cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Chonma-ho
Chonma-ho ili Ch'ŏnma-ho (hangul: 천마호, hanja: 天馬號) je sjevernokorejski glavni borbeni tenk koji se temelji na sovjetskom T-62. O samome tenku postoji malo provjerenih informacija u javnosti jer se radi o tajnom sjevernokorejskom vojnom projektu. Svaka novija verzija je nadograđenija od prethodnika a tenk se pojavljuje u javnosti tek tokom vojnih parada u Pjongjangu.
Do danas, Chonma-ho predstavlja najbrojniji tenk u službi sjevernokorejske kopnene vojske. Budući da nema službenih podataka, pretpostavlja se da ih je proizvedeno oko 1.250 ili više. Razlog tome je činjenica da se većina vojnih projekata Sjeverne Koreje provodi u potpunoj tajnosti. Dizajn tenka je započeo početkom 1970-ih a proveo ga je Drugi strojarsko-industrijski biro. Prva narudžba za potrebe domaće vojske je provedena 1976. godine a proizvodnja Chonma-ho tenka je započela 1980. Sve do kraja desetljeća, vojsci je isporučeno 470 tenkova. Ona danas raspolaže s mnogim tenkovima domaće, kineske i sovjetske proizvodnje, dok s kvantitetom Chonma-ho tenkova podsjeća na vojnu doktrinu SSSR-a tokom Hladnog rata.
Historija
Chonma-ho je direktna kopija sovjetskog tenka T-62 s nekoliko nadogradnji. Napravljen je na temelju sjevernokorejske teorije o samodostatnosti i razvijanju snažne vojske. Ta teorija je dobila na značaju nakon što je Sjeverna Koreja osjetila da ju napuštaju saveznici Kina i Sovjetski Savez te je zemlja zbog toga počela razvijati vlastitu vojnu industriju.
Chonma-ho tenk nije u potpunosti domaće proizvodnje a razlog tome su dokazi koji upućuju na to da je Sjeverna Koreja od Slovačke nabavljala cijele motore ili njihove dijelove. Također, keramičke komponente vezane uz nadogradnju oklopne zaštite su naknadno postavljene a nabavljene su od stranih izvora kao i dijelovi SUP-a. Razlog tome je mali vojni budžet koji je "osiromašen" nakon sjevernokorejskih podzemnih nuklearnih testiranja 2006. godine. Zbog toga postoji vjerojatnost da Rusija opskrbljuje Sjevernu Koreju s komponentama potrebnim za proizvodnju Chonma-ho tenkova a vrlo vjerojatno i novijeg Pokpung-ho tenka, iako nema čvrstih dokaza koji to mogu dokazati.
U augustu 2010. godine, Sjeverna Koreja je objavila fotografije novog Pokpung-ho tenka (poznat i kao M-2002) iako indicije pokazuju da je njegov razvoj započeo još početkom 1990-ih a prva testiranja su provedena 2002. Iako ne postoje precizni podaci, Pokpung-ho je vjerojatno nasljednik postojećeg Chonma-ho tenka.
Neolitski Orkney
Neolitski Orkney je grupa 4 neolitska spomenika i niz neiskopanih grobnih, ceremonijalnih i naseljenih, na ostrvu Mainland u Orkneyu, na sjeveru Škotske. Stariji su od Stonehenge-a i Velike piramide i nazvani Škotski Pompeji, zbog izvanredne očuvanosti. Oni pružaju dokaze o materijalnim i duhovnim standardima, kao i o vjerovanjima i društvenim strukturama neolitskog perioda ljudske civilazicije.
Upisani su 1999. godine na UNESCO-ovu listu mjesta svjetske baštine, pod imenom "Srce neolitskog Orkneya".Biti na listi svjetske baštine također je veliki uspjeh u turističkom smislu. Orkney ima gotovo najveće stope rasta u cijeloj Škotskoj sa rastom od oko 20 posto godišnje. Značajno je povećan i obim posjetilaca sa krstarenja, koji se u posmatranom periodu gotovo udvostručio. Većina programa krstarenja sadrži posjetu mjestima sa liste. mini|180px|lijevo|Kameni [[Tumuli|tumulus]] mini|180px|lijevo|Stojeće kamenje Stenessa mini|180px|lijevo|Prsten Brodgara Maeshow je kameni tumulus sa komorama koji izvana izgleda kao kupolna zemljana humka prečnika 35 m i visine 7,3 m, s jarkom širine 14 m koji ga okružuje, iz oko 3.000. pne. Unutra se nalazi izdijeljena grobnica koja je postavljena tako da je kroz dugi prolaz osvjetljena za zimskog solsticija. Kada su je poharali Vikinzi u 9. vijeku, ostavili su najveću kolekciju runa na svijetu.
Stojeće kamenje Stenessa su četiri pljosnata kamena, preostala od 12, koji su činili neolitski kromleh iz oko 3.000. pne. Tri su visoki 5 m, a najviši ima 6 m.
Skara Brae je neolitsko kameno naselje (3180. – 2500. pne.) koje se sastoji od zbijenih kuća uz morsku obalu, s uređenim interijerom u kamenu. Sastoji se od 8 grupisanih kuća, dimenzija oko 40 m2, sa jednom kvadratnom sobom u kojoj je kamena peć za grijanje i kuvanje. Ukupno je u naselju živjelo oko 50 ljudi. Kuće su iznutra bile premazane organskom teksturom nepoznatog sastava, radi čuvanja toplote. Bile su opremljene kamenim namještajem, ukljućujući ormare, krevete, toaletni sto, stolice i ostave. Postojao je primitivni oblik toaleta i sofisticirani sistem drenaže. Jedna od 8 kuća imala je sobu sa alatom.
"Škotski Pompeji", kako ih zovu, su sačuvani jer ih je prekrio morski pijesak do njihova otkrića 1850. godine. Tu su pronađeni mnogi nalazi koji svjedoče o lončarstvu, pekarstvu, lovu, stočarstvu i uzgoju školjaka, ali i radionica gdje su pronađene "Izrezbarene kamene loptice".
Sjaj (film)
Sjaj australijski je biografski dramski film snimljen 1996. godine u režiji Scotta Hicksa. Film govori o životu pijaniste Davida Helfgotta, koji je pretrpio nervni slom i njegovim godinama provedenim u mentalnim institucijama. Uloge tumače Geoffrey Rush, Lynn Redgrave, Armin Mueller-Stahl, Noah Taylor, John Gielgud, Googie Withers, Justin Braine, Sonia Todd, Nicholas Bell, Chris Haywood i Alex Rafalowicz. Scenarij je napisao Jan Sardi na osnovu istinite priče o Helfgottu ali je dosljednost scenarija u odnosu na njegov život osporena. Film je imao američku premijeru na Sundance Film Festivalu. Na 69. dodjeli "Oscara" imao je ukupno sedam nominacija ali je samo Geoffrey Rush nagrađen Oscarom za najboljeg glavnog glumca. Za nagradu Zlatni globus imao je ukupno 5 nominacija ali je također samo Rush nagrađen u kategoriji drame za najboljeg glavnog glumca.
Radnja
Jedan čovjek (Geoffrey Rush) luta ulicama kroz težak pljusak i zaustavlja se pred jednim restoranom. Zaposleni u restoranu pokušavaju utvrditi da li mu je potrebna pomoć. Uprkos tome što je teško shvatiti njegov manični način govora, Sylvia saznaje da je njegovo ime David Helfgott i da boravi u lokalnom hotelu. Ona ga vraća u hotel i uprkos njegovim pokušajima da joj dokaže svoje muzičko znanje i vlasništvo nad različitim muzičkim kompozicijama, ona ipak odlazi.
Kao dijete, David (Alex Rafalowicz) odrasta u predgrađu Adelaidea, u Južnoj Australiji i pojavljuje se na lokalnom muzičkom takmičenju. Helfgott je naučio da svira klavir od svog oca, Petera (Armin Mueller-Stahl), čovjeka koji je opsjednut pobjedom i koji nema tolerancije prema neuspjehu ili neposlušnosti. Davida je primijetio gospodin Rosen, lokalni pijanist koji, nakon početnog sukoba sa Peterom, preuzima Davida i daje mu časove muzike.
Kao tinejdžer, David (Noah Taylor) osvaja državno muzičko prvenstvo i dobiva poziv da studira u Americi. Iako su napravljeni planovi za prikupljanje novca za slanje Davida i njegove porodice, što je Peter u početku podržao, on na kraju zabranjuje Davidu da ode i zlostavlja ga, misleći da će Davidov odlazak uništiti porodicu. Razočaran, David nastavlja da uči i sprijateljuje se sa lokalnom spisateljicom i jednom od osnivača Komunističke partije Australije, Katharine Susannah Prichard (Googie Withers). Davidov talenat se sve više uočava pa mu se nudi stipendija za Royal College of Music u Londonu. Davidov otac mu ponovo zabranjuje da ode, ali na nagovor Katharine, David ipak odlazi. U Londonu, David učestvuje na koncertnom takmičenju, birajući da odsvira Rahmanjinov izuzetno zahtjevan 3. Concerto, komad koji je pokušao da nauči kao dijete kako bi njegov otac bio ponosan na njega. Dok David vježba, on sve više postaje maničan u svom ponašanju. David osvaja konkurenciju, ali doživljava nervni slom i poslat je u psihijatrijsku bolnicu, gdje prima terapije elektro-šokova.
David se oporavlja i u stanju je da se vrati nazad u Australiju, ali njegov otac ga još uvijek odbija. Davidovo duševno zdravlje se pogoršava i ponovo je primljen u mentalnu instituciju sad kao mladić. Godinama kasnije, jedna dobrovoljka u ustanovi prepoznaje Davida i poznat joj je njegov muzički talenat. Ona ga vodi kući, ali otkriva da ga je teško kontrolirati, da je nenamjerno destruktivan, i da mu je potrebno više njege nego što je ona to u mogućnosti ponuditi. Ona ga ostavlja u hotelu i radnja se vraća na početak u filmu. David ima poteškoća u prilagođavanju na život izvan institucije, i često luta daleko od hotela. David luta do obližnjeg restorana.
Sutradan, David se vraća u restoran, a gosti restorana su zapanjeni njegovom sposobnošću da svira klavir. Jedan od vlasnika sprijateljuje se sa Davidom i počinje da se brine o njemu. Zauzvrat David svira u njegovom restoranu. Preko vlasnika David upoznaje Gillian (Lynn Redgrave). David i Gillian se zaljubljuju i ona se udaje za njega. Uz pomoć i podršku Gillian, David je u stanju da se pomiri sa smrću svog oca i da izvede naširoko hvaljeni povratnički koncert što najavljuje njegov povratak u svijet profesionalne muzike.
Jerome David Salinger
Jerome David Salinger (Đeroum Dejvid Selindžer) (New York, 1. januar 1919.), američki novelist i pripovjedač.
Salinger je objavio jedan roman i nekoliko zbirki pripovjedaka između 1948. i 1959. godine. Njegovo najpoznatije djelo je "Lovac u žitu" (Catcher in the Rye), a ovisno i prijevodu, knjiga se može naći i pod naslovom "Lovac u raži". U "Lovcu" je ispričana priča o mladom buntovniku imenom Holden Caulfield i njegovim zanimljivim doživljajima u New Yorku.
Navešćemo citat iz Lovca u žitu, koji je savršen uvod u daljnju Salingerovu biografiju: (Holden Caulfield)
J.D. Salinger rođen je na Manhattanu (New York), gdje je i odrastao. Bio je sin uspješnog Židova, koji se bavio uvozom sira. Majka mu je bila škotsko-irskog porijekla. U djetinjstvu su ga zvali Sonny. Nakon osnovnog školovanja, poslan je u Valley Forge Vojnu Akademiju, gdje je boravio od 1934. do 1936. godine. 1937. godine je proveo 5 mjeseci u Evropi. Od 1937. do 1938. studirao je na Ursinus College i Univerzitetu u New Yorku. Prva prava ljubav bila mu je u Oona O'Neill, s kojom se redovito dopisivao, i bio je nemalo iznenađen kad se ona udala za Charlie Chaplina, koji je bio mnogo stariji od nje.
Tokom Drugog svjetskog rata učestvovao je u raznim bitkama, čak i u invaziji na Normandiju. Njegovi suborci opisali su ga kao hrabrog i istinskog heroja. Tokom prvih mjeseci u Evropi uspjevao se baviti pisanjem, a u Parizu je čak i upoznao Ernesta Hemingwaya.
1945. godine oženio se francuskom doktoricom Sylviom, ali su se rastali, pa se 1955. godine ponovno oženio - ovog puta je odabranica njegova srca bila Claire Douglas. I taj brak je završio razvodom 1967.godine, kad se Salinger posve povukao u svoj vlastiti svijet.
Salinger je često patio od stresa, i s godinama se sve više povlačio u sebe. O svom najpoznatijem liku, Holdenu, često je govorio kao o prijatelju.
S vremena na vrijeme su se javljale glasine da će Salinger objaviti još koji roman, ali se to nikad nije dogodilo.
Najpoznatija djela su mu: Lovac u žitu (Catcher in the Rye), Visoko podignite krovnu gredu, tesari (Raise high the roof beam, carpenters), Seymour - uvod (Seymour - introduction), Franny i Zooey (Franny and Zooey).
Mjere za površinu
Osnovna jedinica za mjerenje površine jest kvadratni metar (m2). To je površina jednaka površini kvadrata čija stranica ima dužinu od 1 metra.
1 m2 = 10 dm × 10 dm = 100 dm2
Hum (Foča, RS)
Hum je naseljeno mjesto u općini Foča, Bosna i Hercegovina.
Brionska deklaracija
Brionska deklaracija je dokument koji su potpisali predstavnici Republike Slovenije, Republike Hrvatske i Socijalističke Federativne Republike Jugoslavije (SFRJ) poslije proglašenja odvajanja Slovenije i Hrvatske od SFRJ i kratkotrajnih oružanih sukoba Teritorijalne odbrane Slovenije (TOS) protiv Jugoslavenske narodne armije (JNA). Mirovni sporazum je potpisan pod političkim pokroviteljstvom Evropske zajednice (EZ), trojice ministara iz država Evropske zajednice, na Brionima 7. jula 1991. godine. Sporazumom je nastojano da stvori okruženje u kome bi mogli da se održe daljnji pregovori o budućnosti Jugoslavije. Brionskom deklaracijom predviđeno je da pripadnici MUP-a Slovenije kontrolišu granicu, ali prema zakonima SFRJ, a da se JNA povuče u kasarne i zaustave sukobi. Sporazum je predvidio tromjesečno "zamrzavanje" odluka Slovenije i Hrvatske da se izdvajaju iz SFRJ. Istovremeno je dogovoreno da se hitno izabere predstavnik Republike Hrvatske (Stipe Mesić) na mjesto predsjednika Predsedništva SFRJ. Međutim, na kraju se predsjednik Saveznog izvršnog vijeća Ante Marković izolovao u nadi da će sačuvati Jugoslaviju i potpuno prekinuo bilo koji oblik uticaja Federacije na Sloveniju. To je značilo da se Jugoslavenska narodna armija fokusirala na borbu u Hrvatskoj, stvarajući presedan prepravljanja međunarodnih granica i stavljajući na kocku interes EZ za rješenje jugoslovenske krize.
Sporazumom su prekinuta neprijateljstva između JNA i Teritorijalne odbrane Slovenije tokom Desetodnevnog rata. Slovenija i Hrvatska su se složili da suspenduju djelatnosti koje proizilaze iz njihovih deklaracija o nezavisnosti od 25. juna na tri mjeseca. Dokumentom je riješeno pitanje granične i carinske kontrole slovenačke granice, kontrola nad vazdušnim saobraćajem i odobrena razmjena zarobljenika. Brionska deklaracija je takođe bila osnova za posmatračku misiju koja će pratiti sprovođenje sporazuma u Sloveniji. Jedanaest dana nakon potpisivanja deklaracije, Savezno izvršno vijeće je povuklo JNA iz Slovenije. Deklaracija nije imala uticaj na borbe u Hrvatskoj.
Sortaza
Sortaza se odnosi na skupinu prokariotskih enzima koji modificiraju površinske proteine, prepoznavanjem i cijepanjem karboksilnog terminala sortirajući signal. Za većinu supstrata enzima sortaze, signal prepoznavanja sastoji se od motiva LPXTG (Leu-Pro-bilo koji-Thr-Gly), zatim visoko hidrofobnog transmembranske sekvence, nakon čega slijedi skupina baznih ostataka kao što je argininski. Do cijepanja dolazi između Thr i Gly, s prolaznim vezanjem preko Thr ostatka na Cys ostatak aktivnog mjesta, nakon čega slijedi transpeptidacija koja kovalentno veže protein na komponente ćelijskog zida. Sortaze se javljaju u gotovo svim Gram-pozitivnim bakterijama i povremenim Gram-negativnim bakterijama (npr. Shewanella putrefaciens) ili Archaea (npr. Methanobacterium thermoautotrophicum), gdje dekoracija ćelijskog zida posredovana LPXTG-om nije prijavljena. Iako sortaza A, sortaza za "kućno održavanje", obično djeluje na mnoge proteinske mete, drugi oblici sortaze prepoznaju varijante oblika motiva cijepanja ili kataliziraju sklapanje pilina u pilusima.
Reakcija
Sortaza Staphylococcus aureus je transpeptidaza koja veže površinske proteine na ćelijski zid; cijepa se između Gly i Thr motiva LPXTG i katalizira stvaranje amidne veze između karboksilne skupine treonina i amino skupine peptidoglikana ćelijskog zida.
Biološka uloga
Proteini supstrata vezani sortazama za ćelijske zidove uključuju enzime, piline i glikoproteine velike površine koji posreduju adheziju. Ovi proteini često imaju važnu ulogu u virulenciji, infekcijama i kolonizaciji patogena.
Površinski proteini ne samo da podstiču interakciju između invazivnog patogena i životinjskih tkiva, već također pružaju genijalne strategije za bijeg bakterija od imunskog odgovora domaćina. U slučaju S. aureus, protein A, imunoglobulini se hvataju na površini mikroba i kamufliraju bakterije tokom invazije tkiva domaćina. S. aureus mutanti kojima nedostaje gen srtA ne uspijevaju se usidriti i prikazati neke površinske proteine te im je smanjena sposobnost izazivanja infekcija kod životinja. Sortaza djeluje na površinske proteine koji se iniciraju u put sekrecije (Sec) i čiji signalni peptid uklanja signalna peptidaza. S. aureus genom kodira dva skupa gena sortaze i gena za lučenje. Zamislivo je da S. aureus razvio je više od jednog puta za transport 20 površinskih proteina do ovojnice ćelijskog zida.
Treba imati na umu da su egzosortaza i arheosortaza funkcionalno analogne, iako ni na koji način nisu homologne sortazi.
Kao cilj antibiotika
Smatra se da su sortaze dobre mete za nove antibiotike budući da su važni proteini za patogene bakterije i barem jedna kompanija zabilježila je ograničeni komercijalni interes.
Struktura
Druga potporodica sortaza (C60B u MEROPS) sadrži proteine bakterijske sortaze B koji su dugi po oko 200 ostataka.
Upotreba u strukturnoj biologiji
Transpeptidaznu aktivnost sortaze koriste strukturni biolozi za proizvodnju fuzijskih proteina in vitro. Motiv prepoznavanja (LPXTG) dodaje se na C-kraj proteina od interesa, dok se motiv oligo-glicina dodaje na N-terminal drugog proteina koji se vezuje. Nakon dodavanja sortaze u proteinsku smjesu, dva peptida su kovalentno vezana putem nativne peptidne veze. Ovu reakciju koriste NMR spektroskopisti za proizvodnju NMR nevidljivih oznaka topljivosti and in one example by X-ray crystallographers to promote complex formation.
Skender Kulenović
mini|desno|250px|Grob Skendera Kulenovića u Aleji zaslužnih građana na [[Novo groblje u Beogradu|Novom groblju u Beogradu]] Skender Kulenović (Bosanski Petrovac, 2. septembar 1910 – Beograd, 25. januar 1978) bio je jugoslavenski i bosanskohercegovački književnik i akademik. Pisao je pjesme i poeme, komedije, eseje, kritike, putopise, crtice, priče te romane.
Biografija
Sarađivao je u brojnim listovima i časopisima, a 1937. sa Hasanom Kikićem i Safetom Krupićem pokreće u Zagrebu bošnjački časopis Putokaz. Godine 1941. stupa u prvi partizanski odred Bosanske krajine. Na prvom zasjedanju ZAVNOBiH-a održanom u noći 25. i 26. novembra 1943. godine u Mrkonjić Gradu, zajedno sa Ilijom Došenom izabran je za sekretara. Kulenović u ratu piše poeme, uređuje listove (Bosanski udarnik, Glas, Oslobođenje). Odmah poslije rata je direktor drame Narodnog pozorišta u Sarajevu. Uređuje Pregled, Književne novine i Novu misao. Od 1. maja 1957. pa sve do 31. maja 1970. Bio je dramaturg Narodnog pozorišta u Mostaru, a kasnije urednik u beogradskoj Prosveti i sekretar Narodne skupštine FNRJ. Nastojao je da živi isključivo od umjetnosti. Žalio se da zbog drugih poslova gubi vrijeme koje bi posvetio pisanju. Umro je 25. januara 1978. godine u Beogradu.
Priznanja
Za svoj plodan književni rad dobio je više priznanja i nagrada:
Kulenovićev jezik
Glasoviti Kulenovićev jezik koji su kao prvorazrednu vrijednost prepoznali mnogi, među ostalim, i Radomir Konstantinović te Danilo Kiš. U eseju Apsolutni Krajišnik Skender Kulenović autor Filozofije palanke s neskrivenim divljenjem govori o "izuzetnom jezičkom čulu" Skendera Kulenovića te dodaje: "Njegovo znanje jezika jeste znanje na granici bića i ne-bića, na kojoj kao da se, pod prijetnjom uništenja, između 'stvari', egzistencije i riječi gubi razlika, tako da, na mahove, tu biti znači govoriti (…)."
U Kulenoviću se prepoznaje teški istočnjački prigušeni senzualizam, kao i osjećanje da jedino što poput stećka može nadživjeti sve iluzije jest teška riječ maternjeg jezika.
Penicilin
280p|thumb|Struktura jezgra penicilina, gdje je "R" promjenljiva grupa. Penicilin je β-laktamni antibiotik korišten u liječenju i uništavanju bakterija u mnogim organizmima. Naziv "penicilin" može se odnositi na mnogobrojne varijante penicilina, ili na grupu antibiotika koji se dobijaju iz penicilina.
Sumarna formula penicilina je R-C9H11N2O4S, gdje je R dio promjenjivog lanca.
László Krasznahorkai
László Krasznahorkai mađarski je romanopisac i scenarista poznat po kompleksnim romanima, često nazivanim postmodernim, sa distopijskim i melanholičnim temama. Njegove romane Satantango (, 1985) i Melanholija otpora (, 1989.) mađarski filmski režiser Bela Tarr pretvorio je u igrane filmove.
Rani život i obrazovanje
Krasznahorkai je rođen u Đuli, u Mađarskoj, 5. januara 1954. u jevrejskoj porodici srednje klase sa očeve strane. Njegov otac György Krasznahorkai bio je advokat, a majka Júlia Pálinkás administrator socijalnog osiguranja.
Krasznahorkai je 1972. godine završio srednju školu Erkel Ferenc gdje je specijalizirao latinski jezik. Od 1973. do 1976. studirao je pravo na Univerzitetu József Attila (od 1999. Univerzitet u Segedinu) i od 1976. do 1978. na Univerzitetu Eötvös Loránd (ELTE) u Budimpešti. Od 1978. do 1983. studirao je mađarski jezik i književnost na ELTE-u, diplomirao je tezu o radu i iskustvima pisca i novinara Sándora Máraija (1900–1989) nakon što je pobjegao od komunističkog režima 1948. (Márai je živio u egzilu u Italiji i kasnije San Diego, Kalifornija ). Tokom svojih godina kao student književnosti, Krasznahorkai je radio u izdavačkoj kući Gondolat Könyvkiadó.
Karijera pisca
Od završetka univerzitetskih studija, Krasznahorkai se izdržava kao samostalni autor. Godine 1985. njegov debitantski roman Satantango postigao je uspjeh i odmah je gurnut u prvi plan mađarskog književnog života. Knjiga je distopijski roman smješten u njegovu domovinu Mađarsku i smatra se njegovim najpoznatijim djelom. Dobio je nagradu za najbolju prevedenu knjigu na engleskom 2013.
Prvi put je putovao izvan komunističke Mađarske 1987. godine, te je proveo godinu dana u Zapadnom Berlinu kao primalac DAAD stipendije. Od raspada Sovjetskog bloka, živio je na raznim lokacijama. Godine 1990. po prvi put je dobio mogućnost da provede značajnije vrijeme u istočnoj Aziji. Oslonio se na svoja iskustva u Mongoliji i Kini u pisanju Zarobljenika Urga i Razaranje i Tuga ispod nebesa. Više puta se vraćao u Kinu.
Godine 1993. njegov roman Melanholija otpora dobio je njemačku Bestenliste nagradu za najbolje književno djelo te godine. Godine 1996. bio je gost Wissenschaftskolleg u Berlinu. Dok je dovršavao roman Rat i rat, mnogo je putovao po Evropi. Američki pjesnik Allen Ginsberg bio je od velike pomoći u dovršavanju djela; Krasznahorkai je neko vreme boravio u Ginsbergovom stanu u Njujorku i opisao je pjesnikov prijateljski savjet kao vrijedan u oživljavanju knjige.
U 1996., 2000. i 2005. godini proveo je šest mjeseci u Kjotu. Njegov dodir s estetikom i teorijom književnosti Dalekog istoka rezultirao je značajnim promjenama u njegovom stilu pisanja i raspoređenim temama. Često se vraća i u Njemačku i u Mađarsku, ali je također provodi vrijeme u nekoliko drugih zemalja, uključujući Sjedinjene Države, Španiju, Grčku i Japan, pronalazeći inspiraciju za njegov roman Seiobo There Below, koji je osvojio Nagradu za najbolju prevedenu knjigu u 2014.
Počevši od 1985. godine, renomirani reditelj i autorov dobar prijatelj Béla Tarr snimao je filmove gotovo isključivo prema Krasznahorkaijevim djelima, uključujući Sátántangó i Werckmeister Harmonies. Krasznahorkai je rekao da će film Torinski konj iz 2011. biti njihova posljednja saradnja. Krasznahorkai je takođe blisko sarađivao sa umetnikom Maxom Neumannom, uključujući i ilustrovanu novelu Chasing Homer (2021)—koju je takođe pratila originalna perkusiona partitura džez muzičara Szilvesztera Miklósa.
Krasznahorkai je dobio međunarodno priznanje književne kritike. Susan Sontag ga je opisala kao "savremenog mađarskog majstora apokalipse koji inspiriše poređenje sa Gogoljem i Melvilom ". WG Sebald je primijetio: "Univerzalnost Krasznahorkaijeve vizije parira onoj Gogoljevih Mrtvih duša i daleko nadmašuje sve manje brige savremenog pisanja." Godine 2015. dobio je Međunarodnu nagradu Man Booker, te je tako prvi mađarski autor koji je nagrađen ovom nagradom.
Lični život
Nakon što je nekoliko godina boravio u Berlinu, gdje je šest mjeseci bio gostujući profesor S. Fischer na Slobodnom univerzitetu u Berlinu, Krasznahorkai trenutno boravi "kao samotnjak u brdima Szentlászló " u Mađarskoj. Nakon razvoda od svoje prve žene, Anikó Pelyhe, sa kojom se oženio 1990. godine, oženio se 1997. sa svojom drugom ženom, Dorom Kopcsányi, sinologinjom i grafičkom dizajnericom. Ima troje djece: Katu, Ágnes i Emmu.
Bibliografija
Zbirke kratkih priča
Eseji, intervjui i drugi radovi
Nagrade i priznanja
Krasznahorkai je nagrađen brojnim književnim nagradama, među kojima su najviša nagrada mađarske države, Kossuth nagrada i Međunarodna nagrada Man Booker za opus preveden na engleski jezik.
Vanjski linkovi
krasznahorkai.hu (Službena web stranica)
IC 294
IC 294 (također poznat kao IC 1889, IC 295, IC 296, MCG 7-7-33, PGC 11878 i UGC 2574) je prečkasta spiralna galaksija koja je udaljena oko 231 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Perzej. Najveći prečnik je 2,10 (141 hiljada sg) a najmanji 1,5 uglovnih minuta (101 hiljada sg). Prvo otkriće je napravio Lewis Swift 11. septembra 1888. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Londonski most
Londonski most (engleski: London Bridge) je most koji se nalazi na rijeci Temzi u Londonu, Engleska. Most povezuje londonski grad sa Southwarkom u blizini Tower Bridgea.
Most je službeno izgrađen 17. marta 1973. godine, na mjestu starog mosta. . Londonski most predstavlja jedan od najnovijih u britanskoj prijestolnici.
Vjeruje se da su prvi most na toj lokaciji podigli Rimljani sredinom 1. vijeka, a što je omogućilo osnivanje grada Londinijuma.
Illyricum sacrum
mini|desno|250px|Prvi tom Illyricum Sacrum, izdanje iz 1751., Mletačka Republika, (autor: Daniel Farlati) Illyricum sacrum jest enciklopedijsko djelo u devet tomova, koje se bavi kršćanskom historijom Ilira na Balkanu. Štampana je u Mletačkoj Republici na latinskom jeziku u periodu od 1751. do 1819. godine sa dodacima i ispravkama koje su štampane u posljednjem, devetom tomu 1819.
Projekat ovog djela osmislio je isusovac Filip Riceputi (1667-1742), kao iscrpnu crkvenu historiju Balkana, zainteresiravši splitskog nadbiskupa P. Bizzu i više stotina saradnika iz svih krajeva "Illiricuma". Prikupio je golemu arhivsku građu (300 rukopisnih svezaka) radeći na njoj 20 godina. Nakon njegove smrti, njegov pomagač Daniel Farlati (1690-1773) revidirao je projekat, podijelio građu po hronološkim pregledima pojedinih biskupija i pripremio za štampu prvih 5 knjiga (1751-1753). Poslije njegove smrti, njegov saradnik Giovanni Giacomo Coleti (1734-1827) izdao je još tri knjige. Godine 1909. don Frane Bulić izdao je devetu knjigu s Coletijevim naknadnim opaskama.
U izradi djela poslužila su putovanja Nikole Boškovića, dokumenti koje je sabrao Nikola Bijanković, popisi koje je sastavio Ivan Luka Garanjin, Filip Lastrić, Pacifik Bizza i drugi.
Dijeli se u osam opsežnih svezaka, a svaka pojedinačno obrađuje historiju pojedinih nadbiskupija i biskupija. Illyricum sacrum je iznimno važno historijsko djelo zbog obilja historijske građe koje je u njemu.
Iliricum sacrum sadrži dragocjenu kartografiju i ilustracije, jer je jedinstveno djelo u vrijeme njegove realizacije. Ovaj rad je od velikog značaja za evropsku historiju prostora poznatog kao Iliricum.
Rad je podijeljen u osam knjiga, na ukupno 5500 stranica.
O autoru
Filipo Riceputi (11. juli 1667, Forli – 5. oktobar 1742, Cesena) bio je jezuit (1694), koji je nekoliko godina služio kao venecijanski vojni svećenik na Balkanu. Po povratku u Rim, odlučio je da napiše crkvenu historiju Balkanskog poluostrva. Ovaj plan izložio je u svom spisu ''Prospectus Illyrici sacri cuius historiam describendam typisque mandandum suscipit P. Fil. Riceputi (1720),'' koji je naišao na puno razumijevanje rimskih papa Klementa XI, Inocenta XIII i Benedikta XIII. Pomagao mu je mladi jezuita Daniele Farlati. Njih dvojica su 20 godina prikupljali građu i sabrali preko 300 svezaka rukopisne građe. Pošto je Riceputi umro 1742, rad na ovom djelu nastavio je Farlati.
Danijele Farlati (22. februar 1690, San Danijele (Furlanija) – 25. april 1773, Padova) učio je u Gorici, a 1707. u Bologni je stupio u jezuitski red. Studirao je u Padovi i Rimu, a od 1722. godine pomagao je Riceputiju. Izdao je prvih pet tomova, ali ni on nije stigao da dovrši djelo. Nakon njegove smrti, rad na ovom djelu nastavio je Jakopo Coleti.
Jakopo Coleti (2. maj 1734, – 15. august 1827, Mletačka Republika) je 1752. stupio u jezuitski red, a u Padovi je dovršio nauke.
Prvi (1751) i drugi (1753) svezak sadrže historiju rimske Salone do njenog razaranja; treći svezak (1765) historiju splitske nadbiskupije, četvrti (1769) historiju splitskih sufraganskih biskupija: Biograd, Skradin, Bosna, Krbava, Modruš, Senj, Otočac, Duvno, Makarska, Nin, Hvar, Knin, Trogir i Šibenik; peti svezak (1775) zadarsku biskupiju i njene sufragane: Osor, Rab, Krk, Sisak i Zagreb. Šesti svezak (1800) opisuje dubrovačku biskupiju i njene sufragane: Trebinje, Mrkan, Zahum, Ston, Korčula, Risan i Kotor; sedmi (1817) Duklju, Bar, Drač i ostale albanske biskupije, Srem; osmi (1819) episkopije u Srbiji i Bugarskoj: Skoplje, Peć, Sofija, Ohrid, Trnovo. Deveti svezak sadrži dodatke i ispravke cijelom djelu. Napisao ga je Coleti, ali je izdat tek 1901–1909. u redakciji F. Bulića, pod naslovom Accessiones et correctiones ad Illyricum Sacrum del P. D. Farlatti di P. G. Coleti (1909).
Skokovi u vodu na Olimpijskim igrama 2016 – daska 3 m (muškarci)
Takmičenje u disciplini daska 3 m za muškarce na Olimpijskim igrama 2016. održano je 15. i 16. augusta.
Format takmičenja
Takmičenje je održano u tri faze:
Raspored takmičenja
Sva vremena su po Brazilijskom vremenu (UTC−3).
Escúzar
Escuzar je općina u španskoj pokrajini Granada. Prema popisu stanovništva iz 2005. godine (INE), grad ima 785 stanovnika.
Vanjski linkovi
Escúzar Arhivirano  - Excmo. Ayuntamiento de Escúzar
Huseinovići
Huseinovići su naseljeno mjesto u općini Foča, Bosna i Hercegovina.
Trovanje
Trovanje ili otrovanje je stanje koje se javlja nakon unošenja ili ugrađivanja (injektiranja) dovoljne količine otrova za manje ili više prepoznatljive simptome. Nauka koja proučava otrove i trovanje je toksikologija. Važan princip trovanja je da nije važna samo toksičnost (otrovnost) neke tvari, već i da je odlučujuća doza.
Otrovanje se može podijeliti na akutno trovanje i hronično. Prema drugoj klasifikaciji mogu biti namjerni i slučajni. Ako štetna tvar također postepeno nestane iz tijela (na primjer nikotin), tegobe će se pojaviti samo ako unos premaši izlučivanje, što je dovoljno da se koncentracija otrovne supstance podigne iznad praga izazivanja simptoma. Ako dugotrajni unos premašuje izlučivanje, doći će do nakupljanja te supstance, obično u masnom tkivu i jetri, a zatim i u plućima i drugim vitalnim organima.
Historija
Otrovi i otrovanja su čovječanstvu poznati stoljećima. Na primjer, stari Grci i Rimljani već su često koristili otrovne i otrovne biljke, što se često pokazalo kao efikasno sredstvo za uklanjanje političkih protivnika. Važan faktor u tome bio je taj što je često bilo nemoguće identificirati trovanje kao uzrok smrti. Naprimjer, Theophrastus (370–286. p. n. e.) opisao je kako se otrov može pripremiti iz biljke‘’Conium maculatum’’. Sokrat (470–399 p.n.e.), jedan od najznačajnijih filozofa antičke Grčke, otrovan je ispijanjem napitka iz šoljice sa ekstraktom ove biljke.Tokom srednjeg vijeka, upotreba čaša za piće bila je praćena kucanjem sa sugovornikom, prije nego što se pije iz njih; moguće je da se spriječi trovanje. Nakon važnih rasprava, vitezovi bi silom kucali šalice jedan o drugog, tako da bi malo pića uvijek odlazilo iz jedne čaše u drugu. Tokom renesanse, trovanje za uklanjanje određenih ljudi i dalje je bilo skoro redovna pojava. Jedan od primjera koji se koriste za ovu svrhu je šminka, sa dodatkom arsena.
Međutim, otrov se nije koristio samo za uklanjanje moćnih ljudi. Naprimjer, Italijanke u renesansi koristile su otrovni sok od velebilja ‘’Atropa belladonna’’, kao kapljice za oči kako bi proširile zjenice. To bi se onda smatralo privlačnijim.
Od renesanse se, međutim, znanje o trovanju razvilo u modernu toksikologiju kakvu poznajemo danas. Osnovu toksikologije postavio je Paracelsus (1493–1541), s legendarnom izjavom „’’dose sola facit venum’’“ (doza čini otrov), koji je i danas osnovni princip toksikologije. Paracelsus je prvi uspostavio vezu između doze i simptoma trovanja. Kasnije bitna figura bio je francuski ljekar Mateo Orfila (1787-1853), jedan od prvih koji je napravio eksperimente na životinjama kako bi proučio različite učinke mnogih  tvari. U kasnom 19-om i početkom 20-og stoljeća uglavnom njemački naučnici su učinili  važan toksikološki  poduhvat .Oswald Smiederberg (1838–1921) i Louis Lewin (1850–1929), naprimjer, istraživali su važnost jetre,  kao organa zadetoksikaciju.
Hronično i akutno trovanje
Akutno trovanje (ozbiljne) tegobe izaziva prilično brzo. Žrtva je za kratko vrijeme primila jednu ili više visokih doza otrova. Važno je što prije potražiti medicinsku pomoć, nakon čega će žrtva umrijeti ili se oporaviti. Primjeri akutnog trovanja su, na primjer, predoziranje drogom, trovanje ugljik-monoksidom, ujed zmija ili ubrizgavanjesmrtonosne injekcije.
Hronično trovanje je rezultat (godina) gutanja manjih količina otrova. Žrtva prima nejasne simptome koji postepeno postaju ozbiljniji. Često je teško osigurati efikasan tretman za to, jer je otrov često prodro u cijelo tijelo. Važno je, naravno, držati žrtvu dalje od izvora trovanja. Hronično trovanje događa se, naprimjer, kod tvorničkih radnika koji rade sa štetnim tvarima.
Prva pomoć
Kod akutne izloženosti otrovnoj tvari (gutanje, udisanje ili kontakt sa kožom) važno je ne čekati da se simptomi trovanja pojave pa tražiti pomoć. U mnogim zemljama, zdravstveni radnici (poput ljekara) i opća javnost mogu se uputiti centar za otrove radi hitnih medicinskih savjeta o trovanju. Ljekar iz centra tada odgovara na sve hitne pozive putem vlastitog broja za hitne slučajeve. U Zapadnoj Evropi, postoje sa hitnim brojnacionalni centri za trovanje, sa telefonskim brojevima za traženje pomoći ili informacija.
Važne mjere za prvu pomoć su uglavnom da se ne smije ništa jesti ili piti (poput mlijeka, što se često čini) ili dopustiti žrtvi da povraća, a da vas liječnik ne uputi na to. Međutim, obično se preporučuje žrtvi koja je progutala nagrizajuću supstancu da ispere usta i popije čašu vode, da bi isprala grlo. Prilikom prskanja opasne tvari u oči ili na kožu, najbolje je obilno isprati vodom. Ako se ispušta iritirajući ili otrovni plin, važno je evakuirati sve prisutne iz prostorije i pravilno prozračiti sobu.
Liječenje i detoksikacija
U sklopu alternativne medicine, detoksikacija smatra se važnom mjerom za održavanje zdravlja, koje uključuje spravljanje različitih čajeva i ostalih mapitaka, osobito odnamjenskih ljekovitih biljaka (metvica, kamilica i sl.).
Epidemiologija
Prema podacima Svjetske zdravstvene organizacije, procijenjeno je da je 193.000 ljudi širom svijeta umrlo tokom 2012. od posljedica slučajnog trovanja. U zemljama u razvoju glavni uzročnici trovanja bili su pesticidi, nafta, proizvodi za domaćinstvo, ugljik-monoksid i lijekovi. U razvijenim zemljama su glavni uzroci bili lijekovi, ugljik-monoksid, kozmetika i proizvodi za čišćenje. Globalna stopa smrtnosti zbog slučajnih trovanja smanjila se za 34% u razdoblju od 2000. do 2012. godine, pri čemu je glavni pad u Evropi i jugoistočnoj Aziji, gdje se stopa smrtnosti prepolovila u tom periodu. Smrtnost je najveća kod djece mlađe od pet godina i starijih od 55 godina; također je za 50% veća za muškarce nego za žene. Važno je znati ispravno procijeniti smrtnost uslijed trovanja za uspostavljenje visokokvalitetnih registara stanovništva, tako da se pravilno procjenjuje smrtnost. Osim slučajnih uzroka, trovanje može biti i posljedica zagađenja okoliša, poput trovanja olovom kao posljedicom miniranja u rudnicima zlata, nesigurnih praksi recikliranja ili industrijskih emisija ili izlaganja na radnom mjestu (naprimjer, teški metali, rastvarači ili štetna isparenja.
Kako bi promovirala sigurnija upotrebu hemikalija širom svijeta, Međunarodna konferencija o upravljanju hemikalijama (u organizaciji UN-ovog programa za okoliš, između ostalog), 2006. godine usvojila je "Strategiju pristupa međunarodnom upravljanju hemikalijama". Glavne prepreke smanjenju smrtnosti uslijed slučajnih trovanja uključuju veliki broj hemikalija koje su dostupne na tržištu (nisu sve testirane na toksičnost ili nisu obuhvaćene učinkovitom regulacijom), nedostatak sigurnijih alternativa toksičnim supstancama i nedostatak poticaja za korištenje sigurnijih alternativa. Pored toga, mnoge zemlje još uvijek nemaju potrebne instrumente politike i institucionalnu sposobnost za procjenu i sprečavanje negativnog uticaja opasnih tvari. U 2017. godini, naprimjer, samo 46% svih država članica Svjetske zdravstvene organizacije ima centar za trovanje. Veći naglasak na prevenciji također bi mogao pomoći u smanjenju broja trovanja.
Značajno smanjenje broja smrtnih slučajeva i bolesti uzrokovanih opasnim hemikalijama i zagađenje zraka, vode i tla do 2030. godine je jedan od ciljeva održivog razvoja, koje su postavile Ujedinjene nacije.
Pravna kvalifikacija
Prema Kaznenom zakonu većine zemalja, namjerno trovanje potpada pod krivično djelo maltretiranja, koje je namjerno nanošenje štete zdravlju izjednačeno članom koji regulira (pokušaj) ubistva. Preko izjave o civilnoj odgovornost i oštetćenje može se dobiti od počinitelja, ako se taj može identificirati. Međutim, nenamjerno trovanje može u nekim slučajevima dovesti i do odgovornosti ili kriminalizacije. Primjer je tvornica u kojoj su zaposlenici namjerno izloženi prekomjernim djelovanjem povećanih količina otrovnih tvari. Pored trovanja pojedine osobe, Krivični zakonik sadrži i odredbe o, naprimjer, trovanju, opskrbe pitkom vodom.
Esad Landžo
Esad Landžo, zvani "Zenga", (rođen 7. marta 1973), ratni zločinac iz Konjica, osuđen na 15 godina zatvora pred Međunarodnim krivičnim sudom za bivšu Jugoslaviju na osnovu individualne krivične odgovornosti po devet tačaka za teške povrede Ženevskih konvencija iz 1949. i u devet tačaka za kršenja zakona i običaja ratovanja zbog zločina počinjenih u logoru Čelebići gdje je obavljao dužnost stražara od maja do decembra 1992. godine.
Uvod
Tokom rata u BiH, općina Konjic je bila od strateške važnosti, jer je kroz nju prolazilo mnoštvo komunikacija od Sarajeva ka drugim dijelovima države, a predstavljala je i značajnu logističku trasu za snabdijevanje Bosanskih trupa.
Napad srpskih snaga i blokada Konjica
Iako u općini Konjic nije bilo srpske većine, marta 1992. samoproglašena "srpska opština Konjic" je usvojila SDS-ovu odluku o stvaranju srpskih teritorija po kojoj je teritorija na kojoj je postojala bilo kakva imovina u vlasništvu Srba proglašena srpskim teritorijem.
SDS je u saradnji sa JNA također bio aktivan u naoružavanju srpske populacije općine, kao i u obuci paramilitarnih jedinica i milicija. Do sredine aprila 1992. godine, Konjic je efektivno bio opkoljen i odsječen i od Sarajeva i od Mostara. Naoružane srpske snage su postavile barikade na Bradini (sjeverno od grada), kotrolišući prevoj Ivan Sedlo, na putu M17 prema Sarajevu. Put ka Mostaru je također bio blokiran u Donjem Selu na zapadu, a SDS formacije su kontrolisale područje na jugoistoku kod mjesta Borci.
Obje ceste i željezničke pruge su bile blokirane, a početkom maja i telefonske linije prema Sarajevu. Bošnjaci i Hrvati iz okolnih sela su počeli da dolaze u Konjic, bježeći iz svojih domova pred srpskom vojskom. Također su počeli pristizati protjerani iz ostalih dijelova BiH, putujući preko planina, kroz šumu, donoseći vijesti o ubijanjima i etničkom čišćenju. Informacije o dolasku HOS-ovaca u Konjic su kod srpskih stanovnika pobudili strah, te su počeli da napuštaju grad i da idu u sela pod srpskom kontrolom.
Dok je grad brujao izbjeglicama, osjećao se veliki nedostatak osnovnih namirnica za život i nedostatak smještaja za prognanike. Humanitarne organizacije su pokušale da snabdiju stanovnike sa dovoljno hrane, ali svi proizvodni kapaciteti su bili uništeni.
Deblokada grada
Tek su u augustu i septembru konvoji UNHCR-a uspjeli da dođu u grad, jer su sve putne komunikacije bile odsječene iz Sarajeva ka ostatku države. Prioritet općinskih vlasti je bila deblokada ruta ka Sarajevu i Mostaru. Taj cilj je podrazumijevao razoružanje srpskih snaga na Bradini, Donjem Selu, Borcima, i ostalim strateškim tačkama. Inicijalno se pokušalo pregovarati sa SDS-om i ostalim srpskim predstavnicima na Bradini i Donjem Selu. Kako pregovori nisu urodili plodom, donesena je odluka o lansiranju vojne operacije od strane združene komande.
Srpski zarobljenici
Većina zarobljenika koji su pritovreni između aprila i decembra 1992. su bili muškarci, uhapšeni tokom i poslije vojne operacije u Bradini i Donjem Selu, kao i u okolini.
Krajem maja, nekoliko grupa sa različitih lokacija je prebačeno u Čelebiće. Naprimjer, grupa od 15-20 muškaraca iz Cerića je zarobljena 23. maja 1992. i isti dan prebačen u Čelebiće. Vojna policija je uhapsila mnoge muškarce u Bradini krajem maja, a ti ljudi su kamionom dovezeni u Čelebiće.
Komisija je intervjuisala mnoge zarobljenike u Čelebićima, uzela njihove izjave, te analizirala druge dokumente koji su prikupljeni kako bi se odredila njihova uloga u napadima na Konjic i posjedovanju oružja.
Kao rezultat toga, zatvorenici su podijeljeni u različite kategorije, a komisija je preporučila da se određeni zatvorenici oslobode. Neki zatvorenici iz niže kategorije su kao posljedica takve odluke prebačeni u sportsku dvoranu na Musali.
Nakon jednomjesečnog rada komisije, na prijedlog pojedinih članova komisija je raspuštena, nakon što su sastavili detaljan izvještaj o brutalnosti uvjeta i tretmana zarobljenika, i za što su utvrdili da im takvi uvjeti onemogućavaju normalan nastavak rada sa bilo kakvim integritetom.
Herta Kuna
Herta Kuna bila je hrvatska i bosanskohercegovačka filologinja i historičarka. Čitav svoj radni vijek (1958–1987) provela je na sarajevskom Filozofskom fakultetu, gdje je predavala staroslavenski jezik, historiju jezika i historiju književnog jezika. Dala je nemjerljiv doprinos u istraživanju srednjovjekovne bosanske književnosti i bosanske franjevačke pismenosti.
Esad Landžo
Srpski zarobljenici
U optužnici Tribunala u Hagu se navodi da su nakon operacija zauzimanja srpskih sela od strane bošnjačko-hrvatskih snaga u općini Konjic i njenoj okolini, osobe srpske nacionalnosti koje su tada bile zarobljene odvedene u objekat bivše JNA u selu Čelebići zvanom "zatvor-logor Čelebići" gdje su zatvorenici ubijani, mučeni, seksualno zlostavljani, tučeni i na druge načine izlagani okrutnom i nečovječnom postupanju.
Herta Kuna
Promijenila je pristup historiji književnog jezika, povezavši tradicionalnu filološku metodu s novijim sociolingvističkim učenjima o književnom i standardnom jeziku, primijenivši to na srednjovjekovni bosanski, ali i neke druge korpuse (muslimansku narodnu poeziju, štampu u Bosni i Hercegovini do 1918. i djela Dositeja Obradovića). Zahvaljujući njenom velikom zalaganju, godine 1986. objavljeno je fototipsko i kritičko izdanje jednog od najznačajnijih spomenika srednjovjekovne Bosne – Zbornika krstjanina Hvala.
Esad Landžo
Srpski zarobljenici
Od maja do decembra 1992. godine, individualci i grupe su oslobađane u nekoliko navrata iz zarobljeništva u Čelebićima, neki su prebačeni u pritvor na Musali, drugi su razmjenjeni, neki pod pokroviteljstvom Crvenog krsta koji je dva puta posjetio zarobljenike u prvoj polovini augusta, a 9. decembra su oslobođeni zadnji zarobljenici iz Čelebića.
Herta Kuna
Za svoj naučni i pedagoški rad dobila je više nagrada, uključujući Šestoaprilsku nagradu grada Sarajeva, 27-julsku nagradu, Orden rada sa zlatnim vijencem, Orden zasluga za narod sa srebrnom zvijezdom, Medalju za hrabrost, Plaketu Univerziteta u Sarajevu i Plaketu grada Sarajeva.
Esad Landžo
Presuda
Esad Landžo je optužen i osuđen na osnovu individualne krivične odgovornosti po devet tačaka za teške povrede Ženevskih konvencija iz 1949. i po devet tačaka za kršenja zakona i običaja ratovanja (što uključuje hotimično ubijanje, mučenje, hotimično nanošenje velikih patnji ili teških povreda) u logoru Čelebići gdje je obavljao dužnost stražara od maja do decembra 1992. godine. Uhapšen je 2. maja 1996. u Bosni od strane bosanskohercegovačkih vlasti. U pritvor Haaškog tribunala je prebačen 13. juna 1996.
Herta Kuna
Njena višedecenijska istraživanja srednjovjekovne bosanske književnosti sabrana su u knjizi Srednjovjekovna bosanska književnost, koju je 2009. objavio Međunarodni forum "Bosnae".
Esad Landžo
Presuda
Presudom Pretresnog vijeća MKSJ-a od 16. novembra 1998. je osuđen na 15 godina zatvora, što su kasnije potvrdila i ostala vijeća: Žalbeno vijeće (20. februara 2001), Pretresno vijeće (9. oktobra 2001), te ponovo Žalbeno vijeće po žalbi na kaznu (8. aprila 2003). Dana 9. jula 2003. prebačen u Finsku na izdržavanje kazne. 10. aprila 2006. pušten je na slobodu.
NGC 378
NGC 378 (također poznat kao ESO 412-5, IRAS 01038-3026, MCG -5-3-24 i PGC 3907) je prečkasta spiralna galaksija koja je udaljena oko 441 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Kipar. Najveći prečnik je 1,50 (193 hiljade sg) a najmanji 1,1 uglovnih minuta (141 hiljada sg). Prvo otkriće je napravio John Frederick William Herschel 28. septembra 1834. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Arta Dobroshi
Arta Dobroshi ( 2. oktobar 1980) je kosovsko-albanska glumica i producentica. Prva je kosovska glumica koja je prošetala crvenim tepihom na Filmskom festivalu u Kanu, Berlinskom međunarodnom filmskom festivalu i Sundance Film Festivalu i bila nominovana za Evropsku filmsku nagradu. Bivša je izbjeglica, a sada UN-a šampion i Ambasadorica dobre volje.
Rani život
Rođena je u Prištini, od roditelja kosovskih Albanaca. Od osnovne škole studira scensku umjetnost, a četiri godine je pohađala Akademiju umetnosti, glume i drameu Prištini. Glumila je u mnogim kratkim filmovima i pozorišnim predstavama dok je bila studentica. Kada je Arta imala petnaest godina, otišla je na program razmjene studenata u Sjevernu Karolinu, gdje je glumila u dramskim predstavama. Posjeduje jaku radnu etiku, poznato je da vježba za ulogu osam ili više sati dnevno. Poslije njene prve godine na akademiji, rat na Kosovu je eskalirao i njene bake i djedove su zatvorile srpske vlasti zbog pokušaja otvaranja Univerziteta na albanskom jeziku. Tokom ovog perioda, bila je u Makedoniji gde je pomagala na uspostavi izbjegličkog kampa za Međunarodni medicinski korpus, radeći sa ljudima koji su bili teško traumatizovani ratom. Kada je predsjednik Srbije Slobodan Milošević podnio ostavku u oktobru 2000. godine, dala je otkaz u izbjegličkom kampu i postala prevodioc za NATO.
Lornina tišina
Dok je u Sarajevu radila predstavu na bosanskom, stupila je u kontakt sa Lucom i Jean-Piere Dardenneom koji su joj ponudili otvoreni kasting (izbor glumaca) na Kosovu za Lorninu tišinu. Dvije sedmice nakon izbora glumaca, braća Dardenne su je pozvali i zamolili da ode u Belgiju kako bi snimila dvije scene na francuskom sa Jérémie Renierom i Fabriziom Rongioneom. Nakon što je fonetski naučila dvije scene i nakon što je završila dva dana snimanja, dobila je ulogu. Savladala je francuski jezik u roku od osam sedmica prije snimanja.