cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sega
Sega Games Co., Ltd. (株式会社セガゲームス) (Japanskom: <span class="t_nihongo_kanji" lang="ja">株式会社セガゲームス <span class="t_nihongo_comma" style="display:none">, Hepburn: Kabushiki gaisha Sega gēmusu) u početku ukratko za Service Games i službeno kao SEGA, je Japanski multinacionalni proizvođač i izdavač video igara sa sjedištem u Tokiju. Sega je razvila i proizvela brojne kućne konzole od 1983. do 2001., ali finansijski gubitak zbog svoje Dreamcast konzole je natjerao kompaniju da izvrši rekonstrukciju 2001. Nakon toga se fokusirala na razvijanje softvera. Ipak, Sega ostaje na svijetu kao najpoznatiji proizvođač arkadnih igara, sa preko 500 igrara u 70 franšiza od 1981.
Početak kompanije (1940-1982)
David Rosen, američki oficir u zračnoj jedinici SAD-a stacioniranoj u Japanu, pokrenuo je biznis dvo-minutnih foto kabina u Tokiju u 1954. Ova kompanija na kraju je postala Rosen Enterprises i 1957. počela uvoziti igre na novčiće u Japan. 31. maja 1960, Service Games Japan je bila zatvorena. Tri dana kasnije, dvije nove kompanije su uspostavljene da preuzmu njene poslovne aktivnosti, Nihon Goraku Bussan i Nihon Kikai Seizo. Godine 1965, Rosen Enterprises je narasla u lanac od preko 200 arkada. Rosen je onda izvršio spajanje između Rosen Enterprises i Nihon Goraku Bussan. Tako je postao glavni direktor nove firme, Sega Enterprises, koja dobija svoje ime iz Service Games.
Unutar jedne godine Sega je počela prelaz od uvoznika do proizvođača, sa objavom simulator igre, Periscope. Igra je imala svjetlosne i zvučne efekte koje su smatrane inovativnim za to vrijeme. Bila je poprilično uspješna u Japanu. Uskoro počinje izvoz u Evropu i SAD, te je postala prva igra u SAD koja je koštala 25 centi po rundi.
Godine 1969, Rosen je prodao Segu američkom konglomeratu Gulf and Western Industries, iako je on ostao kao direktor nakon prodaje. Pod Rosenovim vodstvom, Sega je nastavila rasti i živjeti uspješno.
Zlatno doba arkadnih igara (1978-1983)
Sega je napredovala iz buma arkadnih igara kasnih 1970-ih godina, sa prihodima preko 100 miliona dolara. Godine 1982, Segini prihodi prevazišli su 214 miliona. Te godine su predstavili prvu igru sa izometrijskom grafikom, Zaxxon, industrijinu prvu stereoskopičnu 3D igru, SubRoc 3D i prvu laser-disk videoigru, Astron Belt. Astron Belt nije objavljen u SAD do 1983. godine.
Druge značajne igre od Sege tokom ovog perioda su Head On (1979), Monaco GP (1979), Carnival (1980), Turbo (1981), Space Fury (1981), Astro Blaster (1981), i Pengo (1982).
Ulazak u tržište kućnih konzola (1982-1989)
mini|339x339piksel|Sega Master System Godine 1983, Sega je objavila Atari 2600 verzije svojih arkadnih igara. Carnival, Space Fury, Turbo, i Zaxxon su bili licencirani Colecu za ColecoVision konzolu 1982. Neke od ovih i drugih naslova su licencirani drugim kompanijama za 8-bitne kompjuter verzije.
Previše objavljenih igara 1983. dovelo je do pada video igara, što je uzrokovalo pad Seginih prihoda na 136 miliona dolara. Sega je onda dizajnirala i objavila svoju prvi kućnu konzolu SG-1000 za treću generaciju kućnih konzola. U januaru 1984, Rosen je dao ostavku.
Japanska imovina Sege je kupljena za 38 miliona dolara od strane grupe investitora na čelu sa Rosenom, Robertom Deithom i Hayao Nakayamom. Nakayama je postao novi direktor Sege. Godine 1984. multimilijarderski Japanski konglomerat CSK kupio je Segu i preimenovao je u Sega Enterprises, sa sjedištem u Japanu. David Rosenov prijatelj, Isao Okawa, predsjednik CSK-a, postao je predsjednik Sege.
Sega je također objavila Sega Master System i prvu igru s Alex Kiddom, koji je postao Segina neslužbena maskota dok ga nije zamijenio Sonic the Hedgehog 1991. Iako je Master System bio tehnički superiorni od NES-a, nije uspio da uhvati tržišni udio u SAD-u i u Japanu, zbog vrlo agresivne strategije Nintenda i neefikasnog marketinga Tonka. Međutim, Master System je bio uspješan u Evropi, Australiji, Novom Zelandu i Brazilu.
Sredinom 1980-ih godina, Sega je objavila Hang-On i After Burner koje su iskoristile funkcionalnost hidrauličnih kabineta. Za ploče arkadnih sistema, Sega je objavila System seriju i Super Scaler seriju.
Širenje i uspjeh (1989-2001)
mini|374x374piksel|Sega Genesis Sa uvodom Sega Genesisa u Sjevernoj Americi 1989, Sega Amerika je pokrenula anti-Nintendo kampanju da nosi zamah nove generacije igara, sa svojim sloganom "Genesis does what Nintendon't". Ovo je prvobitno ovedeno od strane predsjednika Sege Amerike Michael Katza. Kada je Nintendo objavio Super Nintendo Entertainment System u Sjevernoj Americi u augustu 1991, Sega je promijenila slogan u "Welcome to the next level".
Iste godine, vodstvo Sege Amerike je prešlo sa Katza na Tom Kalinske, koji je dalje eskalirao "rat konzola". Kao preventivni čin protiv objave SNES-a, Sega je objavila novu igru i maskotu, Sonic the Hedgehog. Ova smjena je dovela do šireg uspjeha Genesisa koji će na kraju da dovede Segi 65% tržišta u Sjevernoj Americi. Istovremeno, poslije mnogo kašnjenja, Sega je objavila Sega CD u Japanu 1991. i u Sjevernoj Americi 1992, kao hardver dodatak za Genesis, smanjujući prostorna ograničenja njihovih igara. Sonic the Hedgehog 2 je takođe bio objavljen 1992. za Genesis i postao najuspješnija igra koju je Sega ikad napravila. Prodala je više od šest miliona primjeraka ukupno.
Godine 1990, Sega je objavila Game Gear da se takmiči protiv Nintendovog Game Boy-a. Međutim, zbog problema sa kratkim trajanjem baterije, nedostatakom originalnih naslova i slabe podrške Sege, Game Gear nije bio u stanju da pretekne Game Boy, koji je prodao oko 11 miliona jedinica. Game Gear je naslijedio Sega Nomad 1995, a proizvodnja je prekinuta u 1997.
Godine 1992, Sega je objavila seriju arkadnog hardvera, gdje je objavljen Virtua Fighter i Virtua Racing, koji je postavio temelj za 3D trkače i borilačke igre. Godine 1994, Sega je objavila Sega 32X u pokušaju da nadogradi Genesis na standarde naprednijih sistema u to vrijeme. U početku je imao dobru prodaju, ali je imao problema sa nedostatkom softvera i objave Sega Saturna i Sonyevog PlayStationa.
22. novembra 1994, Sega je objavila Sega Saturn u Japanu. Koristio je dva 32-bitna procesora. Međutim, zbog loše prodaje na zapadu dovelo je do napuštanja konzole 1998. Nedostatak poznatijih naslova već uspostavljenih na Genesisu, uz svoju visoku cijenu u odnosu Sony Playstation, bili su neki od razloga pada konzole. Zapažene titule u Japanu uključuju Sakura Wars, Panzer Dragoon i arkadni portovi kao što su The House of the Dead, Virtua Fighter 2 i Sega Rally Championship. Sega je napravila korake u PC tržištu sa uspostavljanjem SegaSoft-a 1995. čiji je zadatak bio u stvaranje originalnih PC titula.
Sredinom 1990-ih Sega je pokušala da izađe izvan svog imidža strogo dječijie i porodične kompanije, tako što je objavila nekoliko igara sa ekstremnim nasiljem i seksualnim temama. Uveli su naljepnicu "Deep Water," kako bi označili igre sa odraslim sadržajem.
U decembru 1994. pokernut je Sega Channel, pretplata igraćeg servisa isporučene od strane lokalnih kablovskih kompanija povezanih sa Time Warner Cable, kroz kojeg je korisnicima dostavljen specijalni kasetni adapter koji se vezao na kablovsku vezu. Na svom vrhuncu, Sega Channel je imao oko 250,000 korisnika. Razni tehnički problemi su počeli da narušavaju službu u kasnim 1997, na kraju vodeći do prekida Sega Channel-a 1998.
27. novembra 1998, Sega je objavila Dreamcast u Japanu. Konzola je imala nižu cijenu, djelimično zbog upotrebe instant komponenti, ali je imala tehnologiju koja je dozvoljavala tehnički impresivnije igre u uporedbi sa svojim direktnim konkurentima, Nintendo 64 i PlayStation. Imao je analogni 56k modem, čime je obazbjedio online multiplayer. Neke poznatije igre na ovom sistemu su bile ChuChu Rocket, Phantasy Star Online, Quake III Arena i Alien Front Online. Početak prodaje Dreamcast-a u Japanu bio je promašaj. Uprkos tome imao je nekoliko uspješnih igara u regionu.
Smjena na razvoj softvera (2001-2005)
mini|Segini finansijski problemi u periodu od 1998-2002|322x322piksel 23. januara 2001, počela je priča u Nihon Keizai Shimbun tvrdeći da Sega prestaje sa proizvodnjom Dreamcast-a i da počinje sa razvojom softvera za druge platforme. Nakon početnog poricanja, Sega Japan je objavila saopštenje u kojem su potvrdili da razmišljaju o proizvodnji softvera za PlayStation 2 i Game Boy Advance kao dio njihove "Nove Politike Uprave". Naknadno 31. januara 2001, Sega Amerike službeno je objavila da postaje proizvođač softvera. 31. marta 2001, prekinuta je proizvodnja Dreamcast-a.
Do 31. marta 2002, Sega je imala pet uzastopnih fiskalnih godina neto gubitaka. Kako bi pomogao sa Seginim dugom, CSK osnivač Isao Okawa, prije njegove smrti 2001, je dao kompaniji 692 miliona dolara u privatnoj donaciji. Razgovarao je sa Microsoftom o prodaji ili spajanju sa njihovom Xbox divizijom, ali ta priča je propala. Razgovori su se odvijali sa Namco, Bandai, Elektronic Arts i opet sa Microsoftom. U augustu 2003, Sammy, jedan od najvećih pachinko i pachislot proizvođača, kupio je izvanrednih 22% udjela koji je CSK imao i predsjednik Sammy-a Hajime Satomi je postao direktor Sege. Iste godine, Hajime Satomi je izjavio da će se Segina aktivnost fokusirati na svoj profitabilni arkadni posao. Nakon pada globalne arkadne industrije, Sega je predstavia nekoliko koncepta prilagođenih japanskom tržištu. Derby Owners Club je bila prva velika satelitna arkadna mašina sa IC karticama za pohranu podataka. Sega je također uvela internet funkcionalnost u arkadama sa Virtua Fighter 4 2001. Tokom sredine 2004, Sammy je kupio kontrolni udio Sega Korporacije za 1.1 milijardi dolara, stvarajući novu kompaniju Sega Sammy Holdings. Od tada Sega i Sammy postali su grane glavne kompanije. Obje kompanije djeluju nezavisno, dok su glavni odjeli spojeni.
Nastavljeno širenje i akvizicije (2005-2013)
Serijal Sonic the Hedgehog je nastavio da bude internacionalno prepoznatljv, iako su kritični prijemi igara u seriji bili različiti. Godine 2007, Sega i Nintendo su se udružili koristeći Seginu dozvolu za Olimpijske Igre, da naprave seriju Mario and Sonic at the Olympic Games, koja je prodala preko 20 miliona ukupno. U konzolnom biznisu, Sega je pronašla uspjeh u Japanu sa Yakuza i Hatsune Miku: Project DIVA serijom igara, između ostalih koje su ciljane za japansko tržište. U Japanu, Sega distribuira naslove manjih japanskih proizvođača i lokalizacija zapadnih naslova. Godine 2013, Index Corporation je kupljena od strane Sega Sammy nakon bankrota. Nakon otkupa, Sega je zvanično podijelila Index tako stvarajući Atlus. Atlus je poznat po svojim Megami Tensei i Persona serijalima.
Za arkade, Segine najuspješnije igre počele su biti osnovane na mreži kartičnih sistema. Igre ovog tipa uključuju Sangokushi Taisen i Border Break.
Godine 2004, GameWorks lanac arkada je došao u vlasništvo Sege, dok lanac nije prodan 2011. Godine 2009, Sega Republic, unutrašnji zabavni park u Dubaiju, je otvoren za javnost. Godine 2010, Sega je počela da proizvodi 3D slike za holografske koncerte Hatsune Miku. Godine 2013, u saradnji sa BBC Earth, Sega je otvorila prvi interaktivni simulator prirodnog muzeja, Orbi Yokohama u Yokohami.
Reorganizacija kompanije i fokus na digitano tržište (2013-danas)
Zbog pada prodaje pakovanih igara na domaćem i internacionalnom tržištu 2010, Sega je počela otpuštati i smanjivati svoje zapadne poslove, kao na primjer gašenje pet kacelarija u Evropi i Australiji. Ovo je uradila kako bi se fokusirala na digitalno tržište za PC i mobilne telefone. Zbog smanjenja arkadnih biznisa u Japanu, osoblje zaduženo za razvoj je također bilo premješteno u područje digitalnih igara. Sega je postepeno smanjila broj svojih arkadnih centara sa 450 u 2005, na oko 200 u 2015.
Na mobilnom tržištu, Sega je objavila svoju prvu aplikaciju na iTunes Radnju sa verzijom Super Monkey Ball 2008. U početku 2012, Sega je počela kupovati studije za mobilni razvoj, sa studijama kao što su Hardlight, Three Rings Design i Demiurge Studios.
U aprilu 2015. Haruki Satomi, unuk Hajime Satomi, preuzeo je mjesto predsjednika Sega Games Co, Ltd. U januaru 2015, Sega Amerika objavila je njihovo preseljenje iz San Franciska u Irvine, koji je završen kasnije te godine. Zbog ovoga, Sega Amerike nije imala svoju kabinu na E3-u 2015. U septembru 2016, Sega je objavila da su nabavili sve Technosoftove intelektualni nekretnine.
Ostali proizvodi i usluge
Sega je uključena u reklamiranje franšiza Sonic the Hedgehog i The House of the Dead, kao i anime i manga franšiza kao što su Bleach, Neon Genesis Evangelion, i Initial "D".
Godine 2003, Sega je imala planove proširiti svoje franšize u Hollywoodu, ali plan je propao. Trenutno Sega posjeduje TMS Entertainment, koji je imao poslovni odnos sa Segom od 1992.
Sega Toys je osnovan kada je Yonezawa Toys, Japanov najveći post-rat proizvođač igračaka, spojen sa Segom 1994. To je nakratko bilo poznato kao Sega-Yonezawa sve do potpunog odbacivanja imena Yonezawa u aprilu 1998. Od ranih 2000-tih Sega Toys je postao uglavnom odvojen entitet od Sege sa svojom upravljačkom strukturom i ciljevima, sa povremenim suradnjama između njih. Stvorili su igračke za djecu iz franšiza kao što su Oshare Majo: Love and Berry, Mushiking: King of the Beetles, Lilpri, Bakugan, Jewelpet, Dinosaur King i Hero Bank.
Banja (čvor)
ili
Bosna i Hercegovina:
Makedonija:
Srbija:
Zečica (Ogulin)
Zečica je bivše naseljeno mjesto u sastavu grada Ogulina, Karlovačka županija, Republika Hrvatska
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Hrvatskoj nalazila se u sastavu stare općine Ogulin. Na popisu stanovništva 2001. godine, naselje je ukinuto i pripojeno naselju Hreljin Ogulinski.
Stanovništvo
Napomena: ''Do 1948. iskazivano kao dio naselja. U 2001. pripojeno naselju Hreljin Ogulinski. Vidi napomenu pod Hreljin Ogulinski.''
Popis 1991.
Na popisu stanovništva 1991. godine, naseljeno mjesto Zečica je imalo 35 stanovnika, sljedećeg nacionalnog sastava:
Branešci
Hrvatska:
Srbija:
Danny Mekić
Danny Mekić (Amsterdam, 12. januar 1987. godine) je holandski poduzetnik bosanskohercegovačkog porijekla, osnivač i izvršni direktor konsultantske agencije za tehnologiju i inovacije, te predavač o tehnološkom razvoju i etičkim/pravnim aspektima, kao što su privatnost, kao i o preduzetničkim i edukacionim politikama u Holandiji. Također, redovno predaje na TEDx seminarima.
Biografija
2002. godine, u petnaestoj godini, Mekić je osnovao svoju prvu kompaniju. Nakon dvije godine, odustao je od srednje škole kako bi se u potpunosti posvetio svojim poslovima. Međutim, primljen je na Univerzitet u Amsterdamu 2007. godine, gdje je počeo počasni studij sudske prakse, sa odabranim kursevima iz psihologije i ekonomije. 2008. godine postao je predsjedavajući Fakultetskog studentskog odbora. Mekić je jedan od najtraženijih predavača na temu tehnologije i inovacija.
Karijera
U junu 2009. godine, Mekić je proglašen kao "najuspješniji mladi poduzetnik u Holandiji" od strane poduzetničkog magazina "Sprout", te je nagrađen od strane dva vodeća magazina u Holandiji "Quote" i "Elsevier".
U septembru 2010. godine, Mekić je bio imenovan u savjetodavni odbor holandskog Ministarstva obrazovanja, kulture i nauke, te u Ministarstvo ekonomskih poslova, kako bi stimulisao poduzetništvo u obrazovnom sistemu. 2011. godine osnovao je NewTeam, međunarodnu konsultantsku agenciju koja je fokusirana na strategijske konsultacije velikih organizacija o tehnologiji, medijima i komunikacijama, te je specijalizovana u ometajuće inovacije i nove poslovne modele. On je predavač na pravnim, ekonomskim i tehničkim fakultetima na nekoliko univerziteta.
Sovra
Sovra je naseljeno mjesto u sastavu općine Žiri, regija Gorenjska, Slovenija.
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Sloveniji nalazila se u sastavu stare općine Škofja Loka.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2011. godine, Sovra je imala 13 stanovnika.
Napomena: ''U 2012. povećano za dio naselja Žirovnica (općina Idrija, regija Goriška).''
Banja (Vrgorac)
Banja je naseljeno mjesto u sastavu grada Vrgorca, Splitsko-dalmatinska županija, Republika Hrvatska.
Stanovništvo
Napomena: ''U 1869. i 1921. podaci su sadržani u naselju Vrgorac, kao i dio podataka u 1857. i 1931.''
Popis 1991.
Na popisu stanovništva 1991. godine, naseljeno mjesto Banja je imalo 210 stanovnika, sljedećeg nacionalnog sastava:
IC 3493
IC 3493 je zvijezda i nalazi se u sazviježđu Djevica. Prvo otkriće je napravio Friedrich Carl Arnold Schwassmann 15. februara 1900. godine.
Rana bizantijska umjetnost
Rana bizantijska umjetnost predstavlja početni stadij bizantijskog umjetničkog stvaralaštva u istočnom dijelu Rimskog Carstva u periodu od 330. do dolaska Justinijana I na vlast 527. godine. Odlučujući značaj za početak razvoja ove nove vrste umjetnosti imala je odluka cara Konstantina Velikog o prebacivanju sjedišta Rimskog carstva iz latinskog Rima u helenistički grčki svijet Konstantinopolja 330. godine. Koristeći rana hrišćanska prilagođavanja kasnoantičkih umjetničkih stilova, Bizantinci su razvili novi vizuelni jezik, izražavajući ritual i dogmu ujedinjene crkve i države. Raniji umjetnički stilovi cvjetali su u Aleksandriji i Antiohiji koji su u to vrijeme pripadali Bizantijskom Carstvu. Međutim, carska birokratija iz Konstantinopolja je sve više preuzimala organizovanje glavnine umjetničkog stvaralaštva, a umjetnici iz metropole bili su upućivani u područja gdje je izrada umjetničkih djela bila potrebna. Osnovan u Konstantinopolju, bizantijski stil se tako na kraju proširio daleko izvan glavnog grada, oko Mediterana, preko južne Italije, Balkana, pa sve do Rusije.
IC 3493
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Rana bizantijska umjetnost
Rana hrišćanska umjetnost
thumb|250px|lijevo|Rekonstrukcija izgleda krstionice kuće na kojoj su prikazani ostaci zidnog slikarstva, a koja je služila kao crkva sa lokaliteta Dura-Europos. Prva polovina 3. vijeka n. e. Hršićanska umjetnost bila je posvećena služenju Crkvi, te ilustraciji i izražavanju te vjere, a u većoj ili manjoj mjeri bila je kontrolirana crkvenim pravilima. Bila je to vrsta umjetnosti u kojoj prevladava određeni stepen apstrakcije i gdje je ritmička ili duhovna osnova kompozicije važnija od sličnosti s prirodom. Bila je to figuralna umjetnost zasnovana na motivima i idejama koji su ranije bili rašireni u klasičnom svijetu. Rana hrišćanska umjetnost nije započela u Konstantinopolju ili Jerusalemu, a nijedan primjer hrišćanskog slikarstva nije sačuvan prije 200 n. e. Mnogo poznatiji primjeri hrišćanskog slikarstva iz ovog perioda potječu iz podzemnih katakombi koje su se nalazile izvan gradskih zidina Rima. Rani hrišćani iz istočnog i zapadnog dijela Rimskog Carstva već su u 3. vijeku n. e. počeli koristiti i prilagođavati umjetničke oblike grčko-rimskog svijeta kako bi izrazili svoju vjeru i obećanje o životu nakon smrti. Bio je to način komuniciranja i privlačenja politeističkih pripadnika Rimskog Carstva u hrišćanstvo. Istovremeno, prihvatili su politeističko prikazivanje ljudi i životinja na svojim slikama.
Popis stanovništva u Hrvatskoj 2011 (Klis)
'''Popis stanovništva u Hrvatskoj 2011. godine''' proveden je od 1. do 28. aprila 2011, prema stanju na dan 31. marta. Popis je proveden na temelju ''Zakona o Popisu stanovništva, kućanstava i stanova u Republici Hrvatskoj 2011. godine'' (Narodne novine, broj 92/10). Općina Klis je po Popisu stanovništva 2011. godine na površini od 176,10 km2 imala 4.801 stanovnika, što predstavlja 1,06% od ukupnog broja stanovnika Splitsko-dalmatinske županije, odnosno 0,11% od ukupnog broja stanovnika Hrvatske. Gustoća naseljenosti u Klisu je 27 stanovnika/km2.
Rana bizantijska umjetnost
Rana hrišćanska umjetnost
Hrišćanski umjetnici su u svojim ranim djelima prikazivali Isusa Hrista kao klasičnog "Dobrog pastira", mladića u klasičnoj odjeći i pastirskom okruženju. Istovremeno, značenje se često prenosilo simbolima, a rana ikonografija se počela razvijati. Kako je nakon Milanskog edikta slijedio edikt cara Teodozija I 380. godine kojim je hrišćanstvo priznato kao službena religija carstva, ubrzo zatim izgrađene su hrišćanske crkve i ukrašene freskama i mozaicima. Napuštena je klasična skulptorska tradicija, zbog bojazni da bi figure u okruženju mogle previše da podsjećaju na paganske idole. thumb|200px|desno|Detalj slike iz [[Hram Baala (Dura Europos)|Hrama Baala (Hrama palmirskih bogova), Dura Europos, Sirija, 2-3 vijek n. e. ]] U prva dva vijeka postojanja Bizantijskog Carstva, prema pisanju historičara Horsta Woldemara Jansona i Anthonya F. Jansona:
Prelaz iz ranohrišćanske u bizantijsku umjetnost nije bio ni nagao ni definitivan i, u stvari, prkosi tačnoj definiciji. Jedna od polaznih tačaka za apstraktnu, simboličku, istočnohrišćansku umjetnost mogu biti figuralne zidne slike iz jevrejske sinagoge na lokalitetu Dura-Europos kraj rijeke Eufrat u istočnoj Siriji. Freske na ovom lokalitetu potječu iz vremena drugog do trećeg vijeka nove ere, za vrijeme rimske okupacije tog područja. Detalji prikazani na slici (desno) mogu prikazivati poslužitelja i svećenike zaboravljenog paganskog kulta Partije ili Palmire. Likovi stoje formalno frontalno ili možda unutar arhitektonske pozadine. Njihove draperije izvedene su linijom, a ne tonom, a gestovi su spori, svečani i ozbiljni. Svaka figura je, sama po sebi, vertikalna dizajnerska cjelina, izolirana od svog susjeda. Tijela lebde bez težine, stopala su u dvosmislenom odnosu prema tlu i arhitektonskom ambijentu, podsjećajući nas na bjelokost svetog Mihaila isklesanu vijekovima kasnije. Kako se hrišćanska dogma razvijala, ovaj oblik simboličke interpretacije stvarnosti postajao je sve favoriziraniji, a ravni, dekorativni, apstraktni, "bizantijski" stil, ukorijenjen u bliskoistočnim djelima poput freski iz Dura Europosa, počeo je dominirati hrišćanskom umjetnošću. Također, još jedan dobar primjer početka ove vrste umjetnosti pronađen je na istom lokalitetu u skromnoj kući napravljenoj od pečene blatnene cigle. Kuća je bila korištena kao crkva i bila je ukrašena sa zidnim slikama na kojima su bile scene iz Novog i Starog zavjeta.
Rana bizantijska umjetnost u Konstantinopolju 330 n. e. - 527. n. e.
thumb|350px|desno|Detalj sa osnove za stub Teodozija I iz 390. n. e. gdje ovaj car u prisustvu svoje dvorske svite nudi [[lovorov vijenac pobjedniku nakon konjičke trke na hipodromu u središtu Konstantinopolja.]] Za Bizantince Konstantinopolj je bio središte njihovog svijeta, kako fizički tako i simbolički. Bio je najveći i najsjajniji grad u Evropi tokom Srednjeg vijeka. Imao je svoju zbirku mnogih najsvetijih relikvija i ikona donešenih iz Jerusalema kao i iz drugih krajeva. Ove relikvije su bile izložene u najznačajnijim crkvama i manastirima Konstantinopolja, a sam grad je zbog ovoga postao hodočasničko mjesto. Hrišćanska umjetnost Konstantinopolja nastavljena je u okviru već uspostavljenih tradicija, samo ovaj put odobrena pa čak i ohrabrivana od strane vlasti. U gradu su bila izložena mnoga poznata umjetnička djela iz vremena antike. U prvim vijekovima nakon izgradnje ovog veleljepnog grada, njegovi vladari su težili da dostignu carski sjaj starog Rima. Kad je Konstantin Veliki zvanično objavio otvaranje Konstantinopolja u maju 330. n. e., on kao i njegovi nasljednici ne samo da su u "Novom Rimu" izgradili utvrđenja, saobraćajnice, vladine zgrade i palate nego su grad ukrasili sjajnim umjetničkim djelima. Stari središnji gradski trg Augustaion i glavna ulica Messe bili su obnovljeni, prošireni i dodatno ukrašeni stubovima i kipovima. U središtu ovog trga bio je Konstantinov stub koji i danas stoji u središtu današnjeg Istanbula.
Čak su bila podignuta dva stuba po uzoru na stubove careva Trajana i Hadrijana u Hramu Venere i Rome u Rimu. Jedan od stubova bio je podignut u čast pobjede cara Teodozija I, a drugi u čast pobjede cara Arkadija. U to vrijeme bili su značajni sarkofazi pravljeni od krečnjaka i mramora. Najpoznatiji primjer je rimski državni reljef iz 390. n. e. kojim se javno izražavala carska moć i trijumf, a bio je osnova za obelisk cara Teodozija I Velikog na hipodromu u središtu Konstantinopolja. Osim ovog obeliska, jedno od najznačajnijih sačuvanih umjetničkih djela iz ovog perioda u Konstantinopolju je i srebrni ceremonijalni ukrasni Missorij Teodozija I napravljen približno 388. n. e. povodom desete godišnjice njegove vladavine.
Crkvene građevine su od samih početaka bile najvažnija arena bizantijske umjetnosti, a umjetnost u okviru njih bila je blisko vezana sa vjerskim iskustvom koje se tamo upražnjavalo. Jednostavan, asketski izgled vanjskog dijela ovih crkava je u oštroj suprotnosti sa bogato ukrašenom unutrašnjošću, gdje hrišćanski vjernici pri ulasku u crkvu ulaze u svjetlucavo carstvo svjetlosti i boja, pri čemu površine plemenitog mramora i blještavi sjaj mozaika dočaravaju duhovni sjaj kraljevstva božijeg. Sa velikom vjerovatnoćom se może tvrditi da su slike i mozaici koji su ispunjavali unutrašnjost ovih ranih crkava slijedile tradiciju grčko-rimskog slikarstva prilagođavajući njihov vizuelni riječnik uz to koristeći biblijske teme kako bi se ostvario najveći učinak na hrišćanske vjernike. thumb|desno|frame|Crteż iz 11. vijeka za koji se vjeruje da vjerno oslikava vanjski izgled Crkve svetih apostola u Konstantinopolju. Čuva se danas u [[Vatikanska biblioteka|Vatikanskoj biblioteci.]] U ovom ranom periodu bizantijske umjetnosti izgrađena je izvorna verzija crkve Haja Sofija koja će kasnije biti spaljena tokom Nika ustanka. Za njom je slijedila izgradnja druge po važnosti Crkve svetih apostola. U ranom 5. vijeku n. e. izgrađena je crkva Hora koja je bila veličinom manja od ostalih crkava u Konstantinopolju, ali je ljepotom svojih mozaika zasjenila sve ostale crkve u tom gradu. Međutim, najstarija crkva (čiji ostaci se još mogu vidjeti) u današnjem Istanbulu je Studijski manastir izgrađena u 5. vijeku n. e. Grčki crkveni historičar Sokrat Sholastik u svojim zapisima je naveo Crkvu svetih apostola koju je Konstantin Veliki posvetio 330. n. e. Međutim, ova crkva nije sačuvana do danas. On je također naveo i crkvu Haja Irena koja je bila nadogradnja na već postojeću crkvu i u to vrijeme je slużila kao glavna crkva u gradu. Ova crkva je kasnije opet prepravljana i proširivana, a nosi isto ime Haja Irena i danas se nalazi odmah do Haja Sofije. Iluminacija je bio veoma značajan vid srednjovijekovnog bizantijskog slikarstva koje se razvilo u Konstantinopolju tokom ovog vremena. Ovaj vid umjetnosti je bio potpuno odvojen od monumentalne umjetnosti, a bio je njegovan tokom svih kasnijih perioda bizantijske umjetnosti. Nastavljajući rimsku tradiciju u Konstantinopolju je bila popularna izrada mozaika asnovanim na crkvenim i sekularnim temama. Međutim, nijedan primjerak mozaika u tom gradu iz vremena vladavine Konstantina Velikog 330. n. e. pa sve do dolaska Justinijana I na vlast 527. n. e. nije sačuvan.
Bliski istok
thumb|250px|desno|Detalj istočnorimskog podnog mozaika (mermer i krečnjak), druga polovina 4. vijeka. Daphne, predgrađe današnje [[Antiohija|Antiohije u južnoj Turskoj).]] Uloga umjetničkog stila iz Antiohije bila je vrlo slična aleksandrijskom iz ranih vremena, ali umjetnost u cjelini je bila manje konzervativna i helenistički stil je ranije iščezao, da bi ustupio mjesto snažnijem stilu iz bizantijske provincije Sirije koji je bio utjecajan i u Egiptu. Ovaj stil orijentalizacije došao je do izražaja na nekim poznatim slikama otkrivenim neposredno nakon Prvog svjetskog rata u Dura Europosu, na Eufratu, koje je američki historičar i arheolog James Henry Breasted opisao kao "orijentalne prethodnice bizantijske umjetnosti". Ovi rani mozaički podovi teško se mogu razlikovati od onih u sjevernoj Africi ili drugim dijelovima svijeta gdje je helenistički stil bio u prvom planu.
Najznačajniji sačuvani primjerak ovog umjetničkog stila su mozaički podovi iz Antiohije. Napravljene su cijele serije ovih mozaičkih podova pravljenih od 3. - 6. vijeka n. e. koji pokazuju postepeni upliv orijentalnih elemenata iz sasanidske umjetnosti, a koji su kasnije postali skoro isto važni kao i helenistički. Kasniji podni mozaici iz Antiohije su ličili na perzijske tepihe. Prepoznatljivi karakter sirijske umjetnosti nije bio posljedica samo utjecaja sa Istoka, uvedenog duž velikih trgovačkih puteva uz Eufrat ili preko pustinje od Iraka, Perzije, srednje Azije, pa čak i Kine. Sam lokalitet također je imao svoju ulogu, jer je u Siriji i Palestini dugo vremena bio raširen način razmišljanja koji je naglašavao unutarnji značaj, a ne površni aspekt, i bio odgovoran za razvoj umjetničkog stila čak i prije hrišćanske ere, koji se najbolje može definirati modernim terminom "ekspresionistički".
Osim Istanbula, najznačajniji primjeri rane bizantijske umjetnosti u današnjoj Turskoj mogu se naći na područjima zapadne Anadolije i Kapadokije u srednjoj Anadoliji. U gradu Efesu koji je bio jedan od najvećih i najznačajnijih antičkih i bizantijskih gradova, mogu se naći mnogobrojni primjeri arhitekture, fresko slikarstva kao i lijepo urađenih mozaika iz vremena rane bizantijske umjetnosti. Tu je i stari grad Hierapolis sa svojim rimskim javnim kupatilima sa podzemnom vrelom vodom. Ova kupatila su u 6. vijeku n. e. prepravljena u ranu hrišćansku baziliku, a sam grad je bio važnim središtem hrišćanstva za područje jugozapadne Anadolije. Manastir Sumela, koji se nalazi južno od grada Trabzona je još jedan važan primjer rane bizantijske umjetnosti i arhitekture na području današnje Turske. Nije poznato kada je manastir osnovan, ali tursko Ministarstvo kulture i turizma postavlja datum njegovog osnivanja približno 386. godine nove ere, za vrijeme vladavine cara Teodozija I (375 - 395). Prema historičaru Williamu Milleru, dva atinska monaha po imenu Barnaba i Sofronije osnovala su samostan. Postao je poznat po ikoni Bogorodice poznatoj kao Panagia Gorgoepekoos, za koju je rekao da ju je naslikao apostol Luka. Bizantijska umjetnost sa svojim grčkim i rimskim elementima imala je stilski utjecaj na drevne anadolijske kulture i istočne umjetnosti. Potpuno bizantijsko objedinjavanje ovih kultura ostvareno je u vjerskom okviru Bizantijskog Carstva.
Grčka
thumb|422x422px|Mozaici iz 4. vijeka koji se nalaze u Luku i grobnici Galerija (Rotunda) u Solunu, neki su od najranijih preostalih primjera ranohrišćanske bizantijske umjetnosti izrade mozaika. Luk i grobnica Galerija (Rotunda) je jedan od najpoznatijih primjera rane bizantijske umjetnosti u Grčkoj, a nalazi se na sjeveru te zemlje u gradu Solunu (Thessaloniki). Bila je prvobitno izgrađena kao grobnica za rimskog cara Galerija 305 - 311 n. e, a kasnije 326. n. e. po naredbi Konstantina Velikog prepravljena je u crkvu. Ikona iz ove crkve nalazi se danas u Britanskom muzeju. Monumentalni mozaik u ovoj crkvi je poprilično oštećen usljed zemljotresa. Kod oba umjetnička djela uočljiva je obilata upotreba zlatnih listova kao podloga. Kod mozaika, zlatna podloga nalazi se u sendviču između staklene tessere, koja se upotrebljava među obojenim staklenim kockicama, i kamenih kockica, koje čine površinu preko zida. Kod ikone, zlato se prostire preko obojenog gipsanog sloja koji je nanesen preko drvenog panela. U julu 2019. godine, Georgios Skiadaresis koji je bio glavni istraživač starina na području Soluna izjavio je: On smatra da u odnosu na mozaike urađene u italijanskom gradu Ravenni, mozaici u Solunu imaju realnije prikaze detalja likova, gradaciju tessera kako bi oni postali manji kada se prikazuju detalji lica i transcendentalni sadržaj prikaza. Mozaici rotunde označavaju sve veću nadmoć crkve i njenih institucija u svakodnevnom životu i umjetnosti u Bizantijskom Carstvu od 5. vijeka pa nadalje. Kalendarski mozaici obilježavaju crkvenu godinu i organizovanje dnevnog života liturgijama i proslavama eklezijastičke hijerarhije. U tehničkom i umjetničkom smislu ovi mozaici su djela najvišeg kvaliteta koja se mogu ravnopravno porediti s umjetničkim djelima iz bilo kojeg razdoblja ili regije. thumb|250px|lijevo|Crkva Acheiropoietos iz druge polovine 5. vijeka, nalazi se danas u središtu Soluna. thumb|300px|desno|Mozaički prikaz bogojavljenja u Crkvi svetog Davida, Solun Osim rotunde u Solunu, iz tog ranog perioda značajna je i Crkva svetog Davida (grč. Hosios David, Όσιος Δαβίδ), koja je na listi svjetske baštine UNESCO-a. Mozaik u ovoj crkvi nalazi se u apsidi, a smatra se da potječe iz sredine 5. vijeka n. e. Određivanje datuma ovog mozaika zasniva se na stilu izrade koji je bio preovlađujući u to vrijeme. Mozaik sadrži simboliku koja označava evangeliste, a bogojavljanje je detaljno prikazan u naturalističkom stilu, sa Hristom koji drži religiozni tekst na grčkom jeziku. Mozaički prikaz je složen, s detaljnim obrubom i puno elemenata unutar scene, a u središtu pažnje na slici je Isus Hrist, što pokazuje njegov pogled, te položaj u središtu mozaika i oreoli koji okružuju njegovu glavu i tijelo.
Crkva Acheiropoietos (grč. Panagija Aheiropoietos, Παναγία] Ἀχειροποίητος) koja je bila izgrađena oko 470. n. e. također je nekad imala mozaički ukras, od kojeg su ostali samo ostaci.
Italija
Mozaik koji se danas može vidjeti u apsidi Bazilike Santa Pudenziana potječe iz 5. vijeka, a obnovljen je krajem 16. vijeka. Na mozaiku je prikazan Hrist kao duhovni učitelj, kako sjedi držeći u ruci knjigu sa natpisom "Dominus Conservator Ecclesiae Pudentianae" (bos. Gospod je čuvar crkve Pudenziana). U pozadini se nalazi simbolički prikaz Jerusalema, a iznad Hrista okruženog hrišćanskim simbolima četiri evangelista stoji veliki draguljima optočen krst na brdu (Golgota), kao znak njegovog trijumfa. thumb|desno|250px|Kupola svetišta San Vittore in Ciel d'Oro, a danas kapela u Bazilici svetog Ambrozija. Mozaik potječe iz druge polovine 5. vijeka. Grad Milano odigrao je veliku ulogu tokom kasnog perioda rimske historije, posebno u pitanjima koja se odnose na hrišćansku crkvu, a samim tim i pri osnivanju Bizantijskog Carstva. U ovom gradu se nalaze dva rijetka primjera sačuvanih ranohrišćanskih mozaika s kraja 4. i početka 5. vijeka. Jedan od ovih primjera ranih mozaika nalazi se u Bazilici svetog Lorenca. Na dvjema polukružnim kupolama koje se nalaze odmah nasuprot ulaznih vrata ove bazilike mogu se vidjeti dva mozaika iz tog vremena. Na desnoj strani je mozaik sa likom mladolikog i bez brade Isusa Pantokratora s apostolima, a na lijevoj strani se nalazi drugi mozaik na kojem je prikazan Isus kao dobri pastir sa svojom ovcom. U Bazilici svetog Ambrozija nalaze se mozaici iz 5. vijeka. U okviru vijenca kupole u ovoj bazilici nalazi se mozaik ranog hrišćanskog mučenika Viktora Maura, a na zidovima se nalaze mozaici na kojima su prikazani Sveti Ambrozije Milanski između svetih Gervasija i Protasija i između svetog Materna Milanskog i svetih Nabora i Feliksa.
Mozaici
Zajedno sa izgradnjom hrišćanskih hramova u 4. stoljeću, odvijao se i razvoj izrade mozaika na zidovima i svodovima. Do tada su se mozaici koristili samo na podovima, posebno u kupatilima i palatama, ali nikada u hramovima. Mozaik na zidu i svodu trebao je simbolizirati transcendenciju i duhovnost, a inovativna zlatna boja i raznobojno staklo očekivani sjaj neba duhovnog svijeta.
Stilovi
thumb|250px|desno|Mozaik na kojem je prikazan mladi Isus Hrist, crkva Santa Costanza u Rímu, 4. vijek Rad pojedinih umjetničkih radionica u 4. i 5. vijeka bio je vrlo raznolik. Teško je govoriti o ujednačenom stilu, naprimjer, Crkva svete Marije Velike iz doba pape Siksta III sadrži ciklus ilustracija iz Starog zavjeta. Iznenađuje razlika u stilu između slika na zidovima i na apsidi. Da bi prikazali more, umjetnici su uzeli drevne prikaze i istovremeno njihov iluzorni stil. Mozaici na apsidi su tipični za veliki prikaz figura, frontalnost i izbjegavaju preklapanje. U 5. - 6. vijeku također se može uočiti razlika između klasične ranohrišćanske i bizantijske umjetnosti.
Skulpture, slike, mozaički ukrasi i povezani kamenčići (opus secti) na svodovima, zidovima i podovima svjedoče o upotrebi različitih tehnika. Nalazimo stilove izrade mozaika iz Milana, Rima, sjeverne Italije, Male Azije i Konstantinopolja. Godine 500. mozaici iz bazilike San Apollinare Nuovo dosegli su tzv. klasicizam. Figurativni izgled žene s bijelim krilima bio je simbol euharistije i prikaz dobrog pastira.
Skulptura
thumb|250px|lijevo|Sarkofag [[Ambrozije Milanski|Ambrozija Milanskog]] Bizantijske skulpture u ranim danima su nastale kao produžeci helenističke umjetnosti, a pri tom su nastali portreti velike estetske drame. Desile su se promjene vrlo slične onima u arhitekturi, pri čemu su oblici još uvijek u osnovi bili reprezentativni, ali tretirani su apstraktno. Sve to nam daje naznaku kako simbolički karakter umjetnosti iz vremena ranog Bizantijskog Carstva postaje postupno važniji, te se preko svog izraza i estetike, prilagođava na novu teologiju i crkvenu moć. Najbolji posao urađen je u samoj Aleksandriji, a predstavljaju ga brojne kamene skulpture pronađene na licu mjesta i nekoliko rezbarija od slonovače, koje su povezane s gradom kao dokazima kvaliteta stila. Trodimenzionalni reprezentativni oblici skulpture koje su bizantijski skulptori naslijedili iz helenističkog razdoblja u ranim danima dugog bizantijskog razdoblja postupno su se smanjivali, sve dok ih nisu tek maglovito koristili u narednim fazama.
Skulptura sarkofaga
Hrišćanski sarkofazi iz 3. vijeka držali su se rimske tradicije. Uglavnom su bili nadahnuti slikarskim ukrasom katakombi. Korišteni su motivi Dobrog pastira, oranta (molitelj) i motivi iz Starog zavjeta. Krajem 3. vijeka pojavile su se scene Lazarovog uskrsnuća i čuda iz Starog i Novog zavjeta. U radovima je tako formiran sveobuhvatan teološki program. Kasnije su sarkofazi bili ukrašeni samo scenama iz Starog zavjeta. Klasična vrsta sarkofaga do sredine 4. stoljeća naziva se "s frizom", jer su prizori krasili njegovu prednju stranu.
Ikonografija iz Konstantinovog perioda bila je usredsređena na Hrista i njegova čuda. Na kraju ovog perioda, Pasije su bile prikazane po prvi put. Glavni naglasak nije bio na Hristovoj patnji na križu, već na samom križu, okrunjenom lovorovim vijencem koji simbolizira pobjedu. Otprilike godine 350. sarkofazi poprimaju novi oblik. Prednji dio sarkofaga podijeljen je na nekoliko dijelova stubovima. Ova vrsta se često koristila u 5. i 6. vijeku. Hrišćanski sarkofazi bili su ukrašeni slikama i pozlatom. Radovi su bili izuzetnog umjetničkog kvaliteta (npr. Sarkofag prefekta Junia Bassa). Ikonografija je nadahnuta idejom Patnje, Hrista koji sjedi na prijestolju iznad nebeskog svoda. U 4. vijeku nailazimo na teme trijumfa, slavljenje Hrista od strane apostola, dodjele kruna za pobjedu (koje su osvojili mučenici), prenos nebeskog zakona svetog Petra.
Razvijena je i nova vrsta sarkofaga, koja se prema ukrasu naziva "s vratima zidova" - u koje spadaju npr. sarkofag sv. Ambrozija iz Milana. Masivni zidovi i kapije simbolizirali su "nebeski Jerusalem". U 3. - 5. vijeku postojale su velike radionice, posebno u Rimu, specijalizirane za rad s mramorom. Svi sarkofazi pronađeni u Italiji, Francuskoj, Španiji i sjevernoj Africi dolaze iz Rima. U 5. vijeku središt radionice preselilo iz Rima u Ravennu, gdje su spojene zapadna tradicija i orijentalna umjetnost Konstantinopolja. Alegorični i simbolični motivi pojavljuju se na kraćim stranama i na poleđini ovdje proizvedenih sarkofaga. Kasnije se ukras preselio samo s prednje strane. Na posljednjim vrstama grobnica više se nisu pojavljivali ljudski likovi, već krstovi, jaganjci, golubovi i pauni. Zamišljeni izvor života izvirao je sa svake strane sarkofaga - grančice vinove loze koje podsjećaju na euharistiju i inicijale Hrista. U kasnom antičkom periodu radionice su postojale i u jugozapadnoj Galileji, gdje su u 5. i 6. vijeku izrađivani sarkofazi ukrašeni alegorijskim motivima.
Kipovi
thumb|250px|lijevo|Kip dobrog pastira, Vatikan U rijetke primjere kiparskih djela spadaju kipovi sjedećeg Hrista (s obilježjima mladog filozofa koji predaje) u Beču i kip Dobrog pastira u Vatikanu iz prve polovine 4. vijeka. Kipovi Dobrog pastira bili su popularni i kao pogrebni spomenici i kao ukrasni likovi u vrtovima i česmama i nisu uvijek imali vjerski karakter.
Drvene skulpture
Drvene skulpture sačuvane su uglavnom u obliku vrata hrama, a dobar primjer su par izrezbarenih vrata od kedrovog drveta koja se nalaze u Crkvi svete Sabine u Rimu. Napravljena su 430. godine i izvana predstavljaju cjelokupni teološki program, tj. sadrži scene iz Starog i Novog zavjeta. Iznutra se kao ukras nalazi biljni motiv. U Milanu su sačuvani fragmenti drvene kapije, a ukras liči na kapiju Crkve svete Sabine. U Crkvi svete Barbare u Kairu sačuvana su vrata iz 5. vijeka, na kojima je prikazan Hrist na prijestolju, a na njima je vidljiv utjecaj sarkofaga.
Monumentalna skulptura
Skulpturalni ukras spomenika sadrži reljefe s biljnim ili geometrijskim motivima, koji su bili ukrašeni uglavnom glavama, nadvojima i timpanima, ili uklesanim ukrasnim trakama koje su okruživale arhitektonsko jezgro, prozore i portale. Veliki izbor motiva i elemenata uglavnom se mogu naći u sirijskim crkvama.
Monumentalna skulptura sadržavala je širok spektar statua, među kojima su i poprsja Hrista, apostola, anđela i kerubina. Kapiteli i impozitivi bili su podjednako ukrašeni, ali skulpturalni ukras je bio posebno usredsređen na sakralni namještaj, oltar, ogradu hora, propovjedaonicu (ambon, bema) i nadstrešnice. Namještaj je uglavnom izrađen od mramora i krečnjaka, a biskupske stolice često su izrađivane od skupih materijala kao što su slonovača.
Ornamentika sadrži uglavnom alegorijske i simboličke motive. Najčešći su Hristovi inicijali i grančice vinove loze. Slike ljudskih likova su rijetke, a korišteni su i drevni motivi. Skulpturalni stil se razvio, reljef je postao ravniji i sadržavao je samo dvije ravni (podnožje i plohu). Od 5. vijeka poboljšana je tehnika ažurnog ukrasa, primijenjena je igra svjetla i sjene. U svim provincijama Rimskog Carstva može se uočiti razvoj skulpture, koja je bila znatno udaljena od antičke skulpture.
Zlatno staklo
thumb|250px|Zlatno staklo iz katakombe, sveti Petar i Bogorodica u orijentalnoj pozi i [[sveti Pavle, 4. vijek]] Zlatno staklo ili bila je vrlo zahtjevna tehnika za učvršćivanje sloja zlata između dva sloja stakla. Ova tehnika razvila se u helenističkom periodu, a zaživjela je u 3. vijeku. Postoji oko 500 komada poznatog zlatnog stakla. To su uglavnom krugovi - odsječena dna šoljica ili pehara. Koristili su se za obilježavanje i ukrašavanje grobnica u katakombama Rima ubacivanjem primjeraka u malter. Velika većina potječe od 4. do 5. vijeka. Većina su hrišćanski primjerci, ali sačuvani su i paganski i nekoliko jevrejskih primjeraka. Predmeti od zlatnog stakla davani su kao pokloni prilikom vjenčana ili druge svečane prilike. Njihova ikonografija je vrlo jednostavna i sa umjetničkog gledišta relativno su neobrađeni. Motivi zlatnog stakla slični su katakombnim slikama, uglavnom su prikazivane slike svetaca, ali se prikazuje i pokojnik. Ista tehnika korištena je za zlatne mozaike (tessera) od sredine 1. do 5. vijeka. U narednom periodu tehnika zlatnog stakla postala je standardna podloga za religijske mozaike.
Keramika
thumb|250px|lijevo|Terra sigillata thumb|250px|desno|Piksida iz [[Korinta]] Rana hrišćanska umjetnost je i u tom pogledu slijedila rimsku umjetnost. Na polju keramike vrste posuda nisu se bitno promijenile, već njihova upotreba. To su uglavnom mali predmeti, posebno staklene posude s izrezanim ili rezbarenim ukrasima, posude od pikside i sjevernoafrička terra sigillata.
Terra sigillata (lat. Terra = zemlja, glina; sigilló = pečat) je vrlo kvalitetna crveno-smeđa keramika rimskog porijekla. Ima mat ili sjajnu površinu i napravljena je od fine crvene, narandžaste ili smeđe gline. Keramika je glatka i ukrašena plastičnim uzorcima niskog reljefa. Peče se na temperaturi od oko 1000 °C. Prije pucanja površina je prekrivena tankim slojem glazure koja sadrži koloidni rastvor željezne gline. Ova glazura ima mat sjaj na keramičkoj površini. Reljef na keramici nastao je u davna vremena utiskivanjem pečata od izgorene gline u mehku krhotinu. Po postupku utiskivanja uzoraka u pečatni vosak, ova keramika je i dobila svoje ime.
Piksida (starogrčki Πυξίς - piksis) je keramička posuda različitih oblika, veličina i starosti. Uglavnom se koristila kao kutija za nakit, kozmetiku (masti, šminka) i vunu. Napravljena je i od stakla, metala ili slonovače. U ranom hrišćanskom periodu, pikside (često izrađene od bogato ukrašene slonovače) služile su kao svete ceremonijalne posude za čuvanje tamjana, relikvija i drugih predmeta.
Predmeti od slonovače
thumb|180px|lijevo|Boecijev konzulski diptih iz 487. godine. Jedna od zanimljivosti u bizantijskoj umjetnosti kojom se potvrđuje njena raznovrsnost, nalazi se u malom obimu u obliku rezbarenja luksuznih predmeta od slonovače. Privlačnost slonovače i njezino poštovanje kao luksuznog materijala tokom bizantijske ere, ogleda se u činjenici da je bila jedna od najcjenjenijih rijetkih materijala kojeg su bogataši jednostavno morali imati i koji su samo oni mogli sebi priuštiti. Uglavnom su bili izrađivani manji i precizno obrađeni ili bogato ukrašeni predmeti dizajnirani da predstavljaju status kupaca takvih luksuznih predmeta u društvu. Konstantinopolj je bio epicentar gdje je ova luksuzna roba prvi put stizala preko Afrike (i u manjoj mjeri Bliskog istoka i Azije). Tu su iskusni lokalni umjetnici, mnogi od njih vjerovatno majstori, šegrti ili redovnici, urezivali zamršene predmete od slonovače prije nego što su završili u domovima bogatih, bogomoljama, ili čak u carskoj palati. Druge značajne radionice za izradu predmeta od slonovače na području Bizantijskog Carstva bile su smještene u Aleksandriji u Egiptu i Antiohiji u Siriji.
Reljefi od slonovače često su bili pričvršćeni za pikside ili ormariće, tzv. konzularni diptih, koje su konzuli naručivali da se naprave za njihove poznanike ili careve kad su stupali na dužnost. Hrišćansko-paganski dualizam može se proučavati na diptisima. Većina ih se lahko može odrediti hronološki. Poznatim primjerima diptiha pripadaju Anastasijin diptih ili Magna diptih.
Nadalje, slonovača se javljala u malom obimu u obliku ploča (sa temama iz Starog i Novog zavjeta) ili za vrijeme bogosluženja, gdje su se predmeti iz slonovače koristili kao spremnici za rijetka ulja.