cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Geografija Irana
Obala i pomorske granice
Iranska obalna crta proteže se ukupnom dužinom od 2810 km i fizički se sastoji od sjevernog dijela uz Kaspijsko jezero (765 km) odnosno južnog uz Omanski i Perzijski zaljev (2045 km). Pomorsko razgraničavanje u Perzijskom zaljevu i Kaspijskom jezeru posljednjih je desetaka godina bilo vrlo trbulentno, posebice zbog osamostaljenja bivših britanskih protektorata odnosno sovjetskih republika, ogromnih zaliha fosilnih goriva ispod dviju vodenih masa, te velike geostrateške važnosti otoka Perzijskog zaljeva.
Sukladno UN-ovoj konvenciji o pravu mora, južne iranske teritorijalne vode obuhvataju obalni pojas širine 12 morskih milja uz jednako širok vanjski pojas. Potreba za određivanjem centralne granice 200 – 300 km širokog Perzijskog zaljeva pojavila se 1965. godine kada su je Teheran i London okvirno definirali na temelju epikontinentalnih pojaseva između Irana na istoku odnosno britanskih protektorata na Arapskom poluotoku, a upotpunjena je tri godine kasnije kada je Iran sklopio i sličan bilateralni ugovor sa Saudijskom Arabijom. Prilikom postizanja potonjeg sporazuma presudnu ulogu odigrala su bogata naftna polja odnosno otoci Farsi i Arabi zbog kojih iransko-saudijska granica djelomično odstupa od epikontinentalne linije. Tokom 1960-ih započela su i razgraničenja na sjeveru zaljeva s osamostaljenim Kuvajtom, ali precizne morske granice nisu definirane do današnjeg dana zbog trostranih političkih nesuglasica na razini Iran – Irak – Kuvajt. U geografskom smislu, najveći problem predstavljali su iranski otok Harg odnosno kuvajtski otok Failaka s obzirom da obje strane potraživale da njihov otok bude temeljnom tačkom za određivanje centralne linije, dok su istovremeno drugoj strani negirali to pravo. Iako su se 1970. godine Iran i Kuvajt usuglasili da prihvaćaju relevantnost oba otoka, ratificiranje sporazuma je odgođeno do daljnjeg. Pomorsko razgraničenje posebno se zakompliciralo 1971. kada su nezavisnost od Britanije proglasili Katar, Bahrein i UAE. Iran je iste godine potpisao pomorski granični ugovor s Katarom i dvije zemlje nisu imale daljnjih nesporazuma, ali u žarištu spora našli su se otoci Veliki i Mali Tunb odnosno cijeli Bahrein koje je Iran potraživao od Britanije još od 1930-ih godina. Ubrzo su Iranci prihvatili samostalnost Bahreina, a otoke Veliki i Mali Tunb zaposjeli su vojskom čime je započeo dugogodišnji spor s Emiratima. Godine 1975. sklopljen je i bilateralni ugovor s Omanom čime je određena granica u strateški važnom Hormuškom tjesnacu. Osim teritorijalnih i pomorskih nesuglasica s arapskim zemljama Perzijskog zaljeva, Iran je u sporu i oko imenovanja samog zaljeva s obzirom da su ga Arapi od 1950-ih počeli nazivati „Arapskim zaljevom”. Međutim, vodeći kartografski i hidrološki instituti svijeta kao i Ujedinjeni narodi službeno se i dalje služe njegovim historijskim nazivom – Perzijski zaljev.
Kaspijsko jezero do 1991. bilo je omeđeno isključivo Iranom i Sovjetskim savezom, a ključni sporazumi između dviju država bili su Iransko-ruski ugovor o prijateljstvu (1921.), pomorsko-trgovački sporazum (1935.) i pomorsko-granični sporazum (1957.). Njima je kaspijska granica bila određena ravnom crtom između Astare na zapadnoj obali i tačke 2,2 km južno od Gorganskog zaljeva na istočnoj čime je Iran dobio približno 1/7 jezera, ali dvije zemlje imale su jednako pravo na iskorištavanje kaspijskih prirodnih bogatstava. Nakon raspada SSSR-a kaspijsku obalu uz Rusiju dobile su i nove samostalne države Azerbejdžan, Kazahstan i Turkmenistan čime je započeo 20-godišnji spor po pitanju novog načina razgraničavanja, a u žarištu spora našla su se podvodna nalazišta fosilnih goriva. Tri nove države predložile su podjelu centralnim linijama s obalnim graničnim spojnicama kao referentnim tačkama, ali Iran i Rusija odbacuju takav prijedlog i nude oprečna rješenja. Rusija predlaže da se uspostave obalna zona (teritorijalnih 12 n. m. ili ekonomskih 45 n. m. širine) podjeljena centralnim linijama odnosno vanjska zona namjenjena zajedničkom iskorištavanju, dok Iran na temelju starijih ugovora o ravnopravnoj podjeli traži diobu čitavog Kaspijskog jezera na pet jednakih dijelova. Ovaj problem nije riješen do današnjeg dana, a 2000-ih povremeno je izazivao i sporadične oružane okršaje.
Upravna podjela
mini|desno|300px| [[Iranske pokrajine (istaknute crnim linijama) i okruzi (istaknuti plavim linijama)]]
Administrativna podjela prvog stepena u Iranu je tokom 20. vijeka bila haotična i uključivala je uzastopne reorganizacije pokrajina, a razlog tome bila je nedovoljno razvijena prometna mreža u centralnom i jugoistočnom dijelu zemlje odnosno neravnomjerna raspodjela stanovništva. Prema Encyclopædia Britannici, Iran se 1908. godine pod kadžarskom dinastijom sastojao od 34 upravne jedinice podijeljene na 26 pokrajina i osam zavisnih teritorija. Uspostavom dinastije Pahlavi u prvoj polovici 20. vijeka broj pokrajina je prvobitnom reorganizacijom smanjen na dvanaest, a potom 1950. godine na deset. Nakon toga slijedi obrnuti trend odnosno njihovo dijeljenje, a današnje stanje rezultat je zadnje diobe iz 2010. godine od kada se Iran sastoji od 31 pokrajine (perz. ostān).
Osim pokrajina postoje i niže upravne podjele koje uključuju okruge (perz. šaherestān) kao drugi administrativni stepen, kotare (perz. bahš) kao treći, te gradove (perz. šaher) ili općine (perz. dehestān) kao posljednji stepen. Na svim nivoima postoje oblici lokalne samouprave koje predstavljaju čelnici (perz. ostāndār, farmandār, bahšdār, šaherdār i dehdār). Organizacijska struktura upravnih podjela prikazana je u shematskoj tablici lijevo: pokrajine (<tt>P</tt>) se dijele na nekoliko okruga (<tt>O1</tt> i <tt>O2</tt>), a okruzi na kotare među kojima je jedan centralni i najčešće nosi ime glavnog grada pokrajine odnosno okruga. Nadalje, kotari se sastoje od jednog ili više gradova odnosno općina (sastavljenih od sela). Pojedini se kotari sastojati isključivo od sela, dok okrug po pravilu uvijek sadrži neki veći grad. U trećini slučajeva javlja se princip da je pokrajina zajedno s centralnim okrugom i kotarom imenovana prema pokrajinskom glavnom gradu, dok su ostale imenovane uglavnom prema iranskim regijama. Kod upravne podjele postoje i dva specifična izuzetka: Komska pokrajina koja nije podjeljena na okruge već izravno na kotare, te megalopolis Teheran čija se urbana aglomeracija proteže preko četiri okruga (Teheranskog, Islamšaherskog, Rajskog i Šemiranatskog) odnosno dvije pokrajine (Teheranska i Alborška). Prema posljednjem službenom popisu stanovništva iz 2006. (1385. AP) Iran je imao ukupno 336 okruga, 889 kotara, 1016 gradova i 2400 općina.
Kulturna geografija
Iran u kulturnom smislu predstavlja etničko-religijski mozaik čiju jezgru karakterizira iranski ethnos, perzijski jezik i šijitizam. Sva tri elementa prisutna su kod Perzijanaca, najmnogoljudnijeg naroda koji demogeografski prevladava u unutrašnjosti, osobito Farsu i Horasanu. Drugi najbrojniji narod su Azari (20%), turkofoni šijiti naseljeni u sjeverozapadu zajedno s Kurdima (7%) čiji je jezik iranski odnosno religija uglavnom sunitska. Ove međusobne oprečnosti kod Azara i Kurda plodom su vjekovnog prožimanja iranske i turske kulturne sfere, ali i njihovih žestokih ratova. Osim kod dvaju spomenutih naroda u Azarbajdžanu i Kurdistanu, istovjetne razlike postoje i na drugim periferijama zemlje − neiranskih šijitskih Arapa (1 – 2%) u Huzestanu i Hormuzganu odnosno kaškajskih plemenskih zajednica na zapadu Farsa, te iranskih sunitskih Baluča (2 – 3%) i Paštunaca (<1%) uz istočne granice odnosno manjih zajednica Tališa na sjeveru. Najslabije integriranim narodom u kulturnom smislu smatraju se neiranski sunitski Turkmeni (<1%) koji žive u dolinama Atraka. Izuzevši spomenute Kurde, Baluče, Paštunce i Tališe, ostali narodi koji se osim službenog perzijskog služe i drugim jezicima iz srodne iranske porodice su Mazanderani i Gilaki na sjeveru odnosno Luri na jugozapadu zemlje (ukupno 12%). Iako je Iran tradicionalno multietnička država, kulturna integracija pojedinih naroda u 20. vijeku bila je djelimično prožeta i politizacijom − prvo etničkim nacionalizmom za vrijeme dinastije Pahlavi, a zatim vjerskom dimenzijom od revolucije nadalje.
Urbana geografija
Urbanistička tradicija u Iranu ima milenijumsku historiju o kojoj svjedoče i neki od najstarijih kontinuirano naseljenih gradova svijeta kao što su Suza, Jazd, Hamadan i Raj. Druga važna historijska odlika kod iranskih gradova u cjelini jest izrazita dinamičnost u promjenama prijestolnica (40-ak) odnosno geografskom razmještaju, što je više uvjetovano geopolitičkim nego ekonomskim faktorima. Najstariji gradovi su elamski i nicali su prvenstveno u plodnom Huzestanu zajedno sa susjednim mezopotamskim na zapadu, ali zbog asirskog pustošenja i uspona prvih iranskih dinastija sredinom 1. milenijuma pne. primat preuzimaju gradovi u unutrašnjosti (Ekbatana, Pasargad, Perzepolis). Kasni stari vijek karakterizira uravnoteženje urbanih žarišta između orografski zaštićene visoravni i plodne Mezopotamije (Opis, Ktezifont), dok su se u srednjom vijeku u potpunosti premjestili prema Horasanu i Centralnoj Aziji (Nišapur, Merv, Buhara, Samarkand) koji su bili raskrižjem Puta svile između Indije i Kine odnosno kalifata i Evrope. Kroz novi vijek zbog geostrateških uvjeta počinje dominirati tzv. „centralna os” uz koju su razmješteni Isfahan, Širaz, Kazvin i Teheran, a takva se struktura zadržala do današnjeg dana. Izuzevši prijestolnice, razmještaj ostalih većih gradova uvjetovan je prvenstveno ekonomskim ili religijskim faktorima (npr. zoroastrijski Jazd i šijitski Ardabil i Mašhad). U užem geografskom kontekstu, najveće iranske gradove karakterizira smještaj na ravnicama tik uz podnožje planina što je fenomen koji se može objasniti lokalnim klimatskim razlikama odnosno tradicionalnim korištenjem kanata za navodnjavanje.
Ubrzana urbanizacija od sredine 20. vijeka ishod je političke centralizacije, a najznačajnije moderno urbano žarište svakako je Teheran čija se zona utjecaja 1950-ih godina protezala sjeverozapadom i centrom zemlje, dok je prema jugozapadu bila ograničena Zagrosom. Gradovi uz Perzijski zaljev smješteni zapadno i južno od navedenog masiva istovremeno su gravitirali Abadanu, ali prometnim razvojem tokom 1960-ih i 1970-ih godina potpali su pod utjecaj teheranske zone, isto kao Kurdistan i Fars. Izuzevši Teheran, danas se značajnim urbanim žarištem smatra Mašhad kojem gravitiraju sve sjeveroistočne i istočne pokrajine, a među ostale spadaju Tabriz, Isfahan i Širaz. Prema posljednjem popisu stanovništva iz 2006. godine, u Iranu se nalazi 1016 gradova s ukupno 48,259.964 žitelja.
Potkraj (Donji Vakuf)
Potkraj je naseljeno mjesto u općini Donji Vakuf, Bosna i Hercegovina.
Geografija Irana
Ekonomska geografija
Sve do početka 19. vijeka Iran je bio gotovo u potpunosti nepristupačan sa svih strana, a sa susjedima su ga povezivali uski planinski prijevoji. Danas Iran ima razvijenu mrežu asfaltiranih cesta koje spajaju golemu većinu gradova i manjih naselja. Američke procjene iz 2006. godine navode kako je ukupna dužina svih iranskih cesta 172.927 km, od čega je 125.908 km (73%) asfaltirano. Duljina željezničkih pruga je 8442 km, dok je trenutačno u izgradnji dodatnih 5000 km. Najznačajnija luka nalazi se u Bandar-e Abasu koji je smješten na obali Hormuškog tjesnaca, a pristigla se roba po državi raznosi kamionima ili vlakovima. Željeznička pruga između Teherana i Bandar-e Abasa otvorena je 1995. godine i zahvaljujući željezničkom spojnicom s Mašhadom igra važnu ulogu u opskrbi Centralne Azije. Ostale značajne iranske luke uključuju Bandar-e Anzali, Amirabad i Bandar-e Turkaman na kaspijskoj obali, odnosno Horamšaher i Bandar-e Homeini na obali Perzijskog zaljeva. Deseci iranskih gradova imaju vlastite zračne luke za prihvat putničkih i teretnih zrakoplova − diljem zemlje aktivno ih je 319, od čega 133 asfaltiranih.
Geologija
mini|desno|250px| Primarne [[litosferne ploče u okolini Irana]]
Iran u generalnom geološkom smislu karakterizira pripadnost planinskom pojasu evroazijske litosferne ploče iz tercijarnog perioda, odnosno u užem smislu prostranoj Iranskoj visoravni proizišlom konsolidacijom prekambrijskog temelja kojeg neki geolozi smatraju odvojkom prekambrijske arapske ploče. Prirastanje više ili manje stabilnih ostataka prekambrijskih strukturalnih slojeva (tzv. „centralna masa”) i geološki mladih elemenata poput tercijarnih planinskih zona Alborza ili Zagrosa je neosporno, ali tumačenje njihovog razvoja prošlo je kroz drastične promjene. Ne ulazeći u pojedinosti o znanstvenoj historiji, sadašnje stanje može se sažeti na sljedeći način :
Geomorfologija
mini|desno|300px| [[Reljefna karta Irana]] Reljefi u Iranu mogu se okvirno podijeliti u dvije kategorije:
Klima
Precizno određivanje klimatskih zona Irana otežano je zbog relativno kasnog početka aktivnijeg klimatološkog istraživanja (krajem Drugog svjetskog rata ) odnosno velikih udaljenosti između meteoroloških stanica zbog čega izoterme i izohijete na klimatskim kartama mogu prilično odstupati, pa tako i postojeće karte klimatskih zona utemeljene prema uvriježenoj Köppenovoj klasifikaciji. Iranom dominiraju dva Köppenova klimatska razreda ‒ suhe (<tt>B</tt>) u teritorijalnom odnosno umjereno tople kišne klime (<tt>C</tt>) u demogeografskom kontekstu, dok manja područja zauzimaju razredi snježno-šumskih (<tt>D</tt>) i snježnih klima (<tt>E</tt>).
Mora
Iran na jugu izlazi na Perzijski i Omanski zaljev koji su spojeni Hormuškim tjesnacem, te nadovezuju potonju vodenu masu na Arapsko more odnosno Indijski okean. Duljina obale je 2045 km i ima vrlo mali koeficijent razvedenosti što podrazumijeva ograničen broj većih otoka, poluotoka i zaljeva. Perzijski zaljev karakterizira plitkost (do 50 m) i u svom geomorfološkom smislu predstavlja depresiju koja se ispod razine mora našla prije 10 − 15 hiljada godina zbog transgresije, a njena obala s iranske strane je dalmatinskog tipa odnosno pruža se usporedno s linearnim reljefnim oblicima Zagrosa. Manja odstupanja u ovoj litoralnoj strukturi postoje zbog riječnih delti Zohre, Hele, Manda i Mehrana, dok estuarija nema jer morske mijene nisu izražene. Obala se u užem smislu dijeli na stjenovitu s klifovima i pješčanu − prva je nastala abrazijom strmijih antiklinala i karakteristična je za jug Bušeherske pokrajine odnosno Balučistan na istoku Omanskog zaljeva, a druga je produkt plime i oseke kod priobalja blažeg nagiba u Huzestanu i Hormuzganu. Bočate obalne močvare najbogatija su biogeografska područja i pojavljuju se na krajnjem aluvijalnom sjeveru Perzijskog zaljeva, između kopna i otoka Kešm, te na riječnim ušćima u Omanski zaljev koji je neusporedivo više izložen djelovanju otvorenog okeana. Iranski ostrva uglavnom su raspoređena na centralnom dijelu južne obale tj. uz Hormuški tjesnac, a najveća među njima su Kešm (1491 km²), Kiš (91,5 km²), Lavan (76 km²), Larak (49 km²) i Hormuz (42 km²). Njihove funkcije uveliko se razlikuju − dok su neka popularna turistička odredišta (npr. Kiš), druga su zbog privredno-geopolitičkih okolnosti u potpunosti podređena industriji i transportu nafte odnosno oružanim snagama (npr. Larak, Harg i Abu Musa). Najvažnije morske luke su Bandar-e Homeini, Bušeher i Bandar-e Abas, dok postoji i niz drugih obalnih naselja orijentiranih na ribarstvo ili vađenje bisera.
Kaspijsko jezero može se smatrati morem na temelju više osobina − fizičkih okvira, saliniteta vode (13,1‰ ), geomorfološkog postanka (ostatak Paratetisa), te prometne povezanosti sa svjetskim morima preko ruskih kanala. Ova je vodena masa ranije bila poznata i kao Hirkanijsko more dok je Iranci danas nazivaju Mazandaranskim morem, ali sva tri naziva su perzijskog porijekla. Iranska obala proteže se 765 km i kao u slučaju Perzijskog zaljeva karakterizira je mali koeficijent razvedenosti odnosno odnosno plitkost teritorijalnih voda. Litoralna struktura je uglavnom aluvijskog tipa zahvaljujući djelovanju rijeka s Alborza i Kopet-Daga, a njenu monotonost razbijaju dvije velike lagune pokraj Bandar-e Anzalija na zapadu odnosno Bandar-e Turkamana na istoku, te močvarna područja u deltama Safid-Ruda, Gorgan-Ruda i Atraka. Osim dvije spomenute luke, važni obalni gradovi su i Astara, Rudsar, Ramsar, Čalus, Novšaher i Babolsar. Ribarstvo na ovim prostorima igra značajnu gospodarsku ulogu, osobito zbog proizvodnje skupocjenog kavijara.
Rijeke
mini|desno|250px|Glavni [[slivovi Irana: • Perzijskozaljevski sliv • Kaspijski sliv • Urmijski sliv • Unutrašnji sliv   • Namački (masilski) sliv    • Kavirski sliv    • Gavhunski (zajanderudski) sliv    • Nejriški sliv    • Murijanski sliv    • Lutski    • Sistanski sliv    • Karakumski sliv]] Iran se u strogom hidrološkom smislu može okvirno podijeliti na dva sliva − otvoreni indijskookeanski na rubnom jugu i zapadu, te zatvorene sljevove u ostatku zemlje. Njihova razvodnica nije orografski određena tj. ne prati planinske vrhove Zagrosa već je smještena istočnije i proteže se od Hamadana kroz suhe doline prema jugu. Ova hidrološka anomalija rezultat je geomorfološke strukture orogena koji preusmjerava otjecanje u smjeru suprotnom od njihovih površinskih korita i provodi ga do Perzijskog zaljeva. Hidrolozi indijskookeanski sliv ograničavaju na perzijskozaljevski u užem smislu (uključujući Omanski zaljev) dok unutrašnje dijele na tri osnovna dijela, temeljem čega se Iran sastoji od četiri glavna sliva : Perzijskozaljevski najvažniji je među navedenima jer obuhvata područje od ~336.000 km² koje snabdijevaju najvodonosnije iranske rijeke − među njima Karun (575 m³/s) i Dez (375 m³/s). S obzirom da je zapadni Zagros izravno izložen kišonosnim sredozemnim strujama i da većina otopljenog snijega zbog spomenutog geomorfološkog fenomena otječe prema zapadu, rijeke i potoci tokom proljeća mogu imati i deseterostruko veći istjek od minimalnog (kasnoljetnog). Kaspijski sliv obuhvata uski sjeverni pojas od ~193.000 km² na kojem teče više stotina manjih potoka, dok se veća porječja svode na Aras, Safid-Rud, Gorgan-Rud i Atrak. Sliv Urmijskog jezera izdvaja se među glavne prvenstveno zato što je perzijskozaljevskim i kaspijskim odvojen od unutrašnjosti, a obuhvata područje od ~55.000 km² kojim prevladavaju porječja Zarin-Ruda i Talhe-Ruda. Unutrašnji sliv se zbog veličine (~1,023.000 km²) i složenih orografskih osobina dijeli na osam manjih dijelova, uglavnom depresije sa sezonskim tekućicama. Među stalne rijeke u unutrašnjosti spadaju samo Zajande-Rud koja snabdijeva isfahansku makroregiju, granična Hari-Rud, te ušće Helmanda u sistanskoj kotlini čiji se ostatak toka u potpunosti proteže Afganistanom. Ušća unutrašnjih rijeka uglavnom su u močvarama, slanim jezerima ili oazama, a čest fenomen su tzv. unutrašnje delte. Plovnih rijeka u Iranu nema, izuzevši tok Arvand-Ruda do Horamšahera kojeg dijeli s Irakom.
Prirodna jezera
Veća jezera u Iranu su depresijskog tipa i karakteriziraju ih visoki salinitet odnosno plitkost. Najveće jezero u zemlji i ujedno 3. najveće slano jezero u svijetu jest Urmijsko jezero (5200 km²) u Azarbajdžanu s više od 100 otoka i otočića, čija je površina (~1300 m n. v.) gotovo prepolovljena tokom 2000-ih zbog izgradnje niza brana na njenim pritocima. Jezera sličnih karakteristika nalaze se i centralnom Zagrosu odnosno pokrajini Fars − uglavnom su slana zbog prodiranja dijapira (npr. Bahtegan, Maharlu i Tašk), ali ima i slatkovodnih (npr. Parišan i Aržan). Njihova površina može se protezati i preko 1000 km², dok za vrijeme sušnih sezona ili godina mogu u potpunosti presušiti. Slični limnološki fenomeni pojavljuju se i u depresijama širom zemlje kao što su Hamun-e Džaz-Murijan između Kermanske pokrajine i Balučistana, Namak u Komskoj pokrajini, Namakzar u Razavi Horasanu ili Hamun-e Helmand u Sistanu. Tokom većeg dijela godine takva se jezera pretvaraju u močvare i ispresjecani su rukavcima unutrašnjih delti sezonskih tekućica. Slatkovodna jezera karakteristična su za sjever zemlje poput padina Alborza gdje se javljaju tektonska i ledenjačka jezera, dok se na Sabalanu povremeno puni i jedino kratersko jezero. Najznačajnija prirodna slatkovodna jezera su Zarivar, Gohar, Valašt i Tar, a diljem zemlje nalaze se i stotine umjetnih jezera nastalih podizanjem brana.
Vodoopskrba
mini|desno|300px| Sistem [[Tunelsko-branski sistem Kuhrang|Kuhrang]] Izvori za vodoopskrbu i navodnjavanje u Iranu su: : U sjevernim, sjeverozapadnim i zapadnim dijelovima zemlje kao i u predjelima visokih planina (osobito Zagrosa i Alborza) koriste se kišnica i površinske vode, a glavni i najvažniji izvori u pustinjskim područjima južno od Alborza su površinske i podzemne vode. U centralnim, južnim i istočnim dijelovima Irana (izuzevši planinska područja) poljoprivreda je manje ovisna o kišnici i površinskim vodama s obzirom da su padaline i stalne tekućice rijetkost, zbog čega se opskrba vrši uglavnom korištenjem podzemnih voda koje se crpe pomoću kanata, bunara i pumpi. U jugoistočnim dijelovima zemlje (pokrajina Sistan i Balučistan) površinske vode korištene su na uštrb podzemnih sve do 1970-ih kada nastupa obrat. Na krajnjem jugu Irana što se prvenstveno odnosi na obalna naselja uz Perzijski zaljev i pripadajuće otoke vrši se desalinizacija i to isključivo za dobijanje pitke vode.
Zbog ograničenja u zalihama vode na relativno naseljenim sjeverozapadnim dijelovima unutrašnje visoravni, od sredine 20. vijeka pokrenut je niz hidrotehničkih projekata sa svrhom preusmjeravanja bogatih tokova perzijskozaljevskog i kaspijskog sliva prema unutrašnjosti zemlje. Prvi među takvim projektima bio je tunelsko-branski sistem Kuhrang kojim je tunelom dužine 2,7 km dio Karunovog toka preusmjeren na Zajande-Rud koja snabdijeva Isfahansku pokrajinu, a ranih 1980-ih slično je napravljeno i s rijekom Lar zbog vodoopskrbe Teherana. Godine 2012. pokrenuta je i prva faza opsežnog projekta Iranrud kojim se crpi voda iz Kaspijskog jezera (sal. 13,1‰ ), desalinizira u obalnim postrojenjima, te potom pumpa u cjevovode koji snabdijevaju Semnansku pokrajinu (~200,000.000 m³ godišnje). Površina navodnjavanih područja u Iranu je 82.970 km² (5. u svijetu).
Brane i umjetna jezera
mini|desno|300px| [[Karta i šematski razvedeni presjek projekata glavnih brana na porječju Karuna i Deza]] Oskudnost vode na području Irana još je od starog vijeka rezultirala gradnjom brana (perz. sad) i nasipa (perz. band) koji su predstavljali učinkovita građevinska sredstva u borbi protiv suše i odljeva vode, jednako kao i podzemni kanali poznati kao kanati. Iz historijske perspektive, Iran je jedna od malobrojnih zemalja koja ima milenijumsku kontinuiranu tradiciju u izgradnji velikih brana među kojima su neke od najstarijih :
Otkrićem cementa u 19. vijeku kao i razvojem građevinarstva i hidraulike došlo je do drastičnog napretka u tehnologiji gradnje brana diljem svijeta, pa tako i u cijelom Iranu. Zbog promjena u gospodarskoj politici i povećanja interesa za nenaftna područja energetike, iranska je vlada proglasila izgradnju brana strateškim interesom što je došlo do izražaja tokom 1990-ih i 2000-ih godina kada se diljem zemlje gradi veliki broj novih brana. Njihova važnost je višestruka s obzirom da služe ne samo kao golemi vodospremnici već i za energetiku, poljoprivredu, industriju i promet. S obzirom na orografske i hidrografske okolnosti većina takvih projekata smještena je u planinskim dijelovima zemlje, a najimpozantniji među njima je onaj tzv. karunskih kaskada u Huzestanu. Sastoji se od ukupno 16 planiranih brana odnosno umjetnih jezera na porječju Karuna i Deza čijim se ukupnim energetskim kapacitetom može mjeriti isključivo kineski sistem Tri klanca, a uključuje najvišu nasutu (Masdžid-Sulejman) odnosno najvišu betonsku branu na svijetu (Bahtijari − u izgradnji). Do 2010. godine dovršeno je pet od 16 brana (uz dodatne četiri u izgradnji) čime su stvorena umjetna jezera zapremnine ~10 km³ odnosno površine ~200 km² na nadmorskoj visini između 300 − 1800 m. Izuzevši karunske kaskade Iran je krajem 2000-ih gradio još 135 brana odnosno izrađivao studije za dodatnih 170 projekata čime se pozicionirao kao treći najveći graditelj brana u svijetu, iza Kine i Turske. Godine 2011. u zemlji je bilo operativno ukupno 538 brana.
Kanati
mini|desno|200px| [[Kanatni sistem uz aluvijalnu lepezu]] Od ranog starog vijeka Perzijanci i drugi iranski narodi bili su poznati po gradnji kanata, podzemnih vodovoda koji su smanjivali ovisnost o sezonskim kišama, površinskim vodotocima i bunarima. Zahvaljujući kanatima, velike količine prikupljenih podzemnih voda gravitacijom su izlijevane na površinu pa su neplodna pustinjska i stepska područja postala pogodnim za poljoprivredu. Neki od njih specifični su po tome da se pod površinom tla protežu i desecima kilometara. Inovacijom, usavršavanjem i širenjem upotrebe kanata tokom više hiljada godina iranske historije diljem surovih dijelova Iranske visoravni nicala su nova polja i farme, a time i nova naselja. Cjelokupno, kanati su u Iranu odigrali jednaku ulogu kao i velike rijeke u civilizacijama Egipta, Mezopotamije, Indije i Kine − doveli su do gospodarskog uspona i socijalnog zadovoljstva, a sredinom 1. milenij p.n.e. i do velike demografske odnosno političke ekspanzije ahemenidskog Irana. Kanati su kasnije širenjem tehnologije Putem svile došli u upotrebu i u Kini na istoku, te islamskom ekspanzijom i španskom kolonizacijom do Maroka odnosno Meksika na zapadu. Ovi drevni sistemi u Iranu za navodnjavanje koriste se i danas iako u manjoj mjeri nego ranije, a najstariji među njima u kontinuiranoj upotrebi datiraju se oko 1000. pne. Početkom 1980-ih prema stručnim procjenama u zemlji je bilo aktivno oko 25.000 kanata.
Fitogeografija
mini|225px|desno| [[Biotopi Irana:
Usprkos činjenici da 2/3 Irana čine stepe, polupustinje i pustinje, na njegovom tlu zabilježeno je oko 6000 vrsta paprati i kritosjemenjača što je neusporedivo više od ostalih zemalja u široj regiji. Također, biljni pokrov odnosno biome karakterizira izuzetna raznolikost − suptropske kišne i mješovite šume na jugu Kaspijskog jezera i sjevernim obroncima Alborza, sušne šume na zapadu Zagrosa, nisko grmlje i drača u unutrašnjosti, te polupustinjsko nisko raslinje (uključujući afričke tropske kserofite) uz obalna područja Perzijskog zaljeva. Ova raznolika geobotanička slika odražava velike kontraste u klimi diljem zemlje odnosno evoluciju flore koja se uglavnom odvijala na iranskom tlu, osobito u planinskim predjelima. Među takve autohtone primjere spadaju taksoni Astragalus, Acantholimon, Acanthophyllum, Nepeta, Onosma i Cousinia. Flora i vegetacija Irana također su obogaćene ostacima taksona koji su nekoć bili daleko rašireniji.
Bez obzira na razlike među stručnim klasifikacijama svjetskih fitogeografskih područja, teritorij Irana se prema porijeklu može podijeliti u dvije ekozone − holarktičku (ili palearktičku) unutrašnjost odnosno južnu obalnu zonu koja pripada paleotropisu (ili afrotropisu). Nadalje, holarktičko se područje dijeli na tri regije − evrosibirsku na sjeveru omeđenu dolinama Bodžnurda, rijekom Atrak i obroncima Alborza do 2500 m n. v., irano-turansku u prostranoj unutrašnjosti koja se nadovezuje na istočnu Anatoliju odnosno Afganistan i Pakistan, te saharo-arapsku u južnim nizijama tj. od Ilamske pokrajine i Huzestana do Makrana. Klasifikacija potonje regije nije ujednačena ovisno o stručnim izvorima i njen zapadni dio ponekad sa Sindom pripaja se paleotropisu, a granicom se najčešće smatraju sjeverni rubovi rodova Ziziphus i Acacia.
Sjeverne šume rasprostiru se na 110.750 km² (~7% teritorije) i mogu se okvirno podijeliti na nizijsku i planinsku bjelogoricu čija je granica određena gornjim rubovima vrsta osjetljivih na mraz kao što su Pterocarya fraxinifolia, Diospyros lotus, Albizia julibrissin i Parrotia persica. Karakteristične nizijske vrste su Quercus castaneifolia, Parrotia persica, Zelkova carpinifolia, Carpinus betulus, Carpinus orientalis, Albizia julibrissin, Gleditsia caspica, Acer velutinum i Fraxinus excelsior, dok uz rijeke najčešće rastu Pterocarya fraxinifolia, Alnus subcordata i Populus caspica. Fizionomiju ovih šuma djelomično određuje i zimzeleno grmlje, npr. Laurocerasus officinalis, Ilex spinigera, Ruscus hyrcanus, Hedera pastuchovii i Danae racemosa, te Buxus hyrcana na zapadu. U planinskim i nizijskim područjima postoji i obilje epifita poput mahovine, osobito endemskih vrsta Leucodon immersus, Palamocladium euchloron i Pseudoleskeella laxiramea koje nerijetko u potpunosti prekrivaju debla i grane stabala odnosno grmlja. Šume mangrova javljaju se uz obalu Makrana i Perzijskog zaljeva (osobito zapadno od Bandar-e Abasa odnosno između kopna i otoka Kešm), a među prevladavajuće vrste spadaju Avicennia marina, Halocnemum strobilaceum na većim visinama slanih močvara, te Rhizophora mucronata u izoliranim mjestima. Prorijeđene šume osjetljive na mraz u kojima prevadavaju Cupressus sempervirens i Thuja orientalis raspoređene su diljem zemlje − od dolina sjevernog masiva Alborz, preko Firuzabada u Farsu, do okoline Taftana u Balučistanu. Na svim navedenim područjima rasprostranjena je i Juniperus excelsa, a djelomično se javlja i u dolinama Zagrosa odnosno planinama u Kermanskoj pokrajini. Vrste koje prevladavaju na nižim visinama Zagrosa i u unutrašnjosti su hrast (Quercus brantii, Quercus infectoria, Quercus boissieri, Quercus libani i Quercus brantii), te Fraxinus rotundifolia, Acer monspessulanum, Pistacia khinjuk, Amygdalus communis i Pyrus syriaca.
Zimzeleno grmlje javlja se isključivo u podnožju Alborza, dok na njegovim većim visinama i u ostatku zemlje prevladavaju listopadne vrste. U sušnim krajevima postoji i niz kserofitskih vrsta grmova (npr. Tamarix), među koje se zbog niskih fizionomskih karakteristika ubrajaju i rodovi Acer odnosno Pistacia. Područja pustinjske klime uz Perzijski zaljev obiluju i invazivnim vrstama polupustinjskih grmova iz nubijsko-sindske regije − npr. Acacia nubica, Acacia sejal, Euphorbia larica, Periploca aphylla, Stocksia brahuica, Salvadora persica, te grmoviti Ziziphus. Ostale rasprostranjene vrste biljaka su razni sukulenti i halofiti u unutrašnjim slanim pustinjama ili na morskim obalama, trave i zeljasto bilje (npr. Aethionema, Medicago, Trigonella, Papaver, Anthemis, Senecio, Gnaphalium, Lactuca, Sonchus i Plantago) koje se rasprostiru na približno 900.000 km² travnjaka odnosno pašnjaka, dok se ograničen broj vrsta nalazi i u pustinjskim dinama (Stipagrostis pennata, Calligonum stenopterum, Calligonum bungei) ili na ekstremnim planinskim visinama (Oxytropidetea persicae). Diljem Irana zabilježeno je više od 1500 endemskih vrsta.
Fitogeografske značajke zajedno s klimatskim i pedološkim predispozicijama odnosno ljudskim djelovanjem odigrale su veliku ulogu u razvoju iranske poljoprivrede koja je prema produktivnosti jedna od najvećih u svijetu. Među voća po kojima se ističe među deset najvećih proizvođača spadaju badem, breskva, datulja, jabuka, kivi, lijeska, limun, marelica, naranča, pistacija, smokva, trešnja, šljiva, višnja, a među povrća krastavac, leća, lubenica, luk, rajčica, tikva, anis i slanutak. Među žitaricama najviše uspjeva pšenica čija je proizvodnja ravna ukrajinskoj, a veliku ulogu ima i proizvodnja začina poput šafrana (Crocus sativus) koji se naziva „iranskim crvenim zlatom”.
Zoogeografija
Zoogeografsku strukturu Irana kao u fitogeografskom slučaju karakterizira je pripadnost palearktiku. Diljem zemlje zabilježeno je oko 800 vrsta kralješnjaka, deseci hiljada vrsta beskralješnjaka, oko 500 vrsta ptica, 80 vrsta gmazova, te niz morskih i slatkovodnih vrsta riba. Glodavci su rasprostranjeni u svim dijelovima Irana, primjerice zečevi u šumskim odnosno miševi u pustinjskim i polupustinjskim krajevima. Šupljorošci općenito broje manje vrsta od drugih životinja, ali njihova se brojna stada i čopori mogu naći u svim krajevima − veprovi u močvarama uz Aras, losovi na Kavkazu, baktrijske deve u unutrašnjosti, te jeleni, divlje koze, kozorozi, divokoze i mufloni širom zemlje. Neparnoprstaši osim domesticiranih konja uključuju i perzijskog kulana, podvrstu azijskog divljeg magarca koji je ugrožena vrsta. Zvijeri uključuju psolike životinje (Canoidea) poput šakala, vukova, lisica i medvjeda (na Alborzu i u Balučistanu), te niz mačaka. Iran je do sredine 20. vijeka bio jedino svjetsko stanište triju od ukupno četiri vrste pantera − lavova (Fars), tigrova (kaspijska zona) i leoparda (Horasan), ali danas se očuvala samo posljednja i to u par stotina jedinki. Ostale mačke uključuju evroazijske risove, manje divlje mačke, te azijske geparde koji su kritično ugrožena vrsta.
Splonum
Splonum je naziv ilirske gradine i naziv jednog od rimskih područja (municipij) u Bosni i Hercegovini. Splonum se od više istraživača smještao na najrazličitija mjesta unutar prostora provincije Dalmacije (Stari Majdan na Sani, Vital kod Otočca, Šipovo, Komine kod Pljevalja).
Ilirski period
Prema nekim historičarima, Mezeji su imali utvrđeni grad, rudarski centar, koji se zvao Splonum (Splaunum), a nalazio se na rijeci Sani kod Starog Majdana. Sačuvan je epigrafski spomenik iz Salone koji spominje „curator reipublicae Splonistarum“ koji je, po svoj prilici, eraru u Saloni isporučivao prihode željeznih rudnika.
Njegov najstariji spomen vezan je za Batonov ustanak, kada se našao na udaru Germanikove Pounjske ofanzive u proljeće 9. god. n. e. Od 6. do 9. god, nakon tridesetogodišnje rimske okupacije, tokom Batonovog ustanka, Iliri su se posljednji put pokušali oduprijeti rimskom imperijalizmu. Tokom jeseni 8. godine n.e., slomljen je dio ustaničkog pokreta u Panoniji simboličkom predajom Batona Breučkog na obali rijeke Bathinus (Bosna) Tiberiju, vrhovnom zapovjedniku rimskih snaga na ratištu i kasnijem rimskom caru. Već u rano proljeće 9. godine započela je pod zapovjedništvom Germanika, favorita Augusta i miljenika rimske javnosti, velika ofanziva s ciljem proboja na sjeverozapadnom ratištu (širi prostor Pounja i sjeverozapadne Bosne),  konačno zauzimanje ustaničkih pozicija u dinarskom pojasu, izbijanje u zaleđe srednjeg Jadrana i konačno, spojanje sa Salonom i Naronom.
Opis događaja 9. g. n.e., dao je rimski istoričar Kasije Dion (Cass. DioL, 11, 1-2…Σπλαυ  Çνον...)  u ″Rimskoj historiji″:
Sudeći po Dionovom opisu Splonuma, on je za vrijeme ustanka bio veće i razvijenije naselje koje je posjedovalo dobro uvrđeni akropolj koji Germanik nije osvojio napadom, nego tek predajom njegovih branilaca koji su se u njega povukli nakon što je uništen vanjski obrambeni zid naselja.
Rimski period
U vrijeme nastanka natpisa na kojima se spominje Splonum, a interesantno je da se nijedan o njih nije našao na prostoru samoga Splonuma ili njegovog agera (nijedan nije pronađen na prostoru današnje Bosne), ovo nekadašnje ilirsko gradinsko naselje se transformiralo u gradsko naselje antičkog tipa koje je bilo i upravno i urbano sjedište istoimenog municipija - municipium Splonistarum.
Na natpisima na kojima se spominje Splonum evidentirano je osam osoba, od toga dvije sa flavijevskim, jedna sa ulpijevskim, dvije sa elijevskim i dvije sa aurelijevskim gentilnim imenom dok je jedna osoba sa drugim gentilnim imenom.
Mađarski historičar Géza Alföldy tvrdio je da je veća mogućnost da je ime grada bilo Siculatorum, a ne Splonum.
Geografija Poljske
Poljska jest država u Srednjoj Evropi. Zauzima površinu od 312.679 km2 i po površini je 69. država svijeta. Najveći dio države zauzima poljska ravnica, koja se prostire od Baltičkog mora na sjeveru do Karpata na jugu. Na sjeveru, Poljska posjeduje dvije prirodne luke, veću u blizini grada Gdańska i drugu na krajnjem sjeverozapadu, u blizini grada Szczecina i poljsko-njemačke granice.
Sjeveroistočni dio Poljske je poznat kao Mazursko-jezerski distrikt, sa oko 2.000 jezera, gusto obrastao šumom i rijetko naseljen. Južno od ovog distrikta, centralnim dijelom države prostire se poljska ravnica, do Sudeta na jugozapadu (poljsko-češka granica) i Karpata na jugu i jugoistoku (na granici sa Slovačkom i Ukrajinom). Centralna ravnica je formirana erozijom ledenjaka tokom pleistocenskog ledenog doba. Što se tiče klime, poljska se uglavnom nalazi unutar umjerenog klimatskog pojasa.
Topografija
Poljska se prostire 876 kilometara u pravcu sjever-jug i 689 kilometara od istoka ka zapadu. Prosječna nadmorska visina iznosi 173 metara, a samo 3% poljske teritorije, uz južnu granicu, je iznad 500 metara nadmorske visine. Najviši vrh je Rysy, koja se uzdiže 2.499 metara iznad mora a nalazi se 95 kilometara južno od Krakova, unutar planinskog masiva Tatri. Oko 60 km 2 poljske teritorije, duž obale Gdanjskog zaliva, se nalazi ispod nivoa mora.
Dubrava kod Tisna
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Hrvatskoj nalazila se u sastavu stare općine Šibenik.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2011. godine, Dubrava kod Tisna je imala 179 stanovnika.
Napomena: ''Do 1961. iskazivano pod imenom Dubrava, u 1971. i 1981. pod imenom Dubrava kod Tijesnoga, a 1991. Dubrava kod Tisnoga. U 1857., 1869., 1921. i 1931. podaci su sadržani u naselju Tisno. Do 1948. iskazivano kao dio naselja.''
Popis 1991.
Na popisu stanovništva 1991. godine, naseljeno mjesto Dubrava kod Tisnoga je imalo 203 stanovnika, sljedećeg nacionalnog sastava:
Nacionalni park Mljet
Mljet je nacionalni park u Hrvatskoj, a obuhvata sjeverozapadni dio otoka Mljeta, koji se proteže područjem od 5.375 hektara zaštićenog kopna i okolnog mora. To je područje novembra 1960 godine proglašeno nacionalnim parkom. U Nacionalnom parku su dva jezera: Veliko jezero i Malo jezero. Mljet ima i bogatu floru i faunu. U Nacionalnom parku žive zečevi, mungosi, divlje svinje, mufloni, jeleni, vjeverice, ptice, mnogo slatkovodnih i morskih riba i dr.
Rochdale AFC
Rochdale Association Football Club je profesionalni nogometni klub iz Rochdalea, Engleska. Trenutno nastupa u League One, trećem rangu engleskog nogometa.
Historija
Klub je osnovan 1907. godine. Član Football League postaje 1921. godine. Većinu svog postojanja klub je proveo u nižim ligama engleskog nogometa. Domaće utakmice igra na stadionu Spotland. 1962. godine Rochdale je igrao u finalu League Cupa.
August Horch
thumb|240x240px|August Horch u Horch automobilu, 1908. godina thumb|200x200px|Memorijalni natpis u [[Köln|Kölnu, Njemačka.]] August Horch (12. oktobar 1868 — 3. februar 1951) bio je njemački inženjer i pionir automobilizma, osnivač proizvodnog giganta koji je eventualno postao Audi.
Pribraća
Pribraća je naseljeno mjesto u općini Donji Vakuf, Bosna i Hercegovina.
August Horch
Proizvodnja
Prvi Horchov automobil je izgrađen 1901. godine. Kompanija se iselila u Reichenbach 1902. godine i Zwickau 1904. godine. Horch je napustio kompaniju 1909. godine nakon nesporazuma, te uspostavio konkurenciju u Zwickau. Njegova nova firma je sprva zvana Horch Automobil-Werke GmbH, ali zbog kršenja zakona oko naziva Horch, on je odlučio napraviti sljedeću automobilsku kompaniju. (Sud je presudio da je Horch bio registrirana marka na Horchove bivše partnere i August Horch nije više imao pravo da to koristi). Naknadno, Horch je nazvao svoju novu kompaniju Audi Automobilwerke GmbH 1910. godine, što Audi  na latinskom znači isto što i Horch na njemačkom.
Poslije Audija
Horch je napustio Audi 1920. godine i otišao u Berlin i radio razne poslove. Objavio je svoju autobiografiju, Ja sam pravio aute (Ich Baute Autos) 1937. godine. Također je služio na odboru Auto Uniona, nasljednika kompanije Audi Automobilwerke GmbH. Bio je počasni građanin grada Zwickau i imao je naziv ulice imenovan po njegovim Audi automobilima i u Zwickau i njegovom rodnom gradu Winningen. Bio je počasni profesor na Braunschweigovom univerzitetu za tehnologiju.
Teofano od Atine
Teofano od Atine (grč. Θεοφανώ) je bila bizantijska carica kao jedina zakonita supruga cara Staurakija, koji je samostalno vladao Bizantijskim carstvom od 26. jula 811. do 2. oktobra iste godine. Prema hronici svetog Teofana, carica Teofano je bila rodica carice Irene od Atine, koja je vladala od 797. do 31. oktobra 802. te se čini da je Teofano rođena u samoj Atini.
Biografija
Dana 20. decembra 807, Teofano se udala za Staurakija, koji je bio sin i suvladar cara Nikefora I. Pretpostavlja se da je Nikeforova supruga već bila umrla, šta bi značilo da je Teofano bila jedina carica na dvoru cara Nikefora, kao žena njegovog sina. Nikefor je ubijen u bitci 26. jula 811. te je Staurakije postao samostalni vladar, ali je bolovao te je uskoro abdicirao u korist svog šogora Mihaela, koji je postao car Mihael I Rangabe. Mihaelova supruga je bila carica Prokopija.
Staurakije i Teofano su se povukli u manastire te je Teofano osnovala svoj vlastiti manastir, Ta Hebraïka („jevrejski manastir“). Teofano i njen muž pokopani su zajedno u manastiru Svetog Trojstva u Konstantinopolju.
Zeta Herculis (zvijezda)
Zeta Herculis (ζ Herculis, ζ Her) je zvijezda u sazviježđu Herkul. Ima prividan sjaj oko 2.8. Udaljena je 35 sg. Ubraja se u dvostruke zvijezde. Primarna zvijezda spada u poddivove, s 45% većom masom od Sunčeve. Šest puta je sjajnija od Sunca. Sekundarna zvijezda je udaljena 1.5 uglovnih sekundi. Orbitalni period iznosi oko 4.45 godina. Zeta Herculis je član asterizma Keystone. Postoji i grupa zvijezda Zeta Herculis kojoj pored nje pripadaju: Phi-2 Pavonis (Paun), Zeta Reticuli (Mreža), 1 Hydrae (Vodena zmija) i Gliese 678 (Zmijonosac).
IC 4232
IC 4232 (također poznat kao ESO 508-61, IRAS 13206-2550, MCG -4-32-10 i PGC 46779) je galaksija koja je udaljena oko 433 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Vodena zmija. Najveći prečnik je 1,10 (139 hiljada sg) a najmanji 0,4 uglovnih minuta (50 hiljada sg). Prvo otkriće je napravio Royal Harwood Frost 4. maja 1904. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Jezera (Tisno)
Jezera su naseljeno mjesto u sastavu općine Tisno, na ostrvu Murteru, Šibensko-kninska županija, Republika Hrvatska.
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Hrvatskoj nalazila su se u sastavu stare općine Šibenik.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2011. godine, Jezera su imala 886 stanovnika.
Popis 1991.
Na popisu stanovništva 1991. godine, naseljeno mjesto Jezera je imalo 838 stanovnika, sljedećeg nacionalnog sastava:
Nogometni savez Ukrajine
mini|Stari logo Nogometni savez Ukrajine (ukrajinski: Українська Асоціація Футболу) najviše je nogometno tijelo u Ukrajini. Sjedište mu je u Kijevu.
Osnovan je 13. decembra 1991. Član je FIFA-e od 1992, kao i UEFA-e.
Nogometni savez Ukrajine organizira sljedeća takmičenja:
Pod kontrolom Saveza su i nacionalne reprezentacije: muška, ženska te ostale reprezentacije u omladinskim kategorijama: muške U-21, U-19, U-17, U-16 i ženske U-19, U-17.
Tribunj
Tribunj je naseljeno mjesto i općina u Hrvatskoj, u Šibensko-kninskoj županiji.
Kvalifikacije za Evropsko prvenstvo u nogometu 1980 - grupa 2
Kvalifikacije za Evropsko prvenstvo u nogometu 1980 - grupa 2 bila je jedna od sedam grupa u sklopu kvalifikacija za Evropsko prvenstvo 1980. U grupi je bilo pet reprezentacija, a primijenjen je Bergerov sistem takmičenja. Belgija, kao prvoplasirana u grupi, kvalificirala se za prvenstvo.
Tribunj
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Hrvatskoj nalazio se u sastavu stare općine Šibenik.
Kvalifikacije za Evropsko prvenstvo u nogometu 1980 - grupa 2
Utakmice
*Vrijeme odigravanja utakmica su prikazana po lokalnom vremenu mjesta gdje su utakmice igrane.
Tribunj
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2011. godine, općina odn. naseljeno mjesto Tribunj je imala 1.536 stanovnika.
Općina Tribunj
Napomena: Nastala iz stare općine Šibenik.
Popis 1991.
Na popisu stanovništva 1991. godine, naseljeno mjesto Tribunj je imalo 1.333 stanovnika, sljedećeg nacionalnog sastava:
Banka gena
thumb|250px|Jedna genska banka [[golubova]] thumb|250px|Jedna genska banka: četiri genotipa graha Banke gena su svojevrne ostave u kojima se  čuva genetički materijal. U užem smislu, predstavljaju kolekciju različitih DNK sekvenci iz nekog organizma kloniranih u vektore s ciljem jednostavne purifikacije, skladištenja i njihove analize.
Genske banke
Zavisno od porijekla DNK, postoje dva tipa banki gena. Ako se koristi genomska DNK, banka se označava kao genomska, a ako se koristi komplementarna DNK (kopija informacione RNK), onda se označava kao cDNK banka. Prilikom uspostavljanja banke gena treba voditi računa o tome koliko dobro ona predstavlja početni materijal, tj. da mora sadržavati provjereno originalne sekvence. Ako neka sekvenca nije klonirana, banka gena nije reprezentativna. Također, ako banka ne sadrži dovoljan broj klonova postoji vjerovatnoća da će neki geni nedostajati.
Moguće je izračunati broj rekombinanti koje se moraju nalaziti u banci gena da bi osigurali vjerovatnoću da banka sadrži određenu sekvencu po formuli: N = ln(1-P)/ln(1-a/b); gdje je: N − broj rekombinanti, P − željena vjerovatnoća prisustva određene sekvence (obično je podešena na 0.95 ili 0.99), a – prosječna veličina inserta i b − veličina genoma. Za ispravnost proračuna vrijednosti a i b moraju biti izražene u istim jedinicama.
Kada se radi o organizmima sa malim genomom, kao što je Escherichia coli, genomska banka može biti konstruisana u plazmidnom vektoru. U ovom slučaju samo 5000 klonova, sa prosječnom dužinom inserta od 5 kb, daje 99% mogućnost da je cijeli genom E. coli od 4.6 x 106 bp kloniran. Za organizme sa većim genomom, genomske banke se najčešće konstruišu korištenjem λ faga, kozmida ili vještačkog kvaščevog hromosoma. Ovi vektori mogu prihvatiti insert od 23 do 1000 kb, tako da je potrebno manje rekombinanti za kompletiranje čitavog genoma nego što bi to bilo u slučaju korištenja vektora sa manjim kapacitetom - plazmida. Kada se inserti ligiraju sa vektorskim molekulama, takve rekombinante su spremne za pakovanje i propagaciju i obezbjeđuju dugoročnu stabilnost arhiviranog inserta.
Genomske banke
Za pravljenje genomske banke, genomska DNK mora biti purificirana, a zatim isječena u fragmente koji veličinom odgovaraju kapacitetu izabranog vektora. Purifikacija genomske DNK eukariota odvija se u nekoliko faza koje obuhvataju preparaciju nukleusa, digestiju i ekstrakciju DNK. Ekstrakcija DNK prokariota vrši se direktno, a faze preparacije nukleusa i digestije nisu potrebne zbog karakteristične građe prokariotske ćelije. Dva su osnovna načina fragmentacije DNK: fizičko fragmentiranje i digestija restrikcijskim enzimima. Zajednička osobina oba načina fragmentacije DNK je dobijanje fragmenata slučajne veličine i rasporeda na DNK molekuli.