cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Salih Jalimam
Biografija
Rođen je u Zenici 30. septembra 1951. godine. U rodnom mjestu završio je osnovnu školu i gimnaziju. Filozofski fakultet, Odsjek historija završio je u Sarajevu gdje je 11. februara 1975. diplomirao temom ''Crkva bosanska u 15. vijeku (na primjeru testamenta gosta Radina)''. Magistrirao je 24. maja 1982. temom Susret franjevaca i dominikanaca na teritoriji srednjovjekovne bosanske države. Doktorirao je u Tuzli 23. novembra 1998, odbranivši doktorsku disertaciju pod naslovom Djelatnost dominikanaca u srednjovjekovnoj Bosni. Radio je u osnovnoj i srednjoj školi, Muzeju grada Zenice i u Centru vojnih škola Armije RBiH. Predavao je srednjovjekovnu historiju na Filozofskom fakultetu u Tuzli, Pedagoškom fakultetu u Bihaću, Fakultetu humanističkih nauka u Mostaru i Pedagoškom fakultetu u Zenici. Od 1. oktobra 2005. angažovan je na Pravnom fakultetu Univerziteta u Zenici na katedri: Historija države i prava Bosne i Hercegovine. Dekan je Pravnog fakulteta u Zenici (do 24. decembra 2009.) i šef katedre historije države i prava i Predsjednik vijeća postdiplomskog studija na Pravnom fakultetu u Zenici (do 24. decembra 2009). Bio je član Upravnog odbora Univerziteta u Zenici i Senata Univerziteta, a sada je član Senata Bošnjačkog instituta, Savjeta BZK "Preporod" Sarajevo. Bio je član Redakcije Godišnjaka Društva historičara BiH, Gračaničkog glasnika i časopisa Stav, glavni i odgovorni urednik Zbornika radova Pedagoškog fakulteta i Društvenih istraživanja.U zvanje višeg asistenta, uža naučna oblast: Historija Bosne i Hercegovine u srednjem vijeku izabran 11.11. 1996.godine (Filozofski fakultet Univerziteta u Tuzli) a u docenta, nastavno-naučna oblast Historija srednjovjekovne bosanske države 22. 2. 1999. (Filozofski fakultet Univerziteta u Tuzli). U nastavno-naučno zvanje vanredni profesor za naučnu oblast: Historijske nauke na Pravnom fakultetu Univerziteta u Zenici izabran je 25. 1. 2006. Redovni profesor je bio od 28. januara 2011. (Pravni i Filozofski fakultet Univerziteta u Zenici) i Fakultet humanističkih nauka Univerziteta „Džemal Bijedić“ u Mostaru. Preminuo je 26. aprila 2019. u Sarajevu.
Jalimam je napisao veći broj radova iz historije Bosne i Hercegovine. Polje naučnog interesa je široko. Najbolje rezultate je ostvario na polju vjerskih prilika u srednjovjekovnoj Bosni, naročito pišući o bogomilima, franjevcima i dominikancima, te o historiji Zenice. Učestvovao je sa referatima na više međunarodnih naučnih skupova i konferencija.
Larva
mini|desno|250px|Različite vrste larvi insekata Larva ili ličinka u zoologiji je naziv za jedan od prijelaznih oblika od jaja do odraslog stadija kod životinja koje prolaze kroz proces metamorfoze.
Najpoznatije grupe životinja s larvenim stadijem su insekti kao i vodozemci. Pri tome, ličinke žaba imaju zaseban naziv, punoglavci, a kod leptira zovu se gusjenice.
Ličinke izgledaju sasvim različito od odrasle životinje, a često imaju i sasvim različit način života. Na primjer, ličinke komaraca žive u vodi, dok su odrasli insekti kopnene životinje.
Ovaj razvojni stadij ne mora uvijek biti kratko, prijelazno razdoblje. Neke životinje veći dio svog života provedu u ovom obliku. Tako hruštevi (rod Melolontha) kao ličinke žive dvije do pet godina, dok je život odraslih insekata ograničen na samo par sedmica. Još ekstremniji je slučaj nekih vrsta iz reda vodenih cvjetova, čiji je vijek kao odrasle jedinke ograničen na samo nekoliko sati. No, postoje i vrste koje još u stadiju ličinke dostižu spolnu zrelost i nikada ne dovrše preobrazbu (neotenija), naprimjer meksički vodozemac aksolotl.
Topkapi saraj
mini|250px|Pogled na Topkapi saraj sa [[Bosfora]] Topkapi saraj (Carigradski dvor, na turskom, Topkapı Sarayı, "Dvorac topovskih vrata," nazvan po obližnjim vratima - kapiji, sa topovima) naziv je osmanlijskog carskog dvorca, smještenog u Istanbulu (Konstantinopolju ili Carigradu), Turska. Ovaj dvorac je bio sjedište Osmanlijskog Carstva od 1465. do 1853. Dvorac je sagradio sultan Mehmed II, 1459; gradnja je dovršena 1465. Dvorac je smješten na krajnjem dijelu uzvišenog rta koji pruža pogled na Zlatni rog i Mramorno more, sa očaravajućim pogledom na Bosfor. Dvorski kompleks se sastoji od mnogobrojnih manjih zgrada koje su grupisane u četiri zasebna dvora, koji su odvojeni vratima. Topkapı su glavna vrata na ulazu u kompleks, prema kojima je dvor i dobio ime.
Vinje (čvor)
Slovenija:
Parma Calcio 1913
Parma Football Club (bivši naziv Parma Associazione Calcio), najčešće samo Parma, je profesionalni nogometni klub koji se takmiči u italijanskom prvom rangu profesionalnog takmičenja, Serie A.
Historija
Klub je smješten u istomenom gradu u pokrajini Emilia-Romagna. Osnovan kao Verdi Football Club u julu 1913. godine, u decembru je promijenio ime. Parma domaće utakmice igra na stadionu Ennio Tardiniju kapaciteta 27.906 sjedećih mjesta još od 1923. godine.
Ipak Parma nikada u historiji nije osvojila Serie A i do 90-tih godina prošlog stoljeća nije posjedovala nijedan značajan trofej. Od tada osvojili su tri trofeja Kupa Italije, jedan Superkup Italije kao i dva puta Kup UEFA te po jednom UEFA Superkup i Kup pobjednika kupova i to sve u periodu od 1992. do 2002. godine. U tom periodu, tačnije u sezoni 1996/97 su ostvarili najbolji plasman u domaćem prvenstvu kada su bili drugi i u tom periodu su ozbiljno ugrožavali dominaciju velike trojke; Juventusa, Milana i Intera koji su i jedini klubovi u Italiji koji imaju više evropskih trofeja od Parme.
Igrači
''Posljednja izmjena: 24. august 2018.''
Fatnica
Fatnica je naseljeno mjesto u općini Bileća, Bosna i Hercegovina.
Branimir Štulić
Branimir "Johnny" Štulić (rođen 11. aprila 1953) jest jugoslavenski muzičar, frontmen grupe Azra.
Biografija
Otac Ivan Štulić, porijeklom iz Nina (kod Zadra), radio je kao oficir u tenkovskim jedinicama Jugoslovenske narodne armije (JNA), u kasarni u Skoplju. Godinu dana nakon što je Johnny rođen, njegova majka Slavica rodila je drugo dijete, sestru Branku. Sa 5 godina vraća se u NR Hrvatsku jer je njegov otac dobio premještaj u Jastrebarsko, blizu Zagreba.
Muzička karijera
Karijeru je počeo u bendu "Balkan Sevdah band" svirajući sopstvene pjesme kao i neke obrade The Beatlesa i folk muzike. Bend je 1977. promijenio ime u Azra. U prvoj postavi benda bili su Jura Stublić, Marino Pelajić i Mladen Juričić. Sastav se munjevito popeo na sam vrh jugoslovenske rock scene.
U Nizozemskoj živi od 1986. Od 1989. pod svojim imenom izdao je solo albume Balkanska rapsodija (1989) i Balegari ne vjeruju sreći (1990). Štulić je 1991. u Sarajevu snimio album Sevdah za Paulu Horvat (izdan 1995)
Hrvatski jezik
Hrvatski jezik je južnoslavenski standardni jezik kojim govori 4,2 miliona ljudi u Hrvatskoj (po popisu stanovnika 2001.), te neodređen broj ljudi u drugim državama. Službeni je jezik u Republici Hrvatskoj, Bosni i Hercegovini, Crnoj Gori, Vojvodini (Srbija) i u Gradišću (Austrija).
Branimir Štulić
Muzička karijera
Nakon jugoslovenskih ratova Štulić je snimio dva albumu u Beogradu, Srbija i posljednji Blase 1997.
Diskografija
Branimir Štulić je autor desetak albuma, od kojih su mnogi prodati u tiražu većem od sto hiljada primjeraka. Po službenim podacima nekadašnjeg Jugotona, Štulić je prodao više od milion nosača zvuka do rata.
Hrvatski jezik
Na dijalekatskom nivou, hrvatski jezik obuhvata dijalekte čakavskog, kajkavskog i štokavskog narječja. Hrvati u Gradišću (Austrija) služe se posebnim, gradišćansko-hrvatskim jezikom koji je čakavsko-štokavski amalgam. U osnovama hrvatski jezik je sličan bosanskom i srpskom standardnom jeziku.
Nauka koja se bavi hrvatskim jezikom naziva se kroatistika.
Početak hrvatskog jezika
Prvo pismo hrvatskog jezika bila je glagoljica, za koju se pretpostavlja da su je u Hrvatsku donijeli učenici Ćirila i Metodija. Ubrzo se javlja i drugo pismo, ćirilica (nastala izvorno u Bugarskoj u Preslavu), koja je, došavši u Bosnu također prošla kroz više grafijskih i pravopisnih promjena, te je tako nastao specifičan vid ćirilice, bosančica, kojim su se služili Bošnjani, ali je pismo bilo u upotrebi nekad i među Hrvatima. Latinica u hrvatski jezik ulazi kasnije, u 14. vijeku, tako da do 1300ih Hrvati pišu na tri pisma: glagoljici, bosančici ili zapadnoj ćirilici i latinici.
Prvi pisani spomenici Hrvata na slavenskom jeziku su Bašćanska ploča (ostrvo Krk, 11. vijek), dijelovi Kločevog glagoljaša (11. vijek), te Valunska ploča (Istra, 11. vijek). To su tekstovi na staroslavenskom s elementima narodnog govora, pisani uglavnom glagoljicom. Međutim, zlatno doba pismenosti i književnosti na hrvatsko-crkvenoslavenskom pada kasnije, u 14. i 15. vijeku (Misal kneza Novaka, Hrvojev misal, Petrisov zbornik, Berčićeva zbirka). Ta vrsta književnosti uglavnom prestaje sredinom i krajem 15. vijeka. Sljedeća važna pojava je raslojavanje staroslavenskog i dijalekatska diferencijacija. Od 12. do 15. vijeka, na području od Sutle do Timoka dolazi do pojave niza dijalekata koji se mogu klasificirati u tri narječja, čakavsko, štokavsko i kajkavsko:
mini|desno|Faust Vrančić, prvi hrvatski rječnik, 1595. godina
Međutim, izuzetno je zanimljiva pojava interdijalekta na kojem prva značajna djela u 16. vijeku objavljuju Antun Dalmatin i Stjepan Konzul Istranin. Taj miješani čakavsko-štokavsko-kajkavski jezik karakterističan je u 17. vijeku za tzv. Ozaljski krug, kojeg su njegovale velikaške porodice Zrinski i Frankopani. Najvažnija djela na tom hibridnom idiomu su dali Zrinski, Frankopan, kao i Pavao Ritter-Vitezović u epu, te Belostenec u velikom rječniku od preko 2.000 stranica. Taj interdijalekt doživljava javni slom pogubljenjem Zrinskog i Frankopana 1671. od strane Bečkog dvora. Ipak i nakon toga neki književnici u Hrvatskoj još pišu ovim interdijalektom - donedavno Stjepko Težak i danas najviše M.H. Mileković, a sada je to iznova postao na internetu i službeni jezik nove Čakavsko-kajkavske Wiki-enciklopedije (chak.volgota.com). Inače je ovo već vijekovima bio izvorni narodni govor dijela sjeverozapadne Hrvatske (8% stanovnika), te ga i danas koriste npr. Ozalj, Fužine, Buzet i niz sela u slivu Mirne, Kupe, Mrežnice, Sutle itd.
Hrvatski standardni jezik
Štokavski ili novoštokavski je postao osnovom hrvatskog standardnog jezika zbog društvenih okolnosti koje su potisnule čakavsko narječje na rubove hrvatskog etničkog prostora i dovele do slabljenja kulture zasnovane na njemu. Hrvatski jezik je formativan, tj. njegova bitna karakteristika je jezični purizam ili sklonost zamjenjivanja tuđih riječi domaćim neologizmima ili novotvorenim riječima. Još jedna osobina tog jezika je tronarječnost, tj. činjenica da se hrvatski kao sistem dijalekata sastoji od kajkavskog, čakavskog i štokavskog.
Ilirski pokret i 19. vijek: dovršetak standardizacije
Osnivanjem Jugoslavenske Akademije u Zagrebu, druga polovina 19. vijeka je u Hrvatskoj obilježena borbom tzv. filoloških škola, među kojima se ističu dvije: Zagrebačka, u neku ruku nastavljač Ilirskog pokreta, te "hrvatskih vukovaca", ili sljedbenika ideja srpskog jezičnog reformatora Vuka Karadžića. Mladogramatičari ili "hrvatski vukovci" se dijele u dva ili tri naraštaja, međutim, najveći uticaj su imali oni na prijelazu 19. u 20. vijek. Trajne zasluge mladogramatičara su stabilizacija hrvatskog pravopisa na glasovnoj osnovi, te utemeljenje standardnog jezika na novoštokavštini.
Zagrebačka škola je nasljednik ilirskih ideja, pa je hrvatski jezik pokušavala u 1870-im godinama i kasnije oblikovati u mnogim vidovima pazeći na ostale slavenske jezike (slovenski, ruski, češki,..). Stoga njihovo insistiranje na korijenskom pravopisu, razlikovanju padeža u množini (koji su u novoštokavštini izjednačeni u dativu, lokativu i instrumentalu), obzir prema ostalim hrvatskim narječjima, te neke druge karakteristike. Najznačajnija djela Zagrebačke škole ostaju veliki rječnici Bogoslava Šuleka u kojima je izgradio modernu hrvatsku terminologiju na svim poljima, tako da je hrvatski (i ne samo hrvatski) nezamisliv bez njegovih neologizama (pojam, vodovod, olovka, nogostup, veleizdaja, kišobran, računovođa,..). Jedan od posljednjih značajnih književnika koji je uglavnom još pisao jezikom zagrebačke škole, bio je Ksaver Šandor Đalski (1854-1935) - čija djela su posmrtno prerađena i iznova izdana fonetskim pravopisom. Nakon njega, kroz više decenija, jezik zagrebačke škole uglavnom nestaje iz javnosti, ali se dijelom obnavlja od 1971. do danas, pa ga sada u Hrvatskoj opet zastupaju, koriste i razrađuju lingvisti Laszlo Bulcsu, Ivo Škarić, Zorislav Šojat i Marijan Krmpotić, te književnici Mato Marčinko, Branko Petener, M.H. Mileković i drugi.
Svjetsko prvenstvo u košarci 1970.
Svjetsko prvenstvo u košarci 1970 je međunarodno košarkaško takmičenje održano u Jugoslaviji i to u Sarajevu, Splitu, Karlovcu, Skoplju i Ljubljani, od 10. do 24. maja 1970. Ovo je bilo prvo Svjetsko prvenstvo koje je održano izvan Južne Amerike.
Trstenik (Orebić)
mini|280px|Trstenik, križ pokraj rimokatoličke crkve Trstenik je naseljeno mjesto u sastavu općine Orebić, Dubrovačko-neretvanska županija, Republika Hrvatska.
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Hrvatskoj nalazio se u sastavu stare općine Dubrovnik.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2021. godine, Trstenik je imao 115 stanovnika.
Popis 1991.
Na popisu stanovništva 1991. godine, naseljeno mjesto Trstenik je imalo 106 stanovnika, sljedećeg nacionalnog sastava:
Ulazni uređaji
Ulazni uređaji se koriste za unošenje podataka u neku vrstu mašine, najčešće u računar.
Trstenik
Hrvatska:
Kosovo:
Makedonija:
Slovenija:
Srbija:
Religija
mini|Simboli različitih religija Za većinu osoba religija je organizirani sistem vjerovanja i bogoslužja koje stavljaju Boga u središte.
Za neke druge religija označava vjerovanje u veći broj bogova a postoje i osobe koje ne posjeduju neku tradicionalnu vjeru ili religiju već prakticiraju neku vrst vjerovanja na svoj lični način, nevezano od organizovanih religija. Ipak većina zemaljskog stanovništva vjeruje da je nekakva vrhunaravna sila uticala na stvaranje svijeta i da ima bar donekle uticaj i na život pojedinaca.
U današnje vrijeme religija je sistematizirana na primitivne religije: animizam i supernaturalizam te svjetske religije: teizmi i sistemi apstraktnih vjerovanja (taoizam, budizam).
Religije
Glavne svjetske religije :
Drevne religije:
Weepinbell
Ime Weepinbell dolazi od engleske riječi "bell" = zvono (što se odnosi na njegov prijašnji oblik, Bellsprouta), i "weeping" = uplakan; žalostan, riječ koja se često koristi u nomenklaturi biljaka koje se savijaju, kao što je žalosna vrba (weeping willow). Njegovo japansko ime, Utsudon, vjerovatno je inspirirano riječju "utsubokazura", japanskim izrazom za vrčastu biljku mesožderku.
Biološke karakteristike
Weepinbell imobilizira svoje protivnike koristeći Otrovni prah (Poisonpowder) i Kiselinu (Acid). Progutat će bilo što, samo da se kreće, i probaviti ga svojim želucem, koji istovremeno luči neutralizirajuću tekućinu koja ga štiti od snažnih kiselina koje luči njegov želudac. Ako je njegov plijen veći od njega samog, upotrijebit će Oštricu lista (Razor Leaf) da bi ga razrezao na manje komadiće da bi ga mogao progutati. Weepinbell koristi veliku kuku na repu da bi se zakačio za vitice i grane drveća.
Weepinbell uvelike nalikuje na Bellsprouta, no bez nogu. Za razliku od Bellsprouta, više voli skakutati uokolo.
U videoigrama
Weepinbella se može razviti iz Bellsprouta na 21. razini ili ga se može uhvatiti na nekim lokacijama u Pokémon LeafGreen videoigri. Ako se na Weepinbellu upotrijebi Lisnati kamen, evoluirat će u Victreebela. U Pokémon Blue videoigri može ga se pronaći na Stazama 12, 13, 14 i 15 (ne može ga se pronaći u Pokémon Red verziji). U Pokémon Yellow verziji može ga se pronaći na svim lokacijama kao i u Blue verziji, i u Nepoznatoj pećini. U Gold i Silver verzijama nalazi se na Stazama 44 i 45.
Statistike su mu uvelike slične Bellsproutovim; ističe se u Attack i Special Attack statusima, a loš je u Defense i Speed statusima.
U Pokémon XD: Gale of Darkness, Weepinbell je jedan od Shadow Pokémona kojega se može oteti Cipheru.
U animiranoj seriji
U Pokémon TV serijama, pojavio se nakratko kao Jamesov Pokémon, ali se ubrzo zatim razvio u Victreebela. James je razmijenio netom razvijenog Victreebela za Weepinbella, no i ovaj se Weepinbell ubrzo razvio u Victreebela. Pojavio se samo još dva puta u Pokémon seriji. Jedanput u epizodi koja se odvijala u Pokémon školi kada ga je jedna trenerica koristila u borbi protiv Mistyjina Starmiea (Starmie je pobijedio unatoč tome što Weepinbell ima prednost nad Vodenim tipovima) i drugi put kada ga je Vođa Dvorane Erika koristila u borbi protiv Asha. Erika je poslala Weepinbella na Charmandera te ga je Charmander pobijedio. Zbog činjenice da se tako malo pojavljivao, Weepinbella se smatra jednim od najzanemarenijih Pokémona u seriji.
Línia evolutiva de Bellsprout List of Pokémon (52–101) Luettelo Pokémon-lajeista (61–80) Lista Pokémonów (61-80)
Vinje
mini|280px|Vinje, rimokatolička crkva "Marijino vnebovzetje" Vinje su naseljeno mjesto u sastavu općine Dol pri Ljubljani, regija Srednja Slovenija, Slovenija.
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Sloveniji nalazile su se u sastavu grada Ljubljane, odn. stare općine Moste–Polje.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2011. godine, Vinje su imale 477 stanovnika.
NGC 6768-2
NGC 6768-2 (također poznat kao ESO 337-17, MCG -7-39-9 i PGC 62995) je spiralna galaksija koja je udaljena oko 273 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Južna kruna. Najveći prečnik je 0,60 (48 hiljada sg) a najmanji 0,4 uglovnih minuta (32 hiljade sg).
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
IC 96
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Vnajnarje
mini|280px|Vnajnarje, Črnivčeva kapelica Vnajnarje su naseljeno mjesto u sastavu gradske općine Ljubljana, regija Srednja Slovenija, Slovenija.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2021. godine, Vnajnarje su imale 119 stanovnika.
Napomena: ''U 1987. smanjeno za dio naselja koji je priključen naselju Podgrad.''
Bellsprout
Biološke karakteristike
Bellsprout je Pokémon koji nalikuje na malenu biljku mesožderku. Hvata male insekte munjevitom brzinom unatoč malenom i mršavom tijelu. Sklon je prvo uhvatiti svoj plijen viticama, a zatim ga proždrijeti, što podsjeća na način na koji to čine prave biljke mesožderke. Bellsproutovo su omiljeno stanište mjesta s toplom klimom i velikom vlažnošću jer tada može upiti više hranjivih tvari iz tla usađujući svoje nožice nalik korijenju u zemlju.
U borbi, Bellsprout svoju veliku fleksibilnost može koristiti da bi se savio i lelujao, izbjegavajući protivnikove napade, ma koliko oni snažni bili. Iako, ako ukopa svoje nožice u zemlju kako bi pronašao vodu, bespomoćan je. Što se napadanja tiče, Bellsprout iz svojih usta može ispljunuti nagrizajuću tekućinu koja može otopiti i željezo.
Zbog pupoljka koji u maloj mjeri nalikuje na lice čovjeka, za Bellsprouta se smatra da podsjeća na mitološku biljku mandragoru. Iako u pravom smislu, jedini dio tijela koji zapravo podsjeća na mandragoru jesu njegove nožice koje podsjećaju na korijenje (svejedno, Oddishu ova uloga pristaje mnogo bolje).
U videoigrama
Bellsprouta koristi velik broj trenera iz igara Pokémon Red i Blue, većinom oni kojima su uža specijanost Travnati Pokémoni, iako ga ponekad koriste treneri koji imaju šarolik izbor Pokémona. Bellsprouta se u divljini može pronaći samo u Pokémon Blue videoigri, na sjeveru grada Vermiliona i na jugu grada Saffrona. U Pokémon Red videoigri ne može ga se pronaći u divljini te je jedini način dobiti ga razmjenom ili varanjem koristeći šifre. Bellsprouta se isto može pronaći na raznim lokacijama u Pokémon Gold i Silver videoigrama.
Za Elementarnog Pokémona koji može dvaput evoluirati, Bellsprotuove napadačke statistike naročito su dobre. Iako, ima dvije statistike koje su ispod prosjeka, a to su Speed i Defense. Bellsprout kroz sticanje iskustva može naučiti mnoge napade koji izazivaju status-efekte, koji će dobro doći kako bi umanjili njegovu krhkost, kao i neke umjereno jake Travnate i Otrovne napade. Uglavnom se u borbama koriste njegovi razvijeni oblici, Weepinbell i Victreebel, iako se ponekad i Bellsprout može pokazati iznenađujuće djelotvornim i kompetentnim.
U animiranoj seriji
Bellsproutovo prvo (i vjerovatno najznačajnije) pojavljivanje bilo je u epizodi 77. Bio je jedan od Pokémona kojega je koristila trenerica pod imenom Janet Fischer, koja je bila protivnica Ashu u Indigo Pokémon ligi. Bellsprout je bio njen posljednji Pokémon, ali unatoč svom skromnom izgledu, uspio je onesvijestiti Ashova Bulbasaura i Pikachua. Ash je ipak uspio pobijediti kada je na Bellsprouta poslao Muka, koji se bacio na Bellsprouta i onesvijestio ga svojom težinom (i smradom).
Línia evolutiva de Bellsprout List of Pokémon (61–80) Bellsprout 모다피 Lista Pokémonów (61-80) Família de Bellsprout Bellsprout
Uređaji za pohranjivanje podataka
mini|desno|250px|Različiti uređaji za pohranjivanje podataka Uređaji za pohranjivanje podataka su bilo koji uređaji koji mogu pohraniti podatak u digitalnom obliku privremeno ili stalno. Najosnovniji primjer je hard disk ili flopi disk koji mogu trajno sačuvati podatke, dok RAM podatke pamti samo privremeno i po potrebi.
Viganj
mini|280px|Viganj, rimokatolička crkva Viganj je naseljeno mjesto u sastavu općine Orebić, Dubrovačko-neretvanska županija, Republika Hrvatska.
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Hrvatskoj nalazio se u sastavu stare općine Korčula.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2021. godine, Viganj je imao 236 stanovnika.
Popis 1991.
Na popisu stanovništva 1991. godine, naseljeno mjesto Viganj je imalo 330 stanovnika, sljedećeg nacionalnog sastava:
Taras Ševčenko
mini|desno|170p|Autoportret Tarasa Ševčenka Taras Grigorovič Ševčenko, (ukr. Тарас Григорович Шевченко), (Morinci, Kijev, 9. mart 1814 – Petrograd, 10. mart 1861) bio je ukrajinski pjesnik, slikar i humanista.
Njegovo književno naslijeđe smatra se temeljem novije ukrajinske književnosti. Ševčenko je također pisao i na ruskom jeziku, a iza sebe je ostavio nekoliko slika remek-djela.
Bio je član Ćirilometodskog bratstva u Kijevu. Proveo je 10 godina u progonstvu. U svojim historijskim djelima je prikazao borbu ukrajinskog naroda protiv socijalnog i nacionalnog ugnjetavanja. Branio je ideju samostalnosti Ukrajine.
Život
Ševčenko je rođen u kmetskoj porodici u ukrajinskom selu Morynci, u kijevskoj guberniji tadašnje carske Rusije. S devet godina umire mu majka, a dvije godine kasnije i otac. S četrnaest godina postao je sluga na dvoru svoga gospodara. Još u djetinjstvu kod malog Tarasa primjećen je slikarski talent, a kako je pratio gospodara P. Engelgardta na njegovim putovanjima u Vilnius, a kasnije i u Petrograd, u hodu je učio osnove slikarstva. Njegov je talent uočio tada uticajni ruski slikar koji je inicirao zamisao o tome da se Ševčenko otkupi od njegovog gospodara i da mu se dodijeli sloboda. Bio je to Karl Brjullov koji je donirao portret svog prijatelja i pjesnika Vasilija Žukovskog. Novcem dobivenim od prodaje portreta na lotu, 5. maja 1838. Ševčenko je otkupljen od svog gospodara za 2500 rubalja.
Prvi uspjeh
Već je iste godine Ševčenko primljen na umjetničku akademiju u radionicu Karla Brjullova kod kojeg je čak i jedno vrijeme stanovao. Nakon godinu dana od upisa na akademiju, na jednom od ispita je Ševčenko bio nagrađen srebrenom medaljom za jedan svoj krajolik koji nažalost nije sačuvan. Prva zbirka pjesama Kobzar izdana mu je 1840, iako poeziju piše još iz doba djetinjstva. Kobzar čine lirske pjesme i romantične poeme. Sama riječ kobzar označava svirača narodnog ukrajinskog instrumenta kobze, a kobzari su nekad uz pratnju ovog žičanog instrumenta pjevali dume, pjesme s domoljubnim temama o slavnoj ukrajinskoj historiji iz doba Kozaka. Već naredne 1841. izdaje epsku poemu Gajdamaky u kojem je opisan krvavi obračun Ukrajinaca protiv poljske vlastele. Također se okušao i u pisanju drama. Nakon ovih uspjeha, Ševčenko putuje u Ukrajinu gdje se susreće s teškim uvjetima života u kojemu žive njegovi sunarodnjaci.
Progon
22. marta 1845. Vijeće umjetničke akademije donijelo je odluku da se Ševčenku dodijeli titula slobodnog umjetnika. Ponovno putuje u Ukrajinu gdje se susreće s članovima Ćirilometodskog bratstva, tajne političke organizacije koja se zalagala za široko političko reformiranje Ruske Carevine. Nakon što ih je carska vlada razotkrila, svi su članovi, uključujući i Ševčenka, bili uhapšeni i poslani u zatvor u Petrograd. Potom je poslan u vojsku i na deset godina prognan u Orenburg duboko u unutrašnjosti Rusije. Car Nikolaj I., izričući mu kaznu napisao je: "Držati pod strogim nadzorom, sa zabranom pisanja i slikanja!".
Kao vojnik orenburškog korpusa najprije boravi u Orškoj tvrđavi ali je zatim, kao slikar, uvršten u ekspediciju koja je istraživala Aralsko more, pa se tako ponovo mogao baviti književnošću i umjetnošću. Tek mu je 1857. dodijeljen oprost uz napomenu da se ne smije vratiti ni u Petrograd, ni u Ukrajinu. Preseljen je u Nižnji Novgorod, a dvije godine kasnije, u maju 1859. biće mu dopušten povratak u domovinu Ukrajinu. Tu se namjeravao za stalno vratiti, pa je čak i nakanio kupiti zemlju nedaleko od ukrajinskog sela Pekariv, ali je već u julu iste godine optužen za bogohuljenje te biva ponovno uhapšen. Pušten je pod uslovom da se doseli u Petrograd i nikad više ne vrati u Ukrajinu.
Smrt
Posljednje godine proveo je pišući poeziju, slikajući i dorađujući stara djela, ali nakon toliko godina provedenih u progonstvu, njegova bolest je toliko uznapredovala da mu više nije bilo spasa. Umire u Petrogradu 10. marta 1861. Isprva je pokopan na jednom petrogradskom groblju. No, kako bi ispunili Ševčenkovu želju koju je izrazio u svojoj pjesmi "Oporuka" (Заповіт) da bude pokopan u Ukrajini, nekolicina njegovih prijatelja dogovorila je premještaj njegovih posmrtnih ostataka, prvo vozom iz Petrograda u Moskvu, a potom konjskom zapregom u voljenu mu Ukrajinu. Ševčenko je pokopan 8. maja na Redovničkoj Gori (Чернеча гора) uz obale Dnjepra nedaleko od ukrajinskog gradića Kanjiva. Iznad njegovog groba podignut je visok brežuljak koji je danas spomenik.
Praćen velikom nesrećom u ljubavi i životu, pjesnik je umro samo sedam dana prije ukidanja kmetstva. Njegovo životno djelo je izuzetno cijenjeno u Ukrajini, a njegov uticaj na ukrajinski jezik i književnost je neprocjenjiv.
Baština
Uz sve svoje zasluge za ukrajinsko slikarstvo i obilje nadahnutih ilustracija i pejzaža koji su nastali za vrijeme boravka na obalama Aralskog mora, Taras Grigorovič Ševčenko je prvenstveno ukrajinski nacionalni pjesnik i preporoditelj ukrajinske književnosti. U njegovom pjesničkom djelu je oblikovana ukrajinska prošlost i težak život ukrajinskog seljaštva, osuđivano izrabljivanje kmetova i osvajačka politika ruskog cara Nikolaja I. Genetski mu je poezija vezana za tekovine ruskog i poljskog romantizma (Puškina i Miczkiewicza), ali je u njenu osnovu utkana prvenstveno poetika ukrajinskih usmenih lirskih i epskih pjesama – duma. Ševčenko nije bio nimalo nacionalno ograničen, prijatelj je mnogih poljskih zatočenika i ruskih intelektualaca. Piše i na ruskom jeziku. Prvu zbirku prijevoda Ševčenkovih "Pjesničkih pripovijesti" objavio je kod nas August Harambašić 1888. I danas se širom Ukrajine nalaze mnogi spomenici Tarasu Ševčenku. Najpoznatiji su onaj u Kanjivu na mjestu gdje je pokopan te spomenik u središtu Kijeva preko puta Kijevskog državnog univerziteta koje nosi njegovo ime. Ostali spomenici su mu podizani, a i još uvijek ih grade u drugim državama, posebno u post-sovjetskim republikama, ali i u Kanadi i SAD-u gdje se nalazi najveće ukrajinsko iseljeništvo.
Grad Aktau na obalama Kaspijskog jezera u Kazahstanu nosio je ime Ševčenko od 1964. sve do stjecanja nezavisnosti Kazahstana 1992.
Spisak dobitnika Nobelove nagrade za hemiju
Spisak dobitnika Nobelove nagrade za hemiju od 1901. do danas:
Zlatni rog
desno|300p|mini|Zlatni rog Zlatni rog (na grčkom, Khrysokeras ili Chrysoceras ili Χρυσοκερας, doslovno "Zlatni rog," na turskom, Haliç), je rukavac koji razdvaja stari dio Istanbula (Carigrad) od njegovog modernog dijela.
Stari Istanbul je smješten na poluostrvu formiranom između Mramornog mora i Zlatnog roga. Na svom širokom ušću u Bosfor i Mramorno more, Zlatni rog ima duboku prirodnu luku. Na ovom poluostrvu su se prvobitno nastanili stari Grci, uspostavljajući koloniju i podižući grad Bizantijum, koji će kasnije postati Konstantinopolj, i konačno Istanbul.
Nakon Pada Konstantinopolja, grčki građani i ostali pravoslavni hrišćani, Jevreji, italijanski trgovci i drugo nemuslimansko stanovništvo počeli su da se nastanjuju i žive duž Zlatnog roga, u četvrtima Fener i Balat.
Prvi most preko Zlatnog roga, Galata most, podignut je 1836, tako povezujući Stari Istanbul sa Galatom, četvrti na suprotnoj strani Roga.
Arsen
Arsen jest hemijski element sa simbolom As i atomskim brojem 33. U periodnom sistemu elemenata svrstan je u 4. periodu i 5. glavnu grupu (grupa 15) odnosno u dušikovu grupu. U prirodi se veoma rijetko može naći samorodan, uglavnom je rasprostranjen u obliku sulfida. Spada u polumetale, koji u zavisnosti od modifikacije pokazuje metalne ili nemetalne osobine.
Spojevi arsena su poznati od antičkih vremena. Iako je većina spojeva izuzetno otrovna, neki od njih se koriste kao sastavni dijelovi nekih lijekova. Arsen se koristi i za dopiranje poluprovodnika i kao osnovni dio za III-V poluprovodnike kao što je galij-arsenid.
Historija
Ime elementa arsen izvedeno je neposredno iz grčkog αρσενικόν (arsenikón), izraza koji je prvobitno označavao mineral arsena auripigment. Spomenut je već u 1. vijeku u djelima grčkog ljekara i botaničara Dioskorida. S druge strane, postoje naznake da riječ potiče iz srednjoperzijskog al-zarnik (zlatna boja) te je preko semitskih jezika došla u grčki jezik. Nekada se pogrešno etimološki navodilo da je ime izvedeno iz grčke riječi arsenikós, što otprilike znači muški, snažno. Tek od 19. vijeka počinje se koristiti današnji naziv arsen. Simbol elementa As predložio je 1814. godine Jacob Berzelius.
Smatra se da se prvi kontakti i upotreba arsena od strane antičkih ljudi može dokazati počev od 3. vijeka p. n. e. U kosi mumije pronađene u glečeru u Alpama nazvane Ötzi pronađene su velike količine arsena, što u arheološkom smislu predstavlja dokaz da se unesrećeni čovjek bavio preradom bakra, jer su rude bakra često onečišćene arsenom. U klasičnoj antici, arsen je bio poznat u oblicima sulfida auripigmenta (As2S3) i realgara (As4S4) koje je opisao Teofrast, nasljednik Aristotela. Također je i grčki filozof Demokrit u 2. vijeku p. n. e. je znao za određene spojeve arsena. Iz papirusa X iz holandskog grada Leiden iz 3. vijeka može se zaključiti da se arsen koristio za bojenje srebra u zlatnu boju kao i bakra u bijelo. Rimski car Kaligula je navodno u 1. vijeku n. e. naredio projekat za pravljenje zlata iz (zlatnožutog) auripigmenta. Alhemisti, koji su poznavali spojeve arsena iz antičkih radova poput Physica et Mystica, smatrali su da je arsen u nekoj vezi sa živom i sumporom. Arsen(III)-sulfid se tada koristio kao boja u molerskim radovima i sredstvo za depilaciju, kao i vanjsku i oralnu primjenu kod liječenja nekih plućnih bolesti. mini|lijevo|150px|[[Alhemijski simbol|Simbol za arsen u alhemiji]]
U srednjem vijeku arsenik (arsen(III)-oksid) se mogao naći u isparenjima iz brojnih kovačnica i metalurških topionica. U čistom obliku prvi ga je izdvojio alhemičar Albert Veliki oko 1250. godine, putem redukcije arsenika sa ugljom. Zbog toga se on tradicionalno smatra otkrivačem elementa, mada postoje brojni dokazi da se elementarni arsen dobivao i mnogo ranije. Paracelsus ga je u 16. vijeku uveo u medicinu. Otprilike u isto vrijeme spojevi i lijekovi na bazi arsena su opisani u kineskoj enciklopediji Bencao Gangmu koju je sastavio apotekar Li Shi-zhen. On je naročito isticao njegovu upotrebu kao pesticid na rižinim poljima.
U 17. vijeku holandski slikari su mnogo koristili žuti auripigment kao boju kraljevsku žutu za svoje radove. Pošto se pigment tokom vremena pretvara u arsen(III)-oksid i mrvi sa platna, nastaju velike poteškoće pri restauriranju tih slika. Od 1740tih godina preparati od arsena počeli su se uspješno koristiti za bojenje i zaštitu sjemena biljaka prije sijanja. Dodaci arsena su se dodavali u lijevano olovo da bi se takvim olovnim legurama dala veća tvrdoća. Takva legura je našla primjenu u proizvodnji olovne sačme. Iako je davno uočena otrovnost arsena i poznata njegova primjena kao ubojiti otrov, početkom 19. vijeka arsen je bio jedno od najznačajnijih sredstava protiv astme. Osnov za ovakvo korištenje su bile priče u kojima se Kinezima pripisivalo da koriste arsen u kombinaciji sa duhanom za pušenje, da bi, kako se vjerovalo, pluća bila jaka kao kovački mijehovi. Arsen se koristio i u obliku bakarnih arsenata u sredstvima za bojenje poput pariskog zelenog za izradu tapeta. Pri povećanoj vlažnosti ovaj pigment se pod uticajem gljivica plijesni pretvarao u otrovne isparljive arsenove spojeve, koji su često vodili do hroničnog trovanja arsenom.
Arsen je našao primjenu čak i ratu: u Prvom svjetskom ratu spojevi arsena su se koristili u hemijskim oružjima kao što su lewisit i plavi križ. Djelujući na kožu i pluća žrtava, ovi otrovi nanosili su strahovite bolove i teška tjelesna oštećenja.
Rasprostranjenost
thumb|lijevo|200px|Samorodni arsen kao mineralni agregat pronađen u [[Sankt Andreasbergu u njemačkom Harzu (Izložen u minerološkom muzeju Univerziteta u Bonnu)]] lijevo|thumb|200px|Ultračisti arsen u zaštitnoj atmosferi [[argona]] Arsen se u malehnim koncentracijama do 10 ppm pojavljuje gotovo svuda u zemljištu. U Zemljinoj kori prisutan je u približnoj količini kao uranij i germanij. U kontinentalnoj Zemljinoj kori prosječna količina arsena iznosi oko 1,7 ppm (eng. parts per million, dijelova na milion), a zbog svojih litofilnih osobina (voli silikate) u gornjim slojevima kore mnogo je više zastupljen nego dublje u Zemljinoj kori (2 ppm u odnosu na 1,3 ppm u dubljim slojevima kore). Arsen se nalazi na 53. mjestu tabele najčešćih hemijskih elemenata na Zemlji. Može se naći u obliku nekoliko minerala od kojih je najrasprostranjeniji arsenopirit koji se često nalazi i u ležištima pirita.
Arsen se u prirodi može naći samorodan, tj. u svom elementarnom obliku te ga zbog toga Međunarodna minerološka asocijacija (IMA) ubraja u minerale. Prema sistematici minerala po Strunzu (njemačko govorno područje, 9. izdanje) arsen je svrstan pod sistemski broj „1.CA.05“ (elementi – polumetali (metaloidi) i nemetali – arsenova grupa elemenata) U starijoj sistematici (8. izdanje) arsen je bio uvršten u grupu I/B.01-10. U engleskom govornom području, po sistematici minerala (Dana), element je uvršten u sistemsku grupu minerala „01.03.01.01“.
Do 2011. godine u svijetu je pronađeno oko 330 nalazišta samorodnog arsena. U Evropi, samorodnog arsena ima u Njemačkoj (na Schwarzwaldu u pokrajinu Baden-Württemberg, u Hessenu, te u Tiringerškoj šumi), Austriji, Švicarskoj (kantoni Aargau i Wallis), Belgiji, Bugarskoj, Finskoj, Francuskoj, Grčkoj, Italiji, Irskoj, Norveškoj, Poljskoj, Rumuniji, Švedskoj, Slovačkoj, Španiji i Velikoj Britaniji. Osim toga, pronađen je i u Australiji, Boliviji, Čileu, Japanu, Kanadi, Kirgistanu, Madagaskaru, Maleziji, Maroku, Mongoliji, Peruu i SAD.
Međutim, mnogo češće od samorodnog elementa mogu se naći različiti međumetalni spojevi sa antimonom (alemontit) i bakrom (whitneyit), kao i u obliku raznih minerala, koji u najvećem obimu spadaju u klase sulfida i sulfosoli. Do 2011. godine u svijetu je otkriveno ukupno 565 različitih arsenovih minerala. Najveća koncentracija arsena u mineralima izmjerena je, između ostalih, u mineralu duranusitu (oko 90%), zatim mineralima skuteruditu i arsenolitu (oko 76%), mada su oni vrlo rijetki i teško ih je pronaći. Sa druge strane, po cijelom svijetu su rasprostranjeni vrlo česti minerali arsenopirit, realgar i auripigment. Osim njih, poznati su i minerali kobaltit, domeykit (dobio ime po poljskom minerologu Ignacy Domeykou), enargit, gersdorfit, proustit, sperilit i saflorit.
Izotopi
Poznato je nekoliko umjetno dobivenih radioaktivnih izotopa arsena sa masenim brojevima između 65 i 87. Vremena poluraspada se kreću između 96 ms (kod 66As) do 80,3 dana (kod 73As). Prirodni arsen se sastoji isključivo od izotopa 75As, te je stoga arsen mononuklidni (anizotopski) element. Odgovarajuće jezgro atoma arsena sastoji se iz tačno 33 protona i 42 neutrona. Spin atomskog jezgra iznos 3/2.
Organski
thumb|lijevo|200px|Strukturna formula policiklične molekule sa lancem od arsena (R=tert. butilgrupa) Analogno aminima i fosfinima, postoje odgovarajući spojevi gdje je arsen na mjestima dušika i fosfora. Takvi spojevi se generalno nazivaju arsinima.
U grupu arsorana, spojeva tipa R5As, gdje je sa R5 označeno pet, moguće različitih, organskih grupa, ubrajaju se pentafenilarseni i pentametilarseni. Ukoliko nedostaje neka od pet grupa, nastaje jednostavni pozitivno naelektrisani ion, koji se naziva arsoniumion (AsR4)+. thumb|lijevo|Izvod iz strukture poliarsina
Analogno karbonskim kiselinama, mogu se napraviti dvije klase arseno-organskih kiselina:
Osim toga, poznati su heteroaromati sa arsenom kao heteroatom, poput arsabenzena koji se sastoji iz jednog prstena benzena, u kojem su atomi ugljika zamijenjeni arsenom te tako nastaje molekula analogna piridinu.
Postoje i homociklični spojevi arsena. Neki od primjera su u čijim molekulama dokazan petočlani odnosno šestočlani prsten od arsenovih atoma kao kostur molekule, na kojima je spojena metil grupa na svaki arsenov atom okrenuta izvan prstena. Jedna policiklična varijanta gradi molekul koji se nalazi pored njega, a čiji kostur se sastoji od jednog šestočlanog i dva spojena petočlana prstena. (sa R je i ovdje označena tert. - butilgrupa)
Napokon, polimeri arsena se mogu predstaviti kao duge lančane molekule, koji se nazivaju poliarsini. Oni se sastoje iz jednog centralnog stuba lanca arsenovih atoma, na koji su povezane po dvije metil grupe na svakoj strani, tako da se hemijska formula može napisati i kao (AsCH3)2n, gdje je n prirodni broj veći od 0, a može iznositi i preko 100. Poliarsini općenito pokazuju značajne poluprovodničke osobine.
Arsenovodici
Hemijski spojevi arsena i vodika (zvani arsani), u poređenju sa odgovarajućim spojevima arsenu susjednih elemenata iste glavne grupe u periodnom sistemu elemenata poput fosfora i dušika, nisu mnogobrojni i veoma su nestabilni. Do danas je poznato samo tri arsana:
Halogeni spojevi
Arsen pravi binarne spojeve sa halogenim elementima tipa AsX5 i As2X4 (gdje je X odgovarajući halogen).
Spojevi sa kisikom
Najvažniji spoj arsena sa kisikom je arsen(III)-oksid (poznat i kao arsenik As2O3), koji se u gasnoj fazi javlja u obliku dvostruke molekule sa formulom As4O6. On je amfoteran te na taj način dolazi do izražaja metaloidni karakter arsena.
Druge važne kiseline sa kisikom su:
IC 2153
IC 2153 (također poznat kao ESO 364-22, IRAS 05582-3355 i PGC 18212) je pekulijarna galaksija koja je udaljena oko 132 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Golub. Najveći prečnik je 1,10 (42 hiljade sg) a najmanji 0,8 uglovnih minuta (31 hiljada sg). Prvo otkriće je napravio DeLisle Stewart u aprilu 1900. godine.
Arsen
Spojevi sa kisikom
Historijski važno sredstvo za zaštitu biljaka i bojenje je bakar-arsen oksid poznat i po trivijalnim nazivom Schweinfurtsko zeleno (Cu(AsO2)2·Cu(CH3COO)2).
IC 2153
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Arsen
Spojevi sa sumporom
Postoje dva važna arsenova sulfida, a oba se mogu naći u prirodi kao minerali:
Spojevi sa metalima
Važniji spojevi arsena sa metalima su:
Bakterije
Neke vrste bakterija svoju energiju crpe putem oksidiranja različitih goriva, dok reduciraju arsenate u arsenite. U oksidativnim uslovima okoline neke bakterije koriste arsenite, koji se oksidiraju u arsenate kao gorivo za svoj metabolizam. Enzimi koji su uključeni u ovaj proces su poznati kao arsenat reduktaze (Arr).
Godine 2008. otkrivena je bakterija koja koristi jednu verziju fotosinteze bez prisustva kisika sa arsenitima kao donorima elektrona, što daje arsenate kao produkte (dok obična fotosinteza koristi vodu kao donore elektrona dajući molekularni kisik). Istraživači su zaključili da u toku evolucije ovi fotosintetički organizmi počeli proizvoditi arsenate koji su omogućili arsenat-reducirajućim bakterijama da prežive. Jedna sorta PHS-1 je izolirana a smatra se da je u srodstvu sa gamaproteobakterijama Ectothiorhodospira shaposhnikovii. Tačan mehanizam nije dovoljno ispitan, ali dekodirani Arr enzimi bi mogli funkcionirati i u suprotnom smijeru ka svojim poznatim homologijama.
Čovjek
Arsen se smatra kao jedan od mikroelemenata ali je njegova minimalna dnevna količina veoma niska oko 12,5 do 25 μg. Soli arsen (III) su veoma otrovne. Neorganski arseniti(III) u vodi za piće ima mnogo veću otrovnost od organskih arsenata(V). Najmanja akutna smrtonosna doza arsena kod odraslog čovjeka se procjenjuje na oko 70 do 200 mg ili 1 mg/kg/dnevno.
Arsen je povezan sa epigenetskim promjenama, naslijednim promjenama u djelovanju gena koje se dešavaju bez izmjena u DNK sekvenci. One uključuju DNK metiliranje, modificiranje histona i RNK interferencu. Nivoi otrovnosti arsena mogu prourokovati značajno DNK hipermetiliranje gena koji spriječavaju tumore p16 i p53, tako da raste rizik od razvoja karcinoma. Ovi epigenetski događaji su studirani in vitro koristeći ćelije ljudskih bubrega i in vivo koristeći ćelije jetre pacova i periferalne krvne leukocite u čovjeku. Induktivno kuplovana masena spektrometrija plazme (ICP-MS) se koristi za otkrivanje tačnih nivoa unutarćelijskog arsena i njegovih drugih baza uključenih u epigenetske promjene DNK. Studije koje su proučavale arsen kao epigenetski faktor su pomogle u razvoju tačnih biomarkera za izloženost arsenu i osjetljivost na njega.
Kineska paprat (Pteris vittata) hiperakumulira arsen iz zemljišta na kojem raste te ga taloži u svoje listove, a ponekad se njeni listovi koriste u fitoremedijaciji.
Vanjski linkovi
🇵🇸
NGC 2348
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Bakteriofag
right|thumb|180px|Struktura tipskog miovirusnog bakteriofaga Bakteriofag, neformalno fag, jest virus koji inficira bakterije i u njima se umnožava. Termin potiče od korijena "bakterija" i sufiksa fag (grčki φαγεῖν - phagein = jesti, progutati). Bakteriofagi se sastoje od proteina koji kapsuliraju DNK ili RNK genom, a mogu imati relativno jednostavne ili složene strukture. Njihov genom može sadržavati kod za od četiri do na stotine gena. Bakteriofag se umnožava repliciranjem unutar bakterija nakon injektiranja njihovog genoma u citoplazmu domaćina. Bakteriofagi su među najčešćim i najraznolikijim subjektima u biosferi. Bakteriofagi su široko rasprostranjeni na mjestima koja su naseljena bakterijama i domaćinima, kao što su zemljište ili crijeva životinja. Jedan od najgušćih prirodnih izvora faga i drugih virusa je morska voda, u kojoj ima do 9 × 108 viriona po mililitru, što je pronađeno u mikrobnoj prevlaci na površini, a do 70% morskih bakterija može biti inficirano fagima.
Tokom proteklih više od 90 godina, bakteriofagi korišteni su za kao alternativa antibioticima u bivšem Sovjetskom Savezu i centralnoj Evropi, kao i u Francuskoj. Oni se vide kao moguća terapija protiv multirezistentnih sojeva mnogih bakterija (fagna terapija). Ipak, fagi Inoviridae su pokazali da kompliciraju biofilm koji je uključeni u upalu pluća i cističnu fibrozu, sklonište bakterija od lijekova kojima je cilj da ukorijene bolest i promoviraju uporne infekciju. thumb|desno|180px|Bakteriofag P22, član je porodice [[Podoviridae, po morfologiji, zbog kratkog, nekontraktilnog repa.]]
Klasifikacija
Bakteriofagi javljaju se obilno u biosferi, sa različitim virionima, genomima i načinima života. Klasificiraju se po odredbama Međunarodnog komiteta za taksonomiju virusa (ICTV), prema morfologiji i nukleinskim kiselinama.
Pregled građe i razmnožavanja
Bakteriofagi su bakterijski virusi koji u svom životnom ciklusu prodiru u bakterijske ćelije, u kojima se razmnožavaju i na kraju uzrokuju njihovo razlaganje i smrt. Otkrili su ih nezavisno F. W. Twort (1915.) i F. H. d’Herelle (1917.). Veličina faga je na skali nanometara; dužina bakteriofaga T2, koji napada bakteriju Escherichia coli, je oko 200 nm. Elektronska mikroskopija je omogućila da se uoči struktura koli-faga T2, u kojoj su:
Preko osnovne pločice i repnih niti, fag pričvršćuje se na ćelijski zid bakterije i prodire skrativši trup, na čijem se kraju nalazi srž od DNK koja je istisnuta iz glave. DNK faga ulazi u ćeliju bakterije domaćina i vrlo brzo programira sintezu svoje DNK iz materijala, i pomoći sintetskih mehanizama bakterijske ćelije, što rezultira stvaranjem mnogih novih faga i raspadanjem (lizom) napadnute ćelije. Drugim riječima DNK posjeduje samo genetičku informaciju za sopstveno repliciranje, za koje preusmjerava kompletnu bakterijski sintersku mašineriju.
Bakteriofagi ispoljavaju strogu specifičnost prema pojedinim vrstama bakterija i ne mogu napadati druge. Ako se uništi ćelijski zid bakterije ili na neki način blokiraju receptori na koje se bakteriofag pričvršćuje, on ne može prepoznati i zaraziti bakterijsku ćeliju. Bakteriofagi se uspješno uzgajaju i dokazuju u rutinskim laboratorijama. Na razmaz bakterije osjetljive na fag nanese se materijal (voda, tlo, hrana) u kojem testira prisustvo/odsustvo faga, pa se, nakon inkubacije, promatra da li se na hranjivoj podlozi usred bakterijskog razmaza javljaju prozirne zone ili plakovi (plaque, plakovi), koji su dokaz prisustva bakteriofaga, jer u tim čistim zonama se zbila zazgradnja (liza) bakterijskih ćelija. Zbog znatne moći preživljavanja i širenja u prirodi, bakteriofagi se često koriste u dokazivanju bakterijskih onečišćenja, kada se same bakterije više ne mogu dokazati. Kao što je već pomenuto, bakteriofagi nemaju sopstveni metabolizam, pa im je za reprodukciju neophodan biološki domaćina koji ga posjeduje. U slučaju bakteriofaga to odgovarajuća (specifična) bakterijska ćelija. Tipski proces razmnožavanja faga obično se odvija u pet faza:
Replikacija
Nasuprot tome, lizogeni ciklus ne vodi u neposrednu razgradnju (lizu) ćelije domaćina. Ovi fagi, koji su u stanju da se podvrgnu lizogeniji, poznati su kao umjereni fag i. Njihov virusni genom se integrira sa DNK domaćina i replicira uz nju, relativno bezopasno ili možda čak i postje uspostavljen kao plazmid. Virus ostaje uspavan dok pogoršava uvjete domaćina, možda zbog iscrpljivanja hranjivih tvari; tada endogeni fagi (poznati kao profagi) postaju aktivni. U ovom trenutku oni pokrenu reprodukcijski ciklus, što rezultira u lizu (razgradnju) ćelije domaćina. Kako lizogeni ciklus omogućava ćeliji domaćina da nastavi preživljavanje i razmnožavanje, virus se ponavlja u svim potomcima ćelije.