cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Zuhdija Žalić
Dotadašnji komesar UOG, Šukrija Bjedić, naredbom Štaba 4. korpusa, postavljen je na dužnost komesara 8. divizije. Od ostataka ljudstva UOG ponovo je formiran Cazinski partizanski odred (CPO).Ovaj novoformirani CPO ostao je i dalje u Cazinskoj krajini da bi, u sadejstvu sa kordunaškim i banijskim jedinicama, nastavio borbu protiv neprijatelja: Njemaca, ustaša, domobrana, četnika i raznovrsnih dezertera koji su kao zeleni kadar naoružani napuštali jedinice, upadali u sela, ubijali odbornike NOO, pljačkali narod i maltretirali simpatizere NOP. Početkom marta 1945. godine 3. muslimanska brigada od Štaba 8. divizije dobila je naređenje da po prvi put napusti Cazinsku krajinu i krene u nove borbe. Pravac pokreta bio je na jug prema Ličkom Petrovom Selu, Drežniku i Rakovici. Poslije višednevnih borbi oko Rakovice, Drežnika, Vaganca brigada je, u sadejstvu sa ostalim jedinicama 8. kordunaške i 7. baniske divizije iz Četvrtog korpusa i 20. i 26. divizije Četvrte armije, učestvovala u oslobođenju Bihaća. Prvi zadatak u ovoj operaciji 3. muslimanska brigada dobila je da napadne i oslobodi Željavu, Boljevac, Vučijak i Zavalje. Brigada je brzo savladala neprijatelja u Željvi i Boljevcu, ali joj je u Zavalju neprijatelj pružio žilav otpor. U borbi oko Zavalja poginuo je komesar brigade Rasim Delić, a ranjen komadant brigade Zuhdija Žalić. Poslije nekoliko neuspješnih juriša neprijatelj je i u Zavolju bio savladan. Nekoliko dana su vođene žestoke borbe za Bihać, neprijatelju su naneti veliki gubici i Bihać je potpuno oslobođen 28. martal945. godine. Jedinice NOV, pa i 3. muslimanska brigada, imale su znatne gubitke. Poginulo je desetine boraca brigade, među njima i dva komesara 3. muslimanske brigade, Rasim Delić i Ćamil Salihodžić. Poslije oslobođenja Bihaća brigada je bila pohvaljena i dobila zvanje - udarna brigada.
Po Zuhdiji Žaliću ime je dobio i nekadašnji Narodni univerzitet a danas velikokladuški Centar za kulturu.
Također, jedna od najfrekventnijih ulica u Velikoj Kladuši nosi ime ovog prvoborca.
Rat u Hrvatskoj
Rat u Hrvatskoj (ili Domovinski rat) bio je rat za nezavisnost i cjelovitost hrvatske države protiv agresije udruženih srpskih snaga u Hrvatskoj, JNA te Srbije i Crne Gore. Ratu u Hrvatskoj prethodila je pobuna dijela srpskog stanovništva u Hrvatskoj, koja je izbila u augustu 1990. Na strateškom nivou Domovinski rat sastojao se od tri etape. U prvoj etapi, do januara 1992, izvršena je agresija na Hrvatsku, koja je bila prisiljena na odbranu. Oružani sukobi počeli su izbijati u aprilu 1991, a uz postepeno priklanjanje JNA srpskim pobunjenicima, od augustu 1991, prerasli su u direktnu agresiju iz Srbije. U drugoj etapi, od januara 1992. do maja 1995, došlo je do zastoja u agresiji i do razmještaja mirovnih snaga UN-a duž linije prekida vatre. Za Hrvatsku je to bila etapa diplomatskih nastojanja i pregovora te strpljivog jačanja snaga uz provođenje operacija taktičkog nivoa u kojima su oslobođeni manji dijelovi teritorije. U trećoj etapi, u maju i augustu 1995., bile su izvedene oslobodilačke operacije u kojim je oslobođen najveći dio okupiranog područja u Posavini i zapadnoj Slavoniji te na Banovini, Kordunu, Lici i sjevernoj Dalmaciji. Preostalo okupirano područje u hrvatskom Podunavlju reintegrirano je uz pomoć prelazne međunarodne uprave (1996-98).
Period između 1945. i 1980. godine
Usprkos događajima Hrvatskog proljeća 1971, gdje se radilo o zahtjevima za više samostalnosti SR Hrvatske u odnosu za federaciju, Kardeljev koncept tzv. Četvrte Jugoslavije, kulminirao je donošenjem Ustava iz 1974. godine.
Ustav iz 1974. omogučio je pojedinim republikama samoodređenje, što će se kasnije pokazati ključnim.
Međutim, taj sistem je doveo do posvemašnje birokratizacije, decentralizacija je dovela do gotovo potpuno samostalnog djelovanja republika, a ono što je bio temeljni problem je odvajanje dviju Socijalističkih autonomnih pokrajina (SAP), Vojvodine i Kosova, iz okvira SR Srbije. Ustav iz 1974. oslabio je državni aparat Jugoslavije do krajnjih granica, pogotovo nakon smrti Kardelja (1979) i Tita (1980), tako da su na kraju Jugoslavije postojali samo odvojeni i suprotstavljeni republički državni aparati, bez dovoljno jakog centralnog državnog aparata koji bi proveo mirnu dezintegraciju Jugoslavije (što se naprimjer dogodilo u Čehoslovačkoj).
Period poslije 1980. godine
Poslije smrti Josipa Broza Tita postepeno su do izražaja došle razlike između jugoslavenskih republika oko organizacije i opstanka federacije. U Srbiji se širilo nezadovoljstvo Ustavom iz 1974. zbog statusa autonomnih pokrajina Vojvodine i Kosova. Postupno se oblikovalo stajalište o njenom neravnopravnom položaju i zakinutosti. Ono je prvobitno iznešeno u akademskim krugovima (Memorandum SANU.) odakle se proširilo u javnost. Oživljeni su i tradicionalni nacionalistički mitovi te postavljeni zahtjevi za ujedinjenjem svih Srba u teritorijalnu cjelinu. U tom kontekstu Hrvati su opetovano bivali optuživani za genocid nad Srbima u 2. svjetskom ratu te za diskriminaciju nad Srbima u Hrvatskoj, koja se navodno nastavila i pod komunističkim režimom.
Slobodan Milošević dolazi na vlast
God. 1987. na čelo SK Srbije došao je Slobodan Milošević i ubrzo se stavio na čelo svesrpskoga pokreta Uz pomoć vojnih grupa, od ljeta 1988. počeo je organizovati masovne mitinge po svim većim gradovima u Srbiji, na kojima se zahtjevalo preuređenje Jugoslavije po mjeri Srbije (tzv. antibirokratska revolucija). Pošto je pritiscima ishodila ukidanje autonomije Kosova i Vojvodine i u Crnoj Gori postavila prosrpsko vodstvo, te na taj način osigurala potporu te republike u saveznim institucijama, Srbija je svoja stajališta pokušala nametnuti i ostalim republikama. Na udaru srbijanske propagande najprije su se našle Slovenija i Hrvatska, koje su zagovarale preuređenje Jugoslavije na konfederalnom principu. Već prije demokratskih izbora 1990., iz Beograda je bilo poticano protivhrvatsko raspoloženje kod Srba u Hrvatskoj. Nakon izbora, pod optužbom da je na djelu obnova ustaštva, u augustu 1990. uslijedila je i njihova pobuna (tzv. balvan-revolucija), podignuta saglasnošću sa srpskim rukovodstvom iz Beograda i uz logističku podršku srpskog dijela JNA. U svojim nastojanjima Srbija se najviše oslanjala na saveznu vojsku, u kojoj su Srbi tradicionalno bili nadprosječno zastupljeni. Postepeni preobražaj JNA u srpsku vojsku započeo je prije višestranačkih izbora 1990. Vojni vrh bio je krajnje nepovjerljiv prema sve očitijim znacima promjena u Evropi krajem 1980-ih, jenjavanjem hladnog rata između SAD i SSSR, padom Berlinskog zida kao i raspadom istočnog bloka. Vremenski podudarno s otvorenim srbijanskim zahtjevima za preuređenje federacije, JNA je provela i vlastito preuređenje. Krajem 1988. dotadašnje vojno uređenje, koji je odražavao federalno uređenje države, zamijenjeno je novim. Umjesto armijskih oblasti, koje su se poklapale s republičkim granicama, uvedena su vojišta i korpusi koji su teritorijalnim obuhvatom potpuno zanemarili republičke granice. Povrh toga, JNA je 1990. u vrijeme održavanja višestranačkih izbora oduzela oružje namijenjeno teritorijalnoj odbrani (TO), posebnoj dijelu odbrambenoga sistema koja je bila u isključivoj nadležnosti republika. Hrvatskoj je na taj način oduzeto oružje kojim je TO mogla naoružati 200.000 ljudi. Tako je Hrvatska, bez obzira na visok moral ljudstva, bila suočena s nedostatkom ratne tehnike i sredstava za odbranu. Protivnik je raspolagao nadmoćnom ratnom tehnikom, no rasutom po skladištima i kasarnama, dijelom i na hrvatskom teritoriju. I vojni i oficirski kadar bio je još višenacionalan, a u provođenju srpskih planova JNA je mogla računati samo na pripadnike srpske nacionalnosti. Zbog toga je vojni vrh dvojio kojoj se od dviju mogućih varijanata prikloniti:
Dolazak HDZ-a na vlast u Hrvatskoj
Nakon raspada Saveza komunista, u januaru 1990. godine, u aprilu iste godine održani su prvi parlamentarni višestranački izbori u Hrvatskoj. Najviše zastupničkih mjesta - 205 (58 posto) osvojio je HDZ, a poslije njih najviše mandata SKH-SDP - 69, tako da je 30. maja konstituisan Hrvatski sabor, te je HDZ mirnim putem preuzeo vlast. HDZ se zalagao za Hrvatsku, kao državu isključivo hrvatskog naroda, što su zagovornici politike Velike Srbije, iznosili kao krunski dokaz, o ponovnom buđenju Ustaškog pokreta. Hrvati su kontinuirano optuživani da su počinili genocid u Drugom svjetskom ratu nad Srbima, te da ga namjeravaju "dovršiti". Do tada minorna stranka SDS Hrvatske, uz punu podršku JNA, organizuje pobunu u augustu 1990. godine, poznatu pod nazivom „balvan revolucija“, protiv hrvatske vlasti. U Srbiji Vuk Drašković i Vojislav Šešelj otvoreno podržavaju ideju o formiranju Srpske Krajine, dok Slobodan Milošević pobunu predstavlja kao legitimnu borbu srpskog naroda. Dana 30. septembra 1990. Nacionalno vijeće srpskog naroda Krajine proglasilo je Autonomiju srpskog naroda na osnovu etničkih i historijskih granica u kojim živi unutar granica Republike Hrvatske kao federalne jedinice Socijalističke Federativne Republike Jugoslavije. 18. 8. 1990. Srbi u Gračacu, Obrovcu, Benkovcu, Korenici i drugdje napadaju policijske stanice, što se može računati kao kao službeni početak pobune, pa i rata u Hrvatskoj.
Hrvatski sabor je 22. decembra 1990. godine, proglasio novi Ustav Republike Hrvatske, po kome su Srbi izgubili status konstitutivnog naroda, te su proglašeni nacionalnom manjinom. Dan prije proglašena je samozvana SAO Krajina, kao "garant opstanka" srpskog naroda u Hrvatskoj.
Početkom 1991. godine međunacionalne tenzije sve se više pojačavaju, tako da već 27. februara 1991. godine je objavljena Deklaracija o izdvajajanju SAO Krajine iz Hrvatske, a 1. aprila 1991. godine SAO Krajina je proglasila svoj ostanak u Jugoslaviji. Što je i potvrđeno na nelegalnom referendumu, održanom 12. maja 1991. godine. U međuvremenu su osnovane još dvije Srpske autonomne oblasti Zapadna Slavonija te Istočna Slavonija, Baranja i Zapadni Srem. Nakon neuspjelih pregovora, o reformi jugoslavenske federacije, hrvatska vlada proglasila je razdruživanje od Jugoslavije 25. juna 1991. godine. Međutim pod pritiskom međunarodne zajednice, na tu odluku je stavljen tromjesečni moratorij. Hrvatsku je JNA pokušala prisilno zadržati u SFRJ okupacijom što je dovelo do eskalacije sukoba u augustu 1991. godine. gradovi, pogotovo Vukovar i Dubrovnik, našli su se na udaru srpskih snaga. Hrvatski sabor je nakon isteka moratorija, prekinuo sve preostale veze s Jugoslavijom 8. oktobra iste godine "Odlukom o raskidu državnopravnih veza s ostalim republikama i pokrajinama SFRJ". Tom odlukom do tada ograničeni sukob, prerastao je u naoaf JNA i srpskih paravojnih jedinica na Hrvatsku. Nakon odluke o proglašenju nezavisnosti Republike Hrvatske, Nacionalno vijeće srpskog naroda Krajine proglasilo je nezavisnost i Ustav Republike Srpske Krajine 19. decembra 1991. godine.
Međunarodna zajednica
Međunarodna zajednica nije uzrokovala rat, ali je do 1991. godine stav skoro svih međunarodnih faktora bio da Jugoslaviju treba očuvati.
S druge strane, mnogi smatraju da je jednostrano priznanje hrvatske nazevisnosti, od strane Njemačke samo pogoršalo jugoslavensku krizu, podsjetivši Srbe na fašističko raspsrčvanje Kraljevine Jugoslavije 1941. godine. 400p|Plan JNA za napad na Hrvatsku
Istočnoslavonsko ratište
To je ratište obuhvatalo područje tadašnjih općina Beli Manastir, Osijek, Vinkovci i Vukovar. Strateško značenje tog područja bilo je određeno njegovim položajem duž granice sa Srbijom, kojoj je osvajanje najistočnijega dijela Hrvatske bilo nužno za uspostavu mostobrana na desnoj obali Dunava i napredovanje prema zapadu. Tu je Hrvatska bila izložena indirektnoj agresiji iz Srbije, uz masovno učestvovanje JNA te korištenje srbijanske teritorije za napade. Prvi oružani sukob dogodio se 2. maja 1991. u Borovu selu kada je ubijeno 12 hrvatskih policajaca. U maju i junu 1991. postale su sve učestalije provokacije u istočnoslavonskim selima, a Tenja kraj Osijeka i Mirkovci kraj Vinkovaca postali su glavna pobunjenička uporišta. Početkom jula jedinice lokalnih Srba spalile su uz pomoć JNA selo Ćelije, a krajem mjeseca prognana je većina Hrvata iz Aljmaša, Erduta i Dalja. Preko mosta kod Batine u Baranju su iz Vojvodine ušli tenkovi JNA i postepeno zauzeli ključne tačke u tom dijelu zemlje.
Glavni smjer napada na istočnoslavonskom ratištu išao je srijemskom ravnicom. Naselja s većinskim srpskim stanovništvom poslužila su kao uporišta iz kojih su napadana susjedna sela s većinskim hrvatskim stanovništvom. Srijemska naselja zauzeta su tokom oktobra, uključujući i grad Ilok, odakle je većina Hrvata bila prisiljena iseliti se unatoč prisutnosti posmatrača EZ-a.
Već od kraja augusta 1991. počeli su napadadi na grad Vukovar, najveće urbano središte na području, čime je došlo do bitke za Vukovar. Vukovar je branilo 700 do 800 pripadnika ZNG-a i oko 1000 dobrovoljaca. Branioci su bili skromno naoružani, s ograničenim brojem protivoklopnih i protivavionskih sredstava. Dostava oružja i opreme bila je otežana zbog obruča koji se postupeno stezao oko grada pa se nakon pada Marinaca i Bogdanovaca potpuno zatvorio. Uprkos neravnopravnu odnosu snaga, branioci su uništili velik broj neprijateljskih tenkova, izbacili iz stroja hiljade vojnika, vezali na se velike neprijateljske snage te na taj način zaustavili napredovanje. Nakon gotovo puna 3 mjeseca opsade srpske su snage napokon zauzele Vukovar 18. novembra 1991. Nakon ulaska u grad srp. su snage počinile teške zločine. Zbog ubistva ranjenika i osoblja iz vukovarske bolnice optužnice protiv odgovornih oficira JNA podigao je i Međunarodni sud za ratne zločine. Nakon pada Vukovara srpska artiljerija i avijacija nastavili su s napadima na Osijek i Vinkovce, ali poučen vukovarskim iskustvom agresor je odustao od pokušaja da pješadijom zauzme te gradove. Krajem novembra HV uspješno je odbranila Nuštar, a sredinom decembra oslobođen je dio teritorije između Osijeka i Kopačeva. U idućih pet mjeseci, do razmještaja UNPROFOR-a, Srbi su utvrđivali dostignute linije, nastavili progon nesrpskog stanovništva te dalekometnom artiljerijom i dalje ugrožavali Osijek i Vinkovce.
Zapadnoslavonsko ratište
Obuhvatalo je područje općina Novska, Nova Gradiška, Pakrac, Grubišno Polje i Daruvar te dio i općina Virovitica, Slatina, Orahovica i Požega. Prvi oružani sukob bio je napad na policijsku stanicu u Pakracu u martu 1991. U iduća četiri mjeseci sve su češća bila miniranja, pucnjave i nemiri, a JNA je sve aktivnije nastupala na srpskoj strani. U augustu 1991. otvoreno je pravo ratište, gdje se ZNG suprotstavljao Banjalučkomu korpusu JNA i mjesnim pobunjenicima. U početku septembra bili su okupirani Okučani pa je bio prekinut promet autocestom Zagreb-Lipovac. U Četekovcu i u Voćinu agresorske su snage počinile ratne zločine nad civilnim stanovništvom. Srpske snage nadzirale su Psunj, Papuk i dio Bilogore pa je postojala opasnost presijecanja hrvatskih teritorija od Save do Drave, što bi vjerovatno dovelo do pada cijele Slavonije. U protivnapadu HV-a do prve polovine novembra oslobođena je grubišnopoljska općina, a u decembru i Bilogora. Papuk i najveći dio Psunja. Oslobodilački nalet zaustavljen je potpisivanjem primirja 2. januara 1992.
Banovinsko ratište
Obuhvatalo je općine Hrvatsku Kostajnicu, Sisak, Petrinju, Glinu i Dvor. Od marta 1991. rasla je napetost, a hrvatska vlast pregovorima i osnivanjem policijskih stanica bezuspješno ie pokušavala ovladati situacijom. U junu i julu počeli su progoni hrvatskog stanovništva. Krajem jula bili su počinjeni zločini nad civilima u naseljima s hrvatskim stanovništvom uz Unu u općini Dvor (Kozibrod, Struga Banska), a potom i u Kraljevčanima i Hrastovici kraj Petrinje. U augustu je ZNG evakuirao Hrvatsku Kostajnicu i branio prazan grad do sredine septembra, kada su ga zauzele srp. snage. Nešto ranije pala je i Petrinja. Krajem septembra hrvatska odbrana stabilizirala se duž rijeke Kupe i više nije bilo većih pomaka. Dalekometnim napadima najviše su bili izloženi Sisak, Sunja i Komarevo, te pokupska naselja na lijevoj obali Kupe.
Kordunsko ratište
Obuhvatalo je općine Vrginmost, Vojnić, Karlovac, Duga Resa, Ogulin i Slunj. Geostrateški je to područje bilo posebno važno zbog saobraćajnog položaja Karlovca, gdje su napadi direktno prijetili presijecanjem hrvatske teritorije. U julu su u Krnjaku i Budačkoj Rijeci bili napadnuti policajci, a oko Topuskog i okolnih sela postepeno se stezao obruč. Tokom septembra bio je opkoljen Slunj, ali se odbrana održala do novembra. U teškom položaju bio je i sam grad Karlovac, zbog prijetnji iz brojnih kasarni u gradu i oko njega te neprestanog granatiranja. Uspješno je odbranjen, iako je linija ratišta sve do 1995. ostala u predgrađu.
Ličko ratište
Ličko je ratište obuhvatalo općine Gračac, Korenica i Donji Lapac, zahvaćene pobunom već u jesen 1990, te Gospić i Otočac. U početku marta 1991 došlo je do oružanog sukoba na Plitvicama, koji je odnio prve žrtve u Hrvatskoj. U maju i junu 1991 počeli su nemiri na području između Gospića i Gračaca. Oko Gospića, Otočca i Ličkog Osika bili su razmješteni srpski tenkovi i artiljerija i uskoro su počeli napadi. Polovinom septembra predale su se hrv. snagama kasarne u Perušiću i Gospiću, no druga gospićka kasarna osvojena je nakon višednevnih borbi. U oktobru su srpske snage spalile Lovinac i Sveti Rok, a u novembru Saborsko.
Sjevernodalmatinsko ratište
Obuhvatalo je zadarsko, šibensko i splitsko područje sa zaleđem. Jedan od strateških agresorskih ciljeva bio je izlazak na Jadransko more pa su sve ratne akcije u dalmatinskom zaleđu svoju završnicu trebale imati na obali. Pritisci na Hrvate i njihov progon iz Knina počeli su već u proljeće 1991. Tokom ljeta i jeseni 1991 teror i opća nesigurnost proširili su se cijelim područjem. Stvarni simboli otpora i stradanja bila su sela Kijevo kraj Knina i Kruševo kraj Obrovca. Oružane provokacije postepeno su prerasle u artiljerijske udare po dalmatinskim gradovima. Na zadarskom području stanje je postalo kritično polovinom septembra pošto je bila razbijena odbrana Pridrage i Novigrada, a jugoslavenska mornarica potpuno je blokirala morski prostor. Nakon povlačenja s Masleničkog mosta i njegovog rušenja, jedina veza Dalmacije s ostatkom Hrvatske održavala se preko ostrva Paga. Održavanje i osiguranje te saobraćajnica bilo je ključno za odbranu cijele Dalmacije. Odbrana Šibenika bila je uspješnija zbog osvajanja artiljerijskih položaja na Žirju i na Zečevu.
Južnodalmatinsko ratište
To je ratište obuhvatalo područje općina Ploče, Metković i Dubrovnik. Trajna geostrateška nepogovoljnost tog dijela Hrvatske mala je dubina teritorija. Agresija se ovdje nije odvijala po uobičajenome modelu koordiniranog djelovanja mjesnih Srba i JNA. To je područje bilo izloženo napadima iz istočne Hercegovine, a zatim i iz Crne Gore. Područje Konavala i Dubrovačkog primorja zauzele su snage JNA u oktobru, a sam Dubrovnik našao se u potpunom obruču. Bio je gađan s mora, iz zraka te s položaja na brdima iznad grada. Razorni napadi na Dubrovnik nastavili su se u novembru i decembru. Važnu pobjedu HV ostvarila je zaustavivši agresorsko napredovanje kod Stona. Nakon potpisivanja primirja u januaru 1992. rat je na dubrovačkom području bio slabijeg intenziteta, ali novu opasnost, posebno po dolinu Neretve, donio je početak rata u BiH.
Odbrana Jadrana
Uporedno s ratom na ratištima duž Hrvatske te ratom za kasarne u pozadini ratišta, odvijale su se i akcije odbrane Jadrana. Prvo je, u septembru, osvojena baza JNA u Pločama. Ubrzo su pale i utvrđenja obalne artiljerije (Žirje, Zečevo) i drugi objekti na obali i ostrvima Od septembra do novembra 1991 JNA je provela tri blokade hrvtskih luka uz pokušaj invazije na ostrvo Šoltu te bombardiranje Splita, Šibenika, Zadra, Dubrovnika i drugih obalnih mjesta, međutim do kraja 1991. ipak je doživjela neuspjeh i bila prisiljena na djelomično povlačenje s okrnjenom i oštećenom flotom, a u maju 1992 povukla se i s ostrva Visa, Lastova i Mljeta.
Odbrana zračnog prostora
U najtežem položaju je bila odbrana zračnog prostora zbog potpune prevlasti JNA u vazduhu. zračnim napadima bili su izloženi svi dijelovi zemlje, uključujući i glavni grad Zagreb, gdje je jugoslavensko zrakoplovstvo 7. oktobra 1991. napalo i sjedište Predsjednika Republike Franje Tuđmana. Tokom 1991. protivzračna odbrana uspjela je srušiti i onesposobiti velik broj aviona JNA, a ostale odvratiti od letova na malim i srednjim visinama odakle je njihovo djelovanje bilo ubojitije. Nakon 1991 postepeno se stvaralo i hrvatsko zrakoplovstvo, koje je u završnim operacijama 1995 imalo važnu ulogu.
Razmještaj mirovnih snaga UN i jačanje hrvatske vojske
Otvorena agresija na Hrvatsku završila je potpisivanjem primirja između JNA i hrvatskih snaga 2. januara 1992. u Sarajevu. To primirje bilo je preduvjet za početak mirovne operacije u (UN) Hrvatskoj. Međunarodno posredovanje započelo je već na samom početku oružane agresije. Evropska zajednica politički je posredovala još od juna 1991, a od septembra u Hrvatskoj je raspoređena i posmatračka misija (European Community Monitoring Mission/ ECMM). Prijedlog mirovne operacije UN-a bio je predočen javnosti u decembru 1991. Budući da je u izradbi plana učestvovao američki diplomat Cyrus Vance, osobni izaslanik glavnog sekretara UN-a, taj plan u javnosti je bio poznat kao Vanceov plan. Prihvatile su ga sve strane koje su bile učesnici u sukobu: hrvatska vlada, jugoslavenska odnosno srbijanska vlada i vojska, a naposljetku i predstavnici mjesnih Srba, koji su se najviše opirali prihvatanju plana.
Prema osnovnoj zamisli Vanceovog plana, vojne snage i posmatrači UN-a bili su raspoređeni u pojedine dijelove Hrvatske koji su označeni kao "područja pod zaštitom UN-a" (UNProtected Areas, UNPA). Kao zaštićena područja bili su definirani oni dijelovi Hrvatske gdje su Srbi bili većina ili brojčano značajna manjina pučanstva i gdje su "napetosti medu zajednicama dovele do sukoba". Ta područja se demilitariziraju, sve oružane snage povlače se ili raspuštaju. To se odnosi i na JNA koja je trebala potpuno napustiti Hrvatsku. Provedbu plana garantirale su mirovne snage UN-a, nazvane Zaštitnim snagama (UN Protection Force, UNPROFOR).
Iz operativnih razloga zaštićena područja bila su podijeljena u četiri sektora:
U svim trima sektorima (Jug, Sjever, Istok i Zapad) zaštićena područja bili su zapravo oni dijelovi Hrvatske koje su u to vrijeme nadzirali pobunjeni Srbi. Jedino je sektor Zapad, koji je obuhvatio zap. dio Slavonije, većim dijelom bio područje pod nadzorom legalnih hrvatskih vlasti, a samo manjim dijelom, oko Okučana, pod nadzorom pobunjenih Srba.
Iako nije bila u potpunosti zadovoljna planom, pa je bila svjesna njegovih nedostataka, Hrvatska je plan ipak prihvatila i provodila onoliko koliko je provedba zavisila od nje. Naročito nepovoljno za Hrvatsku je bilo tumačenje UN-a da se status zaštićenih područja neće mijenjati dok se ne pronađe sveobuhvatno političko rješenje jugoslavenske krize. Organizacija dolaska i razmještaj mirovnih jedinica tokom proljeća 1992. pokazali su se prilično složenima, a sve je bilo otežano i izbijanjem sukoba u BiH. To je mirovnu operaciju stavilo pred nove probleme, a poslije uvjetovalo i njeno znatno proširivanje kako u ljudstvu tako i u području djelovanja.
Povlačenje JNA iz Hrvatske početkom 1992 pokazalo se kao manevar u funkciji srpske agresije na BiH. Prije povlačenja JNA je dio oružja rasporedila mjesnoj srpskoj teritorijalnoj odbrani i policiji. Naime, po mirovnom planu lokalna policija bila je jedina naoružana sila u zaštićenim područjima. Jedinice JNA koje su se s preostalim naoružanjem premjestile u BiH uključivale su se u ratne operacije, dok je UNPROFOR osiguravao područja pod srpskim nadzorom u Hrvatskoj. Mirovne snage UN-a bile su, po mišljenju Beograda, sigurna garancija protiv mogućih napada HV-a.
Nakon razmještaja UNPROFOR je u maju i junu 1992 preuzeo odgovornost za primirje na hrvatskim ratištima. Dolazak mirovnih snaga prorijedio je ratne sukobe i razorne napade na hrvatske gradove te uglavnom osigurao mir na svim ratištima; međutim, ostale preuzete obveze mirovne snage nisu ispunile. Nisu zaustavile povremene dalekometne udare i granatiranja hrv. gradova i drugih naselja uz bojišnicu. Međunarodno posredništvo nije pomoglo ni oko ublaživanja prometnih teškoća, od kojih je osobito trpjela Dalmacija. Budući da su se u prisutnosti mirovnih snaga osjećale sigurnima, srpske su pobunjeničke vlasti u zaštićenim područjima nastavile agresiju novim metodama. Nastavljen je masovni progon nesrpskoga pučanstva iz okupiranih krajeva, pljačka i uništavanje imovine te stvaranje etnički čistih područja. Namjera da se zauvijek onemogući povratak prognanika bila je više nego očita. Uništavanje domova hrvatskog stanovništva te, osobito, uništavanje njihovih kulturnih i vjerskih spomenika koji svjedoče o njihovoj višestoljetnoj prisutnosti na tom području, nastavilo se i nakon razmještaja mirovnih snaga. UNPROFOR je s vremenom postao svjestan takve zloporabe, često prosvjedovao i povremeno poduzimao akcije zaštite preostaloga nesrpskog pučanstva, ali su pripadnici UNPROFOR-a uglavnom bili bespomoćni svjedoci nasilja. Pogrješku je UNPROFOR napravio i prihvaćanjem zatečenih lokalnih vlasti. U mirovnome planu bila je predviđena uspostava mjesne vlasti po načelu proporcionalne zastupljenosti nacionalnih grupa prije rata, ali su u stvarnosti postojeće strukture priznate kao legalne. Svojim odnosom spram njih mirovni su posrednici kod pobunjeničke vlasti poticali osjećaj sigurnosti i davali im na taj način legalitet. UNPROFOR je propustio spriječiti i nastanak vojnih jedinica na području samoproglašene Krajine. Organizirane srpske jedinice nisu djelovale samo unutar granica Hrvatske nego su, zajedno sa srpskom vojskom iz BiH, učestvovale i u napadima na bihaćko područje.
Imajući na umu neučinkovitost mirovnih snaga, kao i svjesna činjenice da postojeće stanje ide na ruku pobunjenim Srbima jer podržava rezultate agresije, Hrvatska je u razdoblju 1992-95. svoja stalna diplomatska nastojanja kombinirala s povremenim munjevitim oružanim operacijama na okupiranom području. Već u toku maja i juna 1992. oslobođeno je dubrovačko primorje od Ošlja do Mokošice te Župa dubrovačka. Miljevačko područje u zaleđu Šibenika oslobođeno je nakon oružane akcije u junu 1992. U oktobru 1992. jugoslavenska vojska povukla se iz Konavala na osnovu sporazuma hrvatskog i jugoslavenskoga predsjednika, Franje Tuđmana i Dobrice Ćosića, postignutog u septembru 1992. u Ženevi, a samo na krajnji jugoist. dio, na poluostrvo Oštru ili Prevlaku raspoređena je posmatračka misija UNMOP (UNMonitors on Prevlaka). U januaru 1993. hrvatske snage su u Operaciji Maslenica oslobodile zadarsko zaleđe s Masleničkim ždrilom i dijelom Velebita te područje oko brane na Perućkom jezeru kraj Sinja. Ukupno je u svim tim akcijama oslobođeno oko 850 km2 oko 100 naselja, prije agresije uglavnom naseljenih Hrvatima. U septembru 1993 hrvatske snage potisnule su Srbe iz nekoliko sela u okolini Gospića (tzv Medački džep). Sve hrv. akcije bile su popraćene negodovanjem UNPROFOR-a i ostalih međunarodnih posrednika zbog upotrebe oružja.
Završne operacije
Budući da je srpska strana odbacivala sve mirovne ponude i planove, uključujući i plan Z-4 (januar 1995) koji joj je davao najširu autonomiju, sporazumno rješenje bilo je sve manje izvjesno, a prisustvo mirovnih snaga išla je na ruku agresoru jer su one svojom prisutnošću štitile stanje postignuto nasilnim putem. Hrvatska je bila suočena s prijetnjom zaleđivanja takvog stanja, s mogućnošću da se okupirana područja u budućnosti pripoje sa Srbijom. Povremeni pregovori davali su tek vrlo ograničene rezultate i mala poboljšanja; takve prirode bilo je i otvaranje autoputa preko Okučana u okviru tzv. privrednog sporazuma iz decembra 1994. Prestanak komunikacijske blokade pokazao se psihološki razornim za okupacijsku vlast pa su na autoputu zaredali incidenti kako bi se on ponovo zatvorio. To je pokazalo da vodstvo pobunjenih Srba ne može prihvatiti niti postupnu reintegraciju. Nepoštovanje sporazuma bilo je povod za vojno-policijsku akciju Bljesak 1. i 2. maja 1995, kojom je oslobođeno više od 500 km2 teritorije u Posavini i zapadnoj Slavoniji. Po učinkovitosti i brzini provođenja, po logističkoj koordiniranosti, kao i po rasulu što ga je unijela u sve strukture pobunjeničkih vlasti, ta je akcija rezultirala jasno naznačenim novim odnosima vojne i političke moći, stavljajući pobunjeničku vlast pred alternativu brze integracije ili vojnog poraza. Pregovori o tome početkom augusta ponovno nisu dali rezultate, niti su pružili ikakvu garanciju za mirno rješenje, pa je Hrvatska bila prisiljena okrenuti se ostvarenju druge velike vojno-oslobodilačke operacije nazvane Oluja.
Operacija Oluja donijela je preokret na vojnostrateškom planu. Srpska pobuna kao i agresija na Hrvatsku vojno su poražene te su stvoreni uslovi za provođenje operacija u BiH, a zatim i sveobuhvatne pregovore. U Hrvatskoj je pod okupacijom, doduše, ostao još sektor UN-a Istok, odn. područje Baranje i istočne Slavonije, ali pokazana vojna moć ojačala je položaj Hrvatske u obnovljenim pregovorima sa srpskom stranom. Pregovori koji su se vodili tokom jeseni 1995. završeni su u okviru višestranih pregovora održanih u Daytonu u SAD-u. Postignut je sporazum o postupnoj reintegraciji tog područja Hrvatske uz pomoć Prelazne uprave UN-a za istočnu Slavoniju (UN Transitional Administration in Eastern Slavonia, UNTAES). Reintegracija najistočnijeg dijela zemlje, odnosno Podunavlja, provedena je u skladu s prvobitnim planom u periodu od početka 1996 do januara 1998. Ciljevi postavljeni na početku postignuti su bez žrtava i materijalnog stradanja uz saradnju i postupan rast povjerenja između hrvatskih vlasti i lokalnog srpskog stanovništva.
Posljedice rata
Prema podacima iz 1999, u Domovinskom ratu samo na hrvatskoj strani poginulo je 13.233, a kao "nestalih" registrirano je još 1.149 osoba. Ranjene su 33.043 osobe, a od toga broja 9.816 bilo je civila. Gubici na srpskoj strani nisu poznati. Oštećeno je i uništeno 183.526 stambenih zgrada. thumb|desno|290px|Ratne karte i fotografije iz Domovinskog rata izložene u Muzeju [[Međimurska županija|Međimurja u Čakovcu]] Posebnu brutalnost pobunjenici i agresor su iskazali u protjerivanju i zločinima protiv civilnog stanovništva, što se u svjetskoj javnosti počelo nazivati etničkim čišćenjem. Zbog strategije etničkog čišćenja Hrvatska je 1991. bila suočena s velikim brojem prognanika, ljudi koji su bili prisiljeni napustiti svoje domove na okupiranim područjima. Prvi progoni započeli su već u proljeće 1991. iz kninskog područja. Izbijanjem otvorene agresije u ljeto 1991. uslijedili su masovni progoni iz Podunavlja, s Banovine, Korduna, iz Like i sjeverne Dalmacije. Vrhunac prognaničke krize bio je u novembru 1991. nakon pada Vukovara. Stanovništvo (uglavnom žene i djeca) napuštalo je sva područja u neposrednoj blizini linije fronta pa je na kraju 1991 u Hrvatskoj bilo 550.000 prognanika te još 150.000 izbjeglica u inostranstvu. Nakon povratka stanovništva u mjesta uz liniju fronta te njihovog ponovnog popisa, broj prognanika smanjio se na oko 250.000. Budući da se nijedan prognanik nije uspio vratiti na okupirano područje, njihov boravak u progonstvu bio je dugotrajan, a povratak moguć tek nakon oslobađanja. Hrvatska vlada vodila je brigu o prognanicima sistemom socijalne brige, a od decembra 1991. posredstvom Ureda za prognanike i izbjeglice. Ured je od sredine 1992. preuzeo brigu i o bosanskohercegovačkim izbjeglicama. Uz značajnu humanitarnu pomoć iz inostranstva, troškove zbrinjavanja prognanika i izbjeglica najvećim dijelom snosili su hrvatska država i građani.
Spisak ISO 639 kodova
Postoji nekoliko spiska koje se odnose na ISO 639.
Historija Bosne i Hercegovine
Historija Bosne i Hercegovine obuhvata dešavanja na teritoriji današnje Bosne i Hercegovine kroz historiju, od najranijih perioda do savremenog doba. Historijski gledano, Bosna i Hercegovina je jedna od država Evrope, s gotovo neprekinutom historijom kao geopolitička cjelina od Srednjeg vijeka do danas. Između 1180. i 1463. bila je nezavisna kraljevina, od 1580. do 1878. ejalet u Osmanlijskom Carstvu, od 1878. do 1918. u sastavu Austro-Ugarske, a od 1945. do 1992. federalna republika SFRJ.
Nema jedinstvenog mišljenja o tome kako je nastalo ime Bosna. Od strane starijih pisaca, ime zemlje, kao i rijeke, dovođeno je u vezu sa tračkim plemenom Besa. Nauka je kasnije potvrdila da navedeno pleme nije ostavilo nikakve tragove na teritoriji Bosne pa se ne može ni povezivati sa njenim imenom. Prema nekim piscima, ime se može dovesti u vezu sa latinskom rječju bosina što znači granica. Riječ je u spomenutom obliku bila sačuvana u govoru Franaka, koji su u VIII stoljeću na području Bosne bili graničari prema Bizantu.
Paleolit
Na području Bosne i Hercegovine materijalnu ostavštinu paleolita obilježava najstariji spomenik paleolitske umjetnosti na jugoistoku Evrope – gravura u stijeni pećine Badanj kod Stoca, nazvana Konj napadnut strijelama, sačuvana fragmentarno, a bila je napravljena oko 12.000. p. n. e.
Neolit
Područje sarajevske, visočke i zeničke kotline današnje Bosne i Hercegovine bilo je jedno od glavnih područja naseljavanja još od prahistorijskih dana. Najstarija do sada poznata kultura iz neolita, u srednjoj i sjeveroistočnoj Bosni jeste Starčevačka kultura, zastupljena lokalitetom Obre I i Bajraci kod Kaknja i Gornja Tuzla. Kasnije će Kakanjska kultura dosta utjecati na nastanak i razvoj Butmirske kulture, najznačajnije neolitske kulture u Bosni i Hercegovini.
Butmirska kultura je kultura mlađeg neolita koja se rasprostirala na teritoriji današnje srednje Bosne između Zavidovića i Sarajeva. Ime je dobila po Butmiru u općini Ilidža, koje je najstarije i najpoznatije arheološko nalazište u Bosni i Hercegovini iz kasnog Kamenog doba. Pretpostavlja se da je naselje bilo naseljeno od 5500. do 4500. godine p. n. e, a otkriveno je 1893. godine. Posebna specifičnost ove kulture je umjetnički stil u oblikovanju i ukrašavanju grnčarije. Istovremeno sa Butmirskom kulturom u srednjoj Bosni, u istočnoj i sjeveroistočnoj Bosni postoji Vinčanska kultura, dok je u Hercegovini Hvarsko-lisičićka kultura.
Bronzano i željezno doba (Ilirsko doba)
Tokom Bronzanog doba, neolitsko stanovništvo su postepeno zamijenili predstavnici nekoliko kulturoloških grupa kao što su Glasinačka i Srednjobosanska grupa, od kojih će se formirati Iliri, narod koji je govorio zajednički indoevropski jezik. Nekoliko ilirskih plemena je u to vrijeme nastanjivalo područje današnje Bosne i Hercegovine, a najvažniji su bili Dalmati (od kojih je vjerovatno nastala riječ Dalmacija), koji su živjeli širom zapadne Bosne, dok su u srednjoj Bosni bili Desitijati.
Autarijati su naseljavali jugoistočnu Bosnu, Podrinje, sjevernu Hercegovinu, ali i područja zapadne Srbije i sjeverne Crne Gore. Bilo je to moćno pleme za koje se vezuje kulturni period poznat kao Glasinačka kultura.
Druga poznatija ilirska plemena koje treba pomenuti su: Japodi, Mezeji i Daorsi. Seobe Kelta u četvrtom i trećem vijeku prije naše ere su izbacile Autarijate sa njihove teritorije. Neka keltska i ilirska plemena su se miješali, kao što su Skordisci, mješovito ilirsko-keltsko pleme iz sjevernoistočne Bosne.
Prvi sukobi Ilira i Rimskog Carstva su se dogodili 229. p. n. e. U Ilirskim ratovima koji su trajali od tada do 219. p. n. e, Iliri su izgubili dolinu Neretve. U narednih 200 godina, desile su se brojne bune i ustanci Ilira koji su ili pod rimskom upravom. Jedan takav ustanak je podignut i 6. godine, u okolini Vareša i Vranduka (pod vodstvom Batona i Pinesa) ali je žestokom akcijom Rimljana ugušen 9. godine. u tako da, za vrijeme cara Tiberija sve ilirske teritorije konačno prelaze pod rimsku upravu.
U primorju i uz donji tok rijeke Neretve pa sve do bokokotorskog zaliva, živjeli su Ardijejci i Plereji, koji su se bavili i plovidbom, za koju su od strane geopolitičkih neprijatelja prvenstveno romanskog i helenskog svijeta, neopravdano nazivani "piratima", iako su vršili presretanje tuđih, mahom rimskih brodova i kola, radi legitimnog naplaćivanja putarine i vodarine kao vida privređivanja. Ovo je dokaz da su Iliri bili suvereni na teritoriju današnje regije Bosne, koju tako vodeći istraživači Ilira danas nazivaju užom Ilirijom.
Grčki historičar Strabon (oko 63. p. n. e – 24. n. e.) navodi Ardijejce kao jedan od tri najjača ilirska naroda, uz Autarijate i Dardance, i kaže da su se ilirske teritorije prostirale od Panonije preko bosanskih planina do zaliva Rhizon (Risan). Ilirski kralj Agron bio je Ardijejac i u vrijeme njegove vladavine kraljevstvo Ilira bilo je najmoćnije, što ne poriču ni grčki ni rimski historičari. Bio je sin kralja Pleuratusa i vladao je od 250. do 230. godine p. n. e. Pod Agronom, Iliri su bili na vrhuncu svoje vojne moći, i na moru i na kopnu. Niko od susjeda Ilira u to vrijeme nije ni približno bio toliko moćan. Agronovo kraljevstvo se prostiralo većim dijelom historijskog područja Ilirije uključujući i ostrvo Hvar. Ono što je možda i najbitnije u smislu sticanja objektivnije slike o drevnim Ilirima Agronovog kraljevstva je običajno pravo koje je, sudeći po vladavini Agrona, kultivisalo pravičnost kao sistem vrijednosti. Tako je godine 231. p. n. e. Demetrije II, makedonski kralj, zatražio vojnu pomoć od Agrona protiv najezde vojno daleko nadmoćnijeg i mnogobrojnijeg napadača - Etolskih Grka. Agron je bez oklijevanja uslišio molbe makedonskog kralja te su Ilirski ratnici natjerali Etolske Grke u bijeg.
Uprkos opisu Ardijejaca koji su dali drevni rimski i grčki autori, a koji itekako mogu biti pristrasni i neobjektivni, obzirom da su se Iliri generacijama uspješno opirali asimilaciji od strane drevnih Helena a kasnije i Rimljana, nije teško izmedju redova izvući i nešto objektivniji opis Ilira kao naroda.
Rimsko doba
mini|desno|Mogorjelo
Godine 9, nakon posljednje ilirske pobune protiv Rimljana našla se Bosna i Hercegovina u Rimskom Carstvu kao rimska provincija naziva Ilirik. Nakon podjele Ilirika, Bosna i Hercegovina se nalazila u dvije provincije, Dalmacija i Panonija. Rimski naseljenici, vojnici i trgovci, osnovali su nekoliko gradova (Delminijum, Salvium, Diluntum, Domavia, Malvesiatium, Aquae S..., Bona), i veliki broj putnih stanica uz ceste, u području što je danas Bosna i Hercegovina. Hrišćanstvo je već bilo prisutno krajem 1. vijeka. Događaji od 337. do 395. doveli su do podjele Rimskog carstva, a provincije Dalmacija i Panonija uključene su u Zapadno Rimsko Carstvo. Opadanjem Rimskog Carstva u 5. vijeku dolazi do sloma vlasti kada Huni, i kasnije Goti osvajaju Panoniju i Dalmaciju, kada je i dio današnje Bosne i Hercegovine bio u sastavu Gotskog kraljevstva. Kasnije i Goti doživljavaju poraz od strane Istočnoga rimskoga carstva ili Bizantijskog Carstva u Gotskom ratu (535-553). Otad će Bosna dugo biti u sastavu Bizantijskog Carstva.
Upadi Slavena
Od 6. vijeka započinju prodori Slavena preko rimskih provincija, uz česte pokolje lokalnog stanovništva poput pokolja više od 7.000 žena i djece za samo dva dana 548. godine u Draču. U tom naletu propadaju mnogi gradovi, imanja, utvrde i hramovi. Slavenska sila bila je toliko nemilosrdna da je lokalno stanovništvo bilo prinuđeno prihvatati njihov jezik kako bi prividnom asimilacijom privolili slavenske horde da poštede živote stanovništva. Rimski historičar Prokopije u zapisima iz 550. označio je Slavene kao neviđene divljake i najveću opasnost po civilizaciju, dajući precizne podatke o svim njihovim pokoljima Ilira i Tračana. Navodi da je u tim pokoljima pobijeno ili odvedeno u roblje više od 4 miliona ljudi ili većina tadašnjeg stanovništva rimske provincije Dalmacije tj. Ilirije.
U 10. vijeku bizantijski car Konstantin Porfirogenet, koji je prema istočnim izvorima bio i historičar, na području Hercegovine bilježi tri ranosrednjovjekovne kneževine: Paganiju, Zahumlje i Travuniju. Prvi poznati knez u Zahumlju bio je Mihovil Vičević (910–950). Kasnije Zahumlje, navodno, potpada pod vlast hrvatskih vladara Tomislava i Krešimira.
Bosanska banovina
thumb|200px|desno|Grb Bosanske banovine Sa utjecajem vanjske političke situacije (najčešće Bizantije), i u Bosni se počelo raspadati rodovsko-plemensko društvo. Tako je do kraja 9. vijeka tadašnja Bosna postala država sa razvijenim feudalnim karakteristikama. Od početka 12. vijeka javlja se bosansko plemstvo koje je nastalo od rodovsko-plemenskih starješina. Prema ekonomskoj moći, vladajući stalež se dijeli na: velmože, vlastelu i vlastelčiće. Oni su uživali feudalne posjede koji su dobijani na osnovu ratnih zasluga, pod uslovom da po potrebi vrše vojnu službu.
Doba bana Kulina
Želeći poslovnu saradnju sa susjedima, kako i međusobno pomaganje u ratovima, Ban Kulin 1189. godine sa Dubrovačkom republikom na čelu sa knezom Krvašem, sklapa trgovački ugovor. Vrijeme Kulina označilo je potpadanje pod utjecaj Bizanta, pa je zemljom uglavnom vladao mir. Skovana je i navodno narodna, a u biti sentimentalna poslovica koja glasi "za Kulina bana i dobrijeh dana". Krajem 12. vijeka počinju optužbe da Kulin štiti heretike (tj. nevjernike). To nije odgovaralo papi Inocentiju III koji je želio uništiti Crkvu bosansku, te poziva ugarsko-hrvatskog kralja na križarski pohod. Uviđajući kakva opasnost prijeti Bosni, Ban Kulin u prisustvu velikog broja podanika Crkve bosanske pred papinim izaslanikom na Bilinom polju kod Zenice 1203. godine javno prihvata učenje Crkve kakvo propovijeda Rim.
Dinastija Kotromanića
Ninoslava je nasljedio ban Stjepan I (1290). Novi bosanski ban imao je vlast samo uz obale Drine, tako da je navedeno stanje iskoristio moćan hrvatski feudalac Pavle Šubić, ban Hrvatske i Dalmacije, te svoju vlast proširio i na veći dio Bosne. Sin Pavla Šubića, Mladen, naslijedio je očeve titule i teritorije, te se starao i o budućem bosanskom banu Stjepanu II Kotromaniću. 1322. godine Stjepan II napušta staratelja te ratuje protiv njega na strani hrvatsko-ugarskog kralja Karla Roberta i drugih hrvatskih plemića. Uz njihovu pomoć protjerao je porodicu Šubića, te uspostavio vlast nad cijelim teritorijom Bosne. Svoj najveći uspon Bosna je doživjela za vrijeme svoga zadnjeg bana Tvrtka I (1353-91). Nakon krunisanja Tvrtka I u Milama kod Visokog, 1377. godine, Bosnom vladaju kraljevi.
Bosansko kraljevstvo
mini|desno|Tragovi vremena iz stare Bosne, stećak Radimlja Dvovlašće u Bosni između bana Stjepana Kotromana i plemićke porodice Šubić se nastavlja i poslije trenutka kada vlast nad dijelovima Bosne, kojima vlada ban Kotroman, 1314. godine preuzima njegov sin ban Stjepan II Kotromanić. Šubići čak pokušavaju potpuno samovoljno prisvojiti titulu "ban bosanski" i pretendirati na cjelokupnu teritoriju Bosne, ali ih Stjepan II i u tome ubrzo definitivno sprječava i već 1322. godine izbacuje plemićku porodicu Šubić iz Bosne, te uspostavlja potpunu vlast u Bosni.
Teritorijalno širenje Bosne
Uskoro ban Stjepan II. Kotromanić pridodaje Bosni područje Huma (danas Hercegovina), te cijela teritorija od Neretve do Cetine postaje dio Bosne. Ban Stjepan II Kotromanić također pripaja Bosni i veliki dio Dalmacije, i to od Dubrovnika do Splita, a Bosni pripaja također i Donje krajeve (Krajina), Usoru i Soli. mini|lijevo|Povelja kralja [[Tvrtko I. Kotromanić|Tvrtka izdata u Moštrima kod Visokog]] Ban Stjepan II. Kotromanić podržava Crkvu Bosansku, što ga dovodi u sukob s Papom, te da bi ga odobrovoljio pristaje 1340. da dâ veoma veliku slobodu djelovanja franjevcima u Bosni, te i on sam službeno prelazi na katoličanstvo u aprilu 1347, kada šalje pismo papi, u kome zahtijeva od njega da poveća broj obučenih katoličkih svećenika u Bosni. Franjevci ubrzo formiraju Bosanski franjevački vikarijat čije će sjedište od 1340. biti u Milama, koji se vrlo brzo širi i uključuje u sebi mnogo veću teritoriju od bosanske države, pružajući se sve do današnje Rumunije, tako da već 1385. Bosanski franjevački vikarijat uključuje u sebi 35 franjevačkih samostana, od kojih su pak samo četiru bila na teritoriji Bosne. Udajom kćerke Elizabete 1353. za ugarskog kralja Ludovika I., tada jednog od najuticajnijih evropskih vladara, podigao je ugled Bosni i lozu Kotromanića približio svijetu više evropske politike. mini|desno|Smrt Stjepana II Kotromanića, detalj škrinje u crkvi Sv.Šimuna, Zadar Te iste 1353. Ban Stjepan II Kotromanić je umro, a sahranjen je u franjevačkom samostanu u Visokom. Po njegovoj smrti na vlast dolazi bizantska marioneta Tvrtko I Kotromanić koji u tome trenutku ima samo 15 godina te ima velikih problema sa sređivanjem odnosa izmedju bosanskog plemstva. Ugarska na čelu s kraljem Ludovikom I pokušava iskoristiti Tvrtkovu mladost u svojim pretenzijama na Bosnu. Nakon što je zahvaljujući uticaju svog patrona Bizanta potvrdio svoje mjesto u Bosni, Tvrtko pripaja Bosni veliki dio Srbije, uključujući područje današnjeg Sandžaka, zatim Zetu i južnu Dalmaciju, uključujući jadransku obalu od Dubrovnika do Boke Kotorske.
Tvrtko I Kotromanić, prvi kralj Srblja, Bosne i Primorja
U sklopu svih ovih uspjeha Tvrtko se kruniše kraljem Srblja, Bosne i Primorja 1377. najvjerovatnije u manastiru Mileševa kod Prijepolja. Po smrti ugarskog kralja 1382. izbijaju nemiri na područjima dalmatinske obale, te kralj Tvrtko koristi tu priliku i šalje bosansku vojsku u taj dio Dalmacije, te preuzima potpunu kontrolu nad cijelom Dalmacijom, zajedno sa ostrvima i pripaja Bosni Split, Trogir, Šibenik, te ostrva Brač, Korčulu i Hvar. U zadnjem desetljeću svoje vladavine, kralj Tvrtko je suočen s upadima Osmanlija u Bosnu, prvo u jesen 1386, te u ljeto 1388. kod Bileće, kada na čelu s knezom Vlatkom Vukovićem pobjeđuju Osmanlije. Iz bitke na Kosovu se vraćaju bez dramatičnih gubitaka. Poslije Tvrtkove smrti 1391. ponovo nastupa nestabilna politička klima u Bosni, prouzrokovana i opet ugarsko-bizantskim rivalstvom koje po ko zna koji put zavađa bosansko plemstvo. Ovo rezultira čestom promjenom bosanskih kraljeva, a i Ugarska također pokušava iskoristiti priliku u svojim pretenzijama na Bosnu.
Osmanlijsko doba (1463–1878)
Osmanlijsko Carstvo bilo je u suštini vojna organizacija koju su zanimala samo nova osvajanja i ubiranje poreza, te je njen administrativni sistem bio dizajniran za osiguravanje prvenstveno dvije stvari: ljudstva za vojsku i novac za njeno plaćanje. Ovaj administrativni sistem bio je vrlo revnosno provođen, prvenstveno kroz porezne registre: proces prelaženja stanovništva na islam, jer su ovi porezni registri razvrstavali stanovništvo po vjeroispovijesti.