Prisilno_raseljavanje_u_Sovjetskom_Savezu
Kavkaz: Čečeni, Inguši, Balkari, mešketski Turci, Karačajci
Čečeni su dugo vremena bili poznati po svojoj buntovnosti protiv vladavine ruskog cara, a kasnije i sovjetskog režima, što je 1940. kulminiralo ustankom Hasana Israilova. Iako se 17.037 Čečena borilo sa Crvenom armijom protiv Sila Osovine, cjelokupna nacija optužena je za suradnju sa nacistima te raseljeni iz svoje domovine februara 1944. Čečensko-inguška autonomna republika je ukinuta. Vojska je cijele porodice ukrcavala u kamione. Potom su putovali 19 ili 20 dana po zimi, u prepunom vozu, bez grijanja, a samo bi povremeno dobivali hranu. U većini slučajeva, ljudi nisu ni znali da će biti raseljeni, niti gdje će biti tačno odvedeni, te nisu stoga ni imali vremena pripremiti ili prilagoditi se novoj sredini. NKVD-ove procedure bile su standardne: naoružani agenti opkolili bi selo, dali porodici 15-20 minuta da se pakira, ukrcali ih na kamione odakle bi bili odvezeni do obližnje željezničke stanice gdje su ukrcani u vagone za stoku odatle su odvezeni negdje u centralnu Aziju. Sveukupno je između oktobra 1943. i marta 1944. tako deložirano oko 700.000 osoba sa Kavkaza. Ipak, pojedini sovjetski zapovjednici su poštivali čečenske vojnike te su čak slali lažne izvještaje vlastima kako bi ih spasili od deportacija. Postoje navodi da je jedan vod NKVD-a zaključio da je preteško doći kamionima do jednog zabačenog čečenskog sela na planini kako bi ih deportirali, te je stoga naredio da se 700 seljaka jednostavno živo zapali u štali. Ruski izvori žestoko osporavaju ovaj događaj (→Masakr u Hajbahu). Deportacija Čečena i Inguša je završena za samo par dana. Započela je 23. februara 1944, a Berija je već 29. februara poslao Staljinu telegram u kojem ga obavještava da je već 478.489 osoba deložirano i ukrcano u 180 vozova, uključujući 91.250 Ignuša. mini|desno|250px|Karta pravaca raseljavanja naroda sa sjevernog Kavkaza po SSSR-u Čečeni su odvezeni u Akmolinsku oblast, gdje su činili jednu od najvećih deportiranih grupa. Ljudi u egzilu 1946. godine činili su gotovo četvrtinu cjelokupne mjesne populacije: 136.625 od 508.000. Većinom su poslani u poljoprivredne radne logore. Prilikom dolaska do destinacija, osobe su raspoređene da rade po kolektivnim i državnim farmama. NKVD-ovi zapovjednici imali su izravnu kontrolu nad stotinama hiljada ljudi koji nisu imali nikakva prava. Svi radno sposobni morali su raditi za kupone za hranu, te im je bilo zabranjeno hodati više od tri kilometara od njihovog prebivališta. Ko god bi prekršio pravila, bio bi osuđen na 20 godina robije. Glad i epidemije bolesti doveli su do velikih muka za Čečene. Odredba Moskve iz 26. novembra 1948. osudila je Čečene i druge narode Kavkaza na trajni egzil. Doseljenici nisu imali niti elementarni stambeni smještaj, niti po zimi niti po ljeti. Mnogi Čečeni pobunili su se protiv vlasti, te je tako samo u Krasnojarsku njih 4.000 poslano u kažnjeničke logore. Oktobra 1954. pokrenuli su pobunu u mjestu 521, te su neki uspjeli pobjeći iz tog logora. Čečenski gerilci, koji su se skrivali po nepreglednim planinama Kavkaza, tako su ovom deportacijom odsiječeni od svoje narodne baze koja ih je snabdijevala, te su tako svladani od sovjetskih vlasti.