., orijentacija hrvatskog kraljevstva prema moru očitovala se poticanjem razvoja novih hrvatskih gradova na primorju, prvenstveno Biograda i Šibenika, koji se prvi put spominje 1066. godine za vrijeme njegove vladavine.
Koristeći slabljenje Hrvatske krajem 11. stoljeća, Mletačka Republika je nastojala preuzeti političku kontrolu nad istočnom obalom Jadrana. Mletačka republika je 1000. godine bez većeg otpora osvojila dalmatinske gradove i otoke i od tada, s kratkim prekidima, postala je vodeća sila u Dalmaciji (i na Jadranu) do 1797. godine. U tom periodu pojmovi Dalmacija i Hrvatska bili su sinonimi, što se može vidjeti iz povijesnih dokumenata, gdje su mletački duždovi nazivani i "Venetiae altque Dalmatiae sive Croatiae".. Nešto kasnije, mletački duždovi su, nakon što su pretrpjeli teritorijalne gubitke na hrvatskoj strani, izbacili ime vladara Hrvatske iz svog vladarskog imena (vidi Zadarski mir).
Dubrovnik se vještim diplomatskim manevrima uspješno izvukao iz čvrstog zagrljaja Mlečana. Najduže razdoblje nesmetane vladavine ugarsko-hrvatskih kraljeva nad Dalmacijom, odnosno nad dalmatinskim gradovima sa svojim teritorijama na otocima i u zaleđu bilo je od 1358. (nakon Zadarskog mira) do 1409. godine. To je bio procvat dalmatinskih komuna, posebno Zadar, Šibenik, Trogir, Split i Dubrovnik, kada ovi gradovi postaju jezgro dinamične strukture cijele regije. Zadar je teško oštećen kada su ga osvojili križari za Mlečane. Osvojio ga je bosanski kralj Tvrtko I Kotromanić 1389. godine i ušao u sastav Bosanskog kraljevstva, gdje je ostao do osmanskih osvajanja u 15. stoljeću.
Novi vijek
desno|mini|200x200piksel| Rukom slikana karta Dalmacije Dinastički sukobi u Ugarsko-hrvatskom kraljevstvu znatno su oslabili središnju kraljevsku vlast, što se očitovalo u snažnim centripetalnim težnjama perifernih pokrajina. Najveću korist od ovih prilika imala je Mletačka Republika koja je postupno preuzela kontrolu nad većinom Dalmacije (primorski gradovi i otoci) s izuzetkom Dubrovačke Republike diplomatskim putem (prodaja prava na Dalmaciju za 100.000 dukata od strane Ladislava Napuljskog Anžuvinaca 1409.) i vojnim poduhvatima. Mletački posjed u Dalmaciji znatno je smanjen osvajanjima Turaka Osmanlija krajem 15. i tokom 16. stoljeća. Dalmaciju sredinom 16. stoljeća opet čine samo primorski gradovi i ostrva od Zadra do Kotora i Budve). Kartografski izvori 17. stoljeća, slijedeći tadašnja državno-pravna shvaćanja, područje Zagore i zapadni dio Hercegovine nazivaju Turskom Dalmacijom (slično se područje sjeverozapadne Bosne naziva Turskom Hrvatskom).
Granice Dalmacije uspostavljene Mocenigo linijom 1718. (sa teritorijom Dubrovačke Republike) ostale su nepromijenjene do 1918. godine. Mletačka osvajanja rezultirala su ujedinjenjem društveno-geografski raznolikog područja. Za vrijeme osmanske vladavine promijenjena je etnička struktura stanovništva, što je naglasilo postojeće razlike. To se može dobro pratiti na temelju povlačenja čakavskog dijalekta unutar gradskih zidina primorskih mjesta i otoka, dok se na području Ravnih kotara, Bukovice i Zagore širi štokavski dijalekt. U Zagorje se doseljavanjem, progonstvom i bijegom doseljavalo hrvatsko štokavsko stanovništvo iz Turske, Hrvatske, Bosne, Hercegovine i Završja, kao i katoličko i pravoslavno vlaško stanovništvo. Pored jezičkih i vjerskih razlika, do izražaja dolaze i sociokulturne razlike. Jasno se razlikuju dva kulturna sloja: otočki i primorski prostor mediteranske civilizacije i zaleđe s naglašenim elementima dinarske patrijarhalne kulture.
Dalmacija na karti hrvatskih zemalja iz 1720. (bez prikaza turskih zemalja)
Kraljevina Dalmacija
U političkom smislu, Dalmacija je konačno ujedinjena tijekom Napoleonovih ratova. Godine 1806. francuska vojska je krenula na Dubrovnik, a 1808. godine Republika Sv. Vlasi su ukinuti, a njena teritorija pripojena Dalmaciji. Nakon pada Napoleona, dekretima Bečkog kongresa 1814. i 1815. godine, Dalmacija je pripojena Austrijskom carstvu. Da bi integrirao dalmatinsko područje od otoka Paga do Budve (a od 1878. do rijeke Željeznice kod Bara) bečki dvor je uspostavio zasebnu krunsku jedinicu Kraljevine Dalmacije i jedinstvenu zadarsku crkvenu provinciju (metropolu), kojoj je sve dalmatinske biskupije uključujući Split i Dubrovnik, drevna nadbiskupska središta.
Impresionirana Ilirskim provincijama Napoleonove Talijanske Kraljevine, gdje su francuski, talijanski i slovenački bili službeni jezici, hrvatska svijest se u hrvatskom Banatu razvija pod ilirskim imenom, posebno od 1860-ih.
Prva polovina 19. stoljeća u Dalmaciji se odvijala u začaranom krugu provincijalizma i osrednjosti. Loše decenije prije pada Mletačke Republike, koje su se u umjetnosti odrazile u zaostajanju i opadanju, nastavile su se i pod novim vladarom. Bilo je opće siromaštvo, nije bilo škola, a politički i geografski je bila odsječena od Hrvatske. Bila je to „poluzaboravljena zemlja na periferiji krute i konzervativne monarhije, usred još jednog složenog i teškog perioda njenog trajanja“, kako je napisala novinarka Nela Žižić u predgovoru izložbe splitskih slikara amatera iz 19. stoljeća (2004. ).
U Dalmaciji, "revolucionarna 1848.", postoji podjela na "marciliniste" (obnova Republike Sv. Marka - Venecija) i "monarhiste" (pristaše Habsburške monarhije) i nakon uvođenja parlamentarizma u dalmatinstvo pod vanjskim utjecajima. rezultira razumnom autonomijom. Dvorsko favoriziranje italijanizma, kako bi se spriječila slavenska većina u carskom vijeću, vodi nacionalnoj integraciji većinskog hrvatskog stanovništva, koja nadilazi lokalne razlike i specifičnosti. Pod utjecajem Hrvatsko-ugarske stranke prava i njenog dogovora s mađarskim liberalima da isporuče Dalmaciju kao politički adut u osvajanju vlasti (u Mađarskoj), oni (mađarski liberali) ublažavaju mađarski teror u hrvatskom Banatu kada dođu na vlast. ... drugim hrvatskim zemljama, bez obzira na to što bi to bio ne samo gubitak hrvatskog jezika u školama i javnim ustanovama, već zamjena austrijskog parlamentarizma krutim mađarskim feudalizmom. Autonomija je u porastu, predvođena uglavnom manjinskim, ali ekonomski jakim proitalijanskim stanovništvom. U kninskom kraju i Boki Kotorskoj, zbog agitacije sveštenika Srpske pravoslavne crkve, srpski jača. U Boki Kotorskoj se javlja i mali dio crnogorskog nacionalnog elementa. Dalmatinski sabor (pokrajinski sabor) i carsko i kraljevsko namjesništvo (vlada) u Zadru dugo su bili u rukama autonomaša naspram narodnjaka i pravaša (Mihovil Pavlinović, Miho Klaić, Šime Ljubić, Juraj Biankini). Veliku pobjedu hrvatske Dalmacije odnijeli su:
25. svibnja 1870., kada se nakon saborske odluke tog dana počinje pisati zapisnik Dalmatinskog sabora na hrvatskom jeziku.
21. maja 1883. godine, kada je na sjednici Dalmatinskog sabora prihvaćen prijedlog kojim je hrvatski jezik postao službeni jezik u Dalmatinskom saboru i Pokrajinskom (Pokrajinskom) odboru i kada je odlučeno da stranke moraju govoriti hrvatski jezik i da ne jedan u državnu službu može biti primljen ako ne govori hrvatski (iako se posljednje dvije odredbe kasnije često krše)
26. travnja 1909. - jezični red kojim je hrvatski jezik u potpunosti uveden kao službeni jezik u Dalmaciji; primjena odluke počela je tek 1. januara 1912. godine.
Poslije Prvog svjetskog rata
God. 1918. godine, nakon pada Austro-Ugarske Monarhije, dogodile su se velike promjene. Od 1918. Dalmacija je postala zasebna pokrajina u okviru novoosnovane Kraljevine Srba, Hrvata i Slovenaca, sa Splitom kao administrativnim centrom. Italija je okupirala Zadar, Šibenik, Lastovo i Palagružu, a talijanska okupacija Zadra, Lastova i Palagruže potvrđena je Rapalskim ugovorom 1920. Dalmaciji je vojno-političkim potezom "odsječena glava". Uredbom o podjeli zemlje (Kraljevine SHS) 1922. godine Dalmacija je podijeljena na Split i Dubrovnik, a Bokokotorski zaliv je odvojen od Dalmacije, kojoj je stoljećima pripadao, i pripojen Zeti. regije, a od tada Dalmacija kao jedinstvena politička pojam više ne postoji. Godine 1929. Zetskoj banovini je pripojen veći dio dubrovačkog područja, a ostatak Dalmacije bio je Primorska banovina sa središtem u Splitu. Godine 1931. Korčula je isključena iz Zete i pripojena Primorskoj banovini, a 1939. godine Primorska banovina i Dubrovački kraj ušle su u sastav Banovine Hrvatske. Nakon previranja u Drugom svjetskom ratu, čitav prostor povijesne Dalmacije, definiran nakon mletačko-turskih sukoba i ukidanja Dubrovačke republike, ulazi u sastav Jugoslavije. Bokokotorski zaliv ostao je van granica Hrvatske i pripojen je Crnoj Gori.
Poslije Drugog svjetskog rata
Brojne promjene u administrativno-teritorijalnom ustroju Hrvatske od 1945. do 1990. godine više nisu obnovile jedinstvenu Dalmaciju, iako je takva tendencija bila prisutna osnivanjem velikog splitskog okruga i konceptima regionalizacije koji su forsirali splitsku makroregiju u Dalmaciji. Kratkotrajna Zajednica dalmatinskih općina postojala je od 1987. do 1990. godine. Moderna županijska podjela Republike Hrvatske razdvojila je područje južne Hrvatske na četiri županije od kojih samo jedna ima dalmatinsko ime (Splitsko-dalmatinska županija; analogno u Požeško-slavonsku županiju). Izvan je funkcionalnog utjecaja Splita, najvećeg urbanog središta Dalmacije, posebno grada Zadra, koji integrira geografski profil otoka - Ravni kotari i Bukovica - Velebit - južna Lika. Centripetalni efekti u odnosu na Split izraženi su i na području Dubrovnika (osim donje Neretve).
U svakom slučaju, Dalmacija je povijesno i geografski bila dinamična odrednica južnog dijela hrvatskog nacionalnog prostora. Suvremena Hrvatska, naslijeđujući antičku, srednjovjekovnu i modernu Dalmaciju, dio je mediteranske europske civilizacije. U kulturno-povijesnom smislu Dalmacija je kao pojam i geografski naziv neosporna i nezamjenjiva, ali s ekonomskog i političkog aspekta sve manje funkcionira kao cjelina.
Tallahassee
Tallahassee je glavni grad američke savezne države Floride i sjedište okruga Leon. Za prijestonicu Floride izabran je 1824. Prema podacima Američkog ureda za popis, u Tallahasseeju je 2007. živjelo 168.979 stanovnika, dok je u širem gradskom području popisano 352.319 ljudi.
Geografske i klimatske karakteristike
Prema podacima Američkog zavoda za popis, gradska površina se prostire na 254,4 kvadratna kilometara, od kojih 247,9 km2 čini kopno, a 6,6 km2 vodene površine.
Tallahassee je prepoznatljiv po brdovitom terenu, a državno sjedište smješteno je na jednom od najviših gradskih brda. Nadmorska visina nije ravnomjerna u svim dijelovima grada i u područjima nadomak mora ne iznosi više od 61 metar.
Flora i fauna tipične su za ovo područje. Od višegodišnjih biljaka izdvajaju se nekoliko sorti borova, hrasta i magnolija koje predstavljaju dominantnu vrstu drvenastih biljaka. Iako se u gradu može naići i na palme, one su češće samo u priobalnim dijelovima.
Diana Rasimovičiūtė
Diana Rasimovičiūtė, udata Diana Brice, rođena 25. februara 1984. u Ignalini, u Litavskoj Sovjetskoj Socijalističkoj Republici, SSSR (danas Litvanija), je nekadašnja litvanska biatlonka.
Tallahassee
Geografske i klimatske karakteristike
Duga i topla ljeta sa kratkim i blagim zimama karakteristična su za ovaj dio Floride, što ide u prilog vrelom i vlažnom suptropskom klimatskom pojasu, u kojem je Tallahassee. Ljeta su u gradu toplija nego na ostatku poluostrva i on je jedan od rijetkih gradova čija prosječna dnevna temperatura ne prelazi 38 °C. Ljetno vrijeme karakteriziraju intenzivni pljuskovi propraćeni grmljavinom uz povjetarce s Meksičkog zaljeva. Prosječna ljetna temperatura iznosi 32 °C.
Diana Rasimovičiūtė
Olimpijske igre
Rasimovičiūtė je nastupila na pet olimpijskih igara: ZOI 2002, ZOI 2006, ZOI 2010, ZOI 2014 i ZOI 2018. Najbolji joj je rezultat bilo 18-o mjesto u utrci na 7,5 km na igrama u Torinu 2006. godine, kada je sa jednim promašajem i zaostatkom od 1:16.7 min bila sporija od pobjednice Francuskinje Florence Baverel-Robert. U štafetnim takmičenjima je nastupila samo na ZOI 2018 u mješovitoj štafeti, kada je sa Tomasom Kaukėnasom, Vytautasom Strolijom i Natalijom Kočerginom osvojila 19-o mjesto.
Tallahassee
Geografske i klimatske karakteristike
U decembru i januaru prosječna maksimalna dnevna temperatura je 18 °C, dok minimalna iznosi 6 °C. Temperature ispod nultog podioka Celzijeve temperaturne skale padaju uglavnom u noćnim satima i kreću se oko -1 °C. Međutim, zabilježene su i vrijednosti od -12 °C. Tokom proteklih 100 godina primjetno je povećavanje snježnih padavina. Iako su veoma rijetki, snježni smetovi prisutni su početkom godine, od kojih je najsnažiji bio 13. februara 1958, kada je vjetar nanio nešto više od 7 cm snijega. Osim ove, veće snježne mećave zabilježene su 1989. i 1993. mada se one u prosjeku događaju svakih 16 godina. Prosječno 34 noći tokom zime imaju temperaturu ispod nule, a najhladnija zima zabilježena je u vrijeme Velike mećave, kada je u gradu bilo -19 °C.
Diana Rasimovičiūtė
Svjetska prvenstva
Nastupila je na devet Svjetskih prvenstava od SP 2001. do SP 2013. Najbolji plasman u pojedinačnim utrkama bilo je 11-o mjesto na SP 2009. u južnokorejskom Pyeongchangu u utrci na 7,5 km, kada je s jednim promašajem i zaostatkom od 1:28.7 min bila sporija od pobjednice Kati Wilhelm, koja je završila utrku bez promašaja. U ekipnim disciplinama najbolji joj je plasman bilo 20-o mjesto na SP 2015. u štafetnoj utrci sa Gabrielom Leščinskaitė, Natalijom Kočerginom i Natalijom Paulauskaitė.
Tallahassee
Demografija
Tallahassee je po brzini rasta 12. gradsko područje na Floridi. Sa stopom rasta 12,4%, broj stanovnika raste brže nego u Miamiju i Tampi zajedno.
Diana Rasimovičiūtė
Svjetski kup
Prvi nastup Diane Rasimovičiūtė u Svjetskom kupu bio je u sezoni 2000/01. Na prvom nastupu u norveškom Holmenkollenu 16. marta 2001. osvojila je 71-o mjesto u utrci na 7,5 km sa osam promašaja i zaostatkom od 7:58.9 min u odnosu na pobjednicu Liv Grete Poirée. Najbolji rezultat bilo joj je 9-to mjesto u utrci sprinta na 7,5 km u njemačkom Oberhofu 6. januara 2012. sa jednim promašajam i zaostatkom od 1:28.7 min u odnosu na pobjednicu Magdalenu Neuner. U štafetnim utrkama bilo joj je 15-o mjesto 13. februara 2016. u američkom Presque Isle, zajedno sa Gabrielom Leščinskaitė, Natalijom Kočerginom i Natalijom Paulauskaitė
Privatni život
Udata je za latvijskog biatlonca Ilmārsa Bricea.
Tallahassee
Demografija
U 63.217 domaćinstava živjelo je 21,8% djece mlađe od 18 godina. 30,1% bili su vjenčani parovi koji žive zajedno, dok je 13,25% domaćinstva bilo bez supruga. Čak je 53,4% popisanih bilo bez porodičnih zajednica.
Visina prosječnih primanja po domaćinstvu iznosila je 30.571 američki dolar, dok je, posmatrano po porodici, svaka od njih prosječno primala 49.359 dolara. Zaposleni muškarci u prosjeku su zarađivali 32.428 $, što je za 4.590 $ manje nego što je zarađivala zaposlena žena. Približno 12,6% porodica i 24,7% stanovništva bilo je ispod granice siromaštva, uključujući i 21,6% onih koji su imali ispod 18 godina i 8,4% starosti od 65 i više.
Jezici
Prema podacima iz 2000, 91,99% stanovnika služilo se engleskim kao maternjim jezikom, dok je 4,11% njih govorilo španski, a 0,63% francuski. Otprilike 8% stanovnika govorilo je drugi jezik koji nije engleski.
Des Moines
Des Moines je glavni i najveći grad američke savezne države Iowa. Broj stanovnika po podacima iz 2009. godine je 209.124 i 554.659 u širem području.
Grad se nalazi u centru Iowe. Kroz Des Moines protiču rijeke Des Moines i Rakun.
Des Moines je osnovan 1843. pod imenom Fort De Moin, a status grada je stekao 1851. Glavni grad Iowe je postao 1857.
Najjača grana privrede u gradu je industrija osiguranja.
Croatia Airlines
mini|Sjedište Croatia Airlinesa Croatia Airlines je hrvatska aviokompanija sa sjedištem u Zagrebu. Kompanija nudi međunarodne i domaće letove. Glavno sjedište je u Međunarodnom Aerodromu Zagreb.
Historija
Avionska kompanija je osnovana 7. augusta 1989 god., pod nazivom Zagal (Zagreb Airlines). Zagal je imao Cessna 402 avione za kargo UPS-a. Kompanija je koristila naziv Zagal vrlo kratko zato što je vlada Republike Hrvatske promijenila na naziv Croatia Airlines. mini|280p|Croatia Airlines Airbus A320 Uskoro je nastao ugovor između Adria Airwaysa i Croatia Airlines-a. Hrvatska kompanija je koristila slovenske avione za domaće područe. Croatia Airlines je letio izeđu Splita i Zagreba. Tokom početka rata kompanija je prestala sa letovima. 1994 god., Croatia Airlines je kupila 3 Boeing 737 aviona od Njemačke Lufthanse. iste godine, kompanija je postala članica IATA-a.
1. januara 1998 godine, Croatia Airlines je postala članica Udruženja evropskih avionskih kompanija (AEA, Association of European Airlines).
3.
Godina 3. (III) bila je redovna godina koja počinje u ponedjeljak u julijanskom kalendaru. U svoje vrijeme je bila poznata kao Godina konzulstva Lamije i Servilija  ili, rjeđe, '''godina 756. Ab urbe condita'''. Oznaka "3." za ovu godinu se koristi od ranog srednjeg vijeka, kada je kalendarska era Anno Domini u Evropi postala glavna metoda za imenovanje godina.
Croatia Airlines
Destinacije
(Stanje: april 2010)
Izrael Italija Makedonija Crna Gora Holandija Kosovo Španija Švicarska Sirija Ujedinjeno Kraljevstvo Grčka
Prijedlozi
Prijedlozi su riječi koje u rečenici kazuju odnos između bića, stvari ili bića i stvari.
Morski krinovi
mini|desno|200px|Morski krin Morski krinovi su morske životinje iz grupe bodljokožaca. Naziv im potiče od izgleda koji podsjeća na biljku krin; njihovo tijelo neobičnog oblika je često i živo obojeno. U ovu grupu spada oko 80 vrsta. Za podlogu su pričvršćeni pomoču peteljke ili drške. Ustima i cjevastim nožicama upravljenim nagore. Tijelo im je često izuzetnog oblika i boja. Liči i na cjevastu krunu ili pehar od kojeg se protežu mnogobrojne krhke ručice, koje su sastavljene od zglobljenih segmenata. Kruna se oslanja na dršku. Žive na većim dubinama od 500 do 10 000 m, gdje hiljade jedinki obrazuju livade. Peraste zvijezde srodnici su morskih krinova.
Miroslav Blažević
Rane godine
Blažević je rođen u Travniku, tadašnja Kraljevina Jugoslavija, sadašnja Bosna i Hercegovina, 9. februara 1935. Kao tinejdžer trenirao je skijaške sportove.
Igračka karijera
Svoju omladinsku nogometnu karijeru započeo je u lokalnom timu NK Travnik, nakon čega se preselio u Zagreb i pridružio zagrebačkom Dinamu. Blažević je (prema ličnom priznanju), s trenerskom karijerom započeo vrlo rano, jer je bio sasvim prosječan igrač. Kao igrač igrao je za zagrebački Dinamo, Lokomotivu Zagreb, Rijeku, FK Sarajevo i FC Sion. Karijeru je završio u FC Moutieru 1966. godine nakon što je dobio promociju u Superligu Švicarske (LNA).
Nogometni trener u Švicarskoj
Prvo mjesto trenera bilo je na čelu FC Vevey (1968-71), zatim je bio trener FC Sion (1971 -76) u kojem je nekad i sam igrao. Slijedi Lausanne-Sport (1976-79) i Nogometna reprezentacija Švicarske (kao privremeni trener u 2 utakmice 1976.). Sa FC Sionom je osvojio Nogometni kup Švicarske kao igrač i kao menadžer 1974. godine.
HNK Rijeka
Godine 1979. Blažević se vraća u Jugoslaviju, na čelo HNK Rijeke. Nakon osvajanja 10. mjesta za sezonu 1979-80 u tadašnjoj jugoslavenskoj nogometnoj ligi, Blažević je HNK Rijeku doveo do četvrtfinala UEFA Kup pobjednika kupova 1979/1980., gdje su izgubili utakmicu protiv FC Juventusa. Bio je to najbolji UEFA plasman ovog tima do danas. Također, ostvario je uspjeg predvodivši ovaj nogometni klub do finala Kupa Balkana 1979/1980, gdje su u finalu izgubili od FC Sportul Studențesc București.
Uspjeh sa Dinamom
Dana 11. dećembra 1980. godine Miroslav Blažević preuzima trenersko mjesto Dinama, u to vrijeme jednog od četiri najznačajnija jugoslavenska nogometna kluba. Nakon slabe prve sezone u kojoj je Dinamo zauzeo peto mjesto, Ċiro se proslavio osvajanjem Prvenstva Jugoslavije u nogometu 1981/1982, prvim jugoslavenskim naslovom prvaka za zagrebački klub nakon 24 godine. Naredne godine Dinamo je osvojio Kup maršala Tita i od tada je vodio dugačku sportsku bitku s Partizanom i Hajdukom u jugoslavenskom nogometnom prvenstvu. Godine 1983. Partizan osvaja prvenstvo Jugoslavije, a ubrzo zatim Blažević po prvi put napušta Dinamo.
Grasshopper i Priština
Blažević se vraća u Švicarsku i 1984. sa Grasshopperom iz Züricha osvaja Prvenstvo Švicarske. Predvodio je ovaj nogometni klub u drugo kolo Kupa evropskih šampiona 1984/1985, gdje je izgubio od Juventusa. Prije završetka druge nogometne sezone Blažević je napustio trenersko mjesto u Grasshopperu. Godine 1986. Ćiro se ponovno vraća u Jugoslaviju, ovog puta na Kosovo, gdje preuzima FK Prištinu. Sa ovim nogometnim klubom postiže izvrstan rezultat uvodeći ih u prvu ligu Prvenstva Jugoslavije u nogometu, čime postaje miljenik među ljubiteljima nogometa na Kosovu.
Povratak u Dinamo, Nantes, PAOK
Iste godine postaje trenerom Dinama iz Zagreba, po drugi put. U tom periodu, s Dinamom ne pravi nikakav značajniji rezultat, te 1988. napušta klub. Sljedeći klub mu je francuski FC Nantes, gdje je bio do 1990. godine. Ovaj period ostat će zapamćen po sumnjama u namještanje utakmica koje je rezultiralo odlaskom u zatvor visoko pozicioniranih nogometnih zvaničnika, kao što je Bernard Tapie. Nakon toga, jednu sezonu trenirao je grčki PAOK FC iz Soluna.
Hrvatska nogometna reprezentacija
Po treći put postaje trenerom i predsjednikom Dinama (tada pod imenom NK Croatia). Godine 1993. osvaja Prvenstvo Hrvatske u nogometu, a 1994. Kup Hrvatske. Nakon toga ponovno napušta Dinamo zbog obaveza vođenja Hrvatske nogometne reprezentacije.
Hrvatska je prošla prvo kolo pobijedivši Tursku i tadašnje prvake, reprezentativce Danske, ali je izgubila od Portugala i suočila se u četvrtfinalu s Njemačkom. Njemačka je pobijedila sa 2:1 i na kraju osvojila prvenstvo. Ćiro i reprezentativci Hrvatske optuživali su švedskog suca Leif Sundell za pristranost u suđenju, tvrdeći da je sudio u korist Njemačke. Međutim, najbolji rezultati su tek dolazili. U kvalifikacijama za Svjetskom prvenstvu u nogometu 1998. u Francuskoj, Hrvatska reprezentacija je osvojila drugo mjesto u grupi, odmah iza Danske porazivši nogometni tim Ukrajine. Od januara do juna 1996. Blažević je radio na mjestu savjetnika u HNK Rijeka, kako bi pomogao novoimenovanom treneru Nenadu Gračanu da spasi svoj bivši klub od ispadanja iz prve lige.
Svjetsko prvenstvo u nogometu 1998.
Godine 1998. nogomentna reprezentacija Hrvatske bila je sastavljena od vrhunskih igrača koji su igrali po evropskim klubovima, kao što su Zvonimir Boban, Davor Šuker, Slaven Bilić, koje je Miroslav "Ćiro" Blažević veoma uspješno predvodio. Na Svjetskom prvenstvu u nogometu u Francuskoj su postigli najveću senzaciju na ovom takmičenju osvojivši treće mjesto u play-off-u. U grupnoj fazi Hrvatska je eliminirala Japan i Jamajku, pretrpivši nevažan gubitak od Argentine u finalnoj utakmici. U nokaut fazi je prošla Rumuniju, pobijedivši je rezultatom 1-0 iz penala. To ih je pripremilo za četvrtfinale protiv Njemačke. Ćiro i nogometaši Hrvatske su uzvratili nogometašima Njemačke za poraz na evropskom prvenstvu dvije godine ranije sa šokantnom pobjedom 3-0, koja je zaprepastila svijet. U polufinalu Hrvatska je izgubila od domaćina Francuske (1:2). Blažević je u tom polufinalu donio kritičnu trenersku odluku jer nije uveo u igru svog najtalentovanijeg igrača Roberta Prosinečkog kod neriješenog rezultata 1–1. Umjesto toga, odlučio se da u igru uvede Silvija Marića, koji je zamijenio povrijeđenog Bobana poslije poluvremena. Za treće mjesto igrali su sa Holandijom (2-1). U toj utakmici Prosinečki je krenuo naprijed i odmah se osjetilo njegovo prisustvo kada je postigao prvi pogodak, kojom prilikom je dodao loptu između protivničkih odbrambenih igrača, što je rezultiralo drugim pogotkom Hrvatske. Hrvatska je pobijedila protiv Holandije 2: 1 i osvojila bronzanu medalju. Ćiro je ponovno postao nacionalnim herojem i proglašen je najboljim trenerom Svjetskog prvenstva.
Ostali dio njegova vremena provedenog na mjestu trenera reprezentacije nije bio tako uspješan. Hrvatska se nije uspjela plasirati na Evropsko prvenstvo u nogometu 2000., zauzela je treće mjesto u grupi, iza Nogometne reprezentacije Srbije i Crne Gore i Irske. Ćiro je ostao na mjestu trenera i započeo gradnju novog tima, sa mladim igračima za Svjetsko prvenstvo u nogometu 2002.. Međutim, nakon samo dvije odigrane kvalifikacijske utakmice koje su završene neriješenim rezultatom, Ćiro je bio prisiljen na ostavku u jesen 2000. godine.
Iran i povratak u Hrvatsku
Poznat u fudbalskom svijetu po svojoj senzaciji na Svjetskom prvenstvu 1998. godine, Ćiro je prihvatio ponudu da vodi Nogometnu reprezentaciju Irana tokom kvalifikacija za Svjetski kup 2002. godine. Pred nastup u posljednjem kolu kvalifikacija brzo je stekao poštovaoce među mnogim iranskim navijačima. Ćiro je zadržao formaciju 3–5–2 s kojom je Iran igrao ranije na Kupu Azije u nogometu 1996., gdje je iranska reprezentacija osvojila treće mjesto. Također, on je u Nogometnu reprezentaciju Irana uveo nove igrače, poput: Rahmana Rezaeija, Džavada Nekunama i Ebrahima Mirzapura. Poznat kao slatkorječiv i "showman", Blažević je ostao vjeran sebi tvrdeći da će se objesiti o golmansku stativu ako Iran ne uspije pobijediti Irsku u odlučujućem kvalifikacijskom play-off-u za Svjetsko prvenstvo u nogometu 2002.. Irska je slavila pobjedu sa 2: 1 nakon produžetaka, a ovaj poraz je označio kraj Blaževićevog boravka u Iranu kada je Nogometnu reprezentaciju preuzeo njegov pomoćnik Branko Ivanković. Ćiro se nakon toga vratio u Hrvatsku, gdje je prvo spasio NK Osijek od ispadanja, a potom ponovo nazad u Dinamo. U svom četvrtom mandatu kao trener Dinama, Blažević je 2003. godine osvojio hrvatsko prvenstvo, ali je ponovo napustio Dinamo iste godine nakon sukoba sa svojim dugogodišnjim prijateljem, Dinamovim potpredsjednikom Zdravkom Mamićem. Nakon toga, Ćiro nekoliko mjeseci vodi slovensku NK Muru, a zatim NK Varaždin, sa kojim ostaje do kraja sezone. Tokom njegovog trenerskog rada u NK Varaždin, na mjestu pomoćnika trenera bio je Zlatko Dalić.
Neuchâtel i NK Zagreb
Nakon Hajduka, u oktobru 2005. vratio se u Švicarsku, gdje je predvodio Neuchâtel Xamax FCS. Na trenerskom poslu zamijenio je Alaina Gegera u pokušaju da spasi klub od ispadanja iz prve lige, nakon što su u prvih 10 utakmica sezone pobijedili samo jednu. Iako je Ćiro ostvario zapažene pobjede s Neuchâtelom protiv najboljih švicarskih klubova FC Basela i Züricha, oni su sezonu završili na devetom mjestu (u ligi od deset klubova) i prošli u play-off za ispadanje. Međutim, poraženi su nakon rezultata 3:0 u dodatnim kvalifikacijama od FC Siona, te ispali iz prve lige. Blaževićev trenerski ugovor u Neuchâtel Xamaxu završio je u junu 2006.
Vratio se opet u Hrvatsku, a ovaj put je preuzeo NK Zagreb, sa čijom mladom ekipom je doživio uspješnu sezonu 2006 – 7, zauzevši treće mjesto iza Dinama i Hajduka. Tim rezultatom kvalifikovali su se za Intertoto kup 2007. godine. Međutim, NK Zagreb ispada iz Intertoto kupa već na prvoj prepreci od albanske KF Vllaznia Skadar na primljene golove u gostima. Nakon odlaska Ivice Vrdoljaka i Maria Mandžukića na početku sezone u gradskog rivala Dinamo Zagreb, NK Zagreb kreće sa nešto slabijim igrama. Međutim, Ćiro uživa veliko povjerenje predsjednika kluba, koji do kraja sezone završava na šestom mjestu. Oprašta se pobjedom protiv Hajduka i napušta trenersku klupu kluba.
Trener Nogometne reprezentacije Bosne i Hercegovine
Dana 10. jula 2008. godine Ćiro je imenovan glavnim trenerom Nogometne reprezentacije Bosne i Hercegovine. Na tom poslu je zamijenio Mehu Kodru, koga su funkcioneri Nogometnog saveza Bosne i Hercegovine otpustili 2 mjeseca ranije nakon što je odbio preuzeti dužnost trenera reprezentacije za prijateljsku utakmicu protiv Irana. Budući da su otpuštanje Kodre mnogi njegovi poštovaoci smatrali posljednjom u nizu problematičnih odluka bosanskohercegovačkog nogometnog saveza, tako da ni Blažević po njegovom dolasku nije bio dočekan raširenih ruku od strane određenih dijelova javnosti. Budući da je nacionalni tim bio u potpunom neredu i da su mnogi igrači čak odbijali odgovoriti na pozive privremenog glavnog trenera Denijala Pirića, imenovanje Blaževića mnogi su navijači smatrali očajnim hitnim rješenjem nogometnog saveza osmišljenim da udovolji javnosti dovođenjem proslavljenog trenera nakon dvomjesečnog fijaska. Kombinirajući svoje pomno razrađene manire showman javne ličnosti s pristojnim početnim rezultatima na terenu, Blažević je brzo uspio šarmirati većinu javnosti da ga podrže na mjestu nogometnog trenera. Prema njegovom vlastitom priznanju, Blažević je već bio blizu zapošljavanja kao trener reprezentacije Bosne i Hercegovine godinama ranije. Međutim, nije uspio da dobije taj posao zbog tada utjecajnog člana bosanskohercegovačkog nogometnog saveza Jusufa Pušine, koji je Blaževića smatrao neprikladnim za taj posao zbog trenerske povezanosti s hrvatskim predsjednikom u vrijeme rata Franjom Tuđmanom i njegovom strankom.
Ostajući vjeran svim elementima svog trenerskog stila sa prethodnih radnih mjesta, 74-godišnji Blažević brzo je postao medijski favorit u Sarajevu. Uvijek spreman za jetke opaske, davao je bombastične intervjue, veselo iznoseći hrabre izjave i kratka obećanja.
Nogometna reprezentacija Bosne i Hercegovine pod Blaževićem se plasirala u play-off kvalifikacija za Svjetsko prvenstvo u nogometu 2010., igrajući utakmicu protiv Portugala. Bosna je u Lisabonu izgubila rezultatom 1-0, pogotkom Brune Alvesa. U Zenici je Bosna izgubila 1-0 protiv Portugala, pogotkom koji je postigao Raul Meireles. Postavljen je za menadžera u timu Bosne i Hercegovine 10. jula 2008. godine, a 11. decembra 2009. godine najavio je odlazak. Njegovoj smjeni prethodila je kritika bosanskih navijača i novinara nakon napada Blaževića na favorita navijača Zvjezdana Misimovića, okrivljujući ga za poraz protiv Portugala.
Kina
Nakon njegovog odlaska sa mjesta selektora Nogometne reprezentacije Bosne i Hercegovine, 12. decembra 2009. godine potpisao je za nogometni klub Shanghai Shenhua. Završio je 2010. godinu u kineskoj nogometnoj Super ligi na visokom trećem mjestu kvalifikacija za AFC Ligu prvaka. Postavljen je za menadžera Olimpijske reprezentacije Kine 30. novembra 2010. godine. Podnio je ostavku na službenu dužnost u junu 2011. nakon što se nije uspio kvalificirati na Ljetne olimpijske igre 2012. godine.
Sanat Mes Kerman F.C.
Dana 28. avgusta 2011., Iranska Pro Liga najavila je da će Mes Kerman s Blaževićem potpisati ugovor o zamjeni trenera Samada Marfavija, koji je podnio ostavku dva dana ranije. 31. augusta 2011., vratio se u Iran nakon 10 godina i potpisao jednogodišnji ugovor s Mes Kermanom. 9. septembra 2011. godine njegov tim igrao je utakmicu protiv S.C. Damash Gilana neriješeno 1: 1. Karijeru je započeo u klubu uspješno, ali nakon nekoliko sedmica nogometni tim Mes Kerman se vratio u zonu ispadanja. Miroslav Blažević je bio otušten kao glavni trener kluba 14. februara 2012., a umjesto toga postavljen je za tehničkog direktora kluba.
NK Zagreb
U novembru 2012. vratio se u NK Zagreb kako bi pomogao klubu da ostane u Prvoj hrvatskoj nogometnoj ligi jer je nakon loših rezultata dospio pri dnu tabele. U početku je Blažević sa NK Zagreb imao pristojne rezultate, poput pobjede nad zagrebačkim Dinamom na domaćem terenu, ali kasnije je njegov tim počeo da ostvaruje slabe ​​rezultate. U decembru 2012. umalo je napustio klub jer je imao ozbiljnu svađu s predsjednikom NK Zagreba, ali je odlučio ostati. U maju 2013. nakon što NK Zagreb nije uspio osigurati mjesto u Prvoj hrvatskoj nogometnoj ligi i završio na dnu tabele, najavio je odlazak iz profesionalnog nogometa na kraju sezone..
Sloboda Tuzla
U januaru 2014., nakon što je odbio preuzeti klub Druge hrvatske nogometne lige NK Solin, Blažević je potpisao sa Slobodom iz Tuzle, koja igra u Prvoj nogometnoj ligi Federacije Bosne i Hercegovine. On je preuzeo klub dok je bio drugi na tabeli lige i dogovorio se da vodi klub do kraja sezone s ciljem da se domogne Premijer lige Bosne i Hercegovine. Uspio je da ostvari taj cilj, a Sloboda je pobijedila u 13 utakmica i izvukla 1 sa neriješenim rezultatom od ukupno 15 mečeva u utrci za pobjedu u Prvoj ligi Federacije Bosne i Hercegovine sa rekordnih ukupno 71 bodom iz svojih 30 ligaških utakmica te sezone.
Zadar
Dana 2. septembra 2014., nakon Slobode iz Tuzle, imenovan je menadžerom hrvatskog kluba iz Prve nogometne lige, NK Zadar, ali je napustio klub i završio trenersku karijeru 2. januara 2015.
Privatni život
Miroslav Blažević je u braku sa Zdenkom Đorđević od 1961. godine, sa kojom ima troje djece, kćeri Barbaru (1962.), Katarinu (1966.), sina Miroslava i petero unučadi.
Nadimak Ćiro
Prema vlastitoj izjavi nadimak "Ćiro" je dobio po lutku iz predstave nekog trbuhozborca. To se njemu ni njegovim roditeljima nije sviđalo jer je to ime imalo i neko pogrdno značenje. Njegova majka se svakodnevno molila da ga prestanu tako zvati. Odlaskom u Dinamo Zagreb taj nadimak je nakratko zaboravljen. Tamo je dobio nadimak "Blaž". Međutim ubrzo ga na terenu prepoznaju neki Travničani i počinju mu skandirati, pa je "Blaž" opet postao "Ćiro"
NGC 2094
NGC 2094 (također poznat kao ESO 57-SC26) je otvoreno zvjezdano jato i nalazi se u sazviježđu Zlatna riba. Prvo otkriće je napravio John Frederick William Herschel 31. januara 1835. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Morski krastavci
Morski krastavci ili trpovi su bodljokošci iz razreda Holothuroidea. To su morske životinje sa kožnatim tjelesnim omotačem i izduženim kobasičastim tijelom, dugim 1–5 cm. Koža je prekrivena sa krečnjačkim pločicama različitih oblika i cjevastim nožicama, koje su poredane u nizove ili razasute po tijelu. Sadrži razgranatu spolnu žlijezdu (gonada), a razmnožavaju se spolno ili bespolno. Neke vrste su razdvojenih polova, a neke su hermafroditi.
Neke vrste plivaju kao meduze, dok druge vrste (sesilni organizmi) su pričvršćene za morsku podlogu. Broj holothurskih vrsta u svijetu iznosi oko 1.717, a najbrojniji su u azijsko-pacifičkoj regiji. Mnogi od njih su sakupljani za prehranu ljudi, a neke vrste se uzgajaju u sistemima akvakulture. Ubrani proizvod nosi različite nazive: trepang, namako, bêche-de-mer ili balate. Morski krastavci igraju korisnu ulogu u morskom ekosistemu, jer pomažu u recikliranju hranjivih sastojaka, razgrađujući stelju i ostale organske tvari nakon čega bakterije mogu nastaviti proces razgradnje.
Kao i svi iglokošci, morski krastavci imaju endoskelet neposredno ispod kože, krečnjačke strukture koje se obično svode na izolirane mikroskopske kosturke (ili sklerote) povezane vezivnim tkivom. Kod nekih vrsta one se ponekad mogu proširiti na spljoštene ploče, tvoreći oklop. Kod pelagičnih vrsta kao što je Pelagothuria natatrix (red Elasipodida, porodica Pelagothuriidae) kostur je odsutan i nema karbonatnog prstena.
Morski krastavci su dobili ime po svojoj sličnosti s plodom biljke krastavca.
Riječce
Riječce su riječi koje su postale od priloga ili veznika i služe da se njima iznese lični stav prema sadržaju rečenice.
Upotreba
Koriste se za:
Luj V, kralj Zapadne Franačke
Luj V (967 – 21. maj 987) bio je kralj Zapadne Franačke od 986. do svoje prerane smrti 987. Umro je bez djece tako da je bio posljednji monarh iz Karolinške dinastije.
Biografija
Luj je rođen 967. godine kao sin kralja Lotara i njegove supruge Eme, kćerke italijanskog kralja Lotara II. Krunisan je u junu 978. godine, a vlast je preuzeo poslije ubistva svoga oca 986. godine. Vladao je samo godinu dana, tako da ga hroničari nazivaju "kralj koji nije ništa učinio". Ubrzo po dolasku na vlast on odlučuje ponoviti grešku koja je koštala njegovoga oca glave. Novo suđenje za izdaju biskupu Adalberonu završava isto kao i prethodno ubistvom kralja od pristaša Huge Capeta.
Poslije smrti Luja V njegov prirodni nasljednik je bio stric Karlo, ali ponovno se javlja biskup Adalberon koji proglašava da nije dovoljno biti kraljevske krvi kako bi se vladalo i proglašava za novog kralja Huga Capeta koji se "dokazao kao sposobni vođa". Ako u dokazivanje spada ubistvo kralja on se dokazao. Ostaci Karolinške dinastije su potpuno zatrti u slijedećih nekoliko desetljeća.
NGC 6521A
NGC 6521A (također poznat kao MCG 10-25-121 i PGC 61141) je spiralna galaksija koja je udaljena oko 353 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Zmaj. Najveći prečnik je 0,70 (72 hiljade sg) a najmanji 0,2 uglovnih minuta (21 hiljada sg).
4.
Godina 4. (IV) bila je prijestupna godina koja počinje u utorak u julijanskom kalendaru. U svoje vrijeme je bila poznata kao Godina konzulstva Kata i Saturnina ili, rjeđe, '''godina 757. Ab urbe condita'''. Oznaka "4." za ovu godinu se koristi od ranog srednjeg vijeka, kada je kalendarska era Anno Domini u Evropi postala glavna metoda za imenovanje godina.
Buzekara
Buzekara je naseljeno mjesto u općini Brčko, Bosna i Hercegovina.
Sargon Akadski
Sargon Akadski (akadski jezik: 𒈗𒁺 Šarru-kīnu "Zakoniti kralj"; poznat i kao "Sargon Veliki" i "Veliki kralj; o. 2350. p. n. e – o. 2279. p. n. e) bio je semitski, akadski vladar i osnivač grada Akad. Poznat je u historiji kao "Gospodar četiri strane svijeta" i prvi vladar koji je uspio osvojiti i ujediniti sve sumerske gradove-države u jedinstvenu državu Akad. Bio je utemeljitelj Akadske dinastije i prvog višenacionalnog carstva koje je obuhvatalo velike dijelove Mezopotamije između Perzijsko-arapskog zaljeva i Sredozemnog mora: dijelove današnjeg zapadnog Irana, Male Azije i Sirije. Bio je osnivač prve semitske dinastije u tom području, a smatra se i osnivačem mezopotamske vojne tradicije.
Porijeklo i uspon na vlast
thumb|200px|lijevo|Legenda o rođenju Sargona Akadskog zapisana klinastim pismom na glinenoj ploči pronađenoj u biblioteci kralja [[Asurbanipala (vladao od 669–631 p. n. e.).]] Sargon je poznat gotovo u potpunosti iz legendi i priča koje su očuvale njegov ugled kroz 2.000 godina mezopotamske historije ispisane klinastim pismom, a ne iz dokumenata koji su pisani za vrijeme njegovog života. Nedostatak podataka iz tog vremena se objašnjava činjenicom da je glavni grad Akad (sumerski Agade), koji je Sargon naredio da se izgradi, nikada nije otkriven i iskopan. Bio je uništen na kraju dinastije koju je Sargon osnovao i nikada više nije bio naseljen, barem ne pod imenom Akad. Prema narodnoj predaji, Sargon je bio čovjek skromnog porijekla. Vrtlar ga je pronašao dok je kao beba plutao u korpi na rijeci, a zatim ga je doveo svojoj kuċi i odgojio kao svog sina. Sardonov pravi otac je nepoznat kao ni njegovo ime tokom djetinjstva je nepoznato. Za njegovu majku se smatra da je bila sveštenica u jednom od gradova kod srednjeg toka rijeke Eufrat. Bez pomoći uticajnih prijatelja ili rodbine Sargon je dostigao mjesto peharnika na dvoru Ur-Zababa vladara grada Kiša, sjeverno od drevne zemlje Sumer. Kasnije će proglasiti nezavisnost te dati da se izgradi grad Akad, odakle će započeti da gradi vlastito carstvo.
Osnivanje Akadskog carstva
Akadske legende nam govore da je Sargon predvodio svoju vojsku u 34 bitke na području južne Mezopotamije. U jednoj od tih bitaka Sargon je porazio vladara Uruka Lugalzaggisija u srednjem Sumeru, te ga je okovanog u lance odveo do hrama u svetom gradu Nippuru. Tu je Sargon uz pomoć sveštenika iz Nippura ozvaničio svoj status kralja Sumera i Akada. Na taj način je slijedio i poštovao tradiciju koja je uspostavljena još iz prahistorijskog Ubaid perioda oko 5200. p. n. e. i koja će trajati sve do srednjovijekovnog islamskog perioda (oko 800. n. e.). Lugalzaggisi je vojnim putem već ranije uspio da ujedini gradove-države Sumera porazivši ih sve tvrdeċi da vlada ne samo sumerskim gradovima-državama nego i onim na krajnjem zapadu sve do Mediterana. Sargon je pobijedio kraljeve Lagaša, osvojio kraljevstva Mari (istočna Sirija), Ebla (sjeverna Sirija), područje današnjeg Lebanona, te vodio uspješne bitke u Elamu i planinama Zagros u jugozapadnom Iranu.
Sargon uskoro postaje kralj nad svim gradovima južne Mezopotamije. Bio je prvi veliki vladar za koga je semitski jezik poznat kao akadski, a ne sumerski bio jezik kojim je Sargon govorio od rođenja iako su neki raniji kraljevi sa semitskim imenima bili upisani u sumersku listu kraljeva. Njegova pobjeda je međutim bila ostvarena tek nakon brojnih dobijenih bitaka, jer se svaki grad nadao da ċe povratiti svoju nezavisnost od Lugalzaggisija bez podpadanja pod vlast novog gospodara pod imenom Sargon. Možda je prije ovih podviga, u vrijeme kada je prikupljao sljedbenike i vojsku Sargon dao sebi titulu Sharru-kin ("Zakoniti kralj") u znak podrške stupanju na prijestolje koje nije postignuto na ustaljeni način putem nasljeđivanja. Historijski zapisi i dalje su veoma skromni, tako da postoji velika praznina u podacima koji se odnose na ovaj period. Akadska dinastija uspostavljena od strane Sargona Akadskog imala je samo 5 kraljeva koji su vladali ukupno 150 godina. Za to vrijeme njihove ideje su uveliko promijenile jezik, umjetnost, religiju i kulturu Mezopotamije. Njihove novine u vojnoj taktici i zakonima će opstati u narenih 2000 godina i biće koriŝteni tokom nadmoćnih vladavina područjem Mezopotamije od strane Babilona i Asirije pa sve do osvajanja tog područja od strane dinastije Ahemenida iz Perzije 539. p. n. e.
Vladavina
thumb|550px|lijevo|Rasprostiranje Akadskog carstva za vrijeme vladavine Sargona Akadskog. Sargonu nije bilo dovoljno da vlada samo Mezopotamijom, nego je težio i da obezbijedi povoljne trgovinske ugovore sa svim ostalim područjima tadašnjeg poznatog svijeta. Zahvaljujući svom energičnom temperamentu, Sargon je vojnički osvojio gradove duž srednjeg Eufrata u sjevernoj Siriji i srebrom bogate planine južne Anadolije. On je također vladao Susom glavnim gradom Elama jedne od najjačih sila starog Bliskog istoka. U Zagros planinama zapadnog Irana je otkriven jedini istinski zapis o njegovoj vladavini. Tolika je bila njegova slava da su ga neki trgovci u jednom gradu u Anadoliji (vjerovatno u srednjoj Turskoj) molili da interveniše i riješi njihovu lokalnu svađu. Prema legendi, Sargon je sa grupom svojih ratnika krenuo na nevjerovatan put u grad Burushanda (Purshahanda) kojem se ni danas ne zna tačna lokacija. Na kraju je bilo dovoljno samo njegovo pojavljivanje na licu mjesta da bi se riješio spor.