Majdanpek
Historija
U prvim decenijama 1. vijeka Rimljani osvajaju ove krajeve, nakon čega od mediteranske postaju kontinentalna sila. Ubrzo osnivaju graničnu pokrajinu pod nazivom Mezija koja će se kasnije podijeliti na Gornju i Donju. U 4. vijeku rudarstvo i metalurgija doživljavaju svoj vrhunac o čemu svjedoče brojna rimska okna koja su otkrili savremeni rudari u 20. vijeku. Zbog građanskog rata i čestih upada varvarskih naroda na dunavskim granicama dolazi do raspada Rimskog carstva čiju će tradiciju rudarenja na ovim prostorima nastaviti Bizantija, odnosno Istočno rimsko carstvo, koja će prerasti u jedinu pravu silu sve do dolaska početkom 7. vijeka Slavena čije pleme, Timočani, naseljava ovu oblast. Tada dolazi do prekida rudarske tradicije koja dobija lokalni karakter sve do razvijenog Srednjeg vijeka. mini|desno|200px|Majdanpečki "[[Mineral|kamen" svjedoči o razvoju ljudske civilizacije od njenih početaka do danas, kao i o historiji naše Zemlje.]] Rudarstvo na ovim prostorima sredinom 13. vijeka pokreću njemački rudari Sasi, koji su u ove krajeve dospjeli bježeći od Tatara. U to doba oni dobijaju poziv od kralja Uroša da dođu u Srbiju. O prisustvu Sasa u ovim područjima najbolje svjedoče toponimi, Šaška reka i revir Švajc. Na obalama Šaške reke, koja se ulijeva u Porečku reku, pronađene su topionice koje bi upućivale na prisustvo srednjovjekovnih rudara Sasa. Nakon pada Srbije pod osmanlijsku vlast 1459. godine rudarstvo u ovim krajevima dobija lokalni karakter. Na području Majdanpeka rudarske aktivnosti obnavljaju se u vrijeme sultana Sulejmana Zakonodavca oko 1560. i trajat će velikim intenzitetom do 1690, kada nakon bitaka u okviru Velikog turskog rata, tačnije u periodu od 1688. do 1690, ponovo dobija lokalni značaj jer dolazi do stradanja samog mjesta u kojem je dotad postojalo više od 500 kuća i velika zanatska i trgovačka čaršija. U periodu od 1560. do 1690. godine, osim rudnika Kure u Anadoliji, Majdanpek je bio najveći rudnik bakra u Osmanlijskom Carstvu. Naziv rudnika (majdana) u to vrijeme sadržavao je staroslavenski pridjev m(j)edni, što znači "bakarni Pek". Ime naselja Majdanpek po porijeklu je historijska mješavina starogrčkih, staroslavenskih i arapsko-turskih izraza, čije je krajnje značenje "rudnik bakra (majdan) na zlatonosnoj rijeci (Pek)". Iz tog doba je i naziv Đerdap koji ima korijen u staroperzijskoj riječi girdap, koja znači vrtlog, vir. Iz osmanlijskog perioda je također i naziv za obližnje majdanpečko brdo Karaoglan za koje se smatra da je dobilo ime prijema bogatom zakupcu rudarskih kopova Nikoli Karaoglu (Crni) s kraja 16. vijeka. Zanimljivo da je posljednji simbol i oaza orijenta na Đerdapu postojala sve do 1970. godine kada je potopljena Ada Kale - riječno naseljeno ostrvo - s kojeg su se stanovnici odselili u Tursku. Rudarenje je nakratko obnovljeno nakon habzburških osvajanja 1719. godine. Zbog učestalih austrijsko-turskih ratova u 18. vijeku rudarska aktivnost dobija lokalni karakter, a obnovljena je sredinom 19. vijeka. mini|lijevo|200px|Britanska parna lokomotiva "Milan" izrađena u Majdanpeku 1882. godine. Izložena je u Željezničkom muzeju uzanog kolosijeka u [[Požega|Požegi na barskoj pruzi. U muzeju se čuva i Austrougarska lokomotiva Rama iz 1873. godine, a smatra se da je ona dovukla prvi voz u Sarajevo. ]] Na poziv kneza Miloša u Srbiji su boravili 1835. godine rudarski starešina i inženjer baron August von Herder sa saradnicima iz Saksonije, koji su vršili terenska ispitivanja za otvaranje rudnika, izgradnju livnice i rudarske željeznice. Baron Herder je u Kneževinu Srbiju doneo poklon zbirku od 500 primjeraka minerala koje je sakupio po različitim krajevima svijeta, a potom obogatio uzorcima i iz Srbije. Iz "baronove zbirke“ do danas su sačuvana 254 uzorka koja se čuvaju na propisan način u zbirci - muzeja Rudarsko - geološkog fakulteta Univerziteta u Beogradu. Herder je ponovo otkrio i naznačio rudna nalazišta kod rijeke Mali Pek, odnosno Majdanpeka. Naredne decenije, 1848. godine, iz Milanovca u ove brdsko-planinske predjele dolazi mladi rudarski inženjer Vasilije Božić, jedan od prvih državnih pitomaca koji je završio Rudarsku akademiju u Šemnicama, s još četiri radnika, te na više mjesta počinju s raščišćavanjem terena obaranjem drveća i probnim otkopima. Već sljedeće godine mlada kneževina iz državnih sredstava počinje s izgradnjom topionice željeza i bakra, koja će trajati do 1859. Izgradnja tog preduzeća predstavljala je jednu od najvećih investicija u zemlji, kojom je utemeljena savremena teška industrija u Srbiji i na Balkanu. Topionica je imala savremenu opremu i mašine za to doba, visoku i nisku peć na ugalj za topljenje, a 1852. ugrađuje se i parna mašina. Osim toga, izgrađeno je naselje s kućama za rudare i članove njihovih porodica. Prvih 100 rudara su bili strani radnici koji su doseljeni iz mjesta Smolnjik iz današnje Slovačke 1850. godine. Zanimljivo da je u isto vrijeme iz Gornje Ugarske, odnosno Slovačke pristiglo takođe 30 radnika za rad u Staklari Avramovac. Majdanpek je na osnovu Uredbe proglašen okružnom varoši 1853. godine. U to doba knez Aleksandar Karađorđević, 1856. godine, izgradio je u obližnjoj Brestovačkoj Banji dvorac – ljetnikovac, koji i danas postoji. Iste godine u Majdanpeku je izgrađena škola. Ostalo je zabilježeno da topionica preko zime nije radila tokom tog pionirskog perioda. Međutim, vlada nije imala daljnja finansijska sredstva za proširenje radova u Majdanpeku, pa je donijela odluku da se stranim ulagačima preda rudnik na korištenje, na obostranu korist. Vijest o davanju rudnika pod zakup prenijela se cijelom Evropom. Rudnikom su potom na osnovu ugovora upravljale naizmjenično francuska, engleska i austrijska kompanija s belgijskim kapitalom. U međuvremenu, 15. aprila 1866. donesen je Zakon o rudnicima, koji je regulirao ovu sferu djelovanja. Za vrijeme engleskog vlasništva nad rudnikom u livnici i mašinskoj radionici u Majdanpeku su 1882. izrađene prve parne lokomotive i teretni vagoni u Srbiji i na Balkanu. U Majdanpeku je dvije godine prije Beograda, Novog Sada i Niša, u junu 1882, svečano puštena prva željeznička industrijska pruga, kolosijeka širine 600 mm, kada je lokomotiva sa četiri vagona prešla dionicu od 15 kilometara. mini|lijevo|200px|Majdanpek i njegov rudarski kop s planine Starice mini|desno|200px|Novi Majdanpek 1962. godine. Na sredini fotografije nalaze se stare rudarske kuće iz 19. vijeka. (Također pogledajte: [[Novi Travnik)]]|mini|desno|200px|Majdanpek noću s vrha Starice. Na slici se vidi osvijetljen stadion RFK "Majdanpek", koji se trenutno takmiči u Zoni "Istok". Godine 1903. novi zakupac, postaje "Bezimeno društvo bakarnih rudnika Majdanpek", čije je sjedište bilo u Bruxellesu. Jedna od prvih mjera "Bezimenog društva" ticala se transporta do Dunava, odnosno gradnje žičare ka Dunavu, kao i rada na piritu. Žičara duga 17,5 km s kapacitetom 30 tona na sat, prevozila je rudu i druge potrepštine iz Majdanpeka do Milanovca. Loše poslovanje i slabe plaće bili su uzrok čestih sukoba radnika s poslodavcem, što je rezultiralo štrajkovima 1907. i 1908. godine. mini|lijevo|200px|Rudnik Majdanpek - Južni revir (2018) mini|desno|200px|Rudnik Majdanpek - Sjeverni revir U Majdanpeku se 1933. počela obrađivati ruda limonit, koja se od 1937. prerađivala u Sartidovoj topionici izgrađenoj u Majdanpeku. Zanimljivo da je tokom njemačke okupacije rudnik magnetita u obližnjem selu Rudna Glava bio u ličnom vlasništvu ministra njemačkog rajha Hermanna Göringa. Nakon Drugog svjetskog rata, 18. augusta 1947, nacionalizirani rudnik nastavlja rad sa zastarjelom tehnologijom pod novim nazivom "Rudnik Majdanpek". Izvršena je obnova postrojenja radi eksploatacija pirita i željezne rude. Početkom 1954. godine doneta je odluka o prestanku proizvodnje pirita ali i da se započinje istraživanja ležišta bakra. Preko 1.000 radnika je prešlo na biro za zapošljavanje, jer je na istražnim radovima bilo potrebno svega njih 70. Gotovo svi otpušteni rudari sa porodicama su živeli na ivici gladi, koji su duge dane provodili u iščekivanju kamiona s hljebom koji je dolazio iz Kučeva. Godine 1954. osnovano je preduzeće "Rudnik bakra Majdanpek – RBM", kada se kreće s ulaganjem u drobljenje i izgradnju flotacije. Na brdu Švajc otkriveno je ležište rude poznato kao Južni revir. Na svečanosti 25. juna 1961. prve količine rude majdanpečkog koncentrata poslane su kamionima na daljnju preradu u Bor. Tada je na osnovu rješenja RBM uključen u "Rudarsko-topioničarski basen Bor". U jesen 1971. završena je nova flotacija. U međuvremenu, počeo je da se gradi potpuno nov grad na mjestu starog rudarskog naselja, a 28. novembra 1970. puštena je u rad "Zlatara Majdanpek". Zanimljivo da je ova zlatara izradila medalje za zimske olimpijske igre "Sarajevo '84". Period od 1968. do 1991. godine važio je za „zlatno doba” Majdanpeka. Tokom tog perioda Majdanpek je važio za jedno od najperspektivnijih malih mjesta u SFRJ, a u potrazi za poslom radnici su dolazili iz svih krajeva zemlje dok je rudnik tokom svog maksimuma zapošljavao oko četiri hiljade ljudi. Godine 1980, nakon pet godina gradnje, počela je s proizvodnjom fabrika bakarnih cijevi. Međutim, tokom 1970-ih i 1980-ih eksploatacija je imala snažan politički pritisak kada su se zbog javnosti jurili rekordi u proizvodnji. Kao posljedica tog vremena i bržeg dolaženja do rude, nagib površinskog kopa Južni revir ostao je oštriji nego što su domaći i strani propisi to dozvoljavali. Preuzak lijevak kopa bio je glavni razlog prijevremenog napuštanja Južnog revira.