Duccio_di_Buoninsegna
Radovi iz ranog 14. vijeka
Sa radovima iz ranih godina 14. vijeka Duccio di Buoninsegna dolazi do svog zrelog i autonomnog stila, sada odvojenog od Cimabueovog. Lica figura postaju izduženija, crte lica postaju mekše, zahvaljujući bolje spojenim potezima kista koji omogućavaju izglađivanje ugaonih crta lica. Na brojnim panelima s djetetom naslikanim u tom periodu, Madona i dijete imaju svoje fizionomije, sasvim različite od onih "Madone Rucellai" ili čak "Madone od Crevolea", koje su još uvijek imale sličnosti sa fizionomijama iz radova Cimabuea. Čak je i draperija obogaćena prirodnim i mehkim naborima. Prevladava figurativni realizam bez presedana koji Ducciu omogućava da stekne reputaciju najboljeg umjetnika u gradu Sieni. "Poliptih br. 28" (slika desno) koji možda potječe iz crkve San Domenico u Sieni i danas se čuva u Nacionalnoj galeriji slika (Pinacoteca Nazionale) u Sieni, predstavlja primjer ovog zrelog stila. Na osnovu slikarskog stila i likova u ovom djelu, koji podsjećaju na druga djela Duccia iz ovog perioda historičari umjetnosti smatraju da je ovaj poliptih urađen 1310. godine. Zbog zauzetosti prilikom slikanja njegovog najznačajnijeg djela "Maestā" (između 1308. i 1311) Duccio je povjerio svom učeniku Segni di Bonaventuri da naslika gotovo cijeli poliptih (osim Madone sa djetetom u središnjem panelu). Segna di Bonaventura naslikao je ovaj poliptih u slikarskom ateljeu Duccia di Buoninsegne, vjerovatno pod njegovim budnim nadzorom. Stil slikanja Segne di Bonaventure u ovom djelu vidljiv je ne samo kod crteža četiri sveca, već i na središnjem panelu. Model Madoninog lica vrlo je sličan "Perugia Madoni" sa pozom torza i glave, uskim komadom vela koji okružuje lice, kao i opšta konfiguracija crta lica. Ovo slikarsko djelo također se odlikuje prvim arhitektonskim poliptihom sa nezavisnim pregradama, prototipom koji će se sve više koristiti. thumb|250px|desno|Triptih Madona s djetetom između svetih Dominika i Auree od Ostije ("Londonski triptih"), [[tempera na panelu, 1303. godine, dimenzije 61,5 x 78 cm, Nacionalna galerija u Londonu]] Triptih s preklopnim panelima s prikazom engleske kraljevske dinastije i triptih s preklopnim panelima na kojem je "Madona s djetetom" između svetih Dominika i Auree od Ostije (poznat i kao "Londonski triptih", slika desno), sačuvani u Nacionalnoj galeriji u Londonu, oba su nepoznatog porijekla i potječu između 1300 - 1303. godine. Kod drugog navedenog triptiha, dva manja panela sa prikazom svetog Dominika s lijeve strane i svete Auree s desne strane mogu se preklopiti prema unutra kako bi pokrili i zaštitili središnju sliku Bogorodice s djetetom. Ovo je bilo bitno jer je triptih najvjerovatnije dizajniran kao prijenosna oltarna slika za privatnu molitvu tokom putovanja. Dugi, vitki prsti Madone uokviruju stopala malog Krista, koji se još kao dijete igra s majčinim velom obrubljenim ukrasnim zlatnim slovima. Njegova odjeća je ljubičasta, boja rezervisana za vladajuću elitu iz vremena Hristovog rođenja, koja se ovdje koristi da naglasi njegovu božanstvenost. Delikatno ukrašeni oreoli napravljeni su pomoću oštrog alata za uvlačenje mehkog zlatnog lista iz pozadine. Četiri anđela koji stupaju na scenu s obje strane naglašavaju pobožnu prirodu slike: dva donja imaju sklopljene ruke u znak molitve, dok gornja dva mašu svetim likovima s tamjanom koji se nalazi u kandilama – gorionicima za mirise koji se ljuljaju pričvršćeni lancima. Sveti Dominik nosi bijelu haljinu i crni ogrtač koji su nosili braća propovjednici vjerskog reda koji je on osnovao u 13. vijeku. Zvijezda iznad njegovog lijevog ramena može se odnositi na legendu da je na njegovom krštenju njegova kuma vidjela sjajnu zvijezdu da mu se pojavila na čelu. Sveta Aurea je odjevena u ružičasti ogrtač sa zlatnim rubovima preko zelene haljine; desna ruka joj je podignuta u znak blagoslova, a u lijevoj nosi plavi krst. Kada su dva bočna panela zatvorena, jedini trag o tome kako je triptih bio korišten je šiljasti zabat koji je ostao nepokriven. Na njegovom najvišem središnjem dijelu je kralj David okružen ključnim ličnostima i prorocima iz Starog zavjeta, među kojima su Abraham, Mojsije, Jakov i Isaija. Oni nose svitke ispisane izvodima iz njihovih proročanstava u kojima govore da će se u Izraelu pojaviti kralj veći od Davida. Novozavjetni pisci povezivali su Krista – duhovnog, a ne zemaljskog kralja – sa ovom figurom.