cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
TMEM126B
Klinički značaj
Poznato je da mutacije u "TMEM126B" rezultiraju mitohondrijskim bolestima i povezanim poremećajima. Uglavnom su povezane s nedostatkom kompleksa I, nedostatkom u prvom kompleksu mitohondrijskog respiratornog lanca. Nedostatak kompleksa I koji uključuje disfunkciju mitohondrijskog respiratornog lanca može uzrokovati širok raspon kliničkih manifestacija, od smrtonosne neonatusne bolesti, do neurodegenerativnih poremećaja u odraslih. Fenotipovi uključuju makrocefaliju s progresivnom leukodistrofijom, nespecifičnu encefalopatiju, kardiomiopatiju, Leighov sindrom, miopatiju, bolest jetre, Leberovu nasljednu optičku neuropatiju i neke oblike Parkinsonova bolesti. Osim nedostatka kompleksa I, mutacije "TMEM126B" pokazuju povezanost s teškim višesistemskim poremećajima u djetinjstvu, kao što su hronični zatajenje bubrega i kardiomiopatija i miopatija u djetinjstvu ili odrasloj dobi.
Autonekompatibilnost
Autonekompatibilnost (AN), samonekompatibilnost ili samonespojivost je opći naziv za nekoliko genetičkih mehanizama kod cvjetnica, koji sprečavaju samoplodnju i tako potiču ukrštanje nesrodnih biljaka i alogamiju. Ne treba ga brkati sa genetički kontroliranim fizičkim ili vremenskim mehanizmima koji sprečavaju samooprašivanje, kao što su heterostilija i sekvencijski hermafroditizam (dihogamija).
TRPT1
tRNK 2'-fosfotransferaza 1 je enzim koji je kod ljudi kodiran genom TRPT1.
Autonekompatibilnost
U biljkama sa AN, kada polenovo zrnce, u procesu oprašivanja, dostigne žig tučka iste ili druge biljke sa sličnim genotipom, proces klijanja, formiranje polenove cijevi i ovula, oplodnja i razvoj embriona zaustavlja se u jednoj od njegovih faza i, prema tome, ne nastaje sjeme. To je jedno od najvažnijih sredstava za sprečavanje inbridinga i podrška stvaranju novih genotipova kod biljaka, a smatra se jednim od uzroka širenja i uspjeha angiospermi na Zemlji.
TRPT1
Aminokiselinska sekvenca
Dužina polipeptidnog lanca je 253 aminokiseline, а molekulska težina  27.742 Da.
Autonekompatibilnost
Mehanizmi jednolokusne autonekompatibilnosti
Najbolji proučavani mehanizmi AN djeluju tako što inhibiraju klijanje polena na žigu tučka, ili izduživanje polenske cijevi u njegovom vratu. Ovi mehanizmi se temelje na inteakciji protein –protein, a najbolje razumljive mehanizme kontrolira jedan lokus označen sa S, koji ima mnogo različitih alela u populaciji vrste. Uprkos sličnim morfološkim i genetičkim manifestacijama, ovi mehanizmi su se razvijali nezavisno i temelje se na različitim ćelijskim komponentama; stoga, svaki mehanizam ima svoj, jedinstveni S-gen. S-lokus sadrži dva osnovna proteina kodirajućih regija – jedan se ispoljava u tučku, a drugi u anterama i / ili polen (koji se odnosi na ženske i muške determinante. Zbog međusobne fizičke blizine, oni su genetčki povezani i nasljeđuju se kao cjelina. Jedinice se nazivaju S–haplotipovi. Translacijski proizvodi iz dvije regije S-lokusa su dva proteina koja, međusobnim interakcijama, dovode do zaustavljanja klijanja polena i / ili produženja polenske cijevi i na taj način stvaraju  AN odgovor, sprječavajući oplodnju. Međutim, kada ženska determinanta interaktivno djeluje s muškom različitog haplotipa, ne stvara se taj odgovor i dolazi do oplodnje. Ovo je pojednostavljeni opis općeg mehanizma, koji je složeniji, a kod nekih vrsta S-haplotip sadrži više od dvije regije za kodiranje proteina.
RNK-azni mehanizam
Ženska komponeta GSI kod Solanaceae nađena je was found in 1989. Proteini iz iste porodice naknadno su otkriveni u Rosaceae i Plantaginaceae. Uprkos nekim ranim sumnjama o zajedničkom rodu GSI-ja u ovim dalekim srodnim porodicama, filogenetske studije i nalazi zajedničkih determinanti (proteini F-boksa)    jasno uspostavljaju homologiju. Slijedom toga, ovaj mehanizam je nastao prije otprilike 90 miliona godina i predstavlja ometajuće stanje pretka za oko 50% svih biljaka.
U ovom mehanizmu, produženje polenove cijevi se zaustavlja kada je prošlo otprilike jednu trećinu puta kroz vrat tučka, Ženska komponenta ribonuleaze, označene kao S-RNaza vjerovatno izaziva degradaciju ribosomske RNK (rRNK) unutar polenove cijevi, u slučaju identičnih alela muškog i ženskog S, te se posljedično produžava produženje crijevi, a polenovo zrno ugine.
Za mušku komponentu tek je nedavno pretpostavljeno da je identificirana kao član porodice proteina Uprkos raspolaže sanekim prilično uvjerljivim dokazima da je to možda muška komponenta, neke značajke čine je malo vjerovatnim kandidatom.
IC 3195
IC 3195 je eliptična galaksija i nalazi se u sazviježđu Berenikina kosa. Prvo otkriće je napravio Charles Joseph Etienne Wolf 23. marta 1903. godine.
Autonekompatibilnost
S-glikoproteinski mehanizam
Sljedeći mehanizam detaljno je opisan u  Papaver rhoeas . U ovom mehanizmu rast polena se inhibira u roku od nekoliko minuta od njegovog dolaska na žig tučka. Ženska determinanta je mala, vanćelijska molekula, koja se ispoljava u žigu tučka (stigmi); identitet muške determinante ostaje nedostižan, ali vjerovatno je neki receptor ćelijske membrane. Interakciju između muških i ženskih determinanti posreduje ćelijski signal u polenovu cijev, što rezultira snažnim dotokom kalcijevih kationa; ovo ometa unutarćelijski koncwntracijski gradijent kalcijevih iona koji postoji unutar polenove cijevi koji je neophodan za njeno izduživanje. Priliv kalcijevih iona zaustavlja produženje cijevi u roku od 1-2 minute. U ovoj fazi, inhibicija polena je još reverzibilna, a produženje se može nastaviti primjenom određenih manipulacija, što rezultira oplodnjom ovule.
IC 3195
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Autonekompatibilnost
S-glikoproteinski mehanizam
Nakon toga, citosolni protein p26, pirofosfataza, inhibira se fosforilacijom, što može rezultirati sprečavanjem sinteza molekulskih gradivnih blokova, potrebnih za produženje cijevi. Postoji depolimerizacija i reorganizacija aktinskih filamenata, u okviru polenskog citoskeleta. U roku od 10 minuta od postavljanja na stigmu, polen ne klija, što se završava njegovom smrću. U posljednjih 3-4 sata, oprašivanje započinje fragmentacija polena DNK, i konačno (u 10–14 sati) ćelija umire apoptozom.
Sporofitna autonekompatibilnost
U 'sporofitnoj nespojivosti , AN fenotip polena određuje se diploidnim genotipom antera (sporofit) u kojem to je stvorena. Ovaj oblik identificiran je u porodicama: Brassicaceae, Asteraceae, Convolvulaceae, Betulaceae, Caryophyllaceae, Sterculiaceae i Polemoniaceae. Do sada je samo jedan mehanizam SSI detaljno opisan na molekulskoj razini, u rodu Brassica  (Brassicaceae).
Budući da je SSI određen diploidnim genotipom, svaki polen i tučak i imaju produkte translacija dva različita alela, tj. po dvije muške i ženske determinante. Između pšarova alela, često postoje odnosi dominanrnosti–recesivnosti, što rezultira kompliciranim obrascima kompatibilnosti / samokompatibilnosti. Ovi odnosi prevladavanja također omogućavaju stvaranje zigotnosti samo za  recesivni alel S.
U odnosu na populaciju u kojoj su svi S aleli kodominantni, prisustvo dominantnih odnosa u populaciji povećava šanse za kompatibilno parenje među jedinkama. Omjer učestalosti između recesivnih i dominantnih S alela, odražava dinamičku ravnotežu između reprodukcijskog osigursnja (favoriziranog recesivnim alelima) i izbjegavanja selfinga (favoriziranog dominantnim alelima).
Mehanizam u rodu Brassica
Kao što je prethodno pomenuto, fenotip polena za ovo svojstvo određen je diploidnim genotipom prašnica. U rodu Brassica polenski omotač, izveden iz tkiva anterskog tapetuma, ima translacijske proizvode dvaju S alela. Ovo su mali, cisteinom bogati proteini. Muška determinanta naziva se SCR ili SP11, a izražava se u tapetumu antera, kao i u mikrosporama i polenu (tj. sporofitski). U rodu Brassica može biti i do 100 polimorfnih S-haplotipa, a unutar njih postoji hijerarhija dominacije.
Ženska determinanta autinetolerantnog odgovora u ovom rodu je transmembranski protein nazvan SRK koji ima unutarćelijski domen kinaza i varijabilan izvanćelijski domen. SRK se ispoljava u žigu tučka i vjerovatno djeluje kao receptor za SCR / SP11 protein u polenskom omotaču. Drugi stigmin protein, nazvan "'SLG''', je u sekvenci za pojačavajući odgovor.
Interakcija između proteina SRK i SCR / SP11 rezultira autofosforilacijom međućelijskog kinaznog domena SRK,  i signal se prenosi preko papila u ćeliju žiga tučka (stigme). Drugi protein neophodan za odgovor na autonekompatibilnost je  'MLPK' , serin - treonin kinaza, koji je usidren na plazma membranu sa njene unutarćelijske strane. Uzvodni i nizvodni putevi djelovanja DNK i molekulski događaji koji vode ka eventualnoj inhibiciji polena, slabo su opisani.
Dvolokusna gametofitna samokompatibilnost
Potporodica trava Pooideae, a možda i cijela porodica Poaceae, imaju gametofitni sistem nespojivosti koji uključuje dva nepovezana lokusa koji se označavaju sa  S i Z. Ako se aleli izraženi na ta dva lokusa u polenovom zrnu podudaraju sa odgovarajućim alelima u tučku, peludno zrno će biti prepoznato kao nekompatibilno.
Heteromorfna samonekompatibilnost
U heterostilnim cvjetovima postoji poseban mehanizam autoinkompatibilnosti, nazvan heteromorfna samokompatibilnost. Ovaj mehanizam verovatno nije evolucijski vezan za poznatije mehanizme, koji su različito definierani kao homomorfna samokompatibilnost.
Populacija distilnih biljki sadrži samo dva genotipa autonekompatibilnosti: ss i Ss. Oplodnja je moguća samo između različitih genotipova; svaki genotip ne može se  samooploditi. Ovo ograničenje održava omjer 1: 1 između dva genotipa u populaciji; genotipovi su obično nasumično raštrkani u prostoru. Tristilne biljke, pored S,  imaju i M lokus, takpđer sa dva alela. The number of possible genotypes is greater here, but a 1:1 ratio exists between individuals of each SI type.
Prikrivena autonekompatibilnost
Kriptična samonekompatibilnost postoji u ograničenom broju taksona (naprimjer, ima dokaza za Silene vulgaris, Caryophyllaceae ). U ovom mehanizmu, istodobno prisustvo unakrsnog i sopstvenog polena na istom žigu tučka, rezultira većim setom sjemena iz oplodnje unakrsnog polena, u odnosu na svoj polen. Međutim, za razliku od 'potpune' ili 'apsolutne' autoinkompatibilnosti, kod kompletne, samo oprašivanje bez prisustva konkurentnog polena, rezultira dvostrukom oplodnjom i setom sjemena; na ovaj način, osigurana je reprodukcija, čak i ako nema unakrsnog oprašivanja. Kompletna djeluje, bar kod nekih vrsta, u fazi produženja polenove cijevi i dovodi do bržeg izduživanja unakrsnih polenskih cijevi,  u odnosu na samopolensk cijevi. Ćelijski i molekulskii mehanizmi kompletne autinekompatibilnosti nisu opisani. Snaga reakcije kompletne samonekompatibilnosti može se definirati kao omjer ukrštenih i samooplođenih ovula, koji nastaju kada se na stigmu postave jednake količine stranog i sopstvenog polena; u opisanim taksonima do danas, taj omjer kreće se između 3,2 i 11,5.
Kasnodjelujuća autonekompatibilnost
Kasnodjelujuća autonekompatibilnost zove se i  ovarijska  samonekompatibilnost. U ovom mehanizmu, sopstveni polen sazrijeva i dospijeva do ovula ali to ne daje plodove. Kasnodjelujuća može biti pre zigotna (npr. propadanje zametkove vrećice prije ulaska u polenove cijevi, kao u Narcissus triandrus ) ili postzigotna (malformacije zigota ili embriona, kao kod izvjesnih vrsta roda Asclepias i vrste Spathodea campanulata  ). Postojanje ovog mehanizma nekompatibilnosti među različitim taksonima i uopće predmet je znanstvene rasprave. Kritičari tvrde da odsustvo seta plodova nastaje zbog genetičkih oštećenja (homozigotnost za smrtonosne recesivne alele), koji su direktna posljedica samoplodnje (inbridinška depresija). Pristalice, s druge strane, zagovaraju postojanje nekoliko osnovnih kriterija koji razlikuju određene slučajeve kasne autonekompatibilnosti od fenomena inbridinške depresije.
Samokompatibilnost
Približno polovina cvjetnica su samonekompatibilne, a ostatak je samokompatibilan, odnosno samooplodan. Mutacije koje sprečavaju samooplodnju mogu postati uobičajene ili u potpunosti dominirati u prirodnim populacijama. Opadbroja i vrsta anje oprašivača, varijabilnost u pomoći oprašivača, takozvana "automatska prednost" samoplodnosti, između ostalih faktora, može pogodovati gubitku samokompatibilnosti. Slično tome, vještačka selekcija posredovana putem antropogenih uticaja selektivnog uzgoja može biti odgovorna za najčešće uočene oblike samokompatibilnosti kultiviranih biljaka. To omogućava efikasnije uzgojne tehnike da se koriste za poboljšanje usjeva.
Rainbow
Rainbow je britansko-američki hard rock bend, kojeg je 1975. osnovao bivši gitarista grupe Deep Purple, Ritchie Blackmore. Osim njega, originalna postava benda uključivala je bivše članove benda Elf: pjevača Ronnie Jamesa Dia, klavijaturistu Mickey Lee Soulea, basistu Craiga Grubera i bubnjara Garyja Driscolla, ali nakon prvog albuma Ritchie Blackmore je otpustio sve članove i nastavio raditi sa Diom do 1979. godine kada je Dio napustio grupu i otišao u Black Sabbath. Nakon Dijovog odlaska, grupa Rainbow je ostvarila značajan komercijalni uspjeh. Grupa Rainbow je zauzela 90. mjesto na VH1 listi 100 najboljih hard rock umjetnika (engl. VH1's 100 Greatest Artists of Hard Rock). Grupa je prodala preko 28 miliona albuma širom svijeta.
Historija
Godine 1974, Ritchie Blackmore postaje nezadovoljan sa funk/soul elementima koje u grupu Deep Purple uvode David Coverdale i Glenn Hughes, a dolazi i do razmirica u bendu vezano za snimanje pjesme „Black Sheep Of The Family“. Naime, Blackmore je htio verziju dotične pjesme ubaciti na album Stormbringer (pjesmu je, inače, napisao i snimio bend Quatermass), ali članovi benda to odbijaju.
Tokom američke turneje, prateći bend Deep Purplea je bio Elf. Blackmore je bio oduševljen vokalnim sposobnostima Ronniea Jamesa Dia, pjevača te grupe. Njih dvojica ubrzo snimaju album, te Blackmore napušta Deep Purple i osniva novi bend oko grupe Elf kojeg naziva Rainbow (prema jednoj gostioni u Hollywoodu u kojoj su se sakupljali rock muzičari). Grupa 1975. godine izbacuje prvi album Ritchie Blackmore's Rainbow, a prvi singl „Man On The Silver Mountain“ skinut sa albuma bio je manji hit. Muzika grupe Rainbow bila je različita od one kakvu je svirao Deep Purple. Bila je inspirirana klasičnom muzikom, a Dio je pisao tekstove o srednjovjekovnim temama.
Diskografija
LP: Uživo: Najbolji hitovi: Singlovi:
Donje Gire
Donje Gire su naseljeno mjesto u općini Sokolac, Bosna i Hercegovina.
Marco Benassi
Marco Benassi italijanski je nogometaš koji igra u veznom redu za tim iz Serie A, Torino.
Klupska karijera
Benassi je rođen u Modeni, u regiji Emilia, i počeo je nogometnu karijeru u klubu iz Serije B, Modeni. U januaru 2011. godine Benassi je otišao na probu u Inter. Nakon pola godine klub iz Milana potpisao je s mladim Benassijem u suvlasništvu s matičnim klubom Modenom za 180.000 eura. Benassi je bio član ekipe do 18 i do 19 godina koja je u sezoni 2011/12. osvojila NextGen Series (Ligu prvaka za mlade).
Benassi je pozvan na ljetne pripreme seniorske ekipe 2012. godine od strane svog bivšeg trenera u mladim kategorijama Andree Stramaccionija koji je tada vršio funkciju trenera prve momčadi. Također, te sezone je bio prijavljen u ekipu za Ligu Evrope kao jedan od domaćih igrača, po zahtjevu UEFA-e. U oktobru 2012. je potpisao petogodišnji ugovor sa Interom.
Svoj debi je ubilježio 22. novembra 2012. godine protiv ruskog Rubina iz Kazana, u utakmici koju je Inter izgubio sa 3-0, s obzirom na to da je Stramaccioni na teren poslao mlađi sastav.
U januaru 2013. godine je debitirao u Seriji A u pobjedi 2-0 nad Pescarom. 21. februara 2013. postigao je svoj prvi seniorski gol protiv CFR Cluja u Evropskoj ligi.
Reprezentacija
Benassi je bio pozvan u reprezentaciju do 17 godina, ali nije zaigrao. Ipak, 2013. odigrao je sve utakmice kvalifikacija za Evropsko prvenstvo do 19 godina.
Lokalni izbori u Bosni i Hercegovini 2016 (Šipovo)
Općinski izbori za izbor načelnika i za 19 članova Općinskog vijeća općine Šipovo održani su 2. oktobra 2016. godine. Izbori su održani na 20 biračkih mjesta, a pravo glasa imalo je 10.837 glasača. Glasati se moglo izlaskom na biračko mjesto, preko mobilnih timova i poštom.
Načelnik
Na izborima za načelnika izašlo je ukupno 7.056 glasača (65,11% od ukupnog broja), a od toga je 6.577 (93,21%) glasova bilo važećih, te 479 (6,79%) nevažećih. Sa ukupno 3.498 glasova (53,19%) za načelnika izabran je Milan Kovač, član Saveza nezavisnih socijaldemokrata (SNSD).
Općinsko vijeće
Na izborima za Općinsko vijeće izašlo je ukupno 7.059 glasača (65,14% od ukupnog broja), a od toga je 6.762 (95,8%) glasova bilo važećih, te 297 (4,2%) nevažećih. Birano je ukupno 19 članova Vijeća, te su oni izabrani po broju osvojenih glasova po listama, dok je odabir predstavnika iz pojedine partije, vršen po najvećem broju glasova. Najviše glasova dobio je Savez nezavisnih socijaldemokrata (SNSD) 2.683 (39,68% od ukupnog broja važećih glasova).
Ravne na Koroškem
mini|280px|Ravne na Koroškem, rimokatolička crkva "Sv. Egidij" Ravne na Koroškem su naseljeno mjesto i općina, te službeni grad u Sloveniji, u Koruškoj regiji.
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Sloveniji nalazile su se u sastavu stare općine Ravne na Koroškem. 2017. godine u sastav naselja Ravne na Koroškem ulazi naselje Dobja vas koje je ukinuto.
Komlenac
Komlenac je naseljeno mjesto u općini Kozarska Dubica, Bosna i Hercegovina.
Ravne na Koroškem
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2011. godine, općina Ravne na Koroškem je imala 11.621 stanovnika, od čega u samim Ravnama na Koroškem 6.979.
Općina Ravne na Koroškem
Napomena: Nastala iz stare općine Ravne na Koroškem.
Ravne na Koroškem (naseljeno mjesto)
Napomena: ''Do 1952. iskazivano pod imenom Guštanj. U 2017. povećano za naselje Dobja vas koje je ukinuto.''
Uludağ
mini|Najviši vrh planine Uludağ Uludağ je planina u Turskoj koja se nalazi u regiji Marmara, u blizini grada Burse. Nadmorska visina planine je 2.543m, što je ujedno i najviši vrh planine koji je zove Kartaltepe. Dužina planine je 40km i širina između 15 i 20km. Udaljena je 270km od Istanbula odakle se vidi najviši vrh planine.
Ime
Ime planine na turskom jeziku znači "velika planina". U upotrebi je i naziv Keşiş Dağ što se prevodi kao "planina monaha". Ovaj naziv potiče iz srednjeg vijeka kada je planina bila mjesto prvog manastirskog centra gdje su boravili monasi koji su bili protiv zvanične religije Konstantinopolja. Ime Uludağ dobila je 1925.
Historija
Planina je poznata još iz antičkih vremena kada su je smatrali planinom bogova. Mit koji se vezuje za planinu jeste da su bogovi baš odatle posmatrali bitku za Troju. Vjeruje se i da je Herakle ovim prostorima prolazio kada je tragao za Hilasom. I nakon dolaska Osmanlija, planina zadržava svoj značaj što potvrđuju ostaci rane otomanske arhitekture koji su sačuvani.
Nacionalni park
mini|Šume planine Uludağ mini|Allium olympicum – endemska vrsta Turske na planini Uludağ Uludağ je jedan od nacionalnih parkova Turske. Poznat je po mnogo prirodnih ljepota, šuma, a posjeduje i bogatu floru i faunu. Površinu nacionalnog parka čini:
Izdvaja se bogata flora koju čine planinske i endemske vrste biljaka karakteristične za Tursku i planinu Uludağ. Na planini su pronađene 102 endemske vrste, od kojih su 32 endemske vrste same planine. Bogatu vegetaciju uzrokuje položaj između mediteranskih i evropsko-sibirskih biljnih regija. To se uočava kroz prisustvo 63% elemenata evropsko-sibirske i 31% elemenata mediteranske vrste. Nacionalni park spada u jednu od 122 važne biljne regije Turske i jedno je od rijetkih mjesta na kojem se može naći veliki broj različitih biljnih vrsta.
Planinu naseljavaju različite vrste medvjeda, kojota, lisica, vjeverica, zečeva, zmija, sova, vrabaca i golubova. Gypaetus Barbatus jedan je od endemskih vrsta pronađenih u parku. Na planini živi posebna endemska vrsta leptirova Apolo. Za park su veoma korisni crveni šumski mravi koji jedu štetne insekte iz šume. Planina je proglašena za jednu od važnih oblasti s izuzetnom naseljenošću ptica.
Na vrhu planine se nalazi devet glacijalnih jezera koja presuše tokom ljetnih mjeseci. Najvažnija od njih su Karagol, Kilimli jezero, Buzlu i Ajnali jezero.
Posebnost parka čini vodopad Aras. Nalazi se na nadmorskoj visini od 1.700m i čini ga stjenovita oblast s mnogo vode koja pada s visine od 15m.
Turizam
Uludağ je jedna od najposjećenijih destinacija u Turskoj zimi. Zimska sezona traje od decembra do aprila, a aktivnosti koje se izdvaju su skijanje i pješačenje, kao i avanturistički sportovi.
Jedna od turističkih atrakcija je Teleferik koji se nalazi u pokrajini Bursa i spaja sam grad Bursu i planinu Uludağ. Otvoren je 1963. kako bi olakšao pristup do najvećeg skijaškog centra u Turskoj. Stara linija modernizirana je 2014. kada je počela s radom nova linija dužine 8,8km s četiri stanice. Dužina puta je otprilike 25 minuta, a svaka kabina može primiti najviše osam putnika. Prva stanica linije kreće iz Burse sa stanice Teferrüç, a do vrha planine na kojoj se nalazi stanica Kurbağa Kaya, postoje još dvije stanice Kadıyayla i Sarıalan od kojih svaka ima restoran i prodavnice.
Črna
Slovenija
naselja:
rijeke:
SEBOX
Alfa-N-acetilgalaktosaminid alfa-2,6-sialiltransferaza 2 je enzim koji je kod ljudi kodiran genom ST6GALNAC2.
Dužina polipeptidnog lanca je 374 aminokiseline, a molekulska težina 41.939. .
Aminokiselinska sekvenca
C: Cistein D: Asparaginska kiselina E: Glutaminska kiselina F: Fenilalanin G: Glicin H: Histidin I: Izoleucin K: Lizin L: Leucin M: Metionin N: Asparagin P: Prolin Q: Glutamin R: Arginin S: Serin T: Treonin V: Valin W: Triptofan Y: Tirozin
Košuća
Košuća je naseljeno mjesto u općini Kozarska Dubica, Bosna i Hercegovina.
Kalcij-fluorid
Karakteristike
Ovaj nerastvorljivi mineral ima kubičnu strukturu gdje su ioni kalcija koordinirani prema osam iona fluora dok je svaki ion fluora okružen sa četiri Ca2+ iona. . Iako je čisti mineral bez boje, često poprima boju zbog raznih primjesa.
Reakcije
Između ostalih primjena, ovaj spoj služi i kao izvor fluorovodika HF, hemikalije koja se često upotrebljava u industriji. Fluor se oslobađa iz minerala dodavanjem koncentrirane sumporne kiseline: Dobiveni HF se konvertuje u fluor, fluorougljik i ostale materijale koje sadrže fluor. Po podacima iz 1990tih, godišnje se proizvede oko 5 miliona tona.
Primjena
Kalcij fluorid se koristi kao materijal za staklo u područjima infracrvenog i ultraljubičastog dijela spektra, pošto je transparentan u područjima od 0,15 do 9 µm. Pošto je dosta intertan ovakva vrsta stakla se može upotrebljavati u hemijske svrhe. Prelama svjetlost u dva smijera. Prvobitni laseri 1960tih godina su radili na principu kalcij fluorida sa dodatkom uranija. Također se koristi i kao fluks za topljenje i tečno procesiranje željeza, čelika i njihovih proizvoda, pošto je njegova tačka topljenja blizu tačke topljenja željeza i njegove sposobnosti da rastvori okside. Kalcij fluorid je otrovan za ljude, mada je njegova otrovnost relativno bezopasna zbog nerastvorljivosti.
Kraftwerk
Kraftwerk ("elektrana" u prevodu s njemačkog) njemački je muzički sastav osnovan 1970. godine u gradu Düsseldorfu. Tokom ranih 1970-ih započeli su karijeru kao dio eksperimentalne krautrock scene u tadašnjoj Zapadnoj Njemačkoj, nakon čega su počeli svirati elektronsku muziku. Danas, ovu muzičku grupu, zajedno sa Tangerine Dream, mnogi smatraju pionirima elektronske muzike, tačnije techno muzike. Sastav se polagano počeo raspadati 2008. godine, kada je jedan od dvojice glavnih pjevača Florian Schneider napustio ovu grupu. Međutim, grupa Kraftwerk je ipak opstala, dok je Ralf Hütter, glavni pjevač ostao jedini prvobitni član sastava od samog osnivanja.
Joachim Löw
Joachim Löw njemački je nogometni trener i bivši nogometaš. Löw je većinu igračke karijere proveo u Njemačkoj, ostvarivši najveći uspjeh kao igrač Freiburga. Trenerskim poslom počeo se baviti 1994. godine, tada još uvijek kao trener-igrač, a isključivo kao trener nakon završetka igračke karijere 1995. godine.
Trenerski
VfB Stuttgart
Austria Beč
Njemačka
Črna na Koroškem
Črna na Koroškem je naseljeno mjesto i općina u Sloveniji, u Koruškoj regiji.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2011. godine, općina Črna na Koroškem je imala 3.545 stanovnika, od čega u samoj Črnoj na Koroškem 2.409.
Općina Črna na Koroškem
Napomena: Nastala iz stare općine Ravne na Koroškem.
Črna na Koroškem (naseljeno mjesto)
Napomena: ''Do 1970. iskazivano pod imenom Črna. U 1958. povećano za naselje Pristava koje je ukinuto.''
MAN Lion's Classic
MAN Lion's Classic je gradski autobus koji proizvodi MAN AG od 2000. godine. Inspiriran je dizajnom MAN SL202 iz 1980-tih, te je namjenjen za tursko i istočnoevropsko tržište. Proizvodi se u solo, zglobnoj i prigradskoj varijanti. Do 2004. godine, vozila su nosila naziv SLxx3 (kod solo), SGxx3 (kod zglobnih) i SÜxx3 (kod prigradskih), gdje su prva dva broja označavala snagu motora u konjskim snagama.
= Korisnici u Bosni i Hercegovini = lijevo|mini|327x327piksel|MAN Lion's Classic G U Bosni i Hercegovini je ovaj tip autobusa izuzetno popularan, pogotovo u prigradskoj varijanti. Niska cijena i izuzetna pouzdanost je razlog zbog te popularnosti. Gradske varijante ovog autobusa se koriste u Mostaru (36 solo i 2 zglobna) i u Sarajevu (5 solo i 4 zglobna u GRAS-u i još nekoliko prigradskih u Centrotransu).
Sop
Sop je naseljeno mjesto u sastavu općine Rugvica, Zagrebačka županija, Republika Hrvatska.
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Hrvatskoj nalazio se u sastavu stare općine Dugo Selo.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2011. godine, Sop je imao 404 stanovnika.
Popis 1991.
Na popisu stanovništva 1991. godine, naseljeno mjesto Sop je imalo 352 stanovnika, sljedećeg nacionalnog sastava:
Morfologija insekata
right|400px|thumb| Morfologija insekta  Dijelovi:  Tagmati: A – Glava, B – Toraks (grudi), C – Abdomen (zadak). <div style=""> 1. [[Antena (biologija)|Antena
2. Ocele (donje)
3. Ocele (gornje)
4. Složeno oko
5. Mozak (moždana ganglija)
6. Protoraks
7. Leđni krvni sud
8. Trahejske cijevi (deblo sa spirakulumom)
9. Mezotoraks
10. Metatoraks
11. Prednje krilo
12. Stražnje krilo
13. Srednje crijevo (želudac)
14. Leđna cijev (srce)
15. Jajnik
16. Stražnje crijevo (tanko crijevo, rektum i anus)
17. Anus
18. Jajovod
19. Nervna vrpca (trbušna ganglija)
20. Malpighijeve cijevi
21. Stopalni jastučići
22. Kandže
23. Stopalo
24. Tibija
25. Femur
27. Prednje crijevo (voljka, želudac)
28. Grudna ganglija
29. Koksa
30. Pljuvačna žlijezda
31. Podjednjačka ganglija
32. Usni aparat
.]] Morfologija insekata proučava i opisuje vanjska fizička svojstva insekata. Terminologija koja se koristi za opisivanje insekata slična je onoj koja se koristi za druge artropode zbog njihove zajedničke evolucijske povijesti. Tri fizička obilježja odvajaju insekte od ostalih člankonožaca: imaju tijelo podijeljeno u tri regije (glava, grudni koš i trbuh), imaju tri para nogu i dijelove usta koji se nalaze izvan glavene kapsule. Upravo ih taj položaj usnih dijelova dijeli od najbližeg srodnika, neinsekata šesteronožaca, uključujući i Protura, Diplura i Collembola.
Postoje ogromne razlike u strukturi tijela među vrstama insekata. Pojedini mogu biti veliki u rasponu od 0,3 mm (vilinska muha) do 30  cm (moljac velika sova); nemaju očiju ili ih nema puno; imaju dobro razvijena krila ili ih nemaju; noge su  prilagođene trčanju, skakanju, plivanju ili čak kopanju. Te preinake omogućuju insektima da zauzimaju gotovo svaku ekološku nišu na planeti, osim dubokog okeana. Ovaj članak opisuje osnovno tijelo insekata i neke od glavnih varijacija njegovih različitih dijelova. U tom procesu definira mnoge tehničke izraze koji se koriste za opisivanje tijela insekata.
Egzoskelet
Vanjski skelet insekata, kutikula, sastoji se od dva sloja; epikutikula, koja je tanak, voštani, vodootporni vanjski sloj i ne sadrži hitin, a sloj ispod njega naziva se prokutikula. Ona je hitinska i mnogo je deblja od epikutikule i ima dva sloja, vanjski je egzokutikula, dok je unutrašnji endokutikula. Čvrsta i fleksibilna endokutikula građena je od brojnih slojeva vlaknastog hitina i proteina, međusobno se križajući u sendviču, dok je egzokutikula kruta i sklerotizirana. Egzokutikula je znatno reducirana kod mnogih insekata mehkog tijela, posebno u fazama larve (npr. gusjenica. Hemijski, hitin je dugolančani polimer N-acetilglukozamina, derivata glukoze. U svom nepromijenjenom obliku hitin je proziran, savitljiv, elastičan i prilično žilav. Međutim, u artropodima, on se često modificira, ugrađujući se u očvrsnuti protein acetatni matriks, koji čini velik dio egzoskeleta. U svom je čistom obliku kožnat, ali kada je obložen kalcij-karbonatom, postaje puno tvrđi. Razlika između nemodificiranog i modificiranog oblika može se vidjeti usporedbom tjelesnog zida gusjenica (nemodificirane) s tvrdokrilcima (modificirane).
Iz samog embrionskog stadija, sloj stubastih ili kuboidnih epitelnih ćelija stvara vanjsku kutikulu i unutrašnju bazalnu membranu. Većina materijala insekata nalazi se u endokutikuli. Kutikula pruža mišićnu potporu i djeluje kao zaštitni štit dok se insdekt razvija. Međutim, budući da ne može rasti, vanjski sklerotizirani dio kutikule povremeno se odbacuje u procesu koji se naziva "presvlačenje" (mitarenje). Kako se vrijeme presvlačenja približava, većina egzokutikulnog materijala ponovno se upija. U mitrenju se najprije stara kutikula odvaja od epiderme (apoliza). Između stare kutikule i epiderme oslobađa se enzimska tekućina za odvajanje, koja razdvaja egzokutikulu probavljajući endokutikulu i odvajajući njen materijal za novu kutikulu. Kad se nova kožica dovoljno formira, epikutikula i reducirana egzokutikula izbacuju se u procesu zvanom ekdiza.
Četiri glavna područja tjelesnih segmenata insekata su: tergum ili leđno, sternum ili trbušno i dvije pleure ili bočna. Stvrdnute ploče u egzoskeletu nazivaju se skleritima, koji su poddijelovi glavnih regija – tergita, sternita i pleurita, za odgovarajuće regije tergum, sternum i pleuron.
Glava
Glava većine insekata zatvorena je  u tvrdu, jako sklerotiziranu, egzoskeletnu glavenu kapsulu. Glavna je iznimka kod vrsta čija larva nije u potpunosti sklerotizirana, što se uglavnom javlja kod nekih holometabolnih. Međutim, čak i većina nesklerotiziranih ili slabo sklerotiziranih larvi često imaju dobro sklerotizirane kapsule glave, naprimjer larve Coleoptera i Hymenoptera. Larve Cyclorrhapha, međutim, nemaju gotovo nikakvu glavenu kapsulu.
Kapsula nosi većinu glavnih čulnih organa, uključujući antene, ocele i složene oči. Na njoj je također i usni aparat. U odraslog insekta glavena kapsula očito je nesegmentirana, premda embriološke studije pokazuju da se sastoji od šest segmenata koji nose uparene dodatke glave, uključujući dijelove usta, svaki par na određenom segmentu. Svaki takav par zauzima jedan segment, iako svi segmenti modernih insekata ne nose vidljive dodatke.
Od svih redova insekata, Orthoptera najprikladnije prikazuje najveću raznolikost obilježja pronađenih na glavama insekata, uključujući suture i sklerite. Ovdje se verteks ili vrh (leđna regija) kod insekata s hipognatnim i opistognatnim glavama nalazi između složenih očiju. Kod insekata prognatizmom vrh se ne nalazi između složenih očiju, već tamo gdje se obično nalaze ocele. To je zato što je primarna os glave zakrenuta za 90°, kako bi postala paralelna s primarnom tjelesnom osovinom. Kod nekih je vrsta, ovo područje modificirano je i poprima drugo ime.
Ekdizijska sutura (šav) sastoji se od kruničnih, frontalnih i epikranijalnih šavova, plus ekdizijalnih linija i linija cijepanja, koje se razlikuju među različitim vrstama insekata. Ekdizijalni šav uzdužno je postavljen na vrh i razdvaja epikranijske polovine glave s lijeve i desne strane. Ovisno o insektu, šav može biti u različitim oblicima: Y, U ili V. Te razilazeće linije koje čine ekdizijski šav nazivaju se frontalni ili 'frontogene suture. Nemaju sve vrste insekata frontalne suture, ali kod onih koji ih imaju, one se razdvajaju tokom ekdize, što pomaže da se otvori tjelesni omotač (integument) nove jedinke.
Frons je onaj dio glavene kapsule glave koji je ventralno ili ispred tjemena (verteksa). Veličina mu varira u odnosu na insekte, a kod mnogih vrsta definicija granica je proizvoljna, čak i kod nekih taksona koji imaju dobro definirane glavene kapsule. Međutim, kod većine vrsta fronsovi su sprijeda omeđeni frontoklipnim ili epistomnim sulkusom iznad klipeusa. Bočno je ograničen frontogenim sulkusom, ako je prisutan, i granicom s verteksom, ekdizijskom linijom cijepanja, ako je vidljiva. Ako postoji srednja ocela, ona je uglavnom na prednjim dijelovima, iako se kod nekih insekata, poput mnogih Hymenoptera, sva tri ocele pojavljuju na verteksu. Formalnija definicija je da je to sklerit iz kojeg proizlaze mišići dilatatori ždrijela, ali u mnogim kontekstima ni to nije primjenjivo. IU anatomiji nekih taksona, poput mnogih Cicadomorpha, prednji dio glave prilično je jasno razlučen i ima tendenciju da bude širok i podokomit; za to se srednje područje obično uzima kao frons.
Klipeus je sklerit između lica i labruma, koji je frontoklipeusnim šavom kod primitivnih insekata dorzalno odvojen od fronsa. Klipeogeni šav bočno razgraničava klipeus, pri čemu je klipeus ventralno odvojen od labruma klipeolabrumskim šavom. Klipeus se razlikuje u obliku i veličini, kao, što su vrste Lepidoptera s velikim klipeusom s izduženim dijelovima usta. Obraz ili gena formira sklerotizirano područje sa svake strane glave, ispod složenih očiju koje se protežu do šava ploča. Kao i mnogi drugi dijelovi koji čine glavu insekta, i gena se razlikuje među vrstama, čije je granice teško ustanoviti. Naprimjer, u Odonata nalazi se između složenih očiju, klipeusa i usnog aparata. Postgena je područje neposredno iza, ili straga ili niže na geni krilatih insekata ( Pterygota), a čini bočni i trbušni dio potiljačnog luka. Taj luk je uska traka stražnjeg rub glavene capsule, koji se dorzalno nadvija nad foramenom. Podgensko područje je obično usko, smješteno iznad dijelova usta; ono također uključuje hipostom i pleurostom. Verteks se proteže sprijeda iznad dna antena kao istaknuti, šiljasti, udubljeni rostrum. Stražnji zid glavene kapsule prodire kroz veliki otvor, foramen. Kroz njega prolaze sistemi organa, poput nervna vrpca, jednjak, pljuvačni kanal i muskulatura, povezujući glavu sa toraks.
Na zadnjoj površini glave su okciput, postgena, potiljačni otvor], [[stražnja tentorna jama, gula, postgeni most, most i donja vilica, labijum i maksila . Okcipitalna sutura dobro je utemeljena kod vrsta reda Orthoptera, ali ne toliko kod drugih redova. Tamo gdje je pronađena, potiljačni šav je lučni utor u obliku potkove na stražnjoj strani glave, koji završava na stražnjem dijelu svake donje vilice. Postpotiljačni šav je orijentir na stražnjoj površini glave i obično je u blizini potiljačnih otvora. Kod krilatih insekata, postokciput čini krajnji stražnji dio, često u obliku U, koji čini rub glave, protežuči se do postokcipitalnog šava. Kod njih, poput onih kod reda Orthoptera, potiljačni foramen i usta nisu odvojeni. Tri vrste okcipitalnih zatvarača ili tačaka ispod okcipitalnog foramena koje razdvajaju dvije donje polovine postgene su: hipostomski most, postgenalni most i gula. Hipostomalni most se obično nalazi kod insekata hipognetne orijentacije. Postgenalni most nalazimo kod odraslih vrsta viših Diptera i akuleatnih Hymenoptera, dok je gula na nekim Coleoptera, Neuroptera i Isoptera, koji tipski imaju usne dijelove prognatno (istureno) orijentirane.
Složene oči i ocele
Većina insekata ima jedan par velikih, istaknutih složenih očiju, sastavljenih od jedinica zvanih ommatidije, moguće do 30.000 u jednom složenom oku, naprimjer, velikih vretenca. Ovaj tip oka postiže manju rezoluciju od očiju kod kičmenjaka, ali ima akutnu percepciju kretanja i obično je osjetljiv na UV-zrake i zelenu boju, a može imati dodatne vrhove osjetljivosti u drugim regijama vidnog spektra. Često imaju sposobnost detekcije E-vektora polarizovane svjetlosti polarizirane svjetlosti.. Mogu imati i dvije ili tri dodatne ocele, koje pomažu u otkrivanju slabe svjetlosti ili malih promjena u njenom intenzitetu. Opažena slika kombinacija je ulaza iz brojnih omatidija, smještenih na konveksnoj površini, usmjeravajući je tako u nešto drugačijim smjerovima. U poređenju sa jednostavnim očima, složene oči imaju vrlo velike uglove gledanja i bolju oštrinu od leđnih ocela insekata, ali neke matične materije (= oči larve), naprimjer one larve porodice Tenthredinidae s oštrinom od 4 stepena i vrlo visoka polarizacijska osjetljivost, odgovara performansama složenih očiju.
Budući da su pojedinačna sočiva tako mala, efekti difrakcije nameću ograničenje moguće rezolucije koja se može dobiti (pod pretpostavkom da ne funkcioniraju kao fazni niz. Ovome se može suprotstaviti samo povećanje veličine i broja sočiva. Da bi se vidjela rezolucija uporediva s ljudskim jednostavnim očima, ljudima bi trebale takve složene oči od kojih bi svako dosezalo veličinu glave. Složene oči dijele se u dvije skupine: apozicijske oči koje čine višestruko obrnute slike i superpozicijske oči koje vide jedostavu uspravnu sliku. Compound eyes grow at their margins by the addition of new ommatidia.
Antene
Antene, koji se ponekad nazivaju i "osjetnici", fleksibilni su dodaci na glavi insekta, koji se koriste za otkrivanje okoliša. Insekti antenama "mogu" osjetiti pomoću finih dlačica (seta) koje ih prekrivaju. Međutim, dodir nije jedini podražaj koji antene mogu otkriti; brojne sitne čulne strukture na antenama omogućavaju insektima da osjete mirise, temperaturu, vlažnost, pritisak, pa čak i potencijalno osjećaju sebe u prostoru. Some insects, including bees and some groups of flies can also detect sound with their antennae.
Broj segmenata u anteni znatno varira među insektima, s tim što više muhe imaju samo 3-6 segmenata, dok odrasli žohari mogu imati preko 140. Opći oblik antena također je prilično varijabilan, ali prvi segment (onaj pričvršćen za glavu) uvijek se naziva stablo, a drugi segment pedicel. Preostali antenski segmenti ili flagelomere nazivaju se bičevima.
Opći tipovi antena insekta prikazani su u nastavku:
Usni aparat
Usni aparat insekata sastoji se od maksile, labija (usana), a kod nekih vrsta i donje vilice (mandibule). Labrum je jednostavan, srasli sklerit, koji se često naziva gornja usna, pruža se uzdužno i spojen je na klipeus. Mandibule (donje vilice) su visoko sklerotizirani par struktura koje se smještene pod pravim uglom u odnosu na tijelo i koriste se za grizenje, žvakanje i rezanje hrane. Maksile su uparene strukture koje se također mogu pružati pod pravim uglom u odnosu na tijelo i imaju segmentirane palpe. Labijum (donja usna) je srasla struktura koja se proteže uzdužno i ima par segmentiranih palpi.
Dijelovi usnnog aparata, zajedno s ostatkom glave, mogu se zglobiti u najmanje tri različita položaja: prognatni, opistognatni i hipognatni. U vrsta s prognatnim zglobljavanjem, glava je postavljena okomito poravnato s tijelom, kao što su vrste porodice Formicidae (mrava); dok je kod hipognatnog tipa glava poravnata vodoravno uz tijelo. Opistognatna glava postavljena je dijagonalno, poput vrsta reda Blattodea i nekih Coleoptera. Usni aparat se uveliko razlikuju među insektima različitih redova, ali dvije glavne funkcionalne skupine su mandibulatni i haustelatni. Hauselatni usni aparati koriste se za isisavanje tekućina i mogu se dalje klasificirati prema prisustvu stileta, što uključuje probadanje-sisanje, srkanje i sifoniranje. Stilete su ispupčenja nalik iglama koja se koriste za prodiranje u biljna i životinjska tkiva. One i cijev za hranjenje čine modificirane donje vilice, maksilu i hipofarinks.
Mandibulatni
Labrum je široki režanj koji tvori krov predusne šupljine, obješen o klipeus ispred usta i čineći gornju usnu. Na svojoj unutrašnjoj strani je opnast i može se pretvoriti u srednji režanj, epifarinks, koji nosi neke senzile. Labrum se podiže od donje vilice pomoću dva mišića koji polaze u glavi sa hvatištem medijalno na prednjem rubu labruma. Djelimično ga zatvaraju dva mandibulska mišića, sa polazištem u glavi i hvatištem na straznjim bočnim rubovima dva mala sklerita, tormama. Barem kod nekih insekata, hvatište je na rezlinskoj sponi na kutikuli,  na spoju labruma sa klipeusom. Donedavno se labrum općenito smatrao povezanim s prvim segmentom glave. Međutim, nedavna ispitivanja embriologije, ekspresije gena i opskrbe labruma živcem pokazuju da ga inervira tritocerebrum moždane ganglije, koja je srasla ganglija trećeg segmenta glave. To je nastalo spajanjem dijelova para dodataka predaka koji se nalaze na trećem segmentu glave, pokazujući njihov odnos. Njegova trbušna ili unutrašnja površina obično je opnasta i oblikuje epifarinks poput režnja koji nosi mehanosenzile i hemosenzile.
Insektikoji žvaču imaju dvije donje vilice, po jednu sa svake strane glave. Mandibule su smještene između labruma i maksila. Mandibule režu i drobe hranu i mogu se koristiti za odbranu; uglavnom imaju apikalnu reznu oštricu i hranu melje više baznog viličnog područja. Mogu biti izuzetno tvrdi (oko 30 kg/mm2); prema tome, mnogi termiti i tvrdokrilci nemaju fizičkih poteškoća u probijanju kroz folije izrađene od uobičajenih metala, kao što su bakar, olovo, kalaj i cink. Rezne ivice su obično ojačane dodatkom cinka, mangana ili rijetko željeza u količinama do oko 4% suhe mase. Oni su obično najveći dijelovi usnog aparata za žvakanje insekata, koji se koristi za žvakanje (rezanje, kidanje, drobljenje, mrvljenje) prehrambenih proizvoda. Otvaraju se prema van (sa strane glave) i međusobno se spajaju. U mesožderskih insekata koji žvaču, mandibule se mogu modificirati da budu sličnije noževima, dok su kod biljojednih uobičajenije široke i ravne na suprotnim obrazima  (npr. gusjenica. Kod mužjaka jelenka  (red Coleptera) donje vilice su modificirane do te mjere da ne služe nikakvoj hranidbenoj funkciji, već se umjesto toga koriste za odbranu mjesta parenja od drugih mužjaka. Kod mrava, donje vilice također imaju odbrambenu funkciju (posebno u vojničkim kastama). U bikovskih mrava mandibule su izdužene i nazubljene, a koriste se kao lovni (i odbrambeni) dodaci.
Smještene ispod donjih vilica, uparena maksile manipuliraju hranom tokom žvakanja. Maksile mogu imati dlake i "zube" duž unutrašnjih rubova. Na vanjskoj margini, galea je čašasta ili lopatasta struktura koja se nalazi preko vanjskog ruba labijuma. Oni takođe imaju palpe, koje se koriste za otkrivanje karakteristika potencijalne hrane. Maksile zauzimaju bočni položaj, po jedna sa svake strane glave iza donje vilice. Proksimalni dio maksile sastoji se od baznog kardoa koji ima jedan zglob s glavom i ravne ploče vilica, zakačene za kardo. I kardo i stipule su membranom labavo povezani s glavom, tako da se mogu kretati. Distalno na zidovima nalaze se dva režnja, unutrašnji lacinea i vanjski galea, od kojih jedan ili oba mogu biti odsutni. Na bočnim stranama je bočno spojena dlaka nalik nogama, sastavljena od niza segmenata. Kod Orthoptera  ih je pet. Prednji i stražnji rotatorni mišići imaju hvatište na kardou, a trbušni aduktorski mišići koji polaze na tentoriju i aju hvatište na kardou i na zidovima. U stipesima polaze mišići fleksori lacinee i galeje, a drugi lacinealni fleksor ima polazište u lobanji, ali ni lacinea ni galea nemaju ekstenzorski mišić. Palpe imaju mišiće podizače i depresore, koji se pojavljuju u zidovima, a svaki segment palpe ima jedan mišić koji omogućava fleksiju sljedećeg segmenta.
U mandibulatnim usnim aparatima, labijum je četverostruka struktura, iako je formiran od dvije srasle sekundarne maksile. Može se opisati kao dno usta. S maksilama pomaže u manipulaciji hranom za vrijeme žvakanja ili drobljenja ili se, u neobičnom slučaju vretenčaste nimfe, proteže kako bi ugrabio plijen natrag u glavu, gdje ga mandibule mogu pojesti. Labijum je po strukturi sličan maksilama, ali s dodacima na obje strane stopljenim srednjom linijom, tako da čine srednju ploču. Bazni dio labija, ekvivalentan maksilarnim kardoima i koji možda uključuje i dio grudnog skeleta labijskog segmenta, naziva se postmentum. On se može podijeliti na proksimalni submentum i distalni mentum. Distalno od postmentuma i ekvivalenta sraslim maksilarnim stipulama je prementum. Prementum zatvara predornu šupljinu s leđa. Konačno, nosi četiri režnja, dvije unutrašnje glose i dvije vanjske paraglose, koji su zajedno poznate kao ligula. Jedan ili oba para režnjeva mogu biti odsutni ili mogu biti srasli u jedan srednji nastavak. Palpe nastaju sa svake strane prementuma, a često su trosegmentne.
Hipofarinks je srednji režanj neposredno iza usta, koji strši prema naprijed sa stražnje strane predusne šupljine; to je režanj nesigurnog porijekla, ali kod beskrilnih možda povezan sa donjeviličnim dijelom, kao i kod uholaža i nimfi majskih  muha, kod kojih hipofarinks nosi par bočnih režnjeva, superlingvi. Šupljinu dijeli na leđnu vrećicu za hranu ili cibarij i trbušni salivarij u koji se otvara pljuvačni kanal. Obično se nalazi stopljen s labijom. Većina hipofarinksa je opnasta, ali adusno lice je sklerotizirano distalno i proksimalno, sadržeći par suspenzornih sklerita koji se protežu prema gore i završavaju u bočnom zidu stomodeuma. Mišići sa polazištem na bokovima imaju hvatišta na u ovim skleritima, koji su distalno vezani za par jezičnih sklerita. Oni su zauzvrat dali hvatište zanjih antagonističke parove mišića sa polazištem na tentoriju i labijumu. Različiti mišići služe za zamah hipofarinksa prema naprijed i nazad, a u žohara još dva mišića prelaze preko hipofarinksa i proširuju pljuvačni otvor i šire salivarij.