cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Viber
Sigurnost
Viber Media je 19. aprila 2016. godine dodao end-to-end enkripcije na njihov servis, ali samo za pojedinačne i grupne razgovore u kojima svi učesnici koriste najnoviju Viber verziju za Android, iOS, Windows 10. U maju 2016. godine Viber je objavio pregled svog protokola enkripcija.
IC 5253
IC 5253 (također poznat kao PGC 69659 i UGC 12180) jeste spiralna galaksija koja je udaljena oko 325 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Pegaz. Najveći prečnik je 0,90 (85 hiljada sg) a najmanji 0,3 uglovnih minuta (28 hiljada sg). Prvo otkriće je napravio Stephane Javelle 9. novembra 1896. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Novo Selo (Tešanj)
Novo Selo je naseljeno mjesto u općini Tešanj, Bosna i Hercegovina.
Povelić
Povelić je naseljeno mjesto u sastavu grada Križevaca, Koprivničko-križevačka županija, Republika Hrvatska.
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Hrvatskoj nalazio se u sastavu stare općine Križevci.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2011. godine, Povelić je imao 86 stanovnika.
Popis 1991.
Na popisu stanovništva 1991. godine, naseljeno mjesto Povelić je imalo 129 stanovnika, sljedećeg nacionalnog sastava:
Vijećnica u Novom Gradu
Vijećnica u Novom Gradu, Zavičajni muzej, predstavlja najreprezentativniji objekat u Novom Gradu. Proglašena je za nacionalni spomenik Bosne i Hercegovine. Smještena je uz samu obalu rijeke Une, u blizini mosta.
Historija
Nakon austro-ugarske okupacije u orijentalne oblike grada uklopljeno je nekoliko reprezentativnijih objekata građenih u eklektičkom maniru - današnja zgrada Suda i potez stambeno-poslovnih jednospratnica u jezgru grada.
Objekat je sagrađen 1888. godine kao zgrada općinske Vijećnice, u isto vrijeme kad i stari most na Uni, koji je tokom Drugog svjetskog rata porušen. Na južnoj strani je dograđen aneks.
Obnovljena je 2013 sredstvima iz IPA fondova Evropske unije i sredstava Vlade Republike Srpske.
Opis
Objekat ima dvije etaže, prizemnu i spratnu.
Dekorativni elementi uređenja u vidu potkovičastih lukova na prozorima, lukovičaste kupole, horizontalno bojene linije na fasadi, reljefni ornamenti, upotreba motiva u obliku zvijezda predstavljaju elemente historicizma, odnosno pseudomaurskog manira. Ovaj metod arhitektonskog izraza pojavljuje se nekoliko godina po dolasku austrougarske vlasti i predstavlja pojavu dekorativnih elemeneta preuzetih iz islamske kulture sjeverne Afrike i Španije. Ovim se željelo iskazati uvažavanje lokalne tradicije i stvaranje nove, kao produkt susreta dviju kultura.
Zbog svoje izuzetno bogate dekorativnosti i upečatljivosti, Vijećnica predstavlja najreprezentativniji objekat u Novom Gradu i ubraja se u red najskladnijih objekata na cijelom prostoru Bosne i Hercegovine.
Zaluka
Zaluka je naseljeno mjesto u sastavu grada Ozlja, Karlovačka županija, Republika Hrvatska.
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Hrvatskoj nalazila se u sastavu stare općine Ozalj.
Popis 1991.
Na popisu stanovništva 1991. godine, naseljeno mjesto Zaluka je imalo 104 stanovnika, sljedećeg nacionalnog sastava:
Tjelesni miris
Izvori
Kod ljudi nastajanje tjelesnih mirisa uzrokuju faktori kao što su prehrana, spol, zdravlje i lijekovi, ali glavni doprinos daju proizvodi bakterijskih aktivnost na  sekretima kožnih žlijezda. Ljudi imaju tri vrste znojnih žlijezda; endokrine, apokrine i lojne žlijezde. Endokrine znojnice su prisutne od rođenja, dok se dvije posljednje aktiviraju u pubertetu. Među različitim tipovima ljudskih kožnih žlijezda, tjelesni miris prvenstveno je rezultat apokrinih znojnih žlijezda, koje izlučuju većinu hemijskih spojeva potrebnih da bi kožna flora metabolizirala u mirisne supstance. To se uglavnom događa u aksilarnoj (pazušnoj) regiji, iako se žlijezda može naći i u areoli, anogenitalnoj regiji i oko pupka. Kod ljudi se regije pazuha čine važnijim od genitalnog regiona zbog tjelesnog mirisa koji može biti povezan sa čovjekovim bipedalizmom. Područja genitalija i pazuha sadrže i proljetne dlake koje pomažu u difuznom tjelesnom mirisu.
Glavne komponente ljudskog aksilarnog mirisa su nezasićene ili hidroksilirane razgranate masne kiseline sa E-3M2H (E-3-metilheks-2-enoična kiselina) i HMHA (3-hidroksi-3- metilheksanska kiselina), sulfanilalkanoli i posebno 3M3SH (3-metil-3-sulfanilheksan-1-ol), te mirisni steroidi androstenon (5α-androst-16-en-3-on) i androstenol (5α-androst-16-en -3α-ol). E-3M2H se veže i prenosi na površinu kože pomoću dva apokrina sekreta koja vežu mirise, ASOB1 i ASOB2.
Na tjelesni miris utiče djelovanje kožne flore, uključujući članove roda Corynebacterium, koji proizvode enzime nazvane lipaze koji razgrađuju lipide u znoju da bi stvorili manje molekule poput buterne kiseline. Veće kolonije bakterija Corynebacterium jeikeium se, naprimjer, nalaze više u pazuhu muškaraca, dok se veći broj Staphylococcus haemolyticus nalazi u pazuhu žena. Zbog toga muški pazuh odaje miris užeglosti/sireva, dok ženski pahuljice odaju miris više voća/luka. Staphylococcus hominis je također poznat po proizvodnji tioalkoholnih spojeva koji doprinose mirisima. Ove manje molekule mirišu i daju mirisu tijela karakterističnu aromu. Propionska kiselina (propanojska kiselina) prisutna je u mnogim uzorcima znoja. Ova kiselina je proizvod razgradnje nekih aminokiselina putem propionibakterija, koje uspijevaju u kanalima adolescentnih i odraslih lojnih žlijezda. Budući da je propionska kiselina hemijski slična acetatnoj kiselini sa sličnim karakteristikama, uključujući miris, određeni ljudi mogu prepoznati tjelesne mirise kao da imaju miris sirćeta. Izovalerinska kiselina (3-metil butanska kiselina) je drugi izvor tjelesnog mirisa, kao rezultat djelovanja bakterija Staphylococcus epidermidis, koja je prisutna i u nekoliko jakih vrsta sira.
Faktori kao što su hrana, piće i bolesti mogu utjecati na tjelesni miris. Na tjelesni miris pojedinca utječu i način života, spol, genetika i lijekovi.
Životinje
Miris tijela je važna karakteristika fiziologije životinja. Ima različitu ulogu u različitim životinjskim vrstama. Naprimjer, kod nekih vrsta grabežljivaca koje love vrebajući (poput velikih i malih mačaka), odsustvo tjelesnog mirisa je važno i troše puno vremena i energije kako bi svoje tijelo održale bez mirisa. Za ostale grabežljivce, koji koriste izdržljivost trčanja nakon vizuelno lociranog plijena kao strategiju lova (pas, vukovi, odsustvo tjelesnog mirisa nije kritično. U većine životinja miris tijela pojačava se u trenucima stresa i opasnosti.
Ljudi
Lojne i apokrine žlijezde postaju aktivne u pubertetu. Ovo, kao i to što su mnoge apokrine žlijezde u blizini spolnih organa, ukazuje na ulogu vezanu za parenje. U usporedbi s drugim primatima, ljudi imaju bogatu aksilarnu dlaku i imaju mnoge izvore mirisa, posebno mnogih apokrinih žlijezda. U žena je osjećaj njuha najjači u vrijeme ovulacije, znatno jači nego u drugim fazama menstruacijskog ciklusa, a također jači od osjećaja mužjaka. Ljudi mogu mirisno otkriti srodne osobe. Majke mogu po tjelesnom mirisu prepoznati svoju biološku djecu, ali ne i pastorče. Preadolescentna djeca mogu olfaktivno otkriti svoju punu braću i sestre, ali ne i polubraću ili polubraću i sestru, i to bi moglo objasniti izbjegavanje incesta i Westermarckov efekt. Bebe mogu prepoznati majke po mirisu, dok majke, očevi i ostali rođaci mogu prepoznati bebu.
Ljudi imaju malo ćelija njušnih receptora u poređenju sa psima i malo funkcionalnih gena njušnih receptora u poređenju sa pacovima. To je dijelom posljedica smanjenja veličine njuške kako bi se postigla percepcija dubine, kao i drugih promjena povezanih s dvonoštvom. Međutim, tvrdi se da ljudi mogu imati veća područja mozga povezana s mirisnom percepcijom u odnosu na druge vrste.
Studije su sugerirale da ljudi možda koriste znakove mirisa povezane sa imunskim sistemom za izbor partnera. Koristeći tehniku snimanja mozga, švedski istraživači pokazali su da kod homoseksualaca i heteroseksualaca mozak mužjaka reagira na različite načine na dva mirisa koja mogu biti uključena u seksualno uzbuđenje i da homoseksualni muškarci reagiraju na isti način kao i heteroseksualne žene, iako se nije moglo utvrditi je li to uzrok ili posljedica. Kada je studija proširena na lezbijke; rezultati su bili u skladu s prethodnim nalazima što znači da lezbijke nisu toliko reagirale na muške mirise, dok je njihov odgovor na ženske znakove bio sličan heteroseksualnim muškarcima. Prema istraživačima, ovi podaci sugeriraju moguću ulogu ljudskih feromona u biološkoj osnovi seksualne orijentacije.
Genetika
Na tjelesni miris u velikoj mjeri utiču molekule glavnog kompleksa histokompatibilnosti (MHC). Oni su genetički određeni i imaju važnu ulogu u imunosti organizma. Vomeronosni organ sadrži ćelije osjetljive na molekule MHC na način specifičan za genotip.
Eksperimenti na životinjama i dobrovoljcima pokazali su da se potencijalni seksualni partneri obično smatraju privlačnijim ako se njihov sastav MHC bitno razlikuje. Bračni parovi se više razlikuju u pogledu MHC gena nego što bi se to slučajno očekivalo. Ovaj obrazac ponašanja promovira varijabilnost imunskog sistema pojedinaca u populaciji, čineći populaciju robusnijom protiv novih bolesti. Drugi razlog može biti sprečavanje inbreedinga.
Gen ABCC11 određuje miris pazušnog tijela i vrstu ušnog voska. Gubitak funkcionalnog gena ABCC11 uzrokovan je jednostrukog nukleptidnog polimorfizma 538G, što rezultira gubitkom tjelesnog mirisa kod ljudi koji su za to specifično homozigoti. Nedostatak funkcije ABCC11 rezultmanjenjem sastojaka odoranta 3M2H, HMHA i 3M3SH. snažno smanjenim lučenjem prekursorskih konjugata aminokiselina 3M2H – Gln, HMHA – Gln i Cys – Gly– (S) 3M3SH; i smanjenje mirisnih steroida androstenona i androstenola, moguće zbog smanjenih nivoa i sekrecije DHEAS-a i DHEA-e (moguće bakterijske podloge za mirisne steroide). Drugo, povezano je i sa jako smanjenim/atrofiranom veličinom apokrinih znojnih žlijezda i smanjena koncentracija proteina (kao što je ASOB2) u aksilarnom znoju.
Nefunkcionalni alel ABCC11 dominira međuIstočnim Azijatima (80–95%), ali je vrlo nizak u ostalim predačkim skupinama (0–3%). Većina svjetske populacije ima gen koji kodira mokri tip ušnog voska i normalan tjelesni miris; međutim, vjerojatnije je da će istočni Azijati naslijediti alel povezan sa suhim ušnim voskom i smanjenjem tjelesnog mirisa. Pretpostavljeno smanjenje tjelesnog mirisa može biti posljedica prilagođavanja hladnijim klimatima njihovih drevnih predaka iz sjeveroistočne Azije.
Primijećeno je da sada nema dokaza da se žlijezde za lučenje znoja niti da se proizvodnja znoja razlikuje među etničkim grupama. Jedna velika studija nije pronašla značajne razlike među etničkim grupama u zaostalim spojevima na koži, uključujući one koji se nalaze u znoju. Da su uočene etničke varijante mirisa kože, pronašli bi se izvori koji su mnogo vjerovatniji u prehrani, higijeni, mikrobiomima i drugim faktorima okoline.
Istraživanje je pokazalo snažnu povezanost ljudi s aksilarnom osmidrozom i ABCC11-genotipovima G-G ili G-A na lokusu SNP (rs17822931) u odnosu na genotip AA.
Izmjene
Miris tijela može se smanjiti ili spriječiti ili čak pogoršati korištenjem dezodoransa, antiperspiranta, dezinficijensa, podloga ispod pazuha, trillosana, posebnih sapuna ili pjena sa antiseptičkim biljnim ekstraktima kao što su Plantago major i sladić, hlorofilinsake masti i sprejevi za lokalnu primenu, kao i dodaci hlorofilinu za unutrašnju upotrebu. Iako je tjelesni miris uobičajeno povezan s higijenskm praksom, na njegovu prezentaciju mogu uticati promjene u dijeti. kao i drugi faktori.
Industrija
Čak 90% Amerikanaca i 92% tinejdžera koristi antiperspirante ili dezodoranse. U 2014., globalno tržište dezodoransa procijenjeno je na 13,00 milijardi američkih dolara sa složenom godišnjom stopom rasta od 5,62% između 2015. i 2020.
Medicinska stanja
Medicinski zanimljive promjene mogu se javiti kao bromhidroza, apokrina bromhidroza, osmidroza, ozohrotija, smrdljivi znoj, neprijatan miris tijela ili smrdljivo znojenje.
Osmidroza ili bromhidroza definirana je smrdljivim mirisom zbog vodom bogate okoline koja podržava bakterije, a koja je uzrokovana abnormalnim povećanjem znojenja (hiperhidroza). To može biti naročito jako kada to se događa u aksilarnoj regiji (ispod pazuha). U ovom slučaju, stanje se može uputiti na aksilarnu osmidrozu.
Trimetilaminurija (TMAU), poznata i kao sindrom ribljeg mirisa ili sindrom ribljeg smrada, rijedak je metabolički poremećaj kod kojeg se u znoju, mokraći i dahu osobe oslobađa trimetilamin, odajući jak riblji miris ili jak miris tijela.
Srčani indeks
Srčani indeks ili indeks srca (SI) je  pokazatelj hemodinamike  koji je vezan za minutni volumen (MV) lijeve komore, u minuti po jedinici tjelesne površine (PT), uspostavljajući tako  odnose performansi srca i  veličine osobe. Jedinica mjerenja je litar u minuti, po kvadratnom metru (L/min/m2
Proračun
Indeks srca obično se procjenjuje primjenom slijedeće formule:
gdje je
Klinički značaj
Normalni raspon srćanog indeksa je između 2,6 i 4,2 L/min/m2. Srčani indeks se često mjeri i korist u intentivnoj medicini i intenzivnoj njezi srčanih bolesnika. SI je koristan marker u procijeni koliko dobro srce funkcionira kao pumpa, direktnim povezivanjem volumena krvi koju pumpa i individualne površine tijela.
Kada indeks srca  padne ispod   2,2 L/min/m2, pacijent moše pasti u stanje kardiogenog šoka.
Poravnanje sekvenci
Poravnavanje sekvenci ili potravnjanje sekvenci, u bioinformatici, je obrazac raspoređivanja sekvenci DNK, RNK, ili proteina, u cilju identifikacije sličnih regija koje mogu biti posljedica funkcijskih, strukturnih, ili evolucijskih odnosa između sekvenci. Poravnate sekvence nukleotida ili aminokiselina se tipski prikazuju kao redovi u matrici. Praznine se umeću između ostataka, tako da se identična ili slična slova poravnavaju u uzastopnim kolonama.
]
Poravnavanje sekvenci se isto tako koristi za sekvence koje nisu biološke prirode, kao što su sekvence u prirodnim jezicima ili u financijskim podacima.
Tumačenje
Ako dvije poravnate sekvence imaju zajedničkog pretka, neslaganja se mogu interpretirati kao tačkaste mutacije, a praznine kao mutacije umetanja ili delecije uvedene u jednu ili obe loze nakon njihove diobe. U poravnavanju sekvenci proteina, stepen sličnosti između aminokiselina u određenoj poziciji sekvence se može interpretirati kao gruba mjera konzervacije te regije ili motiva sekvence među lozama. Odsustvo ili prisustvo samo veoma konzerviranih supstitucija (odnosno, supstitucija aminokiselina čiji bočni lanci imaju slične biohemijske osobine) u određenom dijelu sekvence, sugerira da taj region ima strukturni ili funkcijski značaj. Mada su DNK i RNK nukleotidne baze međusobno sličnije nego aminokiseline, konzervacija baznih parova indicira sličnu funkcionalnu ili strukturnu ulogu.
Marinci (Pregrada)
Marinci (do popisa 2021. godine Marinec) su naseljeno mjesto u sastavu grada Pregrade, Krapinsko-zagorska županija, Republika Hrvatska.
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Hrvatskoj nalazili su se u sastavu stare općine Pregrada.
Stanovništvo
Napomena: ''Do 1890. iskazivano pod imenom Marinci, a poslije Marinec. Na popisu 2021. vraća staro ime Marinci.''
Popis 1991.
Na popisu stanovništva 1991. godine, naseljeno mjesto Marinci je imalo 175 stanovnika, sljedećeg nacionalnog sastava:
Zaluka (čvor)
Hrvatska:
Ne volim ponedjeljak
Ne volim ponedjeljak je drama bosanskohercegovačkog književnika Zlatka Topčića, koju je režirao austrijski pozorišni režiser Christian Papke. Drama je dobila prestižnu nagradu P.E.N. Centra Austrije 2009. godine. U izdanju Der Österreichische P.E.N. - Club, Beč 2010. godine, štampana je u preko jedanaest hiljada primjeraka na njemačkom jeziku, pod nazivom: I Don't Like Mondays.
Predstava je premijerno izvođenje imala na Internacionalnom teatarskom festivalu MESS 2009.
O drami
Tekst predstavlja pogled na sudbine ljudi različitog porijekla i odslikava tešku temu žrtve silovanja kao ratnog zločina. Istovremeno, objedinjeni su i događaji iz bosanskohercegovačke historije i na kritičan način je predstavljena uloga Austrije.
Sunčeva zvijezda
Sunčeva zvijezda (lat. Ornithogalum dubium) je lukovičasta biljka porijeklom iz Južnoafričke Republike. Svrstava se u porodicu Asparagaceae, kao i zumbul. Naziva se još i ptičije mlijeko.
Sunčeva zvijezda se razvija iz lukovice iz koje izbija 3-8 duguljastih zelenih listova dužine 10–25 cm. Na vrhu stabljike dužine 10–50 cm, nalazi se grozdasta cvast sačinjena od 5-25 cvjetova koji imaju po 6 latica. Boja cvjetova je najčešće narandžasta, ali oni mogu biti i žuti, a ponekad i bijeli, iako je bijela boja karakteristična za neke druge vrste ornithogaluma. Biljka ne podnosi mraz, tako da ju je u našim uslovima teško gajiti napolju. Najšešće se uzgaja kao lončanica. Biljka zahtijeva vlažno tlo, ali ne treba pretjerivati za zalijevanjem, jer može lako doći do truljenja lukovice. Razmožava se u jesen, dijeljenjem mladih lukovica od matične. Lukovice je neophodno posaditi u pjeskovitu, dobro dreniranu zemlju na dubinu od 2 cm. Kada se pojave listovi, lukovice je neophodno obilno zalijevati, ali treba dozvoliti da se zemlja osuši između dva zalijevanja. Kada se biljka nakon cvjetanja osuši, treba prestati za zalijevanjem. Može se razmnožavati i pomoću sjemena, što je znatno teži i dugotrajniji proces. Sjeme se sadi u jesen u dobro drenirano zemljište. Neophodno ga je raspršiti kako prilikom nicanja ne bi došlo do zagušenja biljke, a zatim pokriti tankim slojem riječnog pijeska kojeg treba držati vlažnim. Sjeme će proklijati u roku od dvije sedmice nakon sjetve.
Atropin
Atropin je lijek koji se koristi za liječenje određenih vrsta trovanja nervnim otrovima i pesticidima, kao i za liječenje nekih vrsta poremećaja sporog otkucaja srca te za smanjenje proizvodnje pljuvačke tokom hirurških operacija. Obično se daje intravenozno ili injekcijom u mišić. Dostupan je i u obliku kapi za oči koje se koriste za liječenje uveitisa i ranih stadija ambliopije. Intravenozni rastvor obično počinje djelovati u roku od jedne minute a djelovanje mu traje od pola sata do sat vremena. Za liječenje nekih vrsta trovanja ponekad se koriste i vrlo visoke doze.
Uobičajeni neželjeni efekti pri upotrebi atropina uključuju suha usta, raširene zjenice, retencija mokraće, konstipaciju i brže otkucaje srca. Ne preporučuje se njegovo korištenje kod osoba sa glaukomom zatvorenog ugla. Iako ne postoje dokazi da njegova upotreba tokom trudnoće može uzrokovati deformacije fetusa, takva funkcija atropina nije dovoljno proučena. Smatra se da je relativno bezbjedan za korištenje tokom dojenja. Spada u grupu antimuskarinskih lijekova (tip antiholinergika) koji djeluje tako što inhibira parasimpatički nervni sistem.
Atropin se u prirodi javlja u velikom broju biljnih vrsta iz porodice Solanaceae, uključujući otrovno velebilje (Atropa belladona), bijeli kužnjak (Datura stramonium) i mandragoru (Mandragora officinarum). Prvi put je izolovan 1833. godine. Nalazi se na spisku esencijalnih lijekova Svjetske zdravstvene organizacije, kao jednom od najefikasnijih i najsigurnijih lijekova korištenim u zdravstvenom sistemu. Dostupan je kao generički lijek i nije skup. Veleprodajna cijena jednog miligrama atropina u zemljama u razvoju iznosi između 0,06 i 0,44 US$.
Medicinska upotreba
mini|Ampula koja sadrži injekciju atropina 1mL/0,5mg.
Kapi za oči
Lokalna upotreba atropina uključuje njegovo korištenje u vidu cikloplegika, kojim se privremeno paralizira akomodacijski refleks oka i kao midrijatik, koji proširuje zjenice. Atropin se polahko razgrađuje, obično to traje od sedam do 14 dana, te se zbog toga općenito koristi kao terapeutski midrijatik, dok se tropikamid (holinergični antagonist kraćeg djelovanja) ili fenilefrin (alfa-adrenergički agonist) preferiraju za upotrebu kao pomoć pri oftalmološkom pregledu.
Kod refraktivne i akomodacijske ambliopije (slabovidnosti), kada okluzija nije moguća ili poželjna, ponekad se daje atropin kako bi izazvao zamućenje u zdravom oku. Podaci pokazuju da je penalizacija zdravog oka atropinom jednako efikasna kao i okluzija za poboljšavanje oštrine vida.
U nekoliko studija, atropinske kapi za oči pokazale su se efikasne i u usporavanju napredovanja miopije kod djece, međutim za ovaj način korištenja atropina još uvijek nije dostupan, a neželjeni efekti bi ograničili njegovu upotrebu.
Srce
Injekcije atropina koriste se pri liječenju bradikardije (kada je broj otkucaja srca manji od 60 otkucaja u minuti).
Atropin je ranije bio uvršten u međunarodne smjernice za reanimaciju za primjenu pri zastoju rada srca povezanim sa asistolijom i elektromehaničkom disocijacijom, ali je zbog nedostatka dokaza o njegovoj efikasnosti uklonjen iz ovih smjernica 2010. godine. Za simptomatsku bradikardiju, uobičajena doza je 0,5 do 1 mg intravenozno, koja se može ponoviti svaka tri do pet minuta sve do ukupne doze od 3 mg (najviše 0,04 mg/kg).
Atropin je također koristan pri liječenju drugog stepena srčanog bloka Mobitz tip 1 (Wenckebahov blok), kao i kod srčanog bloka trećeg stepena pri visokom ritmu Purkinjeovih vlakana ili ritam bijega atrioventrikularnog čvora. Obično nije efikasan pri drugom stepenu srčanog bloka Mobitz tip 2, kao i kod srčanog bloka trećeg stepena pri niskom ritmu Purkinjeovih vlakana ili ventrikularnim ritmu bijega.
Atropin je također korišten pri pokušajima da se spriječi nizak broj otkucaja srca tokom intubacije djece, međutim ispitivanja nisu podržala ovaj način upotrebe.
Izlučevine
Djelovanje atropina na parasimpatički nervni sistem ogleda se u inhibiciji lučenja pljuvačnih i sluznih žlijezda. Lijek također može inhibirati i znojenje preko simpatičkog nervnog sistema. Ovaj efekat može biti koristan u liječenju hiperhidroze, te može spriječiti hroptanje umirućih pacijenata. Iako atropin zvanično nije indiciran za bilo koju od ovih namjena, ipak ga mnogi medicinski radnici koriste u te svrhe.
Trovanja
Atropin nije pravi protivotrov pri trovanju organofosfatima. Međutim, blokiranjem djelovanja acetilholina na muskarinske receptore, atropin može poslužiti za liječenje trovanja organofosfatnim insekticidima i nervnim plinovima poput tabuna, sarina, somana i VX-a. Vojne jedinice koje očekuju da mogu biti napadnute hemijskim oružjem, često sa sobom nose autoinjekcije sa atropinom i oksimom, koje služe za brzo ubrigavanje u mišiće butina. U slučajevima većeg trovanja nervnim plinom, poželjna je maksimalna doza atropina. Atropin se često koristi i u kombinaciji sa pralidoksim-hloridom.
Neki nervni otrovi napadaju i uništavaju acetilholinesterazu putem fosforilacije, tako da djelovanje acetilholina postaje prekomjerno i produženo. Pralidoksim (2-PAM) može biti efikasan u slučajevima trovanja organofosfatima jer ovu fosforilaciju može ponovno razbiti. Atropin se može koristiti za ublažavanje efekata trovanja tako što blokira muskarinske receptore acetilholina, koji bi inače bili pretjerano stimulirani putem prekomjernog nakupljanja acetilholina.
Neželjeni efekti
Neželjeni efekti atropina uključuju ventrikularnu fibrilaciju, supraventrikularnu ili ventrikularnu tahikardiju, mučninu, vrtoglavicu, zamagljen vid, gubitak ravnoteže, proširene zjenice, fotofobiju, suhoću usta i potencijalno ekstremnu konfuziju, delirijantne halucinacije i ekscitaciju, naročito kod starijih osoba. Većina raspoloživih ampula prenosi se sulfatima koji mogu izazvati oslobađanje histamina i anafilaksu kod osjetljivih pacijenata ili pacijenata sa alergijom na sulfo proizvode. Ovi efekti javljaju se jer atropin može proći krvno-moždanu barijeru. Zbog halucinogenih osobina, neki su je koristili kao rekreativnu drogu, iako je to vrlo opasno i često neprijatno iskustvo.
Hemija
Atropin je enantiomerna smjesa d- i l-hiosciamina, sa većim brojem fizioloških efekata zbog l- hiosciamina. Njegovi farmakološki efekti su posljedica vezivanja za muskarinske acetilholinske receptore. On je antimuskarinsko sredstvo. Značajni nivoi u centralnom nervnom sistemu postižu se u roku od 30 minuta do jednog sata i brzo nestaju iz krvi sa vremenom polueliminacije od dva sata. Približno 60% atropina izlučuje se nepromijenjeno u mokraći, a većina ostatka pojavljuje se u mokraći u vidu proizvoda hidrolize i konjugacije. Noratropin (24%), atropin-N-oksid (15%), tropin (2%) i tropinska kiselina (3%) su glavni metaboliti atropina, dok se oko 50% primijenjene doze izlučuje kao naizgled nepromijenjeni atropin. Konjugati se ne mogu otkriti. Postoje dokazi da je prisutan atropin u vidu kao (+)-hiosciamina, što ukazuje na to da se vjerovatno dešava stereoselektivni metabolizam atropina. Efekti na šarenicu i cilijarni mišić mogu trajati duže od 72 sata.
Najčešći spoj atropina koji se koristi u medicini je atropin-sulfat (monohidrat) ( C17H23NO3)2 · H2SO4 · H2O, a njegovo puno hemijsko ime je 1α H, 5α H-tropan-3-α ol (±)-tropat(estar), sulfat-monohidrat.
Historija
Ekstrakte atropina iz egipatske crne bunike (Hyoscyamus niger) koristila je Kleopatra u 1. vijeku p.n.e. kako bi proširila svoje zjenice, u nadi da će se biti privlačnija. U doba renesanse, žene su koristile sok od bobica velebilja (Atropa belladonna) za povećanjen svojih zjenica iz kozmetičkih razloga. Ova praksa se nakratko nastavila krajem 19. i početkom 20. vijeka u Parizu.
Miodriatske efekte atropina proučavao je, između ostalog, njemački hemičar Friedlieb Ferdinand Runge. Godine 1831. njemački ljekar Heinrich F. G. Mein uspio je dobiti atropin u čistom kristalnom obliku. Supstancu je prvi put sintetizirao njemački hemičar Richard Willstätter 1901. godine.
Prirodni izvori
Atropin se nalazi u mnogim biljnim vrsta iz porodice Solanaceae. Najčešći izvori su biljke Atropa belladonna (velebilje), Datura innoxia, (tatula) D. metel i D. stramonium (bijeli kužnjak). Među drugim biljnim izvorima nalaze se neke biljne vrste iz rodova Brugmansia i Hyoscyamus.
Biosinteza
thumb|desno|Biosinteza atropina počevši od L-fenilalanina Biosinteza atropina započinje l-fenilalaninom koji se najprije podvrgava transaminaciji dajući fenilpiruvičnu kiselinu koja se zatim reducira do fenil-mliječne kiseline. Zatim koenzim A veže fenil-mliječnu kiselinu sa tropinom dajući litorin, a koji potom prolazi kroz reorganizaciju radikala induciranu enzimom P450 dajući hiosciamin-aldehid. Dehidrogenaza zatim reducira aldehid do primarnog alkohola gradeći (−)-hiosciamin, koji nakon racemizacije formira atropin.
Naziv
Naziv biljne vrste "belladonna" (na italijanskom lijepa žena), potiče od prvobitne upotrebe otrovnog velebilja kojim su antički narodi širili zjenice očiju zbog kozmetičkog efekta. Latinsko ime biljnog roda otrovnog velebilja (Atropa) kao i naziv za lijek atropin potiču od Atrope, jedne od tri Mojre, koje prema grčkog mitologiji, biraju način kako će neka osoba umrijeti.
Drežniške Ravne
Drežniške Ravne su naseljeno mjesto u sastavu općine Kobarid, regija Goriška, Slovenija.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2011. godine, Drežniške Ravne su imale 143 stanovnika.
Kroatizacija
Proces hrvatizacije je takođe bio usmjeren protiv Bunjevaca i Šokaca, Bosanaca i Hercegovaca, dalmatinskih i istarskih Italijana, kao i pripadnika nekih drugih etničkih zajednica. I pored prava svakog pojedinca da se o svojoj nacionalnoj pripadnosti izjasni po ličnom opredjeljenju, pristalice hrvatizacije npr. Bunjevce tretiraju isključivo kao "bunjevačke Hrvate" ili "hrvatske Bunjevce" čime automatski osporavaju njihovo ustavno pravo na samobitnost i očuvanje nacionalnog identiteta. mini|[[Ante Starčević (1823-1896), ideolog i zagovornik hrvatizacije Srba u Hrvatskoj]]
Hrvatizacija Srba u Hrvatskoj
Jedan od glavnih instrumenata za sprovođenje ne samo vjerske, već i etničke konverzije Srba bila je unijatska Križevačka biskupija u Hrvatskoj. Međutim, intenzivan rad na unijaćenju pravoslavnih Srba zapčet je znatno prije formalnog osnivanja pomenute biskupije. Za vrijeme učestalih migracija tokom 16. i 17. vijeka, pojedine grupe srpskih doseljenika su bile podvrgavane ubrzanoj vjerskoj konverziji i akulturaciji, što je u praksi dovodilo do prihvatanja novog identiteta pod utjecajem hrvatskog sveštenstva. Ova pojava je bila posebno izražena među Srbima koji su bili nastanjeni na posjedima hrvatskih velikaša u banskoj Hrvatskoj, a isti proces je zahvatio i pojedina krajiška područja, o čemu svjedoči poznati primjer akulturacije žumberačkih Srba.
U razdoblju od 16. do 18. vijeka, znatan broj srpskih sela sa nekoliko hiljada stanovnika u oblasti Žumberka pounijaćen je od strane hrvatskog sveštenstva, prvenstveno uz uporebu raznih pritisaka i drugih sredstava prinude od strane državnih i vojnih vlasti. Proces hrvatizacije žumberačkih Srba bio je sproveden temeljito, tako da su se tokom 19. i 20. vijeka pojedini Žumberčani srpskog porijekla na poseban način isticali vatrenom pripadnošću hrvatskom nacionalnom korpusu, o čemu na slikovit način svjedoči i potonji primer unijatskog križevačkog biskupa Janka Šimraka. mini|[[Josip Frank (1844-1911), ideolog i zagovornik hrvatizcije Srba u Hrvatskoj]] Slični procesi vjerske i nacionalne konverzije su bili zabilježeni i među Srbima u Dalmaciji, gdje se organizovano unijaćenje pojavilo 1832. godine uglavnom u naseljima Kričke, Baljci i Vrlika. Takve pojave su dovodile do znatnih sukoba, tako da unijaćenje i odnarođavanje nije zaživjelo. Po pravilu, privremeni unijati su se većim dijelom vraćali u pravoslavnu vjeru i srpsku zajednicu, a manjim dijelom su prelaskom u rimokatolike i potom bi se već u prvoj ili drugoj generaciji izjašnjavali kao Hrvati.
U drugoj polovini 19. vijeka, glavni ideolog i zagovornik potpune hrvatizacije Srba u Hrvatskoj bio je Ante Starčević (1823-1896), osnivač hrvatske Stranke prava. Njegovim publicističkim radovima i javnim pozivima "grko-istočnjacima" (kako je nazivao Srbe) da prihvate projekat "hrvatske političke nacije" i time postanu Hrvati, postavljeni su temelji za ideološku i političku izgradnju organizovanog sistema hrvatizacije Srba, uz upotrebu svih sredstava. Teoriju o postojanju "hrvatske političke nacije" i nepriznavanju drugih narodnosti u Hrvatskoj, a na prvom mjestu srpske, prihvatile su i druge hrvatske političke grupacije, tako da je pomenuta teorija postala glavno političko sredstvo hrvatizacije. Posljedice takve ideologije pokazale su se u 20. vijeku.
Kao glavni istrument za sprovođenje unijaćenja i pohrvaćivanja, grkokatolička Križevačka eparhija je i tokom savremene historije odigrala značajnu ulogu u prevođenju pravoslavnih Srba u katolicizam i njihovom uključivanju u hrvatski nacionalni korpus. Ova djelatnost je poprimila velike razmjere za vrijeme Drugog svetskog rata (1941-1945), kada je uprava Križevačke eparhije aktivno saučestvovala u prinudnom i nasilnom pokatoličavanju pravoslavnih Srba, koje je sprovođeno na cjelokupnom području Nezavisne Države Hrvatske. U tome se posebno istakao klerofašista Janko Šimrak, grkokatolički križevački biskup, koji je počevši od 1941. godine, zajedno sa zagrebačkim nadbiskupom Alojzijem Stepincem učestvovao u radu posebnog odbora za sprovođenje pokatoličavanja.
Za vrijeme postojanja socijalističke Jugoslavije, hrvatizacija se ispoljavala prvenstveno u oblasti kulturnog života. Srbi u Hrvatskoj su bili izloženi procesu tihe akulturacije, prvenstveno u velikim gradovima, dok je ova pojava bila znatno manje izražena na krajiškim područjima u unutrašnjosti. Već od 1970-tih postojala je tendencija postepenog udaljavanja od opšteg standarda u srpskohrvatskom jeziku u vidu sve izraženijeg zalaganja za upotrebu "čiste" hrvatske jezičke norme. Sve intenzivnija lingvistička hrvatizacija, nametana preko javnih glasila i masovnih medija, znatno je utjecala i na jezik urbanih Srba u Hrvatskoj.
Nakon političkih promjena u Hrvatskoj (1990) i dolaska na vlast Hrvatske demokratske zajednice, položaj Srba u ovoj još uvijek jugoslavenskoj republici je počeo naglo da se pogoršava. Promjenom ustava Hrvatske, Srbima je oduzet dotadašnji status konstitutivnog naroda, čime su svedeni na manjinu.
Hrvatizacija na prostorima Srbije
mini|Faksimil dekreta o izjašnjavanju Bunjevaca i Šokaca kao Hrvata iz 1945. godine Tokom historije, hrvatizacija je na prostorima današnje Srbije bila prisutna prvenstveno na sjevernim područjima (Vojvodine, odnosno Srema, Banata i Bačke), kao i na pojedinim područjima Kosova (Janjevo).
Hrvatizacija u Vojvodini
Na prostorima današnje Vojvodine, hrvatizacija je bila usmjerena prema Srbima u Sremu, prema Bunjevcima i Šokcima u Bačkoj i Baranji, kao i prema Krašovanima u Banatu. Prema popisnim podacima iz 1851, na teritoriji Vojvodstva Srbije i Tamiškog Banata živjelo je 62.936 Bunjevaca i Šokaca, kao i 2.860 Hrvata. Međutim, već tokom 19. vijeka, u sklopu rasprave o nacionalnoj pripadosti Bunjevaca i Šokaca, uobličene su teze o njihovoj navodnoj pripadnosti hrvatskom nacionalnom korpusu. Ova teza je potencirana i u razdoblju između dva svjetska rata, a naročito u vrijeme stvaranja Banovine Hrvatske (1939) kada su istaknuti zahtjevi da se Baranja i dijelovi Bačke uključe u sastav Hrvatske, do čega nije došlo.
Najveći broj Bunjevaca živi u selima u okolini Subotice: Bikovo, Gornji Tavankut, Donji Tavankut, Đurđin, Mala Bosna i Stari Žednik. Šokci uglavnom žive u naseljima u okolini Sombora: Sonta, Apatin, Bački Breg i Bački Monoštor itd. Tek nakon pada komunističkog režima u Vojvodini (1988-1990), ovim zajednicama je omogućeno da se slobodno razvijaju. Prema popisu iz 2002. godine u Vojvodini je bilo 56.546 stanovnika koji su se izjasnili kao Bunjevci ili Šokci.
Hrvatizacija na Kosovu
Hrvatizacija je zahvatila čak i pojedine skupine stanovništva na području Kosova. U sklopu politike prozelitizma, rimokatoličkim Janjevcima je nametnut hrvatski nacionalni identitet. Ključnu ulogu u hrvatizaciji Janjevaca odigrali su rimokatolički misionari i sveštenici.
Hrvatizacija na prostorima Crne Gore
Hrvatizacija je na prostorima današnje Crne Gore bila zasnovana na teoriji o postojanju "Crvene Hrvatske" koja bi navodno obuhvatala najveći dio Crne Gore, sa Bokom Kotorskom, kao i najveći dio Hercegovine, sa primorjem do rijeke Neretve. Najveći pobornik ove teorije, a ujedno i hrvatizacije u Crnoj Gori, bio je Savić Marković Štedimlija.
Hrvatizacija rimokatoličkog stanovništva u Bosni i Hercegovini
Tokom 19. vijeka, s pojavom ideologija i aktivnim političkim angažmanima na uvođenju etnonacionalnog identiteta i nacionalnosti među Južnim Slavenima, težnja vjerskih zajednica u Bosni i Hercegovini od strane vanjskih sila, uglavnom iz Srbije i Hrvatske. Ovoj težnji je postojao određeni otpor, osobito među bosanskim franjevcima, od kojih su se neki zalagali protiv kroatiziranja bosanskih katolika s jedne strane, kao i protiv posrbljavanja bosanskih pravoslavaca s druge strane. Bosanski franjevac i historičar Antun Knežević ih je u svojim djelima nazivao "Bošnjacima katolicima" i "Bošnjacima pravoslavcima", kao arhaičnog naziva za stanovnike Bosne (usporedivo s savremenim značenjem pojma "Bosanac".) Kneževićevi stavovi su bili da su svi stanovnici Bosne jedan trovjerski narod, te da do kraja 19. vijeka u Bosni i Hercegovini hrvatski ili srpski identitet nije bio jako izražen. Slične ideje su promovisali i neki bosanski franjevci kao što je hrvatski pjesnik Ivan Franjo Jukić.
Prije 1867. u Bosni se osniva i društvo sa zadatkom da se iskorijeni podrugljivo ime "Šokac", a umjesto njega da uvodi ime Hrvat kod katoličkih Bosanaca. Ovo društvo su činili franjevci i pruski konzulat Klement Božić.
Sve do ovog perioda, prije 19. stoljeća u Bosni i Hercegovini nije bilo mogućnosti za nacionalno izjašnjavanje. Antun Radić je uočio da: "na dosta mjesta dovoljno i nehotice uvjerio da je ime hrvatsko po Bosni i Hercegovini seoskom svijetu posve nepoznato." Slično zapažanje iznio je i Südland (dr Ivo Pilar) u svome djelu "Südslavische Frage" (Beč, 1918), koji ističe: "prije 1895. nije bilo nacionalne svijesti među širokim slojevima kod bosanskih katolika. Kod posljednjih se još ni danas nacionalna svijest nije probudila u onolikoj mjeri kao u Hrvatskoj, Slavoniji i Dalmaciji." Bosanski franjevac fra Martin Nedić je istakao da se "ime Hrvat glede Bosne u snu zaboravilo (...) narod prosti u Dalmaciji i Slavoniji u ono vrieme nije poznavao svog hrvatskog poriekla, pa i dan danas veći dio Slavonije za to porieklo nezna."
Neposredno nakon uspostavljanja austrougarske vlasti u Bosni i Hercegovini (1878) započeo je proces hrvatizacije bosanskohercegovačkih rimokatolika, među kojima je do tada preovlađivalo regionalno poimanje identiteta. Jedan od instrumenata hrvatizacije bila je novostvorena Vrhbosanska nadbiskupija na čelu sa nadbiskupom Josipom Stadlerom (1881-1918) koji je bio jedan od glavnih zagovornika administrativnog objedinjavanja ovih oblasti sa Hrvatskom i Slavonijom, odnosno Dalmacijom radi stvaranja Velike Hrvatske pod upravom Habzburške dinastije.
Hrvatizacija Slovenaca
Rani oblici hrvatizacije pojedinih grupa slovenačkog stanovništva zabilježeni su već tokom 18. i 19. vijeka, kada je nad slovenačkim doseljenicima iz Kranjske, koji su se naselili u pojedinim mestima u Lici, izvršena asimilacija putem njihovog prevođenja u hrvatski nacionalni korpus. Slični procesi su se odvojali u pojedinim mjestima u Istri i Međumurju. Teza o Slovencima kao "Alpskim Hrvatima" snažno je potencirana od strane NDH države.
Hrvatizacija Slavonije
Krajem 6. i početkom 7. vijeka, na područje dotadašnje rimske provincije Panonije Savije (lat. Pannonia Savia) doselilo se stanovništvo koje je pripadalo posebnoj grupi Panonskih Slovena. Upravo po ovom stanovništvu, čitava oblast je dobila svoje novo, slavensko ime, koje se u srednjovjekovnim latinskim izvorima najčešće javljalo u obliku Sclavonia ili Slavonia (doslovno: Slavonija). Tokom čitavog srednjovjekovnog i ranog novovjekovnog razdoblja, tadašnja Slavonija se prema zapadu prostirala sve do rijeke Sutle, a njen zapadni deo se nazivao Gornja Slavonija (lat. Sclavonia superior), obuhvatajući prostor od Sutle do Ilove, dok se preostali deo od reke Ilove prema istoku nazivao Donja Slavonija (lat. Sclavonia inferior). Tek nakon Bečkog rata (1683-1699), pojam Slavonije je postepeno sužavan na dotadašnju Donju Slavoniju, koja je sačuvala slavonsko oblasno ime, dok je nekadašnja Gornja Slavonija preimenovana u Sjevernu Hrvatsku. Time je započeo proces hrvatizacije stanovništva dotadašnje Gornje Slavonije, a isti proces se tokom 18. i 19. vijeka proširio i prema prostorima Donje Slavonije.
Nastojeći da opravda i pospješi ovaj proces, hrvatska nacionalna historiografija je tokom 19. vijeka uobličila tezu o navodnom "hrvatstvu" srednjovjekovnog stanovništva Slavonije, tako da je ranosrednjovjekovna Posavska kneževina u djelima hrvatskih historičara prozvana "Posavskom Hrvatskom", uz negiranje etničke posebnosti srednjovjekovnih Slavonaca, koji su bili potomci južnog dijela Panonskih Slavena. Tek krajem 20. i početkom 21. vijeka, hrvatska historiografija se u punoj mjeri suočila sa naučnim rezultatima stranih istraživača, kako evropskih, tako i američkih, što je dovelo do postepenog napuštanja dotadašnjih teza, a potom i do pojave hrvatskih historiografskih radova u kojima se priznaje etnička posebnost starog slavonskog stanovništva. Shodno tome, dio hrvatske naučne historiografije je zauzeo kritički stav prema daljim pokušajima podvođenja srednjovjekove Slavonije pod pojam Hrvatske i srednjovjekovnih Slavonaca pod Hrvate.
Hrvatizacija Italijana u Istri i Dalmaciji
Neposredno po završetku Drugog svjetskog rata, kada su socijalističkoj Jugoslaviji priključene dotadašnje italijanske oblasti na istočnoj obali Jadrana (Zadar, Rijeka i Istra), započeo je period progona i represije nad etničkim Italijanima u pomenutim oblastima, koje su priključene jugoslavenskoj federalnoj jedinici Hrvatskoj. Veliki dio italijanske zajednice je bio prinuđen da emigrira u Italiju, a preostali Italijani u Hrvatskoj su bili izloženi sistematskoj hrvatizaciji.
Pasikovci
Pasikovci su naseljeno mjesto u sastavu općine Brestovac, Požeško-slavonska županija, Republika Hrvatska.
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Hrvatskoj nalazili su se u sastavu stare općine Požega.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2011. godine, Pasikovci su imali 22 stanovnika.
Maslinovići
Maslinovići je naseljeno mjesto u općini Kiseljak, Bosna i Hercegovina.
Prikraj (čvor)
Hrvatska:
Zorkovac (čvor)
Hrvatska:
Konstantin Paleolog (polubrat Mihajla VIII Paleologa)
thumb|desno|200px|Sebastokrator Konstantin i njegova supruga Irena. Slika sa manuskripta iz Konstantinopolja (tzv. Lincoln College Typicon) iz sredine 14. vijeka. Manuskript se trenutno nalazi u biblioteci Univerziteta Oxford (Bodleian Library).
Konstantin Paleolog (Κωνσταντίνος Παλαιολόγος) (oko 1230. – 1271.) bio je bizantijski plemić i sebastokratōr.
Njegov otac je bio plemić Andronik Paleolog (megas domestikos). Andronikova druga žena rodila je Konstantina.
Konstantinov stariji polubrat bio je car Mihael VIII Paleolog.
Žena Konstantinova bila je plemkinja Irena Komnena Laskarina Branaina. Imali su najmanje petero djece:
Potočani (Tešanj)
Potočani su naseljeno mjesto u općini Tešanj, Bosna i Hercegovina.
Ivan iz Drača
Ivan iz Drača bio je albanski slikar iz druge polovine 14. i početka 15. vijeka.
Biografija
Ivan iz Drača bio je sin Dominika iz Drača I, i otac Dominika iz Drača II, koji je 1435. stupio u službu na 10 godina kod dubrovačkog slikara Tome Prekoturovića. Ivan iz Drača poznat je kao jedna od najpopularnijih ličnosti koja je izašla sa vrata Srednjovjekovnog univerziteta u Draču. Preselio se u Dubrovnik iz Drača 1388. godine. Te i iduće godine primio je pomoć od dubrovačke općine za stanarinu kako bi se mogao baviti slikarskim obrtom. Godine 1389. obavezao se Vlahu M. Menčetiću da će obojiti i oslikati neke dijelove njegove kuće, kao što je to već učinio nad dvoranom iste kuće. Spominje se da je 14. juna 1396. imenovan za prvog izvršioca srednjovjekovnog Univerziteta u Zadru.
Popis stanovništva u Hrvatskoj 2011 (Rasinja)
'''Popis stanovništva u Hrvatskoj 2011. godine''' proveden je od 1. do 28. aprila 2011, prema stanju na dan 31. marta. Popis je proveden na temelju ''Zakona o Popisu stanovništva, kućanstava i stanova u Republici Hrvatskoj 2011. godine'' (Narodne novine, broj 92/10). Općina Rasinja je po Popisu stanovništva 2011. godine na površini od 105,5 km2 imala 3.267 stanovnika, što predstavlja 2,83% od ukupnog broja stanovnika Koprivničko-križevačka županije, odnosno 0,08% od ukupnog broja stanovnika Hrvatske. Gustoća naseljenosti u Rasinji je 31 stanovnika/km2.
IC 3607
IC 3607 (također poznat kao PGC 42248) je eliptična galaksija koja je udaljena oko 14 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Djevica. Najveći prečnik je 0,50 (2 hiljade sg) a najmanji 0,2 uglovnih minuta (1 hiljada sg). Prvo otkriće je napravio Royal Harwood Frost 10. maja 1904. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Čemernica (planina)
mini|250px|Kanjon [[Vrbas (rijeka)|Vrbasa u podnožju planine]] Čemernica (Goli vis, 1.339 m)  je planina u centralnoj Bosni sa koje potiču vode slivova Vrbasa, Vrbanje i Ugra, koji je i geografski omeđuju. Proteže se u pravcu sjver – jug, u području koje spaja teritorije općina Banja Luka, Mrkonjić Grad, Skender Vakuf i Kotor Varoš, kao i naselje Bočac (na Vrbasu). Ispod njenih sjevernih obronaka, tj. strmih stijena izgrađena je hidroelektrana Bočac, sa odgovarajućoj vodnom akumulacijom.
Duž njenih južnih padina prolazi regionalna cesta Banja Luka – Skender Vakuf – Travnik, kao i njen ogranak Skender Vakuf – Imljani – Korićani – Turbe (preko Ilomske).
Čemernica je izvorište mnogih rijeka, potoka i potočića, a najveće su Cvrcka i Jakotina. Njihovi izvori su na jugozapadnim padinama. Čemernica raspolaže velikim prirodnim šumskim sastojinama, koje se eksploatiraju još iz vremena iz kojih potiču prvi zapisi o ovoj planini. U podnožju su listopadne, a prema višim zonama slijede pojasi bukove i mješovite listopadno-četinarske šume. Vjeruje se da je imenovana ili po biljci čemerika ili po tegobnim (čemernim) uvjetima života šumskih radnika.
Drobočnik
Drobočnik je naseljeno mjesto u sastavu općine Tolmin, regija Goriška, Slovenija.
Stari zatvor Umeå
Stari zatvor Umeå (švedski: Umeå gamla fängelse ili länscellfängelset) je izgrađen 1861 godine. Zatvor je bio jedan od rijetkih objekata koji nisu spaljeni u gradskom požaru 1888. godine. Jedna je od najstarijih preostalih građevina u Umeu i uvrštena je na spisak građevina od 1992. godine. Do 1981. godine u zatvoru su bili smješteni stanovnici, a tokom 1980-ih i 1990-ih tu su organizovane pozorišne predstave. U periodu između 2007. - 2008. godine zatvor je obnovljen, a namjena mu je preinačena u hotel.
Drobočnik
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Sloveniji nalazio se u sastavu stare općine Tolmin.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2011. godine, Drobočnik je imao 32 stanovnika.
Stari zatvor Umeå
Historija
Stari zatvor Umeå je bio jedan od 20 pokrajinskih zatvora koje je dizajnirao arhitekta Wilhelm Theodor Anckarsvärd. Bio je na dužnosti kao kustos u zatvorskom odboru u okviru sistema švedskih zatvora i servisa uslovnog otpusta zatvorenika (švedski: Fångvårdsstyrelsen) u periodu između 1855. - 1877. godine.
Ovaj zatvor je izgrađen po filadelfijskom sistemu gdje su zajedničke ćelije bile zamijenjene pojedinačnim ćelijama u kojima su zatvorenici mogli razmišljati o njihovoj sudbini. U zatvoru su se nalazile ukupno 24 ćelije na dva sprata koje su bile smještene duž vanjskih zidova, tako da su svi imali dnevno svjetlo. U zgradi zatvora su također bile smještene kancelarije i stambeni prostori. Zgrada je bila jedna od rijetkih koja je preživjela veliki požar iz 1888. godine. Također, južna palisada je preživjela požar te ona savremenim posjetiocima daje ideju o obliku dvorišta zatvora.
Tadašnji urednik lokalnih novina Västerbottens-Kuriren, Gustav Rosén (1876-1942), je 1916. godine proveo tri mjeseca u zatvoru. Osuđen je za klevetu kod najvišeg gradskog policijskog funkcionera u gradu (švedski: Stadsfiskal). To je bio vrhunac tzv. Umeå borbi (švedski: Umeåbråken), koje su privukle veliku pažnju u cijeloj Švedskoj.
Zatvor je trenutno najstarija sačuvana kamena građevina u Umeu i i jedan je od najbolje sačuvanih zatvora u državi. Bio je u upotrebi do 1981. godine nakon čega je izgrađen novi gradski zatvor u ovom gradu. Zatvor je u vlasništvu Odbora nacionalnih objekata Švedske (švedski: Statens fastighetsverk, ili skraćeno SFV) i postao je nacionalni spomenik od 1992. godine.