cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Operacija "Koridor"
Uvod
Cilj srpskog rukovodstva je bio implementiranje Strateškog plana što je uključivalo povezivanje srpskih teritorija, uspostavljanje kontrole nad tim teritorijama i kreiranje posebne srpske države iz koje bi većina nesrba bila trajno uklonjena. Za sprovođenje tog plana je bilo potrebno upotrijebiti vojnu silu i teror. .Prema podacima generala Martina Špegelja, u Bosanskoj Posavini ljeta 1992. se nalazilo osam brigada HVO-a i petnaest brigada HV-a koje su se izmjenjivale ili su cijelo vrijeme bile prisutne. Četiri brigade HV-a su bile cjelovite 108, 139, 157. i 3. gardijska, a ostale su brigade bile sastavljene od jednog ili dva bataljona, ojačane artiljerijom i s nešto tenkova, a brojile su od 600 do 1200 ljudi. Brigade kao što je 111. riječka, 105. bjelovarska, dijelovi 2. gardijske - jedna satnija sa 150 ljudi - maksimalno su brojale do 400 ljudi.
Josip Broz Tito
Privremeno rukovodstvo
Titov proglas o kritici njemačkog pripajanja Austrije 13. marta, i opasnosti pojave Hitlera na granicama Jugoslavije podržali su novi članovi. Proglas počinje riječima "Narodi Jugoslavije, na okup protiv fašističkih osvajača!...Hitler i Mussolini ostvaruju svoju zavjeru protiv mira i slobode naroda,... fašistički razbojnici izazivaju rat radi podjele Evrope,...", te upućuje zahtjev narodima Jugoslavije da zajednički "...brane mir i svoju nezavisnost i slobodu". U potpisu stoji "Centralni komitet Komunističke partije Jugoslavije". Zajedno sa Titom na Liscu je stigla i Herta Haas, koja je pomagala u organizaciji skupa i bila Titova kurirka. S Titom se zbližila zadnjih dana u Parizu, te je zajedno s njim došla iz Pariza.
Operacija "Koridor"
Uvod
Početkom maja 1992. svi putni pravci koji su zapadne dijelove Srpske Republike BiH spajali sa istočnim dijelom i Srbijom bili su presječeni. Posljednja kopnena veza između zapadnog i istočnog dijela Republike BiH pod kontrolom srpskih snaga bila je saobraćajnica Banjaluka - Doboj - Tuzla - Bijeljina, ali i ta veza je presječena 15. maja 1992. godine. Tog dana se desio sukob između JNA i Teritorijalne odbrane Tuzle, koji je završio porazom JNA.
IC 941
IC 941 (također poznat kao MCG 4-33-7 i PGC 48998) je spiralna galaksija koja je udaljena oko 321 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Volar. Najveći prečnik je 0,70 (65 hiljada sg) a najmanji 0,4 uglovnih minuta (37 hiljada sg). Prvo otkriće je napravio Stephane Javelle 16. juna 1892. godine.
Josip Broz Tito
Privremeno rukovodstvo
Zbog posjete britanskog kralja Georgea VI, Francuskoj, pariska policija preventivno je hapsila i protjerivala sumnjive strance, a pogotovo Jugoslavene, imajući u vidu atentat na kralja Aleksandra 1934. godine. Tito se morao negdje skloniti, pa je zamolio slovenskog komunistu Josipa Kopiniča, kog je upravo upoznao, da mu pomogne. Kopinič ga je smjestio u jedan dvorac kod Pariza, koji je bio vlasništvo španskog markiza, a Kopinič se ponudio da Titovo novo pismo odnese Dimitrovu. Pismo je donio u Moskvu 21. jula 1938. godine, ali ga nije lično predao Dimitrovu, pa je petnaestak dana obilazio funkcionere Komiterne s molbom da pošalju dokumente, za Titov dolazak u Moskvu. Tako je saznao od šefa Kadrovskog odjela Kominterne Aleksandra Belova (pravim imenom Georgi Damjanov) i zamjenika šefa Svesavezne komunističke partije (boljševika) (SKP(b)) u Kominterni Andrejeva, da protiv Tita postoje optužbe i dok se one ne raščiste, ne može mu se izdati viza. Optužbe protiv Tita su bile: da jugoslavenska policija možda financira partijsku štampu, jer Tito piše da se povećava naklada, a otkud mu novac? Optužuju ga i zbog dodjele funkcije Ivi Loli Ribaru, sinu buržujskog političara, a kapitalističkog sina Borisa Kidriča, postavio je kao vezu u Parizu, a najsumnjivija je bila Titova veza sa Hertom Haas, "folksdojčericom" u službi Gestapoa, koja kao kurirka nosi poštu iz Zagreba za Pariz, a putuje preko Münchena, gdje Gestapo preslikava sva pisma. No Kopinič je otklonio sumnje o Titu i obrativši se Dimitrovu, kao španski borac i podmorničar, Tito je 20. augusta dobio vizu, 23. je krenuo na put i preko Stockholma 25. augusta stigao u Moskvu. Kasnije je hvalio Kopiniča da mu je onda spasio život.
IC 941
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Operacija "Koridor"
Ofanziva
19. marta 1992. Momir Talić je postao komandant 5. korpusa JNA odnosno 1. krajiškog korpusa. Imao je komandu nad svim akcijama srpskih snaga koje su bile potčinjene 5. korpusu JNA/1. krajiškom korupus.
Sredinom juna 1992. godine, Momir Talić je izdao potpukovniku Novici Simiću, tadašnjem načelniku Štaba Prve oklopne brigade i komandantu Taktičke grupe jedan, naređenje da probije koridor ka Srbiji preko Trebave do 28. juna (Vidovdana).
Pored Talića, kao glavnog kreatora operacije "Koridor", akciju su planirali načelnik Štaba Prvog krajiškog korpusa general Boško Kelečević, komandant specijalne jedinice MUP-a RSK general Borivoje Đukić, general Slavko Lisica i tadašnji načelnik Štaba Prve oklopne brigade general Novica Simić.
Josip Broz Tito
Drugi boravak u Moskvi
Za vrijeme boravka u Parizu, pripremio je sve za prebacivanje Centralnog komiteta iz Pariza u zagrebačku ilegalu. Obavjestio je organizacije KPJ u SAD-u, Kanadi i Belgiji da se CK vraća u zemlju, odredio je nove ljude za organizaciju pomoći španskim borcima, koji su nakon poraza stizali u Francusku. U njemačkom "Rundschauu" u februaru objavljuje članke: "Fašistička opasnost za balkanske zemlje", "Poslije ostavke Stojadinovićeve vlade", a 16. marta 1939. "Borba Hrvata za samoopredjeljenje". Preko Švicarske i Italije, brodom od Venecije do Sušaka, Tito je stigao 9. marta 1939, a Herta Haas je preko Njemačke i Austrije stigla 10. marta u Ljubljanu gdje su se susreli. Prvi četverodnevni sastanak Privremenog rukovodstva održan je od 18-22. marta (15. marta) u Bohinjskoj Bistrici. Na sastanku su sudjelovali Tito, Milovan Đilas, Edvard Kardelj, Josip Kraš, Fran Leskovšek i Ivo Lola Ribar, a odsutni su bili Aleksandar Ranković i Miha Marinko. Prva tačka bila je "Izvještaj Waltera o unutarpartijskoj krizi", a u majskom broju "Proletera" objavljena su imena 19-ice isključenih. Isključeni su već bili ubijeni u Sovjetskom Savezu, čime je Kominterna dobila post festum potvrdu moskovskih procesa od strane CK KPJ, a Broz de facto podržao likvidacije svojih partijskih suradnika. Osim toga iz KPJ je isključen i Petko Miletić i dvojica njegovih najbližih pristaša. Nakon Zemaljskog savjetovanja održanog 9-10. juna u Tacenu pod Šmarnom gorom, na kom je učestvovao 31 delegat iz svih pokrajinskih organizacija osim Makedonije i Dalmacije, Tito je podnio izvještaj Kominterni u kome je potvrdio da je ostvario zahtjeve Kominterne, a Privremeno rukovodstvo preraslo je u Centralni komitet.
Treći boravak u Moskvi
180px|mini|desno|Lažni kanadski pasoš Broza pod imenom Spiridom Mekas Sredinom jula 1939. Tito se iz Zagreba uputio u Moskvu, na podnošenje referata o ostvarenim zadacima Kominterne. Zbog sigurnosti zadržao se isprva tri sedmice na Sušaku, u Njivicama na Krku i u Crikvenici. Nakon što je dobio novac 10. augusta preko Italije stiže u Pariz, gdje kod Borisa Kidriča čeka na vizu deset dana. Iz luke Le Havre, sovjetskim teretnim brodom "Sibir" 25. augusta kreće za Lenjingrad. U Baltičkom moru na prilazima Lenjigradu, Tito 1. septembra sluša njemačke radio-vijesti, i prevodi posadi vijesti o napadu Trećeg rajha na Poljsku. Sljedeći dan je ponovo u hotelu "Lux" u Moskvi, gdje piše opširni izvještaj Dimitrovu "Situacija u Jugoslaviji, Komunistička partija Jugoslavije i njeni predstojeći zadaci". Politički sekretarijat Kominterne prihvata Titov izvještaj, riječima da je Walter uspio steći povjerenje članstva, te nizom drugih priznanja potvrđuje njegovog rada. Ozbiljna prepreka Brozu bio je u Moskvi Petko Miletić, koji je zbog poznanstava u Kominterni koristio priliku da ogovara Tita i Centralni komitet. To je suzbijeno, tako što je Đilas preko pariske veze predao Kominterni istražne zapisnike iz procesa Miletiću, gdje je vidljivo da se Miletić loše držao pred istražiteljima. Po Dedijeru je moguće da je građa bila krivotvorena. To je bilo dovoljno da izgubi povjerenje, uhapšen je u Moskvi 5. januara 1940. i osuđen na 8 godina popravnog logora, a potom je nestao u Gulagu. Tita je podržavao i Wilhelm Florin, koji mu je zbog svog kovačkog poziva bio sklon. Pred Kontrolnom komisijom Kominterne morao je odgovarati na optužbe da je u njegovom prijevodu "Historije SKP(b)" nađeno nekoliko pasusa koji su imali "trockistički prizvuk". Uz podršku Florina, a i zbog zadovoljstva Kominterne povodom referata, Tito postaje generalni sekretar, te se uskoro preko Istanbula vraća u Jugoslaviju. U Istanbulu je ostao tri mjeseca, zbog problema sa grčkim i bugarskim tranzitnim vizama, a kako je isticala turska boravišna viza, Tito je iščekivao krivotvoreni pasoš iz Beograda. U isto vrijeme glavni falsifikator pasoša komunističkih funkcionera, slikar Đorđe Andrejević Kun, uhapšen je u Beogradu, pa se moralo tražiti novog istovrijednog krivotvoritelja za novi Titov pasoš. Tita su posjećivali Herta Haas, Vladimir Velebit, a kao kurirka je služila Mira Ružić Kraigher. Nakon dugog čekanja Tito se ipak odlučio da sa starim pasošem, pod imenom Kanađanina Spiridona Mekasa, krene u Grčku. U Solunu je dobio jugoslavensku tranzitnu vizu, a u italijanskom, tranzitnu vizu kroz Italiju i kupio je kartu za brod "Conte di Savoia", s polaskom iz Napulja za SAD. Tako je jugoslavenska policija mislila da je u tranzitu i Tito je 15. marta 1940. izašao iz voza u Zagrebu bez prtljage u stanični restoran, a njegovu prtljagu je uzela Mira Ružić Kraigher, ostavila u garderobi, iz koje ju je uzela Herta Haas.
Okupacija
Vođa Komunističke partije Bugarske Georgi Dimitrov je 22. marta Titu poslao telegram u kojem traži da KPJ "zauzme odlučan stav protiv kapitulacije" i da "podrži pokret za svenarodni otpor politici ratne najezde", što je značilo da slabi dotadašnja ekvidistanca prema zaraćenim stranama. U vrijeme potpisivanje pristupanja Trojnom paktu od strane jugoslavenske vlade, bio je u Zagrebu. U Beograd je avionom odletio 28. marta 1941, dan nakon velikih demonstracija i vojnog puča pod vodstvom generala Dušana Simovića, te prisustvuje savjetovanju Pokrajinskog komiteta za Srbiju, u jednom stanu na Čukarici, s oko 35 učesnika. U svom izlaganju je zaključio da je "rat neizbježan" i da je potrebno "napadaču pružiti što jači otpor". Komunisti se moraju odazvati mobilizaciji i jačati borbeni duh - što se razlikovalo od ranijih zahtjeva o izbjegavanju mobilizacije. Naredio je Krsti Popivodi, da otputuje u Sarajevo i tamo stvori uvjete za preseljenje CK KPJ, jer je smatrao da će Nijemci brzo zauzeti ravničarske krajeve, i da će se linija fronta stvoriti negdje u srednjoj Bosni. U slijedećem telegramu je Dimitrov predlagao da se odustane od uličnih demonstracija i da se izbjegava sukob sa vlastima.
Na dan napada na Jugoslaviju 6. aprila 1941. Tito je bio u svom stanu u Donjem Stanjevcu u Zagrebu. Dva dana nakon toga, sazvao je sastanak svih članova CK KPJ i CK KPH. pročitao je proglas u kom je istakao da Jugoslavenska vojska nema šansi oduprijeti se neprijatelju, pa su planirali naoružati radnike i ostale antifašističke raspoložene Zagrebčane da bi pružili otpor njemačkim trupama pri ulasku u grad. Zatraženo je da vojska "razoruža petokolonaše" da se pohapse saboteri i da se politički zatvorenici puste iz zatvora i koncentracionih logora. Neki partijski aktivisti, sa tim zahjevima kontaktirali su generala Panteliju Jurišića, a neki podbana Svetozara Ivkovića, što nije ostvarilo željene rezultate. Njemačke trupe ulaze u Zagreb 10. aprila bez otpora, a Tito se sklanja k prijatelju na Trešnjevku i ogorčen dočekom Zagrepčana piše letak, "Događaji u Zagrebu prilikom dolaska osvajača, bit će najtamnija ljaga u Tvojoj povijesti".
Herta i Aleksandar
Broz je već ranije namjeravo preći u Beograd, najprije zbog toga, jer ga je zagrebačka policija poznavala, te mu je prijetilo hapšenje, dok ga u Beogradu niko nije poznavao. Dobivši informaciju da će vlasti NDH 23. maja pooštriti uvjete za prelazak granice prema Srbiji kod Zemuna, Tito se 22. maja s krivotvorenim dokumentima sa imenom inžinjera Slavka Babića, predstavnika Škode ukrcao u voz i napustio Zagreb. Brigu o Herti Haas, koja je bila u visokom stupnju trudnoće, povjerio je pouzdanom prijatelju Vladimiru Velebitu, koji je Hertu odveo u porodilište, gdje je 24. maja rođen Aleksandar - Mišo. Herta je ostala sa sinom u Zagrebu, mada je Tito obećavao da će ih prebaciti u Beograd: do toga nije došlo. U časopisu "Spremnost", izašlo je Hertino ime u "Popisu židova koji su partizani i slobodni zidari ili skupa s njima rade protiv hrvatskog naroda i države", gdje je navedeno da je Skojevka, partijska tehničarka i da je otac njenog djeteta opasan komunista te član CK, tako da je na osnovu tog spiska Herta 1943. godine uhapšena. Aleksandar je za to vrijeme bio smješten kod raznih porodica u Zagrebu, neko vrijeme u Zagorju, a jedno vrijeme je na njega pazio Ivan Stevo Krajačić; poslije ga je Boris Bakrač 1944. odveo u Šibenik, a dalje avionom u Beograd, gdje je prvi put vidio oca. Herta je tek u maju 1945. stigla u Beograd. Tito je u Beograd stigao u pratnji kurirke Davorjanke Paunović "Zdenke", dvadesetogodišnje studentice francuskog jezika. U Beogradu je stanovao u Topolskoj ulici; Potajno se sastao sa vojnim atašeom SSSR-a, koji još nije napustio Jugoslaviju, poslao je više telegrama Kominterni i Staljinu, da će u slučaju napada Trećeg rajha na SSSR, on poduzeti sve da se u Jugoslaviji podigne ustanak. Sve do napada na SSSR 22. juna 1941, jugoslavenski su se komunisti suzdržavali od otvorenih akcija protiv njemačkog okupatora, ali su se pripremali za rat.
Ustanak
180px|mini|desno|Zgrada Muzeja 4. juli u kojoj je donesena odluka o dizanju ustanka Istoga dana kad je počeo napad na SSSR, iz Moskve je otposlan telegram komunistima okupirane Evrope, "da ispune svoj internacionalistički dug odbranom glavne tvrđave svjetskog proleterijata - SSSR". Tito je sazvao sjednicu CK KPJ u Beogradu, gdje je dogovoren tekst za proglas - koji nije bio izričiti poziv za oružani ustanak; U međuvremenu je Kominterna poslala novu direktivu u kojoj traži od komunista da osnuju jedinstvenu narodnu frontu u borbi protiv okupatora sa primjedbom "...imajte na umu da se u sadašnjoj fazi morate baviti oslobađanjem od fašističke najezde, a ne socijalističkom revolucijom." U Beogradu je često mjenjao stanove, stanovao je u Zvečanskoj ulici u blizini Kalinića pijace, 30. maja je odselio na Dedinje gdje stanuje kod porodice Nenadić, a povremeno i kod Vladislava Ribnikara vlasnika dnevnih novina "Politika". U njegovoj je kući 4. jula održan sastanak Politbiroa, gdje je dogovorena zajednička borba sotiv okupatora. Sastao se i s Dragoljubom Jovanovićem, vođom Narodne seljačke stranke, s kojim je dogovarao zajedničku borbu. Kad je Gestapo krajem jula uhapsio Aleksandra Rankovića, po Titovoj direktivi su ga ilegalci izvukli iz bolnice, te se to smatra prvom akcija, koju je Tito naredio. Na sastanku Politbiroa 27. juna, formiran je Glavni štab, a on je imenovan zapovjednikom Narodnooslobodilačkih partizanskih odreda Jugoslavije (NOPOJ).
Nakon poslane poruke Kominterni, direktiva iz Kominterne je došla 1. jula sa sadržinom "...Ne čekajući ni časa, započnite partizanski rat iza neprijateljskih linija." Nakon sastanka 4. jula Svetozar Vukmanović otišao je u BiH, Đilas u Crnu Goru, Koča Popović u Mačvu, a u Hrvatskoj su raspoređeni Ivo Marinković i Većeslav Holjevac za Kordun, Ivo Marinković i Veljko Kovačević za Gorski Kotar, Marko Orešković za Liku, Pavle Gregorić za Slavoniju, Pavle Pap Šilja, Rade Končar i Mirko Kovačević za Dalmaciju, za Hrvatsko primorje Josip Đerđa, a za Hrvatsko zagorje i Međimurje Karlo Mrazović "Gašpar"; Tito tog dana poziva na opći ustanak, na oslobođenje Jugoslavije, čime bi se takođe olakšalo i Crvenoj armiji na novom frontu, a u augustu najavljuje "oslobođenje naroda Jugoslavije od okupatora i borbu protiv domaćih agenata...koji podržavaju tlačenje i teroriziranje naših naroda." Istovremeno je osmišljena socijalistička revolucija, koja se isprva definiše kao narodnooslobodilački rat.
Neslaganja u sprovođenju koncepta ustanka, doveli su do problema s Đilasom, koji je htio raspustiti masovnu vojsku u Crnoj Gori, koja se brzo formirala; Josip Kopinič je lošom organizacijom napada skojevaca na logor u Keresetincu, u kojem su bili zarobljeni komunisti, gotovo prepolovio članstvo zagrebačkih komunista, ali ga Tito nije mogao smjeniti, jer je Kopinič bio delegat Kominterne i samim tim nije bio pod Titovom jurisdikcijom. Vladalo je uvjerenje da će sovjetska Crvena armija ubrzo pobijediti i pomoći u oslobađanju Jugoslavije, pa je Vladimir Popović, odbio direktivu o uništavanju fabrika, mostova i prometnica, jer će Crvena armija uskoro stići, pa će to trebati narodu. Slično su razmišljali i Đilas, Veselin Masleša, Gojko Nikoliš, a katkad i sam Tito, smatrajući da u oktobru 1941. treba držati mostobran prem Užicu, te je izložio slabo naoružane partizane, jakim njemačkim jedinicama osposobljenim za frontalnu borbu.
Zbog boljševičke zablude, Tito je smatrao da revolucija treba da počne i da završi u gradovima, te su komunistički ilegalci izvršavali razne akcije po gradovima, što je uzrokovalo i mnoga hapšenja i smaknuća. Tako je u augustu hrvatskom rukovodstvu poslao direktivu, da šalju aktiviste u partizanske odrede, kritizirao je početkom septembra Marka Oreškovića, zbog osnivanja brigade u zapadnoj Bosni, jer to vodi u frontalnu borbu. Ustanak se razbuktao u Bosni i Hercegovini i Hrvatskoj po drugim osnovama. Zbog ustaškog terora prema Srbima, srpski su se seljaci samoorganizovali i počeli "braniti golu egzistenciju pred ustaškim genocidnim terorom". Među njima je bilo i četničkih raspoloženja i utjecaja, ali komunisti su bili kudikamo bolje organizovani i postavil se na čelo tog pokreta.
Sukob sa četnicima
Jedna od prvih akcije Tita, nakon dolaska na oslobođenu teritoriju, bila je da stupi u kontakt s vođom četničkog pokreta (Jugoslovenska vojska u otadžbini) Dražom Mihailovićem. Zbog pasivnosti četničkih jedinica u dizanju ustanka, te političkih razmimoilaženja Tita i Mihailovića, organizovan je 19. septembra sastanak u selu Strugarnik kod Valjeva. Uz Mihailovića, sa četničke strane prisutni su bili književnik Dragiša Vasić, major Aleksandar Mišić (sina vojvode Živojina Mišića), u čijoj je kući sastanak i održan. Mihailović nije znao ko je Tito, pa je na osnovu površnog predstavljanja Tita, smatrao da je on Rus. Sastanak nije donijeo napredak u saradnji, jer je Mihailović smatrao da nije sazrijelo vrijeme za ustanak, zbog najavljenje njemačke odmazde o strijeljanju sto talaca za svakog ubijenog Nijemca, te pedeset za ranjenog. Početkom oktobra održan je sastanak s četnicima, koji su se odvojili od Mihailovića, predvođeni pravoslavnim sveštenikom Vladom Zečević, koji se kasnije sa 500 četnika pridružio partizanima. I bez dogovora s Dražom, postojala je četničko-partizanska suradnja u zauzimanju Gornjeg Milanovca, u napadu na Šabac učestvovalo je 17 partizanskih i 17 četničkih četa, kao i u blokadi Valjeva. Novi sastanak je ugovoren 27. oktobra u selu Brajići, gdje je Tito otišao sa Sretenom Žujovićem, Mitrom Bakićem u pratnji tridesetak partizana naoružanih automatskim puškama. Na sastanak je došao i vođa engleske misije pri četnicima, Duane Hudson, ali je Tito odbio da on prisustvuje sastanku. Tito je odbio da četnicima preda oslobođeno Užice i Čačak, ali je ponudio da se partizanske jednice stave pod komandu Mihailovića, što se kasnije potvrdilo kao taktički manevar. Dogovoreno je da partizani predaju pola municije, koja se proizvodila u tvornici u Užicu, a četnici daju pola opreme koju dobiju od engleske pomoći. Sporazum je više koristio četnicima, jer se engleska pomoć svela samo na jednu pošiljku. Nakon što je prenoćio u Brajićima, Tito je ujutro napustio Dražin štab, a pet dana kasnije izmedu 1–2. novembra četnici su napali Užice, nakon čega su partizani prešli u napad i zauzeli Požegu. Tito je ponudio pregovore o prekidu neprijateljstva, ali je dogovor već 5. novembra Draža prekršio i uputi ultimatum Vrhovnom štabu, tražeći da partizani napuste Požegu. Partizani su uskoro opkolili četnike na Ravnoj Gori, a Draža je počeo otvoreno kolaborirati sa njemačkim trupama, dogovorivši se 11. novembra, da četnici neće ometati napade njemačkih jedinica, ukoliko ih oni ne napadnu. Četnici su uskoro počeli predavati zarobljene partizanske ranjenike, njih 350 koje su Nijemci ubrzo strijeljali. Tito je i dalje, bez saznanja o predanim ranjenicima, nekoliko puta pokušavao stupiti u kontakt s Dražom, ali bez uspjeha, te su se sukubi sa četnicima nastavili. Saradnja je ostala sa nekim odredima, koji su se borili protiv ustaša i Nijemaca, tako da je Tito krajem januara 1942. godine donijeo naređenje da partizanske jedinice "...trebaju nemilosrdno likvidirati pljačkaške bande, ...jer je narod uvidio izdajnički i razorni rad četničkih elemenata."
Užička republika
180px|mini|desno|Podrucje Užičke republike 1941. na karti Srbije Za vrijeme postojanja Užičke republike, partizani su uspjeli prvi put formirati vlast u političkom, ekonomskom, kulturnom i komunalnom smislu. Taj će se format ponavljati na svakom oslobođenom području, ali je stanje u Užicu, Milovan Đilas žestoko kritizirao, tvrdeći da je Vrhovni štab zaboravio na egalitarizam o komu su pričali svojim vojnicima. Vodeći ljudi, misleći prvenstveno na Tita, imali su ljubavnice, te je Đilas tvrdio da se radi o razuzdanom buržoaskom društvu upoređujući partizanske vođe sa korumpiranim buržoaskim ministrima. Tito u Užicu dobija informacije o razbuktavanju ustanka u Crnoj Gori, te komandira partizanskim odredima, koji se bore protiv napada 342. njemačke divizije u operaciji "Užice", kasnije nazvanoj Prva neprijateljska ofanziva Vrhovni štab na čelu sa Titom donijeo je naredbu da se partizanske jedinice u odbrani Užičke republike brane frontalnim načinom, a ne gerilom, što se radilo o Titovom neiskustvu i tvrdoglavom uvjerenju da protiv Nijemaca može voditi frontalnu borbu. Za pet dana su njemačke divizije slomile otpor partizana, pala je Ljubovija, Čačak, a na Kadinjači 15 km od Užica organizirana je frontalna odbrana protiv Nijemaca. Tu je poginulo 200 boraca, cijeli Radnički bataljon, a na njemačkoj strani su poginula samo dva vojnika. Nijemci su ušli u nebranjeni grad 29. novembra, a Tito je među poslijednjima napustio grad i krenuo autom prema Zlatiboru. Nakon što su gotovo susreli njemačke tenkove, sa engleskim oficirom Hudsonom, pješice je preko brda i uvala krenuo u bijeg. Četvrti dan po napuštanju Užica 3. decembra Tito stiže u selo Drenova kod Prijepolja, gdje se sa ranjenicima zadržao desetak dana. Gubici su bili veliki, a između ostalog i novac koji je ponesen iz trezora Nacionalne banke iz Užica; sa znatnom količinom zlatnog i srebrnog novca je izgubljen. Na Zlatiboru je bilo oko 700 ranjenika, kog su partizani smatrali neosvojivim, što se pokazalo promašajem, jer već nekoliko dana kasnije, na Zlatibor su došli njemački tenkovi, koji su gusjenicama gazili ranjenike, a zatekle ranjenike u bolnici su odmah strijeljali. Izgubljena je radio-stanica, tako da je Tito bio bez kontakta sa Kominternom. Kurirske veze su bile pokidane, a Tito je izvještaje iz Slovenije dobio tek krajem godine. Na jednom sastanku 7. decembra u selu Drenovi, Tito je - zbog neuspjeha i priznavanja odgovornosti za poraz - ponudio svoju ostavku, te Kardelju ponudio svoje mjesto. Svi prisutni, su međutim bili protiv ostavke, tako da je Tito ipak zadržao svoje funkcije. Zbog mogućnosti, da Vrhovni štab opet zapadne u ovakve nevolje, donesena je odluka da se organizuje Organizacioni sekretarijat CK KPJ za neoslobođene krajeve sa sjedištem u Zagrebu, te su u Zagreb upućeni Edvard Kardelj i Ivo Lola Ribar. Zbog teške situacije u Zagrebu Sekretarijat nije mogao obavljati zadane zadatke, pa su Ribar i Kardelj, ubrzo vratili na teritoriju pod kontrolom partizana.
Prva proleterska brigada
180px|mini|desno|General Koča Popović. thumb|300px|desno|Tito vrši smotru Prve proleterske brigade 7. novembra 1942. godine u [[Bosanski Petrovac|Bosanskom Petrovcu.]] Nakon što je 16. decembra prešao u Bosnu, stigao je u Rudo, iz kog su partizanske jedinice upravo protjerale četnike. Tu dolazi do odluke o reorganiziranju partizanskih jedinica, te je odlučeno, da se pored odreda, koji su se vezivali za određeno područje, počnu osnivati manevarske jedinice - brigade s prosječnom snagom od 600 do 1000 boraca. U Rudu se 21. decembra osniva Prva proleterska brigada, sa ciljem da brigadni ustroj i pokretljivost brigade, koja nije vezana za područje, omogući brze napade i zauzimanje manjih garnizona, lakše priskrbljivanje oružja, opreme i hrane, a svojom će snagom i veličinom sticati simpatije lokalnog stanovništva i privlačiti nove borce. Za komadanta je postavljen Koča Popović, koji je vojno iskustvo stekao u Španskom građanskom ratu, a kao datum smišljeno je izabran Staljinov rođendan. Titova ideja je bila da u brigadi, koja se isprva sastojala od jedinica iz Srbije i Crne Gore, priključe bataljoni iz Hrvatske, BiH i Slovenije, čime bi se ugradili elementi budućeg federalizma. Od te ideje se odustalo, jer su se uskoro počele organizirati samostalne brigade u tim područjima. U isto vrijeme dolazi do razlika u razmišljanjima između Popovića, čovjeka iz buržujske porodice, intelektualca i pjesnika i Tita o ideološkoj obojenosti brigade. Tito zbog poštovanja prema iskustvu Popovića, ne insistira više na jakom uticaju političkih komesara na borbene odluke. Mada je donesena odluka, da je obavezno znamenje na kapama crvena petokraka sa srpom i čekićem, u januaru 1942. godine dozvoljava grupi izbjeglih četnika sa Jahorine da formiraju dobrovoljačku jedinicu pod komandom Vrhovnog štaba, a kao obilježje bi imali jugoslavensku trobojnicu na kapama. Tito 26. decembra s nekim jedinicama kreće prema srednjoj Bosni, a polovinom januara se priprema novi njemački napad u jugoslavenskoj historiografiji nazvana Druga neprijateljska ofanziva.
Foča
thumb|250px|desno|Tito i Moša Pijade u Foči 1942. godine. Dok se Tito u januaru 1942. godine povlačio prema srednjoj Bosni, partizanske jedinice iz Crne Gore sigle su u Foču i oslobodile je 20. januara. Tito je preko Ustikoline stigao u Foču u kojoj će boraviti naredna tri i po mjeseca. U prvo vrijeme opskrba sa hranom je bila dobra, ali su se uskoro pojavili problemi zbog nedostatka hrane. Od januara do maja 1942. godine došlo je velikih likvidacija "pete kolone", četničkih diverzija i pučeva u partizanskim odredima. No, uprkos problemima, u gradu se stvarala infrastruktura, funkcionirala je i bolnica, a vezisti su uspjeli uspostaviti vezu sa Izvršnim komitetom Kominterne, a time su i informacije iz drugih dijelova Jugoslavije brže dolazile u Vrhovni štab. Prvo je donesen "Statut proleterskih narodnooslobodilačkih udarnih brigada" u kojima su normirani položaji i prava rukovodećih organa u njima, odnosi komandira i političkog komesara, odnosi oficira i boraca, status vojnih sudova. Nakon toga doneseni su "Fočanski propisi", upute narodnooslobodilačkim odborima u kojima su davani principi njihove organizacije, ustrojstva i djelatnosti, koje je napisao Moša Pijade, ali je i Titov doprinos bio značajan. Tito je putovao i posjetio Goražde, Čajniče, gdje je osnovana Druga proleterska brigada. U pratnji šefa britanske vojnoobavještajne misije majora Terenca Athertona, koji se iskrcao u februaru 1942. iz jedne podmornice na jadransku obalu, pa pješice došli do Tita u Foču, otišao je do Rogatice, gdje je očekivao da će partizani zauzeti Rogaticu, što im nije uspjelo. Posjetili su ga i komadanti iz drugih područja, kao Kosta Nađ iz Bosanske krajine i Rifat Burdžević iz Sandžaka, a osnovan je i Antifašistički savez žena za BiH. Potkraj marta, kad je saznao za zločine u koncentracijskom logoru Jasenovac, tražio je od podređenih jedinica da ispitaju mogućnost napada. U prvim mjesecima 1942. Tita je zaokupljala ideja povratka u Srbiju, ali su ga Koča i drugi odgovorili od ideje, jer je četnički pokret bio jak i to bi bio poraz za partizanske jedinice, koje ne bi imale podršku od naroda u Srbiji. Krajem aprila, njemačke su trupe pripremale novu ofanzivu (Treća neprijateljska ofanziva), za koju je već krajem marta Ivo Lola Ribar poslao informacije iz Zagreba, ali Tito sve do 6. maja nije vjerovao u jakost napada, sve dok se 9. maja, neposredno pred ulazak Nijemaca u Foču nije povukao iz nje i krenuo prema Crnoj Gori, gdje je stigao 19. maja u selo Lijećevina. Nakon toga povlači se preko Durmitora, na Žabljak odakle šalje dramatičan izvještaj Kominterni o nedostatku municije i iscrpljenosti partizanskih jedinica.
Povlačenje prema Bihaću
Nakon napuštanja Žabljaka, koji je po Titovom naređenju spaljen, zajedno sa Vrhovnim štabom povlači se prema sjeveru. Isprva dolazi u selo Nedajno, odakle komanduje borbama u Crnoj Gori, gdje partizani gube bitke od četnika i Italijana. Nakon toka se zadržava u Plužinama do 9. juna, gdje odlučuje na povlačenje prema Hercegovini, i dalje prema Bosanskoj krajini, gdje su partizani držali veću oslobođenu teritoriju. Od postojećih jedinica formirane su Treća sanđačka, Četvrta i Peta crnogorska brigada, koje su od tada sačinjavale osnovu partizanskih snaga. Dolinom Sutjeske, prošli su kroz puste krajeve, gdje su ustaše popalile srpska sela, te muslimanska sela, koja su uništili četnici. Na Zelengori je 22. juna na sjednici CK donesena odluka da se krene u ofanzivu i da se napadne podučje široko oko 60 km oko pruge Mostar-Sarajevo. Tom akcijom obezbjeđeno je dovoljno oružja i hrane, te su dalje zauzeli Konjic i prešli Neretvu. Dalji napad je slijedio na širokom frontu od Prozora, Konjica, Kreševa, Gornjeg Vakufa, Šuice, Tomislavgrada i Glamoča. Kako je to područje bilo na demarkacionoj liniji između njemačkih i italijanskih snaga, Italijani su već bili demoralizirani i dezorganizirani, te su se počeli povlačiti prema jugu, prodor je bio relativno lak. Zbog ustaških izvještaja o velikom napadu partizana, koje su oni obično preuveličavali, njemačka komanda nije mnogo poduzela na pojačavanju snaga, partizani su iskoristili nekoordiniranost njemačkih, italijanskih i ustaških komandi i napredovali dalje prema Bihaću. Ustaške snage su uspjele samo sačuvati Kupres, a u borbama za Livno zarobljena su dva bataljona ustaša i domobrana. Tito je 13. jula stigao u Prozor, te dalje napredovao prema Gornjem Vakufu, odakle je nadgledao napadom na Bugojno. Konačno je stigao u Glamoč 17. augusta, koji je već tada bio oslobođena teritorija, koja se protezala sve do Bosanske krajine i središnjih dijelova Hrvatske. Tada je donijeo odluku da se borbena djelovanja prenesu na pruge prema Zagrebu, Spitu, Rijeci i Beogradu, te podrčja oko rijeka Save i Une. Na Cincar planini susreo se sa partizanima iz Dalmacije i s Vickom Krstulovićem je donesena odluka da se oformi ratna mornarica, koja je osnovana 10. septembra.
Bihaćka republika
U Glamoču se Tito smjestio u kamenoj vodenici na kraju grada. Krajiškim brigadama je naredio da se napadne Mrkonjić Grad i Jajce, koje su oni ubrzo i zauzeli. Nakon posjete oslobođenom Jajcu, krenuo je prema Drvaru, te produžio do Oštrelja gdje se zadržao od 8. oktobra do 25. novembra. Vrhovni štab je boravio u napuštenoj željezničkoj kompoziciji sa teretnim vagonima. Na sastanku vojnog i političkog vodstva, 18. oktobra, Tito je iznio zamisao o sazivanju Prvog zasjedanja AVNOJ-a, ali da bi prije toga bilo važno osloboditi neki veći grad, a za cilj je izabran Bihać, koji bi trebao biti oslobođen početkom novembra, da bi se mogla obilježiti godišnjica Oktobarske revolucije. Partizani su ušli u Bihać 4. novembra, a ta je vojna operacija bila s najvećom koncentracijom partizanskih snaga do tada. Obavijest o oslobođenju Bihaća, te istovremeno i Velike Kladuše, Cazina, Ključa i Slunja poslao je radio-stanici Slobodna Jugoslavija. Tako oslobođeno područje je nazvano Bihaćka republika, zauzimalo je polovinu teritorije NDH. Naredbom od 1. novembra formiraju se veće vojne jedinice - divizije, koje u svom sastavu imaju tri i više brigada, a njihovi su zapovjednici imali veću samostalnost u odlučivanju i bolje naoružanje, pa su izvodile mnogo složenije operacije nego brigade. Istovremeno je osnovana i Narodnooslobodilačka vojska Jugoslavije (NOVJ). Dana 22. decembra na narodnom skupu u Cazinu prvi put je izjavio da je njegovo ime Josip Z., moskovska Pravda je objavila članak s podnaslovom "Vođa jugoslavenskih komunista je Josip Broz Tito", a ustaški dnevnik "Hrvatski narod" je 3. marta 1943. objavio članak s naslovom "Ko je Tito, voda partizana?" i s podnaslovom "Raskrinkan je vođa razbojničkih bandi u Bosni", a uz članak je bila njegova fotografija iz zagrebačke policije, s primjedbom Josip Broz zatvorenik br. 10434.
AVNOJ
thumb|150px|desno|Josip Broz Tito u Bihaću 1942. godine.
U Bihaću je 26-27. novembra 1942. godine osnovan AVNOJ, kao vrhovno predstavničko tijelo narodnooslobodilačke borbe jugoslavenskih naroda. Prva zamisao Tita je bila da se osnuje Nacionalni komitet oslobođenja Jugoslavije (NKOJ), ali je iz Kominterne došla direktiva, da takvo tijelo, ni u kom slučaju ne smije imati karakter vlade. No, uprkos direktivi, AVNOJ je počeo obavljati funkcije državnih organa. Za predsjednika je izabran Ivan Ribar, a za potpredsjednika Izvršnog odbora Nurija Pozderac. Kako obojica nisu bili članovi KPJ, time se htjelo pokazati kako i nekomunisti u pokretu imaju značajno mjesto. U tom periodu, Tito je obilazio oslobođene krajeve, čime je pridobijao muslimansko stanovništvo u partizanske jedinice. Susreo se i s pjesnicima Vladimirom Nazorom i Ivanom Goranom Kovačićem, koji su krajem godine, prešli na oslobođenu teritoriju. Od tada Tita osigurava Prateći bataljon.
Kapitulacija Italije
180px|mini|desno|Njemačka potjernica za Titom iz 1943. Nakon povlačenja sa područja Sutjeske, za dvije sedmice partizanske su jedinice oslobodile dio sjeveroistočne Bosne s gradovima Han Pijesak, Olovo, Vlasenica, Srebrenik, Kladanj i Bratunac, a Tito je preko Jahorine 1. jula došao u Kladanj, ali se zbog opasnosti od bombardiranja prebacio u Plahoviće. Dao je naređenje o osnivanju Šesnaeste vojvođanske divizije, te Glavnog štaba NOV i PO za Vojvodinu, kao i direktive o pregovorima o predaji domobranskih garnizona u istočnoj Bosni, čime je postavio platformu za amnestije, koje su tokom rata postajala sve češće. Istovremeno je pripremao snage za reakciju na kapitulaciju Italije, kao i pregovore sa HSS, zbog sve većeg pristupanja njihovih članova u partizanske redove. Od 5-21. jula Nijemci su pokrenuli lokalnu ofanzivu iz pravca Tuzle, Zvornika, Sarajeva i Vareša, s ciljem opkoljavanje Vrhovnog štaba (VŠ). Ofenziva nije uspjela, mada njemački tenkovi ulaze u Kladanj, a Tito 5. jula napusta Plahoviće, te u narednih desetak dana stalno mijenja mijesto boravka, da bi 15. jula stigao u Ponijerku, gdje je održana sjednica VŠ, a u isto vrijeme je stigla vijest da su se Saveznici iskrcali na Siciliju, te se počelo sa pripremama jedinica, koje bi trebali zauzeti dijelove italijanske okupacione zone i ujedno razoružati italijanske trupe. Tito se, zbog napada Nijemaca, zajedno sa nekoliko divizija prebacuje prema zapadu i Bosanskoj krajini. Preko Vareša, Vranduka stiže u Petrovo Polje na Vlašiću, gdje boravi dvadesetak dana. S pratnjom 24. augusta stiže u Jajce, zajedno sa VŠ i Politbiroom, gdje će boraviti narednih četiri i pol mjeseca. Stanje sa hranom bilo je dobro, a od Italijana je zarobljena velika količina oružja i opreme.
AVNOJ
180px|mini|desno|Tito na Drugom zasjedanju AVNOJ-a u Jajcu 180px|mini|desno|[[Boris Kidrič i Herta Haas u Jajcu 1943.]] Prvi odabir za mjesto održavanja Drugog zasjedanja AVNOJ-a bio je Otočac, kasnije neke lokacije u Sloveniji, a naposljetku je odlučeno da se održi u Jajcu. Presudilo je to da se Tito i rukovodstvo AVNOJ-a već nekoliko mjeseci nalazi u Jajcu, te da će delegati iz Srbije lakše doći, što je njemu bilo vrlo bitno. U Banjoj Luci su bili njemačke i ustaške jedinice, u Travniku i Sarajevu njemačke, čime je Jajce bilo u okruženju, ali u slučaju napada, lako bi se bilo povući prema zapadu. Tito se zalagao da se i prije zasjedanja osnuje Nacionalni komitet oslobođenja Jugoslavije (NKOJ), ali se od toga odustalo i NKOJ je osnovan tek na zasjedanju. Zasjedanje je održano 29-30. novembra, a prisutna su bila 142 od 268 odabranih delegata. Tito je podnijeo najvažniji referat "Razvitak oslobodilačke borbe naroda Jugoslavije u vezi s međunarodnim događajima", a to je bio temelj za odluke donesene na Zasjedanju. AVNOJ je konstituiran kao vrhovno zakonodavno i izvršno predstavničko tijelo naroda Jugoslavije. Donesen je niz važnih ustavnih i političkih odluka. Na prijedlog slovenske delegacije Titu je dodijeljen čin maršala, mada se on već 20. septembra na diplomi Škole za oficire Vrhovnog štaba potpisao kao maršal. Potvrđena je odluka o njegovom imenovanju za predsjednika NKOJ-a i za povjerenika za narodnu odbranu u tom tijelu. Tim je odlukama formalizirao status, jer time postaje legalan i legitiman civilni rukovodilac. Milovan Đilas je 1944. godine Tita nazvao "neimarom slobode i bratstva naroda Jugoslavije", da bi desetak godina kasnije procijenio "da je nakon Jajca bilo sve više blještavih uniformi, uvježbavanja uloge monarha, pompe, neobuzdanih aplauza i urnebesnih klicanja." Na prvoj zajedničkoj sjednici Predsjedništva AVNOJ-a i NKOJ-a 3. decembra Tito je predsjedao, a nakon toga u Jajce su stigli i 70 članova KPJ Trinaeste hrvatske proleterske brigade "Rade Končar". U Jajcu je bilo sjedište i CK SKOJ-a, rukovodstvo USAOJ-a, AFŽ-a. Osnovan je Tanjug - Telegrafska agencija Nova Jugoslavija, u gradu su bili smješteni i oficirska i partijska škola, štabovi nekoliko vojnih jedinica, Pozorište narodnog oslobođenja, te mnogi glumci, muzičari i likovni umjetnici. Mada je AVNOJ bio nadstranačka organizacija, tih nekoliko nekomunista (Ivan Ribar, Josip Smodlaka, Vladimir Zečević) nisu imali jak uticaj na razvoj političkog djelovanja. Slično i sa članom HSS-a Božidarom Mogovcem, koji je izabran za potpredsjednika NKOJ-a, ali se često sukobio sa bazom, jer je smatrao da ima veliku Titovu podršku, ali njegov stvarni uticaj je bio minimalan.
Jedna od važnih odluka je bila i centralistička federalizacija Jugoslavije po sovjetskom uzoru. Brozovi stavovi o jugoslavenskom federalizmu bili su logična pozicija hrvatskog komuniste koji iz Zagreba promatra događaje u monarhističkoj Jugoslaviji. Federaciju je razvijao na temeljima općeprihvatljivih premisa da su jugoslavenski narodi etnički bliski, da u širim slojevima postoji panslavenski osjećaj, kao i na proleterskom internacionalizmu. Dosljedno se i vrlo jasno distancirao od integralnog jugoslavenstva. Nakon jajačkog zasjedanja počele su vidljivo izbijati dileme o rješavanju brojnih pitanja unutar federacije. Tihog protivljenje šesteročlanoj federaciji bilo je i dalje, ponajprije u srbijanskom, potom i u hrvatskom, pa i slovenskom antifašističkom pokretu. Tito je svojim osobnim utjecajem smirivao nezadovoljnike, a tako će i činiti u sljedećim desetljećima. Još na Petoj zemaljskoj konferenciji 1940. godine, Tito je imao jasan odnos o najosjetljivijem pitanju - o postojanju i razgraničenju u Bosni i Hercegovini. Već na Prvom zasjedanju AVNOJ-a, istaknuo je Bosnu i Hercegovinu, kao jednu od šest federalnih jedinica, a da bi se definitivno utvrdio njen status, Tito je u oktobru s vodstvom Pokrajinskog komitetea KPJ za BiH dogovorio sazivanje osnivačkog zasjedanja ZAVNOBiH-a, vrhovnog tijela partizanske civilne vlasti u BiH. Kako bi se stekao dojam da je zasjedanje organizovano spontano, odlučeno je da se održi 25. novembra u Mrkonjić Gradu, a ne u Jajcu. Na sličan način se Tito obhodio po pitanju Crne Gore i Makedonije. Za razliku od njegovog mišljenja iz 1941. gdje vidi pet republika, kasnije Makedoniju vidi kao republiku, te je isticao da Makedonci "nisu ni Srbi, ni Bugari, ni Grci, oni su Makedonci". Donošenjem tih odluka i definisanjem Bosne i Hercegovine uspostavljene su i granice između Hrvatske i Srbije, koje su kasnije uz manje korekture i postale granice federalnih republika. Ideju Moše Pijade o osnivanju autonomnog srpskog teritorija u Hrvatskoj, Tito je oštro presjekao.
Desant na Drvar
Nijemci su još 1943. godine planirali zarobljavanje Tita, ali su shvatili da konvencionalnim vođenjem ratnih operacija ne mogu to ostvariti, pa su 25. maja 1944. godine na Titov rođendan, isplanirali zračni desant na Drvar, nazvan "Konjićev skok" (Sedma neprijateljska ofanziva). Sa oko 40.000 vojnika u zapadnoj Bosni i središnjoj Hrvatskoj, 900 padobranaca izvelo je desant. U napadu su učestvovale četničke i domobranske jedinice. Tito je tog dana ostao spavati u Drvaru, jedinice NOVJ su bile malo opuštenije, pa je desant bio potpuno iznenađenje. Njemački padobranci pripadnici 500. SS lovačkog padobranskog puka su jedrilicama izvršili desant. Prateći bataljon je pružio jak otpor, ali su gubici pogotovo među civilima bili veliki, Treća brigada Šeste ličke divizije je 20 km pješačila iz Trubara da bi stigli u pomoć. Brigada je u petnaestosatnoj borbi gotovo uništila njemačke padobrance, te otada datira pjesma "Kad je bila bitka kod Drvara, Šesta lička spasila maršala." Početkom napada, Tito se sa Zdenkom, nekoliko najbližih saradnika i pripadnika osiguranja, kao i pripadnicima sovjetske i britanske vojne misije, sklonio u pećinu, a Nijemci su im se u jednom trenutku približili na 200 m. Oko 11 sati dogovoreno je da se iz pećine izađe na sporedni izlaz, te dolinom sa više stotina metara brisanog prostora, dođe na visoravan koja dominira Drvarom. U pećini je ostao Titov nećak Vlado, koji je dobio naređenje da u slučaju zauzimanja, spali i uništi arhivu. Nijemci su nekoliko puta pucali i prema Titu, ali ne znajući gdje se pećina nalazi, nisu ga mogli ni naći ni prepoznati. Sutradan su njemačke motorizovane jedinice ušle u Drvar, te jedino što su uspjeli zarobiti, je bila Titova maršalska uniforma, koju su našli kod lokalnog krojača. Donekle u strahu i panici, Tito je pokušavao smiriti Zdenku i sovjetskog generala Kornjejeva, te su se povlačili prema istoku, ali je očito bilo da nisu imali razrađeni plan. Nakon prolaska kroz Potoke, 27. maja je stigao u Male Smrčine na planini Lunjevači. Tu su boravili dva dana, a potom su krenuli prema Crnom batu na Šator planini. Lutali su osam dana do Kupreškog polja. Već je ranije zatražio od Saveznika da ga prebace na sigurno područje. Saveznički su avioni patrolirali izmedu Bihaća, Banje Luke, Bugojna i Knina, a saveznički brodovi su izveli demonstraciju pred Splitom, na Braču se s dijelovima Prve dalmatinske brigade iskrcao odred britanskih komandosa, što je u znatnoj mjeri doprinijelo da ofanziva propadne. Za Tita bi odlazak u Italiju bio bijeg, pa je razmišljao o nekom drugom mjestu. Prilikom povlačenja kod sela Lisine i Mliništa, prateće jedinice su se sukobile sa 13. SS pukovnijom, te nakon dvosatne borbe nastavili povlačenje sve do 3. juna, kada su stigli na Kupreško polje, gdje je sletio sovjetski avion i Tita s 25 najbližih saradnika u 22 sata prebacio prema Bariju. Sovjetski avion su pratili američki avioni. U Bariju je Tita dočekao Vladimir Velebit i nekoliko britanskih generala. Nakon smještaja u lijepu vilu, Tito je nakon dva dana insistirao na povratak u Jugoslaviju, te ga je britanski ratni brod poveo na Vis.
Sporazum Tito—Šubašić
Tita su nakon šest sati u Komiži dočekali članovi Štaba mornarice, Štaba 26. divizije i nekoliko članova Oblasnog komiteta KPH za Dalmaciju, odakle se automobilom uputio u Borovik, gdje je zajedno sa Vrhovnim štabom smješten u jednoj kući. Zbog straha od njemačkog bombardiranja kasnije se preselio u pećinu Orlovicu, gdje je za njega i Zdenku uređena udobna nastamba. Osnovan je Kabinet Vrhovnog komandanta, tako da su se borci Pratećeg bataljona od tada obraćali samo šefu kabineta. Tito se iz gerilskog vođe, pretvarao u državnika, ali je umnogome ovisio od Britanaca. Nakon prestanka opasnosti od njemačkog napada preselio se u sam grad Vis u vilu Tramontana, gdje je boravio mjesec dana sve do odlaska u Moskvu. Vis je postao glavna pomorska i zračna baza, pa je Tito odatle izdavao sva naređenja za oslobađanje drugih ostrva i dalmatinske obale. Vis su, po prijedlogu Fitzroja Macleana trebale braniti dvije brigade, jedna partizanska i jedna britanska, ali se to nije ostvarilo, jer su britanske trupe bile opterećene borbama u Italiji. Na Vis je stigao i sin Žarko, priključivši se sovjetskoj vojnoj misiji. koji je tada znao samo ruski jezik.
Za vrijeme Titova boravka na Visu počela su dogovaranja o poslijeratnom ustroju Jugoslavije. Istovremeno je, uslijed Churchillovog pritiska je za mandatara nove Kraljevske vlade izabran Ivan Šubašić, pa je britanska vlada uskoro pokrenula inicijativu za Šubašićev susret s Titom. Za delegaciju za pregovore izabrani su osim Tita, Kardelj, Bakarić i Josip Smodlaka. Velikosrpski političari su zbog odabira delegacije, tvrdili da se radi o protusrpskoj koaliciji Hrvata i komunista, dok je ustaška propaganda tvrdila da Šubašić ne može obavezivati Hrvatsku i Hrvate, a Tito je htio pokazati odmak od centralizma ali i od monarhizma. U delegaciji je Tito imao glavnu riječ, a uz Šubašića je bio britanski ambasador pri Vladi Ralph Stevenson. Iako je Šubašić znao da Titu nema šta da ponudi, ipak mu je ponudio mjesto ministra vojske u Kraljevskoj vladi, jer su mu to sugerirali Britanci. Pregovori su završeni 16. juna i okončani su Prvim sporazumom Tito—Šubašić (Viški sporazum) kompromisom, koji se sveo na to, da Šubašić prihvata federalno uređenje Jugoslavije, odao priznanje NOVJ, te da će se raditi na formiranju zajedničke Vlade. Dogovoreno je da se do oslobođenja Jugoslavije ne poteže pitanje "republika ili monarhija". Dogovor je u redovima NOP-a doveo do nerazumijevanja i tihih prigovaranja Titu. Tito je 18. juna uputio kraću poruku o osnovnim konceptom, a sedam dana kasnije uputio je pisma svim zemaljskim antifašističkim vijećima u kojima je iznio razloge za potpisivanje sporazuma. Takođe je poslat originalni sadržaj sporazuma, čime su se svi uvjerili da odstupanja od AVNOJ-skih principa nije bilo. Nakon proglašavanja Vlade početkom jula, Šubašić je u augustu objavio deklaraciju kojom je pozvao na borbu protiv okupatora pod vodstvom maršala Tita. Slijedeći Titov plan je bilo oslobađanje Srbije i uspostavljanje vlasti od strane KPJ.
Isak Samokovlija
Isak Samokovlija (Goražde, 3. septembar 1889 - Sarajevo, 15. januar 1955) je bio jugoslavenski i bosanskohercegovački književnik, autor djela sa bosansko-jevrejskom tematikom. Po zanimanju je bio ljekar. Živio je u Goraždu, Fojnici i Sarajevu.
Biografija
Isak Samokovlija je rođen u Goraždu, tada dijelu Austro-Ugarskog carstva, 3. septembra 1889. u porodici sefardskih (španskih) Jevreja. Njegova porodica se doselila iz Samokova u Bugarskoj, po čemu su dobili prezime Samokovlija. Nakon djetinjstva provedenog u Goraždu, odlazi u Sarajevo i završava Prvu gimnaziju, te studira medicinu u Beču. Nakon studija, radio je kao ljekar u Goraždu, Fojnici i Sarajevu. Prvu pripovjetku "Rafina avlija" objavljuje 1927. a dvije godine kasnije izlazi i prva zbirka pripovijetki "Od proljeća do proljeća" u izdanju Grupe sarajevskih književnika. U mladosti je pisao i pjesme.
Početak Drugog svjetskog rata dočekuje u bolnici Koševo u Sarajevu gdje je bio šef jednog odjeljenja. Ubrzo dobija otkaz i biva prinuđen nositi žutu traku s Davidovom zvijezdom, kojom su nacisti obilježavali sve Jevreje. Nakon proglašenja NDH zatvoren je od strane ustaša, te kasnije prebačen u izbjeglički logor na Alipašinom mostu u Sarajevu. U proljeće 1945. uspijeva pobjeći od ustaša koji su ga prinudno vodili sa sobom, te se krio sve do oslobođenja zemlje.
Po završetku Drugog svjetskog rata drži razne pozicije u bosanskohercegovačkim i jugoslavenskim književnim krugovima. Uređivao je književni časopis "Brazda" od 1948. do 1951, a poslije toga je sve do smrti bio urednik u Izdavačkom preduzeću "Svjetlost".