cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
T-72
Proizvodnja
Laserski daljinometri kod T-72 tenkova se počinju koristiti 1978 godine samo kod komandnih verzija dok su se standardno počeli koristiti 1985 godine kada su se također počeli ugrađivati snažniji motori od 840 KS (630 kW) V-84, eksplozivno-reaktivni oklop, stabilniji top, mogućnost ispaljivanja iz ijevi topa vođene protiv-tenkoveske rakete. Sa ovim stavkama T-72 tenk je bio ekvilalentno jak kao tadašnji skuplji T-80 tenk. 2000 godine počeo se koristiti oklop od osiromašenog uranija.
Češka
mini|desno|250px|T-72M4CZ
Bivša Istočna Njemačka
mini|desno|250px|FAB 172M trening vozilo
IC 1427
IC 1427 (također poznat kao MCG 2-56-10, PGC 67948 i UGC 11889) je eliptična galaksija koja je udaljena oko 359 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Pegaz. Najveći prečnik je 1,00 (104 hiljade sg) a najmanji 0,9 uglovnih minuta (94 hiljade sg). Prvo otkriće je napravio Truman Henry Safford 14. septembra 1866. godine.
T-72
Indija
mini|desno|250px|Ajeya MK2
Poljska
mini|desno|250px|PT-91 mini|desno|250px|WZT-3
Rusija, bivši SSSR
mini|desno|250px|Poljski T-72M1 u muzeju mini|desno|250px|Prijevoz Bjeloruskog T-72 mini|desno|250px mini|desno|250px|Finski T-72
Srbija
desno|mini|250px|Srpski modernizirani T-72
SFRJ
mini|desno|250px|[[M-84 tenk]]
Opis tenka
U biti T-72 tenk veoma sliči T-64 tenku koji se istodobno proizvodio. Za razliku od prijašnjih sovjetskih tenkova T-72 je imao samo tri člana posade što je posljedica ugradnje automatskog punjača topa.
Pokretljivost
Nuklearna, biološka, hemijska zaštita
IC 1427
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
T-72
Opis tenka
T-72 ima sveobuhvatan program nuklearne,biološke,hemijske zaštite. Unutrašnjost trupa i kupole tenka je obložena hemijskom tkaninom, što omogućava zaštitu posade u slučaju eksplozije nuklearne bombe. Posada dobiva čist zrak iz sistema filtera. Izvozna verzija T-72s nema zaštitu od zračenja koja je standard na ruskim T-72s koji su presvučeni slojem sintetičkog materijala koji sadržava olovo, koji pruža zaštitu od djelovanja radijacije i elektromagnetskog zračenja.
Oklop
Oklopna zaštita tenka je poboljšana svakom novom generacijom. Orginalna kupola tenka je izrađena od lijevanog čelika 280 mm debljine. Kasnije verzije tenka su izgrađene od višeslojnog (kompozitnog) čelika. T-72M od T-72A verzije se razlikuje po znatno slabijem oklopu što ga je činilo znatno slabijim od T-72A. Modernizirani T-72M1 je poboljšan slojem (16 mm) staklo-teksolita kojim se dobila bolja zaštita uz povećanje debljine oklopa od 32 mm. Kasniji modeli T-72, kao što je T-72B imaju vidno ispupčenu kupolu, u zapadnim zemljama poznata pod nazivom "Dolly Parton". Kasnije verzije T-72B, T-72B1 i T-72A imaju radioaktivnu zaštitu postavljenu i na krov kupole. Kasniji pregledi T-72 tenka od strane američkih i njemačkih analitičara nakon raspada SSSR-a su imali priliku uvida u T-72 tenkove sovjetske proizvodnje opremljene Kontakt-5 ERA oklopom, a pokazali su se kao neprobojni za najmodernije američke i njemačke tenkovske projektile, a to je izazvalo razvoj modernog zapadnog više probojnog tenkovskog streljiva, kao što su M829A2 i M829A3. Ruski tenkovski inženjeri odgovorili su sa novijim vrstama eksplozivno-reaktivog oklopa, uključujući Relikt i Kaktus. lijevo|mini|Indijski T-72 sa eksplozivno-reaktivnim oklopom
Naoružanje
Glavno naoružanje ovog tenka predstavlja top 2A46 125 mm, što znači da je taj top veći od zapadnog 105 mm i novijeg 120 mm topa. Međutim ovaj top ima mogućnost ispaljivanja vođenih protivoklopnih raketa, te također visokoeksplozivnih projektila (HEAT) kao i kinetičkih penetratora (APFSDS).
Glavni top prilikom dejstva pri udaljenosti od 1.800 m ima mogućnost pogreške od 1 m. Najveća udaljenost ispaljivanja POVR pri dobroj preciznosti je 4.800 m. Najveći doseg topa 9.100 metara.
Leštiny
mini|desno|300p|[[Distrikt Dolný Kubín]] Leštiny je selo i općina u distriktu Dolný Kubín u regionu Žilina na sjeveru Slovačke.
T-72
Opis tenka
Za nišanjenje se koristi relativno jednostavan uređaj TPD-2-49 s daljinomjerom (radi privlačne cijene na tržištu). Sprava je stabilizirana u vertikalnoj ravnini, a u nju se ručno unose podaci o tipu projektila, temperaturi i vlažnosti zraka i bočnom vjetru. Lijevo od topa je postavljen IC reflektor, koji omogućava promatranje i ciljanje noću, na daljinama do 800 m. Većina T-72 pronađena izvan bivšeg Sovjetskog Saveza nema laserski daljinomjer. T-72 namijenjeni izvozu imaju slabiji sistem upravljanja paljbom (SUP) i automatski punjač dok neki nemaju ni termoviziju.
Sekundarno oružje tenka je mitraljez PKT kalibra 7,62 mm, za koji se u vozilu nosi 2000 metaka. Na kupoli zapovjednika je postavljen protivavionski mitraljez 12,7 mm NSVT, s 300 metaka u borbenom kompletu.
Automatski punjač topa
U automatskom punjaču se nalaze 22 dvodijelna projektila, a u tenku se nosi još 17 rezervnih. Brzina gađanja je 6 do 8 projektila u minuti, a moguće je i ručno punjenje topa kada brzina paljbe iznosi 1-2 projektila u minuti. Primjena automatskog punjača omogućila je da se broj članova posade smanji na tri i da se smanje dimenzije i masa vozila. Međutim, ratna iskustva su pokazala da je smještaj municije u automatskom punjaču ispod kupole ozbiljna mana tenka T-72, jer pogodak u bok vozila može aktivirati municiju, kada dolazi do eksplozije koja momentalno uništava tenk i kupolu odbacuje nekoliko metara od tijela vozila.
Borbena upotreba
mini|desno|Irački T-72M 2006. mini|desno|T-72 tokom Zaljevskog rata
Korisnici
mini|desno|400 px|Sadašnji korisnici T-72 tenka označeni u svijetlo crvenoj boji, a bivši u tamno crvenoj boji. mini|desno|200 px|Češki T-72
Bivši korisnici
mini|desno|200 px|bivši rumunski T-72M mini|desno|200 px|T-72M1 u Izraelskom Yad la-Shiryon vojnom muzeju.
U bivšoj SFRJ
Jugoslavija je od SSSR-a kupila oko 90 T-72M tenkova s ciljem sagledavanja njihovih karakteristika, nakon čega je ubrzo pokrenuta proizvdonja pod licencom tenka M-84. Iako je u JNA tenk M-84 bio znatno brojniji, ipak je T-72 aktivno korišten do samog raspada SFRJ i u svim ratnim sukobima koji su uslijedili tokom 1990tih.
Jammu i Kashmir
Jammu i Kashmir se sastoji od tri jedinice: Jammu, Doline Kashmira i Ladakha. Srinagar je ljetni, a Jammu zimski glavni grad. Dolina Kashmira, isto tako poznata kao Kashmirska Dolina, je poznata po brojnim planinskim pejzažima. Poznat kao "Grad hramova", Jammu privlači desetine hiljada turista, isto kao i hinduističkih i muslimanskih hodočasnika svake godine. Ladakh, također poznat kao "Mali Tibet", je poznat po ljepoti svojih planina i budističkoj kulturi koja je ustanovljena još u 2. vijeku. Iako većina stanovništva ispovijeda islam, Jammu i Kashmir imaju velike i snažne zajednice hindusa, budista i sika.
Trojni savez (1882)
Trojni savez (sklopljen 20. maja 1882) bio je blok država koji su sačinjavali (Italija, Austro-Ugarska i Njemačko Carstvo) i koji će u u prvom svjetskom ratu biti poznat pod nazivom Centralne sile.
Bugarska i Osmanlijsko Carstvo naknadno su ušli u Prvi svjetski rat na njihovoj strani, ali je Italija ispočetka bila neutralna da bi se nakon potpisivanja Londonskog ugovora u zamjenu za obećano teritorijalno širenje na Trst i Dalmaciju pridružila Antanti i objavila rat Centralnim silama.
Holozoa
Holozoa je grupa (kladus) organizama koja obuhvata životinje i njihove najbliže jednoćelijske srodnike, a isključuje gljive.
Holozoa je također i stari naziv roda Distaplia iz grupe Tunikati. Kako su holozoae kladus koji obuhvata sve organizme srodnije životinjama nego gljivama, neki autoriih prepoznaju kao parafiletsku grupu kao što je Choanozoa, koja se uglavnom sastoji od Holozoa, isključujući  životinje.
Najpoznatije Holozoa, osim životinja, vjerovatno su hoanoflagelati, koji su veoma slični ćelijama Porifera; čak od 19. stoljeća javljale su se i teorije da su povezani sa sunđerima. Moguće je da je dublje je poznavanje pripadnika roda Proterospongia, kao najupotrebljivijeg primjera kolonijalnih hoanoflagelata, moglo pouzanije proniknuti  u porijeklo sunđera. Do prepoznavanja bliskosti ostalih jednoćelijskih holozoa  je došlo tokom 1990-tih.
Fosilni zapisi
Stariji fosili holozoa datiraju unazad do tonijskog perioda, prije oko 970 miliona godina.
Filogenija
Ispod je prikazano filogenetsko stablo na bazi multigenske analize iz 2011. Označeno je i prije koliko miliona godina (Mya) je kladus divergirao u nove grane.
Alternativna hipoteza je kladus Teretosporea.
Forbol
Razni forbolski estri imaju važna  biološka svojstva, kao što je sposobnost da u ulozi   tumorskih promotora,  putem aktivacije proteinske kinaze C. Ti estri se oponašaju diacilglicerole, tj. glicerolne izvedenice kod kojih su dvije hidroksilne grupe reagirale sa masnim kiselinama, formirajući estre. Najčešći forbolni estar je 12-O-tetradekanoilforbol-13-acetat (TPA), koji je poznat i kao  forbol-12-miristat-13-acetat (PMA). Upotrebljava se u biomedicinskim istraživanjima, kao alat  u modelima karcinogeneze. PMA, zajedno sa jonomicinom, se također koristiti i za stimuliranje aktivacije T-ćelija, proliferacije i proizvodnje citokina. Upotrebljava se i u protokolima za unutarćelijsko bojenje citokina.
Ukupna sinteza
Već su objavljeni podaci o ukupnoj sintezi forbola.
Gajret (društvo)
Društvene, političke i kulturne prilike Bošnjaka u austro-ugarskom periodu do osnivanja "Gajreta"
Austro-ugarska okupacija Bosne i Hercegovine predstavlja prijelomni trenutak u historiji Bosne i Hercegovine i Bošnjaka. Na prodiranje zapadnoevropske, kršćanske civilizacije i korjenite promjene u društvu Bošnjaci su u početku gledali sa nepovjerenjem i rezervom, te je stoga put prilagođavanja bio spor. Uzrok takvom stanju predstavljao je i državno-politički položaj Bosne i Hercegovine, koja je sve do aneksije 1908. nominalno bila pod vlašću osmanlijskog sultana.
Pro-režimska grupa, kiraethane i list "Bošnjak"
mini|lijevo|Mehmed-beg Kapetanović Ljubušak. Ipak, usvajanje tekovina zapadne civilizacije bilo je neminovno. Značajnu ulogu u tom procesu odigrala je grupa javnih i političkih radnika, čije je djelovanje došlo do izražaja u 1880-im. Tu grupu činili su feudalci, članovi gradskih vijeća, te nastavnici i službenici u vjerskim i vakufskim ustanovama. Najizrazitiji predstavnici ove grupe su: Mehmed-beg Kapetanović Ljubušak, Jusuf-beg Filipović, Mustafa Hilmi Hadžiomerović, Ibrahim-beg Repovac, Esad Kulović, Ibrahim-beg Bašagić, Esad Uzunić, Mahmud-beg Fadilpašić i dr. Ova grupa vršila je propagandu za prihvatanje nove vlasti putem književnog i publicističkog rada u kojem se razvijala i učvršćivala ideja o slavenskom porijeklu Bošnjaka, te potrebi približavanja Zapadu uz očuvanje vjerske specifičnosti. Prvi korak u tom pravcu predstavljalo je objavljivanje Ljubušakovog Narodnog blaga u Sarajevu 1887. To je bilo prvo djelo bošnjačkog autora napisano na latinici, koja je u to doba teško prodirala među Bošnjake. Istočno blago, Ljubušakovo djelo objavljeno u Sarajevu 1896, bilo je zbirka prevedenih arapskih, perzijskih i turskih izreka i poslovica. Ovo djelo otvorilo je put prevodilačkoj aktivnosti sa orijentalnih jezika, čime je do izražaja došla posrednička uloga Bošnjaka između Istoka i Zapada.
1888. pojavilo se i prvo izdanje djela Narodne pjesme Muhamedovaca u Bosni i Hercegovini Koste Hörmanna, a godinu dana kasnije i drugo. Izdavanje ovog djela imalo je za cilj približavanje bošnjačkog stanovništva austro-ugarskoj upravi, te je troškove pokrila Zemaljska vlada. Pro-režimska grupa okupljena oko Muslimanske čitaonice na Bentbaši i Ljubušaka inicirala je 1891. pokretanje lista "Bošnjak". List je zagovarao Kállayevu politiku, te potrebu savremenog obrazovanja i školovanja Bošnjaka, osporavajući pri tome predrasude koje o njima važe. Oko "Bošnjaka" okupili su se uglavnom pojedinci iz redova begovata i građanstva, kao i većina mlađe inteligencije. U prvim godinama izlaženja u listu su sarađivali skoro svi značajniji bošnjački intelektualci tog perioda: Riza-beg Kapetanović, Jusuf-beg Filipović, Edhem Mulabdić, Safvet-beg Bašagić, Fehim Spaho, Omer-beg Sulejmanpašić i dr. Postajući svjesni politike lista, jedan za drugim će odustajati od dalje saradnje. Iako je izlazio sve do 1910, a do 1906. bio jedini bošnjački politički list, "Bošnjak" je, zbog izrazite pro-režimske politike, isticanja uloge begovata u društvu, uske društvene baze te držanja po strani u borbi za vjersku i vakufsko-mearifsku autonomiju, zadnjih 10-ak godina svog postojanja bio sveden na marginu političkog i javnog života Bošnjaka.
Značajnu ulogu u prilagođavanju Bošnjaka novim prilikama odigrale su muslimanske čitaonice (kiraethane), na čije je postojanje, kao oblik udruživanja na kulturno-prosvjetnoj osnovi, vlast gledala sa nepovjerenjem i nerado ih dozvoljavala. Čitaonice su već imale znatnu tradiciju među Bošnjacima, s obzirom da su prve čitaonice otvorene krajem osmanlijske uprave, a u njima se raspravljalo o unutrašnjim i spoljašnjim političkim pitanjima. Kod drugih naroda tu ulogu su imala pjevačka društva: kod Srba "Sloga", kod Hrvata "Trebević" i kod Jevreja "La Lira". Pro-režimski orijentisana inteligencija otvorila je 19. jula 1888. Muslimansku čitaonicu na Bentbaši. U čitaonici su se okupljale prve generacije bošnjačkih književnika i istaknutih političkih radnika. Držana su predavanja o pitanjima iz političke i kulturne historije Bosne i Hercegovine, a kao gosti često su prisustovali predstavnici vlasti. Iz krugova kiraethane regrutovaće se kasniji saradnici "Bošnjaka". Imala je oko 140 članova i priručnu biblioteku, a predsjednik je bio Mahmud-beg Fadilpašić. Otvaranjem čitaonice započeo je proces kulturno-prosvjetnog udruživanja Bošnjaka. Do 1903. otvoreno je 13 čitaonica, a do 1911. čak 116. "Gajret" je po svom osnivanju dobijao dio prihoda čitaonica.
Školstvo i formiranje bošnjačke inteligencije
Odbacivanje vrijednosti nove civilizacije ogledalo se i u odbojnom stavu Bošnjaka prema državnim školama. U cilju približavanja Bošnjaka modernom obrazovanju, formirani su konvikti za učenike srednjih škola. Prvi konvikt otvorila je 1885. vakufska uprava u Morića hanu i u njemu je boravilo 50 učenika Velike gimnazije, preparandije i medrese. Ukinut je već 1887, vjerovatno zbog finansijskih problema. Postepeni rast interesa za školu među Bošnjacima doveo je do otvaranja novih konvikata: 1894. u Sarajevu, 1897. u Mostaru, 1899. u Banjoj Luci i 1904. u Tuzli. Od 1904. do 1913. broj pitomaca u konviktima povećao se sa 116 (52 u Sarajevu, 30 u Mostaru, 18 u Tuzli i 16 u Banjoj Luci) na 214 (89 u Sarajevu, 59 u Mostaru, 35 u Tuzli i 31 u Banjoj Luci). Vakufsko-mearifski sabor otvorio je 1914. i konvikt u Bihaću. Po osnivanju "Gajreta", veliki broj njegovih stipendista naći će svoj smještaj upravo u ovim konviktima, koje "Gajret" 1921. potpuno preuzima u svoju nadležnost.
U posljednjoj deceniji 19. vijeka pojavila se i prva, malobrojna generacija bošnjačkih mladića školovanih u evropskom duhu koji će na sebe preuzeti težak zadatak približavanja Bošnjaka zapadnoj civilizaciji. Broj bošnjačkih studenata na univerzitetskim centrima u Zagrebu, Beču i Grazu bio je mali i većim dijelom ograničen na mladiće porijeklom iz bogatijih porodica. Do 1900. bilo je svega 10 Bošnjaka sa fakultetskom spremom, od čega osam pravnika, te po jedan filozof i veterinar. Najistaknutiji predstavnici ove grupe su: Safvet-beg Bašagić, Edhem Mulabdić i Osman Nuri Hadžić. Grupi naprednjaka, kako su se sami nazivali, pripadali su i dijelovi građanske inteligencije, činovnika i trgovaca, od kojih je najznačajniji primjer Ademaga Mešić iz Tešnja, koji je novčano pomagao kulturne akcije. Naprednjaci su kritikovali "ahmedijaše", konzervativno sveštenstvo, smatrajući da su nedovoljno obrazovani, te da pogrešno tumače osnovna učenja islama. Imali su negativan stav prema pokretu za vjersku i vakufsko-mearifsku autonomiju, podržavajući mjere koje je poduzimala vlast.
Pokret za vjersku i vakufsko-mearifsku autonomiju
Pokret za autonomiju započeo je 1899. kao izraz nezadovoljstva Bošnjaka režimskom politikom, prije svega miješanjem u vjerske i vakufske poslove. Nizom propisa iz 1880-ih, režim je potčinio vjersku i vakufsku organizaciju svojoj vlasti, nastojeći smanjiti veze između Bošnjaka i Istanbula. Pokret nije bio ograničen samo na vjerska pitanja, već se protezao i na agrarnu politiku, sistem okupacione uprave i organizaciju vlasti. Na čelo pokreta stavio se manji dio sveštenstva, te age i begovi. Program pokreta zahtijevao je autonomiju Bosne i Hercegovine pod suverenitetom sultana. Uspostavljena je saradnja sa vođama srpskog pokreta za crkveno-školsku autonomiju na zajedničkoj platformi oslobođenja od Austro-Ugarske, na što je kritički gledala inteligencija koja je većim dijelom prihvatila hrvatsku nacionalnu orijentaciju. Društvena i klasna pozicija vođstva pokreta bitno je uticala na njegov program. Koristeći se zaostalošću bošnjačkog stanovništva, te njegovoj privrženosti Osmanlijskom Carstvu i vjerskim osjećajima, interesi vodećih slojeva promicani su kao opći interesi Bošnjaka.
Širenje srpstva među Bošnjacima
Nacionalno izjašnjavanje muslimana javlja se krajem 19. i početkom 20. vijeka. Širenje srpske nacionalne misli u početku je imalo bolje rezultate izvan Bosne i Hercegovine, nego u njoj samoj. Na pojavu prvih srpski orijentisanih muslimana značajan uticaj izvršila je politička emigracija koja se poslije okupacije, a naročito poslije ustanka 1882, formirala sa centrima u Istanbulu i Beogradu.
Istanbulska i beogradska emigracija
Najznačajnije ličnosti istanbulske emigracije bili su muftija Mehmed Šemsekadić i Ibrahim ef. Đumišić. Kasnije se ovoj emigraciji pridružio i Ali Fehmi ef. Džabić, vođa pokreta za autonomiju. Ova emigracija osnovala je i klub koji je brojao oko 500 članova, a čiji predsjednik je bio Ali Šefket ef. Junuzefendić iz Travnika, profesor turskog jezika na Srpskoj gimnaziji u Istanbulu. Ova grupa bila je pro-srpski, a još više pro-turski nastrojena.
mini|desno|Osman Đikić, najistaknutiji predstavnik srpske nacionalne ideje među muslimanima. Uticaj na Bosnu i Hercegovinu vršio se preko muslimana koji su se školovali u Turskoj. Propagiranje srpske ideje vršeno je preko srpskog poslanstva u Istanbulu, Srpske gimnazije i lista "Carigradski glasnik". Značajnu ulogu imao je Aćim Čumić, bivši premijer Kneževine Srbije, koji je materijalno pomagao đake i upisivao ih, uz posredstvo srpske vlade, na istanbulske škole, posebno licej Sulejmaniju. Stipendisti srpske vlade bili su Osman Đikić, Sulejman Abdagić, Hajdar Čekro i dr. Beograd je izbjegavao direktno stipendirati muslimane, te je novac dijeljen preko povjerljivih ljudi. Prema jednom izvoru, vlada je preko popa Stijepa Trifkovića dostavljala novac Tajibu ef. Saračeviću koji ga je potom davao siromašnijim studentima. U ovaj transakciji učestvovao je i Mustaj-beg Halilbašić. Ova aktivnost nije prošla bez uspjeha jer se pored Đikića i Avde Karabegovića Halidbegovog kao Srbi javljaju i: Salih Safvet Bašić, Salim Muftić, Mehmed Remzi Delić, Fehim Musakadić, Velija Sadović, Sulejman Hafizadić, Mustafa Fočo, Ahmed Traljić, Adem Brkić i drugi. Gotovo svi pojedinci iz istanbulskog kruga kasnije će djelovati kao aktivisti "Gajreta".
U Beogradu se poslije ustanka 1882. javljaju Derviš-beg i Jusuf-beg Ljubović iz Nevesinja i beogradski muftija Sulejman Faladžić iz Mostara. Jedno vrijeme im se pridružio i Mehmed ef. Spahić, također iz Mostara. Emigrantima iz Bosne i Hercegovine, a posebno muslimanima, u Srbiji se ukazivala velika pažnja. Od 1896. do 1905. emigranti su u Beogradu izdavali list "Bosansko-hercegovački glasnik". Srpska nacionalna akcija vršila se i preko brošura, od kojih je jedna od značajnijih O stanju Bosne i Hercegovine Derviš-bega Ljubovića koju je izdalo Društvo Sv. Save 1895. Pisana je u oštrom anti-okupatorskom tonu i prožeta je srpskom nacionalnom ideologijom, te zagovara prisajedinjenje Bosne i Hercegovine Kraljevini Srbiji kao jedino moguće rješenje bosanskohercegovačkog pitanja. Osim muslimana, autor Srbima smatra i bosanskohercegovačke Hrvate. Ova beogradska grupa brzo je izgubila značaj te nije došla do izražaja ni djelovanjem u "Gajretu".
Aktivnosti Osmana Đikića, Omer-bega Sulejmanpašića i Smail-age Ćemalovića
Srpska nacionalna misao na najplodnije tlo naišla je među muslimanima Mostara, koji je krajem 19. i početkom 20. vijeka predstavljao aktivan nacionalni i politički centar. U Mostaru je u to doba djelovala mlada generacija srpskih književnih, kulturnih i javnih radnika okupljenih oko lista "Zora" (Aleksa Šantić, Svetozar Ćorović i Jovan Dučić). Muslimani srpske orijentacije sarađivali su u "Zori" i "Bosanskoj vili", a posredstvom književnih veza i sa srpskim listovima izvan Bosne i Hercegovine. Jezgro te grupe činili su Đikić, Karabegović i Omer-beg Sulejmanpašić. Ideja nacionalizovanja muslimana došla je do izražaja u zajedničkoj zbirci pjesama Pobratimstvo, čiji su veći dio zauzimale Đikićeve pjesme. U ovoj zbirci izraža se odanost sultana i isti se veliča, dok je Crna Gora opjevana kao simbol slobode, a Srbija kao pijemont nacionalnog okupljanja. Dvije godine kasnije Đikić je izdao i prvu samostalnu zbirku Muslimanskoj mladeži u kojoj pokušava izmiriti islamsku etiku sa nacionalnom. Đikić je svoje političko djelovanje započeo u "Musavatu" pruživši podršku Muslimanskoj narodnoj organizaciji.
Omladinski pokreti
Uticaj srpske mostarske sredine i nacionalno-politička djelatnost muslimana srpske orijentacije bili su značajan faktor u brzom prodiranju srpstva među mostarskom muslimanskom omladinom. S obzirom da su vlasti u srpstvu vidjele opasnost po svoju vlast i interese na Balkanu, izjasniti se Srbinom značilo je i deklarisati se neprijateljem Austro-Ugarske. Mostarska omladina učestvovala je u tri tajna đačka udruženja: "Slobodi", "Matici" i "Predhodnici". U ovim se društvima razvijala srpska nacionalna misao, te su đaci upoznavani sa srpskim javnim, književnim i nacionalnim radnicima. Najznačajniji članovi ovog školskog pokreta bili su: Avdo Hasanbegović, Šukrija Kurtović, Ibrahim Alajbegović, Husein Brkić i dr. Borbenost srpskog nacionalizma privlačila je sve veći broj omladine: đačke organizacije imale su 1907. svega sedam muslimana, a 1911. oko 100.
Prelaskom nekoliko Mostaraca u Sarajevsku gimnaziju ovaj se pokret proširio i u Sarajevu. U srpskoj nacionalnoj akciji istakao se Behdžet Mutevelić. U nacionalizovanju muslimanske omladine u pravcu srpstva značajnu ulogu odigrao je i list "Srpska omladina", kojeg je pokrenuo Ćemalović nakon Đikićeve smrti i gašenja "Samouprave". U "Srpskoj omladini" sarađivali su: Ćemalović, Hamid Svrzo, Šukrija Kurtović, Hasan Rebac, Smail-aga Šarić, Mehmed Zildžić i dr.
U Beču je muslimanska omladina formirala društvo "Zvijezda". Jedan dio te grupe usvojio je srpsku nacionalnu orijentaciju te se uključio u previranja nastala povodom aneksije. Predsjednik "Zvijezde" Hajdar Čekro, zajedno sa Avdom Sumbulom, aktivno je učestvovao u sastavljanju memoranduma protiv aneksije, čiji je inicijator bio Emigrantski klub iz Istanbula i u kojem se isticala privrženost Srba i muslimana Turskoj. Čekro i Sumbul su u Istanbulu, pored prisustovanja skupštini pro-srpskog đačkog društva "Nada istoka", boravili i kao tajni izaslanici Egzekutivnog odbora MNO, te su bili zaduženi predati pismo Ali-bega Firdusa, predsjednika EO, predsjedniku Emigrantskog kluba te pismo Halilbašića beogradskom muftiji Mehmedu Deliću. Kada je njihovo prisustvo u Istanbulu postalo nepovoljno, napustili su grad uz pomoć Miroslava Spalajkovića, srpskog poslanika u Turskoj. Dvije godine pred Prvi svjetski rat, predsjednik "Zvijezde" bio je Hamid Svrzo, koji je ujedno bio i "Gajretov" povjerenik za Beč. U Zagrebu se među srpski orijentisanom omladinom isticao Avdo Hasanbegović, urednik "Srpskog vijesnika".
Balkanski ratovi i Prvi svjetski rat
Tokom Balkanskih ratova, nekoliko muslimanskih dobrovoljaca ratovalo je na strani Srbije: Mustafa Golubić, braća Kurtović, Hasan Rebac i Meho Ćišić. Muslimana je bilo i u Mladoj Bosni, a najpoznatiji je Muhamed Mehmedbašić. I u Prvom svjetskom ratu pojedini muslimani ratovali su kao srpski dobrovoljci. Krajem 1916. i početkom 1917, u okviru Dobrovoljačkog korpusa Srba, Hrvata i Slovenaca formirana je muslimanska četa sa oko 300 boraca, čiji je komandant bio Šukrija Kurtović. Svojom aktivnošću posebno se isticao Hasanbegović, kojeg je Nikola Pašić, srpski premijer, uzeo za sekretara nakon posjete Kijevu. U pripremama za stvaranje nove države, Kurtović je sa svojim saradnicima izradio memorandum o stanju i položaju muslimana u novoj državi i uputio ga srpskoj vladi na Krf. Najveći dio srpski orijentisanih muslimana uključio se poslije 1918. u srpske političke stranke i pružao punu podršku novom režimu. "Gajret" su smatrali pogodnom platformom za djelovanje među muslimanima.
Nastanak ideje i formiranje Privremenog odbora
Osnivanje "Gajreta" 1903. bilo je rezultat rada inteligencije okupljene oko "Behara". Prva ideja o pokretanju potpornog društva potekla je 1900. od braće Defterdarević, Ahmed-bega i Ibrahim-bega, koji su pripadali prvoj generaciji fakultetski obrazovanih Bošnjaka. Izrađena su bila i pravila društva, ali se ideja nije realizovala zbog bojazni od slabog odziva i nezainteresovanosti širih krugova. U Beču je vlada 1899. osnovala Institut za bosanskohercegovačke visokoškolce s namjerom da omladinu vaspita u duhu okupatorske politike. Studentima su u konviktu bile ograničene političke slobode te zabranjeno pridruživanje drugim studentskim organizacijama. Shvativši namjere vlasti, bošnjački i srpski studenti su se pobunili protiv takve politike, na što je uprava konvikta odgovorila oduzevši im stipendije i izbacivši ih. Mnogi studenti našli su se u teškom stanju, bez sredstava za život i nastavak studija. Pismo bošnjačke akademske omladine iz Beča 1902. upućeno sarajevskim nastavnicima potaklo je neslužbeni sastanak učitelja u Ruždiji na zimu gdje se pojavila ideja o osnivanju društva koje bi pomagalo siromašne učenike osnovnih i srednjih škola. Tom sastanku prisustovali su Bašagić, Mulabdić, Hajdar Fazlagić, Salih Aličehić, Šerifović, Ahmed Šćeta i Sejdali-beg Filipović, koji je kao novinar bio zadužen da rezultat sastanka saopći javnosti.
Učesnici zimskog sastanka razišli su se zadatkom da preko ljeta 1902. ispitaju raspoloženje prema osnivanju jednog takvog društva. Prijem je, naročito u provinciji, bio pozitivan. Bašagić je potom sazvao sastanak u Ruždiji na Bentbaši kojem je prisustovalo 40-50 ljudi, među kojima i nekoliko pristalica pokreta za autonomiju poput Mustaj-bega Halilbašića i Ahmed-bega Hende, koji je izjavio da neće podržati osnivanje društva i napustio sastanak zajedno sa Halilbašićem. Ovime je i samo osnivanje društva dovedeno u pitanje, ali je ipak zaključeno da se ono formira, te je imenovan Privremeni odbor da izradi pravila. U Privremeni odbor ušli su: Bašagić, Muhibić, Hilmi Hatibović, Halid-beg Hrasnica, Hodžić i Fazlagić. Pri sastavljanju pravila, odboru su poslužila pravila "Prosvjete", ranije odobrena od vlasti. Krajem 1902. odbor je po sastavljanju pravila poslao molbu vlastima za osnivanje društva. Vlada nije našla nikakvih prepreka te je 12. januara 1903, nakon nebitnih nadopuna, usvojila i odobrila nacrt pravila društva. Poslije toga, odbor je u "Beharu" i "Bošnjaku" uputio poziv na upisivanje u društvo. U pozivu je došla do izražaja spoznaja o zajedničkim interesima Bošnjaka: "drvo na drvo se naslanja, a čovjek na čovjeka. I mi muslimani u Bosni i Hercegovini prisiljeni smo, da se među se potpomažemo, a nikad svi zajedno nemamo na koga da se oslonimo. Mi smo ostavljeni sami sebi, teško će drugi za nas osjetiti našu bol".
Osnivačka skupština
Osnivačka skupština, koja se očekivala sa velikim nestrpljenjem i neizvjesnošću, zakazana je za 20. februar 1903. u Kiraethani na Bentbaši. I pored prikrivenih pokušaja vlade da razbije ovu inicijativu, skupštini je prisustovalo oko 100 ljudi, među kojima i izaslanik vlasti Eduard Koszler. Uz činovnike, učitelje i nekoliko trgovaca, skupštini su prisustovali i brojni sarajevski vjerski autoriteti: reisul-ulema Mehmed Teufik Azabagić, vrhovni šerijatski sudija Nurudin Hafizović, muderis Šerijatske škole Hasan Spaho; te gradonačelnik Nezir Škaljić i gradski zastupnici Mahmud-beg Fadilpašić, Fehim Čurčić, Sulejman-beg Sulejmanpašić, Esad Kulović, Reuf Uzunić i Avdaga Šahinagić.
Skupštinu je otvorio Bašagić koji je u uvodnom govoru odao priznanje pokretačima inicijative, te, služeći se argumentima iz islamske dogmatike i tradicije, opravdavao osnivanje potpornog društva. Osnivanju su se usprotivili Kulović i Osman Nuri Hadžić, koji su smatrali da još nije vrijeme za takav potez. Istup Hadžića predstavljao je za većinu prisutnih neugodno iznenađenje. Na Kulovićev prijedlog, rješavanje spora prepušteno je reisul-ulemi Azabagiću koji je dao odobrenje za osnivanje društva. Nakon toga, Bašagić je i formalno Kulovićev prijedlog o odgodi osnivanja stavio na glasanje. Osim Kulovića, Hadžića i 11 istomišljenika (uključujući Šahinagića, Sulejmanpašića, Fadilpašića, Hamdi-bega Mutevelića i Ibrahim-bega Čengića), svi ostali glasali su protiv. Kulović i Hadžić su potom, sa sedam svojih sljedbenika, napustili skupštinu. Iako je većina podržavala prijedlog da sudija Hafizović postane predsjednik društva, on je to odbio pa je umjesto njega izabran Bašagić. U sastav prvog Glavnog odbora ušli su: Bašagić kao predsjednik, Hrasnica kao potpredsjednik, Hodžić kao sekretar, Fazlagić kao blagajnik, Berberović, Pertev i Mustafa Hadžirustanagić kao revizori, Mulabdić, Muhibić, Kapetanović i Aličehić kao odbornici, te Fehim Spaho, Hatibović i Čurčić kao odborski zamjenici.
Sama osnivačka skupština naišla je na nerazumijevanje i otpor. S obzirom da Zemaljska vlada nije imala nikakvog učešća u osnivanju "Gajreta", ona ga je željela odgoditi za povoljnije vrijeme, jer je sumnjala da ga neće podržati šire bošnjačke mase poznavajući njihov stav o savremenom školovanju i obrazovanju, mada joj je odgovaralo osnivanje takvog društva jer bi odvuklo bošnjačke studente od stipendija "Prosvjete" i "Napretka". Osnivanje nacionalnih kulturno-prosvjetnih društava bilo je u skladu sa politikom vlasti, jer je time onemogućavana bliža saradnja između naroda. Vlast je strahovala da bi "Gajret" mogao postati politički centar okupljanja, što će se i desiti 1907, ali je bila preduhitrena događajima, a nisu postojali, s obzirom na postojanje "Prosvjete" i "Napretka", ni formalni razlozi da se ne dozvoli rad društva. Zbog nemogućnosti javnog protivljenja osnivanju "Gajreta", akcija vlade svela se na zakulisne radnje i odane ljude. Ipak, vast nije imala nikakvog razloga za negodovanje jer su u upravu "Gajreta" ušli ljudi koji su politički bili daleko od opozicije. Sami članovi GO dali su garanciju vlasti da će društvo ostati u rukama ljudi odanih režimu.
Pokret za vjersku i vakufsko-mearifsku autonomiju otvoreno se suprostavio osnivanju "Gajreta" zbog nepovjerenja prema svemu što se odvijalo izvan njihove borbe i mimo njihove kontrole. Postojale su i sumnje da formiranje društva režira vlast. Oštre zamjerke upućene su i na 3. član Statuta "Gajreta", prema kojem se materijalna pomoć daje samo učenicima srednjih i viših škola u Bosni i Hercegovini i Austro-Ugarskoj, čime su izostavljeni studenti teoloških zavoda, prije svega u Istanbulu i Kairu.
Na skupštini se otvoreno ispoljilo mimoilaženje mlađe generacije koja je samostalno istupala bez uplitanja režima i starije generacije režimskih službenika kojoj su pripadali Kulović i Hadžić. Kulović je u suprostavljanju vidio priliku da se približi pokretu za autonomiju, naslutivši povoljan ishod te borbe. Postojale su i namjere vlasti da se Kulović postavi za predsjednika društva što je on onemogućio svojim stavom. Hadžićevi motivi bili su lične prirode. I ranije je između njega i Bašagića dolazilo do sukoba u zajedničkom radu u uredništvu "Behara". Istup na skupštini produbio je sukob i doveo je do konačnog rascjepa Hadžića sa Bašagićem i "Beharom". Hadžić je kasnije tvrdio da se osnivanje "Gajreta" odvijalo po namjerama i uz saglasnost vlasti.
I sam reisul-ulema Azabagić, pro-režimski nastrojen, bio je protiv osnivanja "Gajreta", ali se našao u delikatnoj situaciji jer su isti stav zastupali i predstavnici pokreta za autonomiju. Činjenica da je odluka o formiranju društva prepuštena reisul-ulemi govori o velikom vjerskom uticaju na kulturna i društvena pitanja Bošnjaka u tom vremenu.
Reakcije i posljedice
Osnivanje "Gajreta" izazvalo je interesovanje i oduševljenje i u krugovima izvan Sarajeva. Najveći broj čestitki putem telegrama došao je iz Tešnja, a telegrame čestitke slali su i pojedinci iz pokreta za autonomiju. Na popularisanju "Gajreta" angažirao se "Behar". Još prije osnivanja društva objavljen je članak o njegovoj koncepciji, a po osnivanju čitav 21. broj posvećen je tom događaju. Pored izvještaja o toku osnivačke skupštine, "Behar" je objavio Bašagićevu "Gajretovu" himnu, koju je potpisao pod svojim pseudonimom Muhibi, pjesmu "Gajret" Riza-bega Kapetanovića, brzojavne pozdrave, pravila društva i dr. I u narednim godinama intenzivno je praćen rad društva, te su objavljivani izvještaji sa skupština, članci, apeli i sl. Istovjetnu pažnju "Gajretu" davao je i "Bošnjak", izvještavajući o radu i uspjesima društva. Reakcija hrvatske i posebno srpske štampe, koje su tek registrovale pokretanje "Gajreta" bez širih analiza, našla se na udaru "Bošnjaka". U novinama "Bosnische Post" izašla su dva članka o osnivanju "Gajreta", u kojim se pobijaju uvriježena shvatanja o Bošnjacima kao nepodobnim za prihvatanje zapadne kulture, te se taj događaj slavi kao pobjeda zapadnih ideala.
Osnivanje "Gajreta" razriješilo je i dilemu o potrebi prihvatanja savremenog obrazovanja i nauke, te predstavlja jedan od značajnijih zaokreta u novijoj historiji Bošnjaka. S druge strane, osnivanje "Gajreta" predstavljalo je i samostalno istupanje mlađe generacije inteligencije oslobođeno od režimskog uticaja, za razliku od ranijih bošnjačkih akcija na kulturnom planu u austro-ugarskom periodu.
Prva faza "Gajretovog" djelovanja i formiranje MNO
Preuzimanjem "Gajreta" od strane političkog vođstva MNO 1907. otvorila se mogućnost bržeg razvoja i organizacionog jačanja, ali je društvo uvučeno u politička zbivanja što će imati velikog uticaja na kasniji razvoj i orijentaciju. Ovaj događaj označava kraj prve faze u razvoju društva, u kojoj je glavnu ulogu imala inteligencija. U ovoj fazi "Gajret" je učvrstio svoju organizaciju i proširio svoje djelovanje u gotovo sve krajeve Bosne i Hercegovine, iako je imao skromnu podršku. Na kulturno-prosvjetnom planu, djelatnost "Gajreta" bila je, zbog manjka finansijskih sredstava, ograničena na dijeljenje stipendija. Izdavačka djelatnost pokrenuta je izdavanjem kalendara. Rad društva bio je ometan nesuglasicama u GO do kojih je došlo već poslije 2. redovne skupštine kada su ga napustili Halid-beg Hrasnica, Fehim Spaho, Džemaludin Čaušević i Avdaga Šahinagić. Sukobi su kulminirali pred održavanje 4. redovne skupštine kada je blagajnik Fehim Spaho, uz podršku revizora, stupio u štrajk, što je protumačeno kao pokušaj obaranja vodećih ljudi iz GO, prije svega Bašagića. Taj sukob riješen je kompromisom. Sukob koji se desio 1907. odvijao se na liniji već prisutnih sukoba između bošnjačkih političkih grupacija. Skupina naprednjaka do tada je držala kontrolu nad svim kulturno-prosvjetnim institucijama ("Behar", "Gajret", sportsko društvo "El-Kamer", Muslimanski klub, Islamska dionička štamparija, čitaonice, trezvenjački klubovi i dr).
Namjere MNO i očekivanja naprednjaka
Ovakav potez EO odrazio se i na dio inteligencije, posebno akademsku omladinu, koja se počela približavati i solidarisati sa pokretom za autonomiju. Prvi znak toga bile su bajramske čestitke koje su studenti iz Beča uputili EO, na što je uprava konvikta reagovala kažnjavajući ih. Sredinom 1907. akademska omladina izdaje Proglas na narod Bosne i Hercegovine. Najistaknutiji omladinci, u cilju suzbijanja političkog angažiranja omladine, osuđeni su na vremenske kazne i gubitak građanskih prava, čime su izgubili stipendije. To nije imalo željeni efekat jer je studentima "Gajret" dodijelio stipendije i omogućio im završetak studija.
Potez EO naišao je na simpatije i naprednjaka koji su ga protumačili kao poziv na zajednički rad i okupljanje svih bošnjačkih snaga, bez obzira na političke stavove, u rješavanju problema od zajedničkog interesa. Dio naprednjaka, na čelu sa Bašagićem, nastojao je sredinom 1907. postići sporazum sa MNO, nudeći joj usluge i pomoć u ostvarenju programa; do toga nije došlo zbog sukoba oko "Gajreta". Dalji razvoj situacije pokazao je da su očekivanja naprednjaka bila previše optimistična.
Vođstvo MNO željelo je preuzeti društvo u svoje ruke, te iz njega odstraniti uticaj naprednjaka. Na zaključku donesenom 31. maja 1907. u Budimpešti, EO je zahtijevao od miletskih odbora da upišu što više članova u "Gajret" kako bi društvo prešlo u "narodne ruke" radi službe "narodnim željama i intencijama". Ovaj zaključak naišao je na žestoku reakciju GO "Gajreta" koji je izdao Otvoreno pismo Slavnom Egzekutivnom odboru muslimanskog naroda. Nakon toga, Bašagić je u "Musavatu" napadan kao politički protivnik "narodnog pokreta" i aneksionaš, dok su kritike bili pošteđeni ostali članovi GO, posebno Mulabdić i Hodžić, koji su, prema "Musavatu", imali punu podršku i povjerenje narodnih predstavnika. Od takvih pisanja distancirao se Firdus čime je postalo jasno da se kampanja protiv Bašagića odvijala izvan kontrole EO. Napadi na Bašagića imali su i političku pozadinu, s obzirom da je pro-srpska inteligencija okupljena oko "Musavata" u Bašagićevom približavanju MNO vidjela prijetnju savezu muslimanskog i srpskog pokreta. Podršku "Musavatu" pružala je "Srpska riječ", koja se također uključila u kampanju protiv Bašagića.
5. redovna skupština
5. redovna skupština održana je u prostorijama Društvenog doma 5. jula 1907. u napetoj atmosferi. Propaganda "Musavata" nije ostala bez rezultata, te je skupštini prisustovalo oko 1.000 članova, od čega preko 300 izvan Sarajeva. U cilju obezbjeđivanja većine svojih pristalica na skupštini, EO je pozvao članove svojih pododbora na savjetovanje koje je održano dan ranije na Ilidži. Ipak, do očekivanog sukoba nije došlo. Dan ranije sklopljen je sporazum prema kojem su naprednjaci pristali da se povuku iz uprave "Gajreta" pod uslovom da se na kandidacionu listu novog odbora stave Mulabdić i Hodžić. Skupština je protekla mirno i bez incidenata, uz nastojanje učesnika da se izbjegnu sukobi i optužbe te da se skupštini da pomirljiv ton. Za predsjednika GO izabran je član EO Mahmud-beg Fadilpašić, dok je ostatak odbora popunjen na osnovu liste koju je ispred EO predložio Šerif Arnautović: potpredsjednik Hodžić, tajnici Aličehić i Halilbašić, blagajnici Mulabdić i Muhamed Salić, revizori Berberović, Alija Lutvo i Ibrahim Rezaković, odbornici bez funkcije Salim Muftić i Mustafa Denišlić, te odborski zamjenici Fejzaga Hadžišabanović i Husein-aga Nezirhodžić. Preuzimanjem "Gajreta" od strane MNO, većinu uprave nisu više činili predstavnici inteligencije već zemljišnih posjednika i dr.
Aktivnosti nove uprave
Prelazak u ruke MNO u određenom se smislu pozitivno odrazio na "Gajret". Povećanje broja članova (4.082 krajem 1907) stvorilo je svestranije mogućnosti ispunjavanja kulturno-prosvjetnih i humanih ciljeva društva. I pored toga, uprava nije bila zadovoljna brojem članova, a EO MNO konstatovao je na sastanku u Banjoj Luci 6. oktobra 1907. da je očekivao mnogo veći odziv. Već sljedeće godine broj članova pao je na svega 1.445, iz razloga što je veliki dio novih članova upis smatrao stranačkom obavezom koju je nakon preuzimanja društva smatrao okončanom. Prošireni program obuhvatao je stipendiranje učenika na izučavanju savremenih zanata te na teološkim studijima. Iako se vlada protivila proširenju programa, ipak je 1908. dozvolila promjenu pravila, djelimično i zbog toga što je usljed manjka vjerskih kadrova dolazila u nezavidnu situaciju pri popunjavanju upražnjenih mjesta u Šerijatsko-sudačkoj školi i Ulema-medžlisu. Uz punu podršku MNO, društvo je u školskoj godini 1907/8. dodijelilo 137 stipendija i 36 potpora u iznosu od 35.547 kruna. Apel EO miletskim odborima na upisivanje djece u srednje škole, sa ciljem stvaranja inteligencije bliske narodu, naišao je na veliki odjek, posebno u Hercegovini i Posavini.
Jedan od značajnijih poteza nove uprave bilo je pokretanje lista sa istoimenim nazivom, radi redovnijeg informisanja o radu društva. Prvi broj, pod uredništvom Mulabdića, izašao je 15. augusta 1907. Od petog broja ulogu urednika preuzeo je Halilbašić. Iako prvobitno koncipiran da služi u društvene svrhe, list "Gajret" je dolaskom Osmana Đikića na mjesto glavnog urednika 1909. prerastao u književni časopis, koji je odigrao značajnu ulogu u književnom i prosvjetnom formiranju muslimanske čitalačke publike. Povećan broj članova i proširen program rada nametali su potrebu organizacionog jačanja i širenja društva, te je broj povjerenika povećan već 1907, obuhvativši 68 mjesta u Bosni i Hercegovini. Uticaj MNO na rad društva došao je do izražaja pri imenovanju novih ili smjenjivanju starih povjerenika što je naišlo na otpor naprednjaka. Kako pokušaji izbacivanja naprednjaka iz "Gajreta" često nisu bili uspješni, u mnogim mjestima postojala su po dva povjerenika. U nastojanju da se poboljša organizaciona struktura i poboljšaju finansijske prilike, na 6. skupštini donesena je odluka o formiranju pododbora.
Reakcija Zemaljske vlade i posljedice
Zemaljska vlada pridavala je veliki značaj borbi oko "Gajreta", te je slala česte i iscrpne izvještaje Zajedničkom ministarstvu finansija. Vlada je, kao i naprednjaci, bila ogorčena sastavom novog GO u kojem su mahom bili zastupljeni srbofili. Neraspoloženju vlade prema "Gajretu" doprinosili su i nagovještaji, bez stvarne osnove, o spajanju "Prosvjete" i "Gajreta", te namjeri nove uprave o dodjeli stipendija za školovanje u Beogradu. Zemaljska vlada tražila je od Zajedničkog ministarstva finansija da se u novi tekst Statuta uvrsti i odredba o izričitom isključenju politike iz rada društva, što je ministarstvo odbilo.
Hamza Balje
Hamza Balje je kosovski političar goranske zajednice i nekadašnji poslanik u Skupštini Kosova (2010-2014). Dva puta imenovan za zamjenika Ministra.
Rođen je 13. septembra 1970. godine u Restelici. Diplomirani je ekonomista.
Gajret (društvo)
Reakcija Zemaljske vlade i posljedice
Preuzimanje "Gajreta" od strane MNO nije suštinski uticalo na osnovu i svrhu društva, ali je "Gajret" uvučen u političko-stranačke sukobe što će posebno doći do izražaja u monarhističkoj Jugoslaviji. Relativno lahka pobjeda MNO ukazivala je na slabost i uskost društvene baze naprednjaka, dok je brzo postizanje sporazuma ukazivalo na nepostojanje dubljih motiva sukoba.
Hamza Balje
Osnivač je Centra Demokratske Unije (CDU). U cilju očuvanja goranske nacionalne zajednice i zajedničkog djelovanja na boljoj poziciji Goranaca, stranka je tokom 2018 integrisana u Jedinstvenu goransku partiju.
Oženjen je, otac troje dece.
Gajret (društvo)
Formiranje MNS
Preko "Bošnjaka" i "Muslimanske svijesti", a uz podršku "Hrvatskog dnevnika", naprednjaci su vodili kampanju protiv nove uprave "Gajreta", prenaglašavajući pro-srpsku orijentaciju i tendencije u društvu. Uprava "Gajreta" optuživana je da stipendije dijeli samo onim đacima iste nacionalne i političke orijentacije, te da se pretvara u dispozicioni fond za propagandu srpske politike. Napadi naprednjaka naročito su se pojačali pred 6. redovnu skupštinu 1908, s namjerom da se poljulja ugled odbora. Uprava "Gajreta" na napade je reagovala pokretanjem sudskog spora.
6. redovna skupština i dolazak Đikića
Na 6. redovnoj skupštini, održanoj 10. jula 1908, ponovo su ubjedljivu pobjedu ostvarile pristalice MNO. U sastav GO ušli su: Fadilpašić kao predsjednik, Hodžić kao potpredsjednik (u martu naredne godine zamijenio ga je Halilbašić), Pertev i Mustafa Islamović kao tajnici, Ibrahim ef. Sarić kao blagajnik, Lutvo, Berberović i Mustafa Fočo kao revizori, Mustaj-beg Mutevelić, Muftić, Rifat Tatarević, Salić, Čengić i Mulabdić kao odbornici, te Jusuf Mehmedbašić, Hadžišabanović, Asim-beg Paloš i Muhamed ef. Džabija kao odborski zamjenici. Pokušaji naprednjaka da sabotiraju rad skupštine nisu uspjeli, te su se oni u cilju obaranja zaključaka skupštine obratili vladi zahtijevajući saziv nove skupštine jer prethodna navodno nije imala potreban broj članova. Protest su uložili Jakub Ešref-beg Filipović (vlasnik "Bošnjaka"), Ekrem Šahinović, Seid Ali-beg Filipović, Ajni ef. Bušatlić i Sadi-beg Gluhbegović, a podržali su ga članovi "Gajreta" iz Tešnja, Banja Luke, Bihaća, Ljubuškog i Dervente, te bivši odbornici GO iz Sarajeva: Fehim Spaho, Mustafa Denišlić, Ahmed Šćeta, Zija Rizaefendić i dr. Vlast je podržavala naprednjake u pokušajima da ometaju rad društva. Preostali naprednjaci u GO svojim su stavom otežavali i sprečavali donošenje odluka. Zbog neslaganja s većinom, ubrzo su GO napustili Mulabdić i Denišlić. Izlazak Denišlića izazvao je neugodnu situaciju jer je pravilima bilo predviđeno da u odboru mora biti jedan akademski obrazovan član. GO je, kršeći pravila društva, to mjesto popunio zamjenikom, te je u novom pravilniku iz 1908. izostavio član o prisustvu jednog akademski obrazovanog člana.
Na dalju politizaciju društva i sukobe u njemu uticao je dolazak Osmana Đikića, na poticaj Šerifa Arnautovića, na mjesto sekretara. Đikićeve uslove (plata od 3.000 kruna godišnje, osiguranje na 20.000 kruna u slučaju povrede ili smrti, sloboda političkog djelovanja i prihvatanja svih poslova i zvanja koja se mogu obavljati izvan odbora) skupština "Gajreta" prihvatila je jednoglasno uz zaključak da su oni skromni s obzirom na Đikićevu sposobnost i ugled. Dolazak Đikića u "Gajret" zatekao je naprednjake nespremnim i predstavljao je veliko iznenađenje. Vlast je u Đikićevom dolasku vidjela jačanje srpskih tendencija u društvu, te namjeru MNO da se još jače istakne opozicioni karakter "Gajreta". Na odborskoj sjednici održanoj poslije skupštine, potpredsjednik Hodžić pokušao je blokirati dolazak Đikića u "Gajret", a pošto to nije uspjelo dao je ostavku. Razloge napuštanja "Gajreta" objavio je u zagrebačkom "Obzoru". Politički sukobi uticali su na gubljenje interesa šireg članstva što se odrazilo u rapidnom opadanju broja članova.
Aneksija i stranačka pregrupisavanja Bošnjaka
Aneksija Bosne i Hercegovine imala je za posljedicu nova pregrupisavanja i polarizaciju unutar bošnjačkog građanskog pokreta i stranki. MNS se na skupštini održanoj 31. januara 1910. reorganizovala u Muslimansku samostalnu stranku, napustivši otvorenu hrvatsku nacionalnu identifikaciju. Ugašen je kompromitovani list "Muslimanska svijest", a pokrenuta "Muslimanska sloga". I pored toga, samostalci su za većinu Bošnjaka predstavljali oportunistički i pro-režimski elemenat, te nisu uspjeli privući šire slojeve niti ugroziti poziciju MNO. Priznavanje aneksije i napuštanje opozicionog stava od strane MNO doveli su do nezadovoljstva mlađih aktivista okupljenih oko "Musavata", koji se pod vođstvom Đikića, Ćemalovića i Husage Ćišića izdvajaju i pokreću list "Samouprava" kao organ muslimanske demokratske struje. Takva situacija imala je odraza i na "Gajret" u kojem su dojučerašnji saradnici postali ogorčeni neprijatelji. To se posebno odrazilo na Đikića, urednika "Samouprave", čiji je kritički stav prema "Musavatu" i prvacima MNO prouzrokovao kampanju MNO protiv njega, pa se čak postavljalo i pitanje opstanka "Gajreta".