cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Émile Durkheim
Sociologizam
Durkheim drži kako svi ljudi nisu jednako odani zajedničkim moralnim normama i društvenim vrijednostima. Svatko od nas je izložen različitim socijalnim utjecajima i naprosto nije moguće postići potpunu socijalnu jednakost. Durkheim gotovo utopistički prilazi ideji društva svetaca, sastavljenog od savršenih pojedinaca, u kojem ne bi bilo ni zločina, ni razbojstava, u kojem bi se skrbilo da ne dolazi do društvenog prijestupa.
Studija slučaja samoubistava
U studiji s naslovom "Samoubistvo" (Suicide, izdata 1897.) Durkheim je ujedno i predstavio kako treba da izgleda jedna sociološka monografija. Ovdje se nameće i jedno generalno pitanje koliko je samoubistvo sociološki problem. Durkheim je pojavnost samoubistva istraživao temeljem statističkih podataka u nizu zemalja hoteći doći do nekih zajedničkih konstanti  u nekom vremenskom periodu. Tako će on ustvrditi kako samoubistva u biti nemaju nikakve veze s geografskim položajem, političkim činima, genetskim predodređenjem itd. Osim toga on će ustvrditi kako Židovi imaju najmanju stopu samoubistva, protestanti značajnu, a ateisti najveću. I dalje, najčešći je kod samaca, manje kod oženjenih, rjeđi u brakovima s djecom, a najrjeđi u obiteljima s puno djece.
Poznata je njegova teza : Samoubistvo se mijenja obrnuto razmjerno stupnju integriranosti društvenih grupa kojima pripada pojedinac.
Svoju tipologiju samoubistava, Durkheim je prikazao kroz četiri tipa:
Djela
Važnija djela:
O podjeli društvenoga rada (De la division du travail social, 1893.)
Samoubojstvo (Le Suicide, 1897.)
Elementarni oblici religioznog života (Les Formes elementaires de la vie religieuse, 1912.)
Obrazovanje i sociologija (Éducation et sociologie, 1922.)
Moralni odgoj (L’Éducation morale, 1925.)
Lekcije iz sociologije (Leçons de sociologie, 1950.).
NGC 2577
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Mahmoud Abbas
Mahmoud Abbas ili Abu Mazen, (rođen 15. novembra 1935) jedan je od vodećih osoba u Fatah i PLO organizacijama, predsjednik palestinske vlade u periodu mart-septembar 2003. Od 15. januara 2005 predsjednik palestinske samouprave, funkcija koju je prije njega imao Yasser Arafat.
Predsjednik je Države Palestine.
Razori
mini|280px|Razori, raspelo Razori su naseljeno mjesto u sastavu općine Dobrova–Polhov Gradec, regija Srednja Slovenija, Slovenija.
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Sloveniji nalazili su se u sastavu grada Ljubljane, odn. stare općine Vič–Rudnik.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2011. godine, Razori su imali 107 stanovnika.
Napomena: ''U 2016. izvršena je manja razmjena teritorija između naselja Komanija i Razori.''
Kapitol (Rim)
mini|desno|250p|Mapa sedam rimskih brežuljaka mini|desno|250p|[[Michelangelo Buonarroti|Michelangelova sistematizacija Trga Campidoglio (gravura Étiennea Dupéraca, 1568)]]
Kapitol jedan je od sedam rimskih bežuljaka na kojima je osnovan antički Rim. Smješten je između Rimskog foruma i Poljane boga Marsa i na njemu je bio hram Kapitolske trijade: rimskog boga Jupitera, njegove supruge Junone i kćerke Minerve. Hram je počeo graditi peti rimski kralj Lucije Tarkvinije Prisk i smatran je jednim od najvećih i najljepših u gradu. Kad su Cisalpinski Gali napali Rim 390. p. n. e, Kapitol je jedini "izbjegao" njihovu okupaciju.
Kapitol je bilo mjesto slavnih događaja u rimskoj historiji. Na ovom brdu Brut i ostali atentatori zaključali su se u Jupiterovom hramu nakon atentata na Julija Cezara. Politički kriminalci ovdje su bili pogubljivani bacanjem sa strmog ruba brda.
Od 1536. do 1546. Michelangelo je transformisao Kapitol (tada već nazvan Campidoglio) s tri palače koje su uklopile harmoničan trapezoidni urbani Trg Campidoglio, kojem se prilazilo sa stepeništa Cordonata. Ovim poduhvatom Michelangelo je promijenio orijentaciju Kapitola, koji je dotad "nadgledao" Rimski forum, prema Vatikanu. Tri palače danas su u funkciji kao Kapitolski muzeji.
Zaslivlje
Zaslivlje je naseljeno mjesto u općini Konjic, Bosna i Hercegovina.
Reber (čvor)
Slovenija:
Reber pri Škofljici
mini|280px|Reber pri Škofljici, seoske kuće Reber pri Škofljici je naseljeno mjesto u sastavu općine Škofljica, regija Srednja Slovenija, Slovenija.
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Sloveniji nalazila se u sastavu grada Ljubljane, odn. stare općine Vič–Rudnik.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2011. godine, Reber pri Škofljici je imala 116 stanovnika.
Napomena: ''Do 1953. iskazivano pod imenom Reber.''
Dirichletovi uvjeti
U matematici, Dirichletovi uvjeti su dovoljan uvjet za realnu periodičnu funkciju f(x) da bude jednaka sumi njenog Fourierovog reda u svakoj tački gdje je f neprekidno. Štaviše, ponašanje Fourierovog reda u tačkama prekida također se određuje. Ovi uvjeti dobili su naziv po matematičaru Johannu Peteru Dirichletu.
Uvjeti su sljedeći:
Dirichletova teorema za jednodimenzionalne Fourierove redove
gdje je
Analogna tvrdnja stoji, bez obzira na to koji je period funkcije f ili koja je verzija proširenja Fourierovog reda izabrana (pogledajte članak: Fourierov red).
tako da je
Prema tome, Dirichletova teorema kaže da Fourierov red za funkciju f konvergira i da je jednak f ako je funkcija f neprekidna.
NGC 4011
NGC 4011 (također poznat kao PGC 37674) je spiralna galaksija koja je udaljena oko 190 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Lav. Najveći prečnik je 0,40 (22 hiljade sg) a najmanji 0,2 uglovnih minuta (11 hiljada sg). Prvo otkriće je napravio Johann Louis Emil Dreyer 26. aprila 1878. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
IC 736
IC 736 (također poznat kao MCG 2-30-37 i PGC 36853) je eliptična galaksija koja je udaljena oko 184 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Lav. Najveći prečnik je 0,50 (27 hiljada sg) a najmanji 0,5 uglovnih minuta (27 hiljada sg). Prvo otkriće je napravio Stephane Javelle 23. aprila 1892. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Kovačica
mini|desno|300px|Lokacija općine Kovačica na karti Srbije Kovačica (sr. Ковачица, sl. Kovačica, mađ. Antalfalva, rum. Covăciţa) je grad i sjedište istoimene općine u Vojvodini, Srbija. Po podacima iz 2004 općina zauzima površinu od 419 km2. Po podacima iz 2002 godine u općini je živjelo 27.890 stanovnika, a u samom gradu 6.764 stanovnika. Većinu stanovništva čine Slovaci.
Grad je osnovan 1802, ali postoje podaci o postojanju manjih naselja još iz 1458 godine. Poslije 1751 godine naseljavaju se graničari, a od 1783 godine Slovaci. Tu se nalazi kolonija seljaka slikara, naivaca. Poznata imena slovačke naive iz Kovačice su Jan Sokol, Martin Jonaš i Zuzana Halupova.
NGC 1232
NGC 1232 (također poznat kao Arp 41, ESO 547-14, MCG -4-8-32 i PGC 11819) je prečkasta spiralna galaksija koja je udaljena oko 74 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Eridan. Najveći prečnik je 7,40 (159 hiljada sg) a najmanji 6,5 uglovnih minuta (139 hiljada sg). Prvo otkriće je napravio John Frederick William Herschel 20. oktobra 1784. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Kanonsko pravo
Kanonsko pravo označava zbir crkvenih zakona kojima se upravlja životom pojedinih Crkava. U temelju kanonskog prava stoje odredbe prvih sedam ekumenskih sabora. Te su se odluke nazivale kanonima (grč. κανών što znači »pravilo«, »odredba«, »mjera«), pa odatle dolazi i naziv »kanonsko pravo.«
U Katoličkoj Crkvi
U Rimokatoličkoj Crkvi kanonsko pravo predstavlja zbir pravnih propisa što ih je donijela Crkva, a koji upravljaju životom vjernika u svijetu te međucrkvenim odnosima i odnosima s vanjskim svijetom.
Riječ je o propisima koji:
Osim toga, budući da se Crkva sama opisuje kao stvarnost sastavljena od božanskog i ljudskog, tako i kanonsko pravo sadrži propise božanskog porijekla, božansko pravo, te propise ljudskog porijekla, ljudsko pravo. Oni prvi imaju božanski izvor (npr. božanska objava) pa ih se i ne može mijenjati ljudskom odlukom, dok ljudsko pravo proizlazi iz zakonite crkvene vlasti što je, primjerice, predstavljaju rimski papa i ekumenski sabor.
Historija kanonskog prava u katoličanstvu
Katolička Crkva posjeduje jednu od najstarijih živih pravnih tradicija, koja započinje odredbama Starog i Novog zavjeta, što ukljujuče i tzv. »Apostolski sabor« spomenut u Djelima apostolskim. U zakonske propise Crkve postupno su unošene odredbe ekumenskih sabora, te prava i običaji rimskog, vizigotskog, saksonskog i keltskog porijekla, kao i iskustva kasnijeg razvoja u životu Crkve.
Prvi sistemski pokušaj stvaranja zbirke kanonskih zakona bio je onaj monaha kamaldoleza Gracijana u 11. vijeku (Decretum Gratiani). Papa Grgur IX izdao je prvu službenu zbirku kanona nazvanu Liber extra (1234.) Nakon njega, Bonifacije VIII objavio je Liber sextus (1298.), a Klement V tzv. Clementines (1317.)
Do 1917. zakonodavstvo je naraslo na oko 10.000 kanona, od kojih su mnogi bili neprovedivi zbog promjene historijskih uvjeta. To je navelo papu Pija X na naloži obajavljivanje prvog Zakonika kanonskog prava, u samo jednoj knjizi s jasno izraženim zakonima. Rad komisije koja je izrađivala ovaj Zakonik dovršen je za pape Benedikta XV, koji je i objavio Zakonik. Premda je stupio na snagu 1918., obično ga se naziva Zakonikom iz 1917. Ovaj je Zakonik nastojao uklopiti sve propise donijete kroz historiju Crkve.
Današnje kanonsko pravo
Nakon Drugog vatikanskog sabora postalo je jasno da će u novonastalim uvjetima biti potreban i novi Zakonik. Nakon gotovo dva desetljeća rasprava i brojnih pripremnih verzija Zakonika, papa Ivan Pavao II objavio je 25. januara 1983. novi Zakonik kanonskog prava. Istočne katoličke Crkve dovršile 1990. su radove na izradi svoga Zakonika kanona istočnih Crkava.
Uz Zakonik kanonskog prava, u Katoličkoj crkvi vrijede i ostali propisi koji nisu izrjekom opozvani, te kasnije odredbe Svete stolice objavljene bilo od samoga pape, bilo od pojedinih ustanova Svete stolice. Tako se dijelom kanonskog prava smatraju i svi liturgijski propisi.
U Pravoslavnoj Crkvi
U Pravoslavnoj Crkvi pod kanonskim pravom obično se podrazumijevaju odredbe crkvenih sabora od 4. do 9. vijeka, dok se ostale crkvene odluke obično nazivaju pravila. Tako, u strogom smislu riječi, kanonsko pravo u Pravoslavnoj Crkvi čine samo one odredbe koje je Crkva donijela do 9. vijeka.
NGC 5491A
NGC 5491A (također poznat kao IRAS 14084+0636, MCG 1-36-22, PGC 50630 i UGC 9072) je spiralna galaksija koja je udaljena oko 271 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Djevica. Najveći prečnik je 1,40 (110 hiljada sg) a najmanji 0,8 uglovnih minuta (63 hiljade sg).
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Kanonsko pravo
Kanoni prvih ekumenskih i mjesnih sabora
Kanonsko pravo, na taj način, u pravoslavlju čine crkveni kanoni ili pravila i odredbe kršćanske etike, bogoslužja, discipline klera, monaštva, crkvene organizacije i jurisdikcije, što su ih proglasili ekumenski ili mjesni sabori. Ovi kanoni predstavljaju crkveno zakonodavstvo. Ipak, u Pravoslavnoj Crkvi kanonski propisi nisu shvaćeni tako stroga kao što je to slučaj na Zapadu, pa se i primjenjuju slobodnije u odnosu na historijske i društvene prilike svake pojedine mjesne Crkve.
Pravoslavci grčkoga jezika načinili su zbirku kanona u djelu pod imenom Πεδαλιον (Pedalion), no tu nipošto nije riječ o zakoniku u smislu katoličkog Zakonika kanonskog prava, nego o svojevrsnom izboru jedne od tradicija tumačenja kanona.
Oligocen
Oligocen (stgrč. ὀλίγος – olígos = nekoliko, malo + καινός – kainós = novo), u geološkoj vremenskoj skali,  je geološka epoha, treći i posljednji, najveći dio paleogenskog perioda širom svijeta. Trajao je od pre 65,5 miliona do 23 miliona godina, sa  intervalom između 33,9 do 23 miliona godina. Oligocenska epoha dijeli se na dva geološka doba i pripadajuće stijene: rupelij i hatij. Uslijedio je nakon eocenske epohe, a naslijedila ga je miocenska, prva epoha neogenskog perioda. Termin oligocen potiče od grčkog i znači "epoha nekoliko novijih oblika", a odnosi se na rijetki broj modernih životinja koje su nastale u tom vremenu.
U zapadnoj Europi početak oligocena obilježila je invazijaživota u moru što je sa sobom donijelo i nove mehkušce karakteristične za epohu. Morski uvjeti nisu dugo postojali, a ubrzo su prevladali boćatni i slatkovodni. Ovaj ciklus morske transgresije, praćen uspostavljanjem bočtnog, a potom i slatkovodnog okruženja, ponovljen je tokom oligocena. Sedimenti na dnu drevnog Tetijskog mora koje je, tokom oligocena, obuhvatalo dio Evroazije, rano su deformirani, već u razvoju evropskih Alpa.
Oligocenska klima bila je umjerena, pa su mnoge regije imale suptropske klimatske uvjete. Travnjaci su se proširili i šumovite regije su za to vrijeme nestajale, dok je tropska vegetacija cvjetala duž granica Tetjskog mora. Topli, močvarni uslovi prevladavali su nad većim dijelom današnje Njemačke, a formirana su i velika ležišta lignitnog uglja, uključujući i balkansko područje.
Istaknuta grupa oligocenskih morskih organizama bile su foraminifere, protisti slični amebama, ali sa složenim, često krečnjačkim testatima ili ljušturicama. Među posebno istaknutim foraminiferima bili su numuliti (velike foraminifere u obliku sočiva). Ostali morski oblici imali su u osnovi moderne forme. Život kopnenih beskičmenjaka bio je u izobilju i raznolik. Nalazišta potoka i jezera na otoku Wight u Engleskoj sadrže ostatke, često dobro očuvanih, termita i drugih insekata. Na Baltiku su u ćilibaru očuvani mnogi oblici oligocenskih insekata, uključujući leptire, pčele, mrave i pauke. Oligocenski kopneni kičmenjaci bili su su raznoliki i brojni, a poznati su iz Sjeverne Amerike, Evrope, Afrike i Azije. Kičmenjaci sjevernih kontinenata imali su suštinski moderni plan građe koji je više rezultat izumiranja arhajskih grupa na kraju eocenske epohe nego pojave novih oblika. Sličnost između različitih ranih oligocenskih kičmenjaka i onih na sjevernim kontinentima sugerira relativno slobodnu razmjenu životinja, ali kasnija oligocenska fauna ispoljava veći stepen provincijalizacije. Tokom ranog oligocena, u Evropi su se pojavile prve svinje i pekari i  kasno u epohi stigle do Sjeverne Amerike. Šišmiši su postali rasprostranjeniji tokom oligocena i barem lokalno brojni; njihove izlučevine u pećinama pridonijela su stvaranju ekstenzivnih naslaga fosfata koji su sada ekonomski značajne u mnogim oblastima. Tokom epohe su moderne skupine mesoždera i biljojeda postale raznolike i brojne. Najveći kopneni sisar svih vremena, Indricotherium (vrsta džinovskog nosoroga Rhynoceros), poznat je iz Azije, a prvi mastodonti poznati su iz Egipta. U Sjevernoj Americi razvijali su se primitivni konji, uključujući oblike s tri prsta, kao što su Mesohippus i Miohippus. Kasno u oligocenu, pojavili su se takopđer i primitivni dabrovi.
Najraniji majmunski oblik, Parapithecus, poznat je iz naslaga oligocena u Egiptu, koji su također ostavili ostatke nekoliko vrsta majmuna Starog svijeta. Najraniji majmuni Novog svijeta poznati su iz ležišta kasnog oligocena u Južnoj Americi. Za vrijeme oligocena, ona je bila izolirana od Srednje i Sjeverne Amerike, a tamo se razvila jedinstvena fauna sisara. Izuzetno je što mnogi sisavci južnoameričkih zemalja oligocena pokazuju ekstremni paralelizam u prilagodbi na oblike koji se nalaze drugdje u svijetu i za koje nisu usko povezani.
Podaci o evoluciji primata tokom epohe oligocena (prije 33,9 do 23 miliona godina) uglavnom se temelje na otkrićima u dva područja – Teksasu i Egiptu. Najraniji fosili širokonosnih majmuna (Platirhini) pronađeni su u Južnoj Americi i stari su tek oko 25 miliona godina.
Do početka oligocenske epohe (prije oko 34 miliona godina) okean je bio dovoljno širok da omogući nesmetan tok cirkumantarktičke struje, što je dovelo do ledenjaka Antarktika izolirajući ga od ostatka svjetskog okeana.
Pregled i obilježja stare podjele
Oligocen je, uz paleocen, eocen, miocen i pliocen, jedna od geoloških epoha tercijara, starijeg razdoblja kenozoika.
U oligocenu na području nastali su bazeni u kojima su uz taloženje gline i pijeska ostale i znatne količine uglja. U oligocenu pojavili su se čovjekoliki majmuni. Najpoznatiji rodovi fosilnih antropomorfnih majmuna bili su Dryopithecus i Pliopithecus. Pored sisara, na kopnu su se pojavile i  ptice i insekti, a u slatkim vodama školjke, puževi, rakovi  i drugi beskičmenjaci. U oligocenskoj flori, dominirale su razne alge;  zelene  (Chlorophyta), smeđe  (Phaeophyta), crvene (Rhodophyta), kremene  (Diatomeae) i  ostale. Od svih algi osobito su diversificirale crvene alge iz porodice Corallinaceae. Kao što su rodovi Lithothamnium i Lithophyllum,  Ponegdje su bile toliko brojne da su iz njihovih krečnjačkih  talusa nastali mnogi krečnjački grebenovi. Među morskim životinjama nestajali su veliki gmizavci, amonita, belemniti i njima srodni oblici, ali su znatno uznapredovale  mnoge grupe mehkušaca (osobito puževa i školjki). Mnoge vrste sisara također su se adaptirale na  životu u moru, prvrnstveno evolucijom  udova za kretanje. Među njima bili u Cetacea (prakitovi), Sirenia (morske krave ) i Pinnipedia (perajari ). Posebno je uznapredovala raznolikost morske ihtiofaune, osobito košljoriba. Među praživotinjama učestale su i zastupljenike foraminifere,  velikih (centimetarskih dimenzija) numuliti i alveoline, a od sitnijih (milimetarskih dimenzija) miliolidne foraminifere. U moru pojavljuju se i divergiraju  korali, bodljokošci, glistasti i ostali  beskičmenjaci.
Potpodjela
Oligocenske faunske faze su:
Klima
thumb|upright=2.3 Paleogenski period  sa općim padiom temperature prekida oligocenska postepena klimatska promjena u 7 miliona godina. Dublja 400 000-godišnja temperaturna depresija od 8,2 °C, dovodi do stepenastih klimatskih  promjena  od po  2 °C, prije sedam miliona godina do prije 33,5 milion godina. Postupna klimatska promjena započela je prije 32,5 miliona godina i trajala je do prije 25,5 miliona godina, kako je prikazano na grafikonu Paleo Tempsa. Oligocenske klimatske promjene bile su globalne uz porast volumena leda i smanjenje nivoa mora (prije 35,7–33,5 miliona godina) za 55 m i depresiju temperature (prije 25,5–32,5 miliona godina). Depresija koja je trajala 7 miliona godina naglo je prestala, 1–2 miliona godina od erupcije Garita Caldera u razdoblju od prije 28 do 26 miliona godina. Dboki 40.0000-godišnji događaj zahlađenja  zbio se na granici miocena s oligocenom, zabilježen je na McMurdo Soundu i otoku King George.
Paleogeografija
thumb|upright=1.2|[[Neotetis tokom oligocena (rupelij, prije 33,9–28,4 miliona godina)]] Tokom ove epohe, kontinenti su nastavili kontinentalni drift prema svojim sadašnjim položajima. Antarktik postaje izoliraniji i konačno je razvija ledenu kapu.Nastanak planina u zapadnoj Sjevernoj Americi se nastavio, a Alpe su se počele uzdizati u Evropi dok je Afrička ploča nastavila gurati na sjever Evroazijsku ploču, izolirajući ostatke Tetiskog mora. Kratki pomor u moru označava rani oligocen u Evropi. U Sjevernoj Americi rijetki su morski fosili iz oligocena. Čini se da je u ranom oligocenu postojao kopneni most između Sjeverne Amerike i Europe, budući da su faune dviju regija vrlo slične. Nešto i za vrijeme oligocena, Južna Amerika konačno se odvojila od Antarktika, a prema sjeveru otišla Sjeverna Amerika. Također je omogućeno da Antarktička cirkumpolarna struja teče, brzo hladeći antarktički kontinent.
Flora
Angiosperme nastavile su rasprostiranje širom sveta, jer su tropske i suptropske šume zamenjene umjerenim listopadnim šumama. Otvorene ravnice i pustinje postale su češće i trava se proširila iz staništa obalskih voda u eocenu, prelazeći u otvorene prostore. Međutim, ni na kraju razdoblja trava nije bila sasvim uobičajena za moderne savane.
U Severnoj Americi, dominirale su suptropske vrste sa stablima oraha  i ličija  i drvećem umjerenog pojasa, poput ruža,  bukvi  i borova koji su bili uobičajeni. Širile su se mahunarke, dok su Cyperaceae, Typha (šaš) i paprati nastavili svoj uspon.
Fauna
|thumb|200px| [[Turkmene i Danatinia]] thumb|150px|[[Copepteryx hexeris]] thumb|150px| [[Meiolania platyceps]] thumb|300px|Rekonstrukcija indrikoterija ([[Indricotherium), najkrupnijeg kopnenog sisara svih vremena]] Još otvoreniji krajolici omogućavali su životinjama da rastu do većih veličina nego što su ih imali u epohi paleocena, 30 miliona godina ranije. Morska fauna postaje prilično moderna, kao i kopnena fauna kičmenjaka na sjevernim kontinentima. To je vjerovatno više posljedica izumiranja starijih oblika nego evolucije modernijih oblika. Mnoge grupe, poput konja, entelodonta, nosoroga, merikoidodonta i kamelida, postale su sposobnije za kretanje u tom vremenu, prilagođavajući se ravnicama koje su se širile dok su se eocenske prašume povlačile. Prve felide, kao što je rod Proailurus , nastale su u Aziji tokom kasnog oligocena i proširile se Evropom.
Južna Amerika bila je izolirana od ostalih kontinenata i razvila je prilično specifičnu oligogensku faunu. Južnoamerički kontinent bio je dom životinjama kao što su Pirotheria i Astrapotheria, kao i Litopteria i Notoungulate. Sebecosuchian, Phorusrhacidae i mesožderke Metatheria, poput Borhyaenidae, ostali su dominantni grabežljivci.
Unajranijem oligocenu izumrle su Brontotheriidae, a na kraju perioda izvan Afrike i Bliskog Istoka izumrle su i kreodonte Multituberculates. Drevna loza primitivnih sisara koja je nastala još u juri, također je izumrla u oligocenu, osim Gondwanatheria. Oligocen je bila epoha velikog broja sisara. Dobar primjer za to bi bila fauna Bijele rijeke (White River Fauna) Srednje i Sjeverne Amerike, na područjima koja su ranije bila poluaridni prerijski dom mnogih različitih vrsta endemskih sisara, uključujući entelodonte poput roda Archaeotherium, kamila (kao što je Poebrotherium), nosoroga ceratoida, troprstih kopitara (poput prakonja  Mesohippus), nimravida, protoceratida  i ranih kanida  poput  oblika Hesperocyon. Merycoidodonta, endemska američka grupa, bili su veoma raznoliki u to vrijeme. U Aziji za vrijeme oligocena, grupa trčećih nosoroga stvorila je nove oblike, kao što je bio "Paraceratherium", koji su bili najveći kopneni sisari koji su ikada hodali Zemljom.
Morske životinje oligocenskih okeana nalikovale su današnjoj fauni, kao što su Bivalvia. U oligocenu se pojavile krečnjačke Cirratulidae. Fosilni zapisi morskih sisara tokom ovog vremena su malobrojni i nisu toliko poznati kao eocenski ili miocenski, ali si ipak  neki fosili su pronađeni. Upravo su se pojavili kitovi i zubani i pločani, a njihovi preci, Archaeoceti (Cetacea) počeli su smanjivati raznolikost zbog nedostatka eholokacije, što bilo je vrlo korisno jer je voda postala sve hladnija i hladnija. Ostali faktori njihovog opadanjA mogu obuhvatati klimatske promjene i konkurenciju S današnjim modernim kitovima i tzv. rekvijemskih morskih pasa, koji su se takođe pojavili u ovoj epohi. Rane Desmostylia, poput roda Behemotops, poznati su iz oligocena. Pred kraj epohe pojavljuju se i perajari Pinnipedia i preci vidrolikih životinja
Turnir kandidata 1950.
Turnir kandidata 1950. bio je prvi takav turnir u organizaciji FIDE. Održan je u Budimpešti od 11. aprila do 20. maja. Učestvovalo je 10 igrača, a igralo se dvokružno (svako sa svakim po 2 partije), po Bergerovom sistemu. Vasilij Smislov i Paul Keres imali su pravo nastupa kao drugoplasirani i trećeplasirani sa SP-a 1948. održanog u Moskvi. Peterica prvoplasiranih s Međuzonskog turnira 1948. u Saltsjöbadenu (predgrađu Stockholma) također su se plasirali na Turnir kandidata. Max Euwe i Samuel Reshevsky, također učesnici SP-a 1948, bili su spriječeni učestvovati zbog drugih obaveza. Pozivnicu je dobio i Reuben Fine, ali je, kao i 1948, rekao da nema interesa da učestvuje.
Nakon 18 kola 1. mjesto podijelili su David Bronštejn i Isak Boleslavski. Zbog toga je 3 mjeseca kasnije u Moskvi organiziran meč razigravanja između njih kako bi se dobio izazivač za tadašnjeg svjetskog prvaka, Mihaila Botvinika, za SP 1951. Nakon 12 partija i dalje je bilo neriješeno, pa je dogovoreno da pobjednik bude onaj ko prvi dobije partiju, što je pošlo za rukom Bronštejnu.
Osim Bronštejna i Boleslavskog, za naredni turnir kandidata kvalificirali su se igrači koji su zauzeli 3, 4. i 5. mjesto (Smislov, Keres i Najdorf).
Logika
Logika (grčki: govor, riječ, um, misao, zakon) jeste filozofska disciplina koja se se bavi izučavanjem oblika i zakona istinitog i pravilnog mišljenja. Ljudsko mišljenje sadrži sve ono što čovjek misli i taj sadržaj je izuzetno raznovrstan i velik. Mišljenje je refleksija beskonačnog univerzuma fenomena i procesa, uključujući i sam proces mišljenja. Forme ili oblici sadržaja mišljenja, odnosno način ispoljavanja mišljenja, ujedno su i osnovni elementi ili glavne kategorije logike: pojam, sud i zaključak.
Logika je, po svom sadržaju, sistematsko proučavanje tvrdnji (sudova, argumenata) i njihovih veza sa zaključkom. Logički ispravna tvrdnja je ona kod koje postoji logička osnova koja povezuje pretpostavku iz tvrdnje sa zaključkom i potvrđuje je.
Osim navedenih, naučna logika koristi se i drugim pojmovima, između ostalih, to su: definicija, specifikacija, naučna činjenica, naučni problem, naučno otkriće, distinkcija (razlika), deskripcija (opis), eksplanacija (obrazloženje), predviđanje, dokaz, opovrgavanje, problem, hipoteza (pretpostavka), teorija, zakon (pravilo), verifikacija (potvrđivanje). Jasno je da se mnogi od ovih pojmova koriste i u drugim naukama, sa identičnim ili sličnim značenjem i primjenom.
U okviru logike primjenjuju se različite metodologije rezonovanja: dedukcija, koja se od vremena klasične logike smatrala kao jedina validna metoda, indukcija, koja je i dalje predmet kritika i abdukcija (latinski: abductio - odvođenje). koju revalorizira filozof Charles Sanders Peirce.
Uvod
mini|Charles Sanders Peirce (1839-1914): Malo ljudi se trudi da proučava logiku jer svako smatra da je već dovoljno sposoban da dobro rezonuje. ...Da bi učio, moraš željeti da učiš i nemoj biti zadovoljan sa onim mišljenjem kojem si već sklon... Put istraživanja se ne smije blokirati! Identitet čovjeka sastoji se od sklada između onoga što radi i onoga što misli.
Logika se ne bavi posebnim područjima stvarnosti; ona istražuje proces(e) kojim se dolazi do saznanja o stvarnosti uopće i to je čini filozofskom naukom. Dakle, logika utvrđuje zakone kojima se dolazi do istine. U odnosu na shvatanje pojma istine izdvojile su se formalna logika i sadržinska (konkretna) logika - prva se bavi objektivnom istinom i tretira mišljenje na formalan način a druga se bavi formalnim pravilima i tretiranjem pravila mišljenja na konkretan (sadržinski način). Grčki filozof Aristotel iz IV stoljeća p. n. e. se smatra osnivačem evropske logike, on je postavio odličan temelj ovoj nauci i prvi je koristio varijable za predstavljanje logičkih izraza. U Srednjem vijeku se Aristotelova deduktivna logika samo nadograđivala, sve do XVII stoljeća, kada engleski filozof Francis Bacon uvodi novu, induktivnu logiku. U XIX i XX stoljeću razvija se simbolička logika, na početku je bila samo razvijeniji oblik deduktivne logike a kasnije je obuhvatila i induktivnu logiku. Ova logika je šira i egzaktnija od tradicionalne. Simboličkoj logici je prethodila matematička logika, njoj je neposredno prethodio rad Leibniz-a, a istaknuti predstavnici su bili Rudolf Carnap, Bertrand Russell, Alfred Tarski i dr. Ova logika koristi poseban sistem znakova (slično matematičkim) sa striktno određenim značenjima. Ipak, ovakav sistem je ograničen u primjeni na složenim pojavama izražene dinamike, kao što su prirodne i društvene pojave.
Sa Hegelom, koji je prvi dao formulaciju pravila dijalektičkog mišljenja, razvija se dijalektička metoda koja je značajno pogodnija za tretiranje takvih pojava zato što uvijek razmatra i posebnosti datih situacija. Ipak, njegova logika je ostala u okviru idealizma a materijalističku interpretaciju dobija u radovima marksista (npr. Marksov Kapital sadrži izraženu primjenu dijalektičke logike). Logika nije normativna nauka ali poznavanje formi mišljenja i logičkih zakona pomaže jasnijem i pravilnijem izražavanju kao i pronalaženju grešaka u vlastitom i tuđem mišljenju. Što se tiče odnosa psihologije i logike, uočava se razlika u opsegu proučavanja: psihologija se bavi svim psihičkim, intelektualnim, emotivnim procesima i procesima volje dok je logika usmjerena samo na forme istinitog i pravilnog mišljenja. Logika se u određenim krugovima posmatra kao dio filozofije a u drugim kao posebna nauka. Predstavnici ontološke logike zastupaju stanovište prema kojem su svi filozofski problemi u osnovi ontološki tako da ni logika nije moguća kao odvojena nauka. Kod gnoseološke logike zastupa se mišljenje da je logika disciplina koja se bavi isključivo formalnim uslovima spoznaje i kao takva samo dio teorije spoznaje koja tretira spoznaju u njenoj ukupnosti. Antropologizam u logici smatra da je mišljenje dio čovjekovih aktivnosti pa je prema tome logika, koja se bavi čovjekovim mišljenjem, dio antropologije. Lingvistički pravac u logici nalaže da nema misli bez jezika pa je zato logika samo praktična primjena lingvistike ili njen dio. Svim ovim mišljenjima suprotan položaj zauzima shvaćanje pristalica čiste logike koji naglašavaju da logika ne proučava realna dešavanja (npr. psihičke procese) već idealne pojave - misli a njima se ne bavi nijedna druga nauka.
Ne postoji opća saglasnost o opsegu i predmetu istraživanja logike. Prema tradicionalnom učenju, logika se bavi klasifikacijom argumenata, sistematskog podvrgavanja logičkih formi svim validnim argumentima, te proučavanjem paradoksa i logičkih grešaka (zabluda, neistina). Tokom historije logika se proučavala u okviru filozofije (od antičkog doba), matematike (od sredine XIX stoljeća) a u XX i XXI stoljeću, logika je važan dio lingvistike, psihologije, računarstva i drugih intelektualnih aktivnosti.
Počeci logike, Antičko doba
mini|Aristotel (384 p. n. e. – 322 p. n. e.): "Svaki čovjek po prirodi teži znanju." Počeci logike vezuju se za stare civilizacije, od onih nastalih na tlu Indijskog potkontinenta, preko Kine do Grčke. Aristotel je prvi uspostavio logiku kao filozofsku disciplinu dodijelivši joj fundamentalnu ulogu u filozofiji. Aristotel je u svom djelu Organon (instrument, oruđe) detaljno i na sistematičan način ispitao oblike mišljenja i odredio pravila s kojim mišljenje mora biti usaglašeno. Sam Aristotel nije koristio naziv logika, ovaj naziv u širu upotrebu uvode stoici u ranom III stoljeću p. n. e. Oni su svojom filozofijom donijeli novi, unificirani pogled na svijet koji su tumačili uz pomoć tri osnovne discipline: logike, monističke fizike i naturalističke etike. Pojam (grčki): λογικός (loghikòs) je korišten u antičkoj filozofiji još od vremena Heraklita i Zenona, preko sofista do Platona, i to u generičkom smislu: ono što se odnosi na (grčki): λόγος" (logos), sa višestrukim značenjem "razum", "diskurs", "zakon" i sl. U stoičkoj školi pojmovi (grčki): ἡ λογική (τέχνη) (e loghiké tékne), τὰ λογικά (tà loghikà) dobivaju tehničko značenje: "teorija prosuđivanja i znanja" koje se odnosi ne samo na gnoseologiju (teorija spoznanje, epistemologija) već i na formalnu strukturu mišljenja.
Aristotel je logiku postavio na sistematičan način; za njega, ona se podudara sa metodom dedukcije, jedinom metodom, kako je smatrao, koja posjeduje potrebnu i striktnu posljedičnost koja je očigledna u silogizmu (deduktivni zaključak sa dvije premise i konkluzijom (zaključkom)). Primjer:
Ipak, Aristotelova logika ostaje samo oruđe koje samo po sebi ne može automatski otvoriti put ka istini. Istina zavisi od premisa koje formulira intelekt, on intuicijom dolazi do spoznaje univerzalnih koncepata iz koji logika donosi samo formalno ispravne zaključke, od općih ka posebnim.
Logika u Srednjem vijeku do modernog doba
mini|Sir Francis Bacon (1561-1626): "Znanje je moć." Tokom Srednjeg vijeka Aristotelove formulacije su se dopunjavale i dodatno sistematizovale. U djelu Novum Organum, Francis Bacon je pokušao izgraditi novu metodologiju temeljenu na indukciji a logiku predstaviti kao instrument za naučno istraživanje.
Rad na ovim pitanjima nastavio je René Descartes koji je pokušao utvrditi da li tipičan rigorozni matematički diskurs može postati temelj svakog znanja, uključujući i ono filozofsko. Thomas Hobbes, također na polju matematike, smatrao je da je logika kombinacija znakova i pravila. Gottfried Leibniz i njegovi sljedbenici pokušali su objediniti kompleks logičko-lingvističkih struktura u jedan univerzalni naučni jezik, odnosno, "simboličku i kombinatoričku logiku".
U XVIII stoljeću dati su značajni doprinosi razvoju savremene logike. Immanuel Kant, u Kritici čistog uma, definirao je transcendentalnu logiku kao dio opće logike koja se bavi načinom na koji se ljudsko znanje može primijeniti na empirijske koncepte, odnosno, kako nauka može pomoći ljudskoj spoznaji. Kant je razlikovao dvije vrste logičkih hipoteza: analitičke i empirijske. Prve ne mogu biti kontradiktorne a druge su konstatacije. Ipak, ni jedna od njih nije bila u mogućnosti poboljšati ljudsku spoznaju o svijetu jer analitičke hipoteze nisu davale dodatnu spoznaju premisama a empirijske nisu imale univerzalni karakter. Zato je Kant predložio treći tip hipoteza: (a priori) sintetičke u koje je ponovo uveo matematičke hipoteze. Gottlob Frege je kasnije pokazao da aritmetika vodi do sušte logike jer je sačinjena od čisto analitičkih hipoteza. I drugi naučnici iz Bečkog kruga su kritikovali postojanje a priori sintetičkih sudova. Hegel je zatim odbacio one filozofije koje su u temelje logike postavljale intuiciju nad-razumske prirode i pretvorio je deduktivnu metodu u spiralni postupak koji na kraju sam sebe opravdava. Takav dijalektički sistem smatra se superiornijim od onog klasičnog.
Savremena logika
mini|Kurt Gödel (1906-1978): "Ili je matematika prevelika za ljudski um ili je ljudski um više od mašine." U drugoj polovini XIX stoljeća logika se vraća proučavanju formalnih aspekata jezika, dakle, formalnoj logici, i naturalističkim metodama, što je doprinijelo razvoju matematičke logike. Sa modernom fizikom, odnosno, kvantnom mehanikom, prelazi se iz logike Aristotela, tj. principa isključenja trećeg (ili srednjeg; lat. principium esclusi tertii sine medii) u logiku Heraklita (antidijalektika) koja princip nekontradiktornosti mijenja za princip komplementarne kontradiktornosti: jedan kvant istovremeno i jeste i nije čime se ilustrira suprotstavljena dualnost jedne te iste realnosti (to je slučaj kod čestičnog (korpuskularnog) i talasnog (ondularnog) aspekta materije).
Ovaj koncept, koji predstavlja pravi paradoks pojavnih oblika stvarnosti, najavio je Heraklit: "Ulazimo i ne ulazimo u istu rijeku, mi i jesmo i nismo"
Značajan doprinos na polju formalne matematičke logike dao je Kurt Gödel. On je svojim teoremama pokazao da ako je neki formalni sistem logički koherentan, njegova nekontradiktornost se ne može demonstrirati iz samog logičkog sistema. Smisao Gödelovog otkrića je ostala predmet rasprave: sa jedne strane smatra se da njegova teorema definitivno negira mogućnost dolaženja do matematičkih istina u koje se može imati apsolutno povjerenje, a sa druge strane, da je paradoksalno pokazao da je potpunost (kompletnost) jednog sistema upravo to jer se ne može demonstrirati: U suprotnom slučaju, ako jedan sistem može demonstrirati sopstvenu koherentnost onda nije koherentan. Gödel je bio uvjeren da uopće nije razložio konzistenciju logičkih sistema, koje je uvijek smatrao za realne fukcije sa punom ontološkom vrijednošću, i da se čak i njegova teorema nepotpunosti (nekompletnosti ) odlikuje objektivnošću i logičkom strogoćom. Objašnjavao je da formulacija kojom se tvrdi njena nedokazivost unutar jednog formalnog sistema, upravo kao takva istinita, zato što se ne može efektivno demonstrirati.
Gödel je interpretirao svoje teoreme kao potvrdu platonizma, filozofske struje koja tvrdi da postoje istinite formule koje se ne mogu demonstrirati, dakle, da se pojam istine ne može reducirati tako da se može demonstrirati. U skladu sa ovom filozofijom, bio je uvjeren da se istina, nešto što je objektivno (nezavisno od konstrukcija koje se grade demonstriranjem teorema), ne može dati kao zaključak na kraju bilo kojeg slijeda demonstracija, već isključivo na početku. Slično Parmenidu, koncipirao je "formalnu" logiku kao neodvojivu od "suštinskog" sadržaja: "Ne vidim razlog zašto bi trebali imati manje povjerenja u ovaj tip percepcije, dakle, u matematičku intuiciju, u odnosu na čulnu percepciju, koja nas uvodi u kreiranje teorija u fizici i za očekivati je da će se budući čulni osjećaji uskladiti sa njom..." (Kurt Gödel)
Logička forma
Logika se smatra formalnom kada analizira i predstavlja formu bilo kojeg validnog argumenta (tvrdnje, suda). Forma argumenta se izražava formalnom gramatikom i simbolikom logičkog jezika kako bi se njegov sadržaj mogao upotrijebiti u formalnom zaključivanju. Jednostavnije rečeno: rečenice iz običnog jezika (bosanskog, hrvatskog, srpskog, srpskohrvatskog itd.) se prevode u jezik logike. Na ovaj način se predstavlja logička forma argumenta. Ona je neophodna jer se rečenice u običnom jeziku javljaju u velikom broju različitih formi i stepena složenosti pa njihova upotreba u zaključivanju nije praktična. U prvom redu, potrebno je zanemariti gramatičke karakteristike koje nisu relevantne za logiku (npr. rod i deklinacija), zamijeniti veze koje nisu potrebne u logici (kao "ali") sa logičkim vezama kao što je npr. "i" i zamijeniti neodređene ili dvosmislene logičke izraze ("bilo koji", "neki" itd.) sa standardnim izrazima (kao što je "svi", ili univerzalnim kvantifikatorom "∀"). Dalje, određeni dijelovi rečenice se moraju zamijeniti šematskim znakovima (slovima). Tako se, na primjer, izrazom "svako A je B" iskazuje logička forma zajednička rečenicama "svi ljudi su smrtni", "svi psi su mesojedi", "svi Grci su filozofi" i tako dalje. Fundamentalni značaj koncepta forme u logici je prepoznat od antičkog doba. Aristotel je prvi koristio varijable kako bi predstavio validne zaključke. Fundamentalna razlika između moderne formalne logike i tradicionalne (ili aristotelovske) logike, nalazi se u različitim analizama logičke forme rečenica. Moderni način je složeniji i sveobuhvatniji jer aristotelovska logika nije mogla uspješno renderirati rečenice sa kombinacijom različitih kvantifikatora (npr. "svi" + "neki"); Aristotel je dozvoljavao uticaj samo jednog kvantifikatora na zaključak. Međutim, kao što je i u naturalnom (prirodnom, običnom) jeziku lingvistički neophodno prepoznavanje rekurzivnih rečeničnih struktura tako je i logici potrebna rekurzivna struktura logičkih izraza.
Semantika
mini|William Ockham (1287-1347): "Logika je za sve vještine najkorisniji alat. Bez nje nijedna nauka ne bi mogla biti potpuna." Validnost logičkog argumenta (tvrdnje, suda) zavisna je od značenja ili semantike rečenica koje čine logički izraz, iz ovog razloga logika se mora baviti i semantikom, dakle, značenjem. Aristotel je u Organonu i naročito u spisu O tumačenju, dao semantički okvir koji je u XIII i XIV stoljeću razvijen u složenu u sofisticiranu teoriju – teoriju supozicije. William Ockham je dao sveobuhvatan pregled uslova koji su potrebni i dovoljni da bi jednostavna rečenica bila istinita i kako bi pokazao koji argumenti su validni (valjani) a koji nisu. Međutim, u XV i XVI stoljeću zanemaruje se i gubi pronicljivost semantičkog aspekta logike. Semantika se definirala samo kao relacija između ideja u ranom modernom dobu. Istina ili neistina nisu ništa više od slaganja ili neslaganja ideja ali iz toga tako proizilaze očigledne teškoće. John Locke, uočivši ovaj problem, napravio je razliku između 'prave' istine, u kojoj naše ideje 'stvarno postoje', i 'imaginarne' ili 'verbalne' istine u kojoj su naše ideja kao harpije ili kentauri koje postoje samo u našem umu.
Ovakvo razmišljanje je u XIX stoljeću dovedeno do krajnosti, u psihologiji i sociologiji poznat kao psihologizam; smatra se da je to bila veoma niska tačka u razvoju logičke misli. Moderna semantika je u određenoj mjeri sličnija srednjevjekovnom učenju, jer je odbacila psihološke uslove istinitosti. Ipak, uvođenje kvantifikatora je bilo potrebno da bi se riješio problem višestruke uopćenosti a time se analiza 'subjekat-predikat' na kojoj se srednjevjekovna semantika temeljila pokazala neprimjenljivom. Glavni moderni pristup, koji se bavi značenjem različitih dijelova izraza, reprezentativan je u semantičkoj teoriji istine Alfreda Tarskog kod kojeg se, u krajnjoj analizi, dolazi do zaključka da je iskaz "snijeg je bijel" istinit onda i samo onda ako je snijeg bijel.
Jedan od fundamentalinh koncepata teorije modela je model teoretske semantike. Interpretacija kod ovog modela sastoji se od dva dijela. Jedan dio detaljno prikazuje karakteristične događaje, osobine i odnose za datu situaciju, prikazanu modelom. Činjenica je da ljudska bića nešto iskazuju kako bi dala informaciju o određenoj situaciji. Iako se značenje rečenice može odrediti i kada ne poznajemo konkretnu situaciju pod uslovom da poznajemo uslove njene istinitosti, informacija iz rečenice se ne može prenijeti ako nije povezana sa ličnostima, predmetima i relacijama između njih.
Drugi dio teorije navodi pravila za interpretaciju izraza objektnoga jezika u odnosu na bilo koji arbitraran model. Teorijom modela specificiraju se istinosni uslovi rečenica objektnoga jezika. Istinosni uslovi specificirani teorijom modela važe nezavisno od pojedinačnog modela, a pojedinačne rečenice se mogu interpretirati samo u odnosu na neki model.
Zaključivanje
Zaključivanje se ne treba miješati sa implikacijom. Implikacija se nalazi u rečenicama tipa 'ako je p onda je q', i one mogu biti istinite ili neistinite. Uslov istinitosti takvih implikacija: neistinite su ako je prethodnik p istinit a sljedbenik q neistinit a u svakom drugom slučaju su istinite. Zaključak se sastoji od dvije odvojene tvrdnje izraza 'p dakle q'. Zaključak nije istinit ili neistinit već je validan ili nije. Ipak, postoji veza između implikacije i zaključka: ako je implikacija 'ako je p onda je q' istinita, onda je zaključak 'p je dakle q' validan. Filon iz Aleksandrije je ovo prikazao u prividno paradoksalnoj formulaciji 'ako je dan, onda je noć' - ona je istinita samo dok traje noć, prema tome, zaključak 'dan je, dakle, noć je' je validna noću ali ne i danju. Teorija zaključivanja ili posljedica je sistematično razvijana u Srednjem vijeku a naročito su zaslužni William Ockham i Walter Burley. Specifična je upravo za Srednji vijek i zato je pretežno korištena terminologija zasnovana na latinskom jeziku.
Logika i hermeneutika
mini|Hans-Georg Gadamer (1900-2002): "Sve zavisi od toga kako je nešto rečeno." "Razumijevanje ne nastaje kada pokušavamo presresti nešto što neko hoće reći tvrdnjom da to već znamo" J.-C.Dannhauer je u XVII stoljeću upotrijebio hermeneutiku kao pravilo i metode potrebne za tumačenje Svete Knjige u svom djelu Sveta hermeneutika ili Metoda tumačenja svetih tekstova. Zakone koje je predstavio bili su potencijalno korisni svim naukama i znanjima koji se temelje na tumačenju pisane riječi.
Sloboda i širina kojom se hermeneutika odlikovala dali su joj položaj temeljne nauke i status koji je imala i logika. Ipak, logika se bavi proučavanjem ispravnosti sudova (argumenata, tvrdnji) i logika je alat kojim se sprječavaju greške a hermeneutika je fundamentalna nauka i alat kojim se dolazi do značenja teksta, onoga što je napisano, i razumijevanje značenja koje je autor želio prenijeti, dakle, hermenutiku nužno ne interesuju logička istinitost i tačnost. Istina koju hermeneutika primarno nastoji utvrditi je ono značenje kojeg je autor želio prenijeti svojim tekstom. Stvarna i logička istinitost značenja teksta i sudovi sadržani u njemu su sekundarni za hermeneutiku. Dakle, u prvoj fazi proučavanja teksta treba otkriti njegovo značenje (uz pomoć hermeneutike) a u drugoj fazi može se razmatrati njegova istinitost ili neistinitost (oslanjajući se na logiku).
Johann Martin Chladenius (1710-1759) je u svome radu postavio određena pitanja koja su bila tema rasprava u hermeneutici i tokom naredna dva stoljeća. Uveo je pitanje interferencija koje se javljaju u interpretaciji zbog mogućnosti miješanja perspektive interpretatora u proces tumačenja. Chladenius je odvojio teoriju interpretacije od logike, odnosno, opću hermeneutiku je utemeljio kao pomoćnu nauku za ljudsko znanje, što je logika već bila. Georg Friedrich Meier (1718-1777) bio je uvjeren da nijedan tumač ne može bolje procijeniti namjeru autora od samog autora, prema njemu, najbolji tumač teksta, i značenja koje je bilo cilj pisanja, je sam autor. Ipak, dalje tvrdi: "Čovjek je ograničeno biće, njega mogu varati i on može biti prevaren, pa se iz hermeneutičke istinitosti značenja ne može izvesti njegova logička, metafizička ili moralna istinitost".
Drugačije koncepcije logike
Logika je nastala iz nastojanja da se argumentacija učini korektnom. Postoje tvrdnje u modernoj logici da se logičko proučavanje treba isključivo odnositi na argumente koji prozilaze iz odgovarajućih općih oblika zaključivanja. Na primjer, kaže se da logika ne obuhvata dobro rezonovanje u cjelini. Ona se više odnosi na zaključke čija validnost se može pratiti do formalnih obilježja predstava koje su dio tog zaključka, bilo da se radi o lingvističkim, mentalnim ili drugim predstavama. Nasuprot tome, Immanuel Kant je tvrdio da se logika treba posmatrati kao nauka o sudovima; ovu ideju je prigrlio Gottlob Frege, u svojim radovima iz filozofije i logike. Međutim, njegov rad nije jasno određen jer se bavi i zakonima mišljenja i zakonima istine, dakle, tretira logiku u kontekstu teorije razuma i u okviru proučavanja apstraktnih formalnih struktura.
Pojam
Pojam je u logici, misao o biti (suštini) onoga o čemu mislimo, odnosno, o bitnim karakteristikama onoga o čemu mislimo. Kod pojma razlikujemo: sadržaj, obim i doseg. Sadržaj čine bitne karakteristike nekog pojma, odnosno, ono što nešto čini onim što jeste. Npr. sadržaj pojma "čovjek" je taj da je čovjek svjesno biće, i ta činjenica da je čovjek svjesno biće čini čovjeka onim što jeste. Obim nekog pojma čini skup nižih pojmova na koje se taj jedan pojam odnosi. Npr. obim pojma "čovjek" je taj da se ljudi mogu razvrstati u kategorije po rasama, državama i drugo. Doseg je broj pojedinačnih predmeta na koje se jedan pojam odnosi. Npr. pojam "čovjek" obuhvata sedam milijardi ljudi. Obim i sadržaj pojma su obrnuto proporcionalni kada se radi o pojmovima iste vrste ili roda. Ako je širok obim uzak je sadržaj i obrnuto.
Sud
Sud (suđenje, tvrdnja, tvrđenje, argument) je veza između dva pojma kojim se po osnovu međusobnog odnosa ta dva pojma nešto tvrdi. Sud može imati samo dvije istinosne vrijednosti koje su moguće, može biti istinit ili neistinit. Sudovi se mogu razvrstati prema kvantitetu, kvalitetu, relaciji (odnosu, vezi) i modalitetu. Kvantitativni sudovi mogu biti opšti i posebni, kvalitativni mogu biti afirmativni (potvrdni) i odrečni dok se sudovi prema relaciji dijele na kategoričke, hipotetičke i disjunktivne (razdvajajuće).