cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Košarka
Pozicije i taktike
mini|300px|Pozicije u košarci kada je ekipa u napadu. Iako košarkaška pravila ni na jedan način ne određuju pozicije u košarci, one su se razvile kao osnovni i prijeko potrebni dio košarke. Tokom prvih 5 decenija razvitka košarke koristila su se 2 beka, krila i centar. Od 1980-ih u petorci koja nastupa na terenu svaki igrač ima drugačiju ulogu:
Navedena mjesta i pozicije igrača su fleksibilni. Ponekad će ekipa koristiti napad sa 3 šutera, kod kojeg se krilni centar ili centar zamjenjuju jednim šuterom. U igri se na pozicijama najviše izmjenjuju plejmejker i šuter, pogotovo ako ti igrači imaju istančan osjećaj za vođenje igre i driblanje loptom.
Odbrana i napad
Dvije su osnovne odbrane u košarci: zonska odbrana ("zona") i čovjek na čovjeka. Kod zonske odbrane svi igrači blokiraju bilo kojeg protivničkog igrača koji pokuša "probiti" zonu (naime, odbrambeni igrači raspoređeni su oko reketa). U odbrani "čovjek na čovjeka" svaki igrač pazi igrača koji mu je unaprijed određen taktikom i strategijom trenera. Naravno, i u odbranama postoje brojne varijacije.
Napadačke strategije variraju više od odbrambenih. Uobičajena strategija u napadu je dodavanje lopte slobodnom igraču i kretanje igrača bez lopte u poziciju za zabijanje koševa. Brzo kretanje napadačkog igrača koji je bez lopte naziva se rezanje. Dozvoljeni način da se protivnička odbrana onesposobi tako da se tijelom zaštiti plejmejker napadačke ekipe je screen ili pick, što se u bosanskom jeziku jednostavno prevodi kao blok. Igrač koji tijelom blokira beka ne smije se micati jer u protivnom ekipa koja napada gubi posjed lopte. Čitava strategija se razvila iz bloka - pick and roll - u kojem igrač radi blok i omogućuje svom plejmejkeru prolaz prema protivničkom košu. Ekipe imaju unaprijed spremljene strategije koje se dogovaraju na treninzima, sve u svrhu nepredvidljivosti poteza ekipe u napadu. Za odabiranje strategije najčešće je zadužen plejmejker.
Odbrambene i napadačke strategije i pozicije predmet su gotovo svakoga time-outa koji treneri uzimaju. Razlog za to je najčešće neučinkovitost pojedine strategije i prelazak na novu, za koju trener vjeruje da će donijeti više uspjeha u napadu. desno|250px|mini|Sara Giauro puca [[trica (košarka)|tricu tokom EP za žene 2005.]]
Šut
mini|200px|Igračica puca prema košu iz skoka (skok-šut), dok je igračica iz odbrane na podu ili srušena ili je pokušala izboriti prekršaj u napadu.
Šutiranje je čin u košarci kojim se lopta pokušava ubaciti kroz obruč. Dok metode zabijanja koševa variraju od igrača do igrača i situacija, najčešće tehnike navedene su ispod.
Igrač bi trebao biti okrenut licem prema košu s nogama raširenima do širine ramena, lagahno savijenim koljenima i ravnim leđima. Igrač drži loptu prstima u dominantnijoj (jačoj) ruci malo iznad glave, dok slabija ruka igraču koristi za pridržavanje lopte. Za ciljanje prema košu igračev lakat mora biti pod pravim uglom, a dlan okrenut prema košu. Lopta se puca na način da se koljena prvo saviju, a zatim izravnaju, dok se ruka kojom se puca također izravnava; lopta se ispušta iz dlana nakon što dlan napravi potpuni pokret prema dolje. Kada se zaustavi ruka kojom se puca nakon ispuštanja lopte, to se naziva follow-through, a koristi se za postizanje veće preciznosti. Slabija ruka prilikom šuta služi samo za pridržavanje lopte i njeno bolje usmjeravanje prema košu, ne za pojačavanje šuta.
Igrači često pokušavaju zavrtjeti loptu prema nazad (backspin) s namjerom ublažavanja njenog učinka na obruč. Idealna putanja varira, no većina trenera savjetuje igračima luk. Igrači pucaju najčešće direktno u koš (unutar obruča), no uveliko se koristi i tabla za preusmjeravanje lopte u koš.
Dva najčešća udarca su udarac s mjesta (opisan iznad) i skok-šut. Šut s mjesta izvodi se iz uspravne pozicije, te oba stopala čvrsto stoje na podu. Ovakav šut koristi se najviše kod slobodnih bacanja. Skok-šut, pak, izvodi se prilikom skoka, najčešće u trenutku kad je šuter između skoka i pada, dakle, u trenutku mirovanja. To omogućuje daleko veći domet šuta i nadskok beka koji pokušava blokirati šut. Lopta se mora ispustiti iz ruke (nije obavezno pucati, već se može i dodati) prije ponovnog dodira stopala i poda. U protivnom se sude koraci i ekipa gubi posjed lopte.
Još jedan uobičajeni šut naziva se polaganje. Ovaj šut zahtijeva od igrača malu udaljenost između koša i samog igrača, a šut uključuje skok i lagahno ispuštanje lopte o tablu u koš. Verzija polaganja koja ne uključuje dodir lopte s tablom naziva se finger roll. Šut koji najviše zadovoljava publiku je zakucavanje, kod kojeg igrač koji ima loptu skače visoko i ispušta loptu prema dolje rukom dodirujući obruč nakon što lopta uđe kroz njega. Potpuno promašen šut kod kojeg lopta ne dira ni tablu ni obruč naziva se air ball.
Dodavanje
Dodavanje je metoda pomicanja lopte između igrača. Kad igrač ima loptu u posjedu i želi je dodati, gotovo uvijek će napraviti korak naprijed u svrhu povećavanja snage i preciznosti dodavanja prema saigraču.
Dodavanje s mjesta naziva se dodavanje s prsa. Lopta se dodaje direktno s prsa dodavača prema prsima saigrača. Dobro izvedeno dodavanje s prsa uključuje pomak palca na objema rukama u svrhu povećavanja brzine lopte i onemogućavanje odbrambenim igračima da ukradu loptu.
Još jedan način dodavanja je dodavanje o pod. Kod ovakvog dodavanja lopta se upućuje iz ruku dodavača, te se na 2 trećine puta prema saigraču odbije o pod. Lopta koja odskoči od poda putuje sporije nego kod dodavanja s prsa, no odbrani je teže presjeći i ukrasti loptu zbog nepredvidljivije putanje i činjenice što je namjerno udaranje lopte prekršaj i gubitak posjeda lopte. Upravo radi toga igrači koji napadaju koriste dodavanje o pod.
Lopta se može dodati odmah nakon skoka. To se naziva outlet pass, a kod toga dodavanja igrač dodaje loptu saigraču odmah nakon što je primi.
Najvažniji aspekt bilo kojeg dodavanja jest nemogućnost presjecanja od strane odbrane. Dobri dodavači unaprijed znaju u kojoj će poziciji biti njihov saigrač kome će dodati loptu, a osim toga, imaju veliku preciznost i brzinu dodavanja. Ovakvi dodavači znaju dodati loptu i bez gledanja prema saigraču.
Dribling
mini|desno|210px|Igrač iz američke mornarice (Navy) dribla beka iz američke vojne akademije (Army). Dribling je čin u košarci kojim se lopta stalno odbija o pod, što je obavezno ako igrač želi napredovati s loptom u posjedu. Prilikom driblanja igrači guraju loptu prema podu i izbjegavaju nježno bacanje, što bekovima otežava krađu lopte, a igraču koji vodi loptu omogućava veću kontrolu. Kad igrač dribla pored protivnika, mora imati sposobnost driblanja objema rukama jer će u protivnom protivnik lakše ukrasti loptu. Dobri dribleri driblaju nisko, nastojeći skratiti put lopte od ruke do poda, također u svrhu onemogućavanja protivnika da ukrade loptu.
Nadalje, dobri dribleri često driblaju iza svojih leđa, kroz noge, i mijenjaju ruku kojom driblaju na način da zbune protivnika i potencijalno, na sramotu beka, zbune ga toliko da on padne (ankle breaker). Nadareni igrač dribla bez gledanja. To omogućuje dribleru prodor prema košu, posvećivanje pažnje saigračima i eventualno dodavanje lopte, te bolju kontrolu nad pokretima protivnika koji mu, podrazumijeva se, stalno pokušava ukrasti loptu.
Visina igrača
Najniži igrač u NBA ikad bio je Muggsy Bogues sa samo 1.60 m. Bilo je još niskih igrača u NBA, kao, naprimjer, Spud Webb, koji ima samo 1.70 m. No, ono što njega čini posebnim jest mogućnost skoka u visinu od 1.07 m, što mu omogućuje zakucavanje. Trenutno najniži igrač u NBA je Earl Boykins (1.65 m). Dok je niskim igračima nedostatak što ne mogu blokirati šut protivnika, od presudne su važnosti u napadu, gdje njihova pokretljivost i mogućnost probijanja prema košu omogućuje ekipi nekoliko koševa po utakmici.
Vrste košarke
mini|300px|[[Streetball u SAD-u.]] Razne vrste košarke jesu aktivnosti čija je osnova košarka. U tim vrstama koriste se uobičajene košarkaške sposobnosti i potezi, kao i oprema, koja se primarno sastoji od lopte i koša. Neke vrste oslanjaju se gotovo u potpunosti na pravila košarke, dok neke druge imaju sasvim drugačija pravila. Ipak, najviše vrsta košarke igra se bez sudija i strogih pravila.
Popularna verzija košarke na pola terena je tzv. do 21. Šutevi unutar luka, koji inače vrijede 2 poena, vrijede 1 poen, a trica vrijedi 2 poena. Igrač koji zabije koš u rjeđim i dužim verzijama dobija 3 slobodna bacanja, koja, ako se sva 3 ubace, vrijede dodatni poen. Ako igrač promaši koš, a protivnik ubaci loptu u koš dok lopta još nije dodirnula pod, igraču koji je prvobitno promašio oduzimaju se svi poeni. Izuzetak je ako je igrač koji je promašio imao 15 ili više poena; tada se poeni vraćaju na 15. Igrač koji prije dođe do 21 je pobjednik, a ako igrač s 20 dođe na 22, poeni mu se vraćaju na 15.
Ostale vrste uključuju streetball i jedan na jedan. Tada se obično igra na samo četvrtini terena na jedan koš. Takva vrsta košarke tjera igrače na driblinge i spektakularne poteze, kao i na više timske igre. Sve ove vrste košarke mogu se igrati na parketu (u dvorani), no češća je igra na asfaltnom podu izvan dvorane.
Postoji i waterbasket, mješavina vaterpola i košarke.
NGC 4871
NGC 4871 (također poznat kao MCG 5-31-66 i PGC 44606) je spiralna galaksija koja je udaljena oko 309 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Berenikina kosa. Najveći prečnik je 0,70 (63 hiljade sg) a najmanji 0,5 uglovnih minuta (45 hiljada sg). Prvo otkriće je napravio Heinrich Louis d'Arrest 10. maja 1863. godine.
Množina
Množina (plural) u bosanskom jeziku predstavlja gramatičku kategoriju broja.
Broj množine označava više jedinki onoga što označava imenica (grad - gradovi, mahana - mahane, vrelo - vrela).
Sve vrste imenica u bosanskom jeziku nemaju oblike za oba gramatička broja, tako postoje imenice koje imaju samo oblike množine i zovu se pluralia tantum (=samo množina), kao što su:pluća, prsa, pleća, makaze, hlače, dimije, i slično.
Neke imenice nemaju pravog oblika za množinu pa u službi množine upotrebljavaju zbirne imenice, kao npr.:dijete - djeca, brat - braća.
.ht
.ht je najviši Internet domen za karipsku državu Haiti.
Velimir Njirić
Velimir Pšeničnik Njirić je bio jugoslavenski i bosanskohercegovački pozorišni glumac i režiser. Glumačku karijeru je započeo 1968. godine, i imao je status prvaka drame u Hrvatskom narodnom kazalištu u Mostaru. Također, vodio je povremeni kurs glume za odrasle.
Preminuo je 5. decembra 2022. godine u Mostaru.
Kao student glume statirao je u Hrvatskom narodnom kazalištu u Zagrebu od 1969. do 1972. Za svoja amaterska, profesionalna i umjetnička dostignuća i ostvarenja, nagrađen je sa nekoliko nagrada stručnih žirija i jednom nagradom publike, kao i prigodnim diplomama te većim brojem izvrsnih kritika u medijima u bivšoj Jugoslaviji i u inostranstvu. Uspješno je uradio nekoliko pozorišnih režija i korežija, te kao pomoćnik režije poznatim režiserskim imenima.
Odustao je od statusa Slobodnog umjetnika u Republici Hrvatskoj, nakon godinu dana bivanja u tom statusu. Isto tako, odustao je nakon dvije snimljene epizode raditi glumački posao u TV trakavici u Sarajevu za filmsku kuću Mebius Film, kao i nakon jedne epizode za trakavicu RTL-a u Zagrebu.
Na radiju je uspješno vodio i uređivao dvije emisije. Jednu propagandnu emisiju za proizvođača slatkiša HARIBO, na Hrvatskom radiju Herceg Bosne. Poslije mu je komisija za komunikacije u Bosni i Hercegovini zabranila ovu emisiju, s obrazloženjem da se u toj i takvoj emisiji zloupotrebljavaju djeca u reklamne svrhe, te jednu kolažnog karaktera, informativnu i kulturno zabavnu, na Plavom radiju u Mostaru. Estradne i humorističke nastupe započeo je poslije rata, prvo grupno u predizbornim kampanjama pojedinih stranaka, uživo i u tv spotovima, te na radiju. Radio je i samostalno, učestvujući nekoliko puta po pozivu u serijalu HTV-a Lijepom našom, potom po narudžbi i pozivu za Lepeničke jeseni, za Večer Hercegovaca na Splitskom sveučilištu, ali i na privatnim prigodnim zabavama i veseljima, kao i za potrebe promocija pojedinih poslovnih firmi (Weltplast iz Posušja prilikom dodjele certifikata ISO...). Od završenih škola ima samo Gimaziju u Mostaru. Napustio je studije sa par fakulteta tokom studija, Pravnog fakulteta u Zagrebu, Studija teatrologije na Filozofskom fakultetu u Sarajevu. Sa kvalifikacionog prijemnog ispita za filmsku režiju na Fakultetu dramskih umetnosti u Beogradu, bio je onemogućen pristupiti praktičnom dijelu ispita u užem izboru (zadatak i rad s kamerom). Otac je jedne odrasle kćeri i djed jednog unuka. Tokom svoje duge glumačke karijere posebno dobro je sarađivao sa režiserima: Marinom Carićem, Stevom Žigonom, Ljubomirom Draškićem Mucijem, Matkom Sršenom, Joškom Juvančićem, Darkom Cvijetićem, Ninom Kleflin.
Mali pas (sazviježđe)
Mali pas (lat.Canis minor) je sazviježđe na sjevernom nebu. Prvo otkriće je napravio u 2.vijeku grčki astronom Ptolomej. Najsjajnija zvijezda Prokion (lat. Alfa Canis Minoris) udaljena je 11.34 sg s prividnom magnitudom od 0.34. Time je sedma po sjajnosti na nebu. Prokion se nalazi i u dva asterizma: Zimski trougao i Zimski šestougao. Zimski trougao predstavlja Prokion sa Betelgezom i Sirijusom, dok Zimski šestougao pored Prokijona čine zvijezde Aldebaran, Sirijus, Kapela, Rigel, Polideuk.
Drago Diklić
Drago Diklić, hrvatski jazz-muzičar, kantautor zabavne muzike i jedan od najznačajnijih predstavnika zagrebačke škole šansone. Rođen 1937. u Sinju, a 1941. s roditeljima dolazi u Zagreb gdje je pohađao IV. mušku gimnaziju i usporedno bio đak muzičke škole (violina, pozauna). Nakon sviranja po zagrebačkim plesnim mjestima, 1958. odlazi u inostranstvo (Njemačka, Francuska, Maroko, Švedska), što označava početak profesionalnog bavljenja muzikom. Nakon povratka u Zagreb, osniva orkestar "Profesionalci" te 1962. počinje sa komponovanjem vlastitih kompozicija. 1971. preuzima Zagrebački festival zabavne muzike. Osnivač i vlasnik jedne od najstarijih diskografskih kuća i muzičke produkcije ALTA - Zagreb. Od 1996. godine aktivan je bridžist, te predsjednik Zagrebačkog bridge saveza i dopredsjednik Hrvatskog bridge saveza.
.bo
.bo je najviši Internet domen za južno američku državu Boliviju. Ovaj domen je veoma popularan u Boliviji.
Princ Albert (čvor)
Princ Albert se može odnositi na:
Kovčice
Kovčice su naseljeno mjesto u sastavu općine Hrpelje–Kozina, regija Obalno-kraška, Slovenija.
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Sloveniji nalazile su se u sastavu stare općine Sežana.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2011. godine, Kovčice su imale 57 stanovnika.
Tou
mini|desno|250px|Sir Joseph Whitworth Tou ili mil je jedinica za dužinu koja iznosi hiljaditi dio inča. Upotrebljava se u mašinstvu i mehanici, za precizna mjerenja, da bi se izrazila debljina žice, papira, folije, sloja boje, plastike, kao i tolerancije i zračnosti dijelova mašine. Kao prvi koji je počeo sa upotrebom ove mjerne jedinice, 1844. se spominje Joseph Whitworth. 1 tou je jednak:
NGC 6285
NGC 6285 (također poznat kao Arp 293, MCG 10-24-81 i PGC 59344) je spiralna galaksija koja je udaljena oko 262 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Zmaj. Najveći prečnik je 1,20 (91 hiljada sg) a najmanji 0,7 uglovnih minuta (53 hiljade sg). Prvo otkriće je napravio Lewis Swift 1886. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
.bn
.bn je najviši Internet domen za Brunej. Administracija ovog domena vrši Jabatan Telekom Brunei. Registracije se vrše na drugom nivou ispod pod-domena .com.bn, .edu.bn, .org.bn i .net.bn.
NGC 7797
NGC 7797 (također poznat kao IRAS 23563+0321, MCG 0-1-11, PGC 73125 i UGC 12877) je galaksija koja je udaljena oko 407 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Ribe. Najveći prečnik je 1,00 (118 hiljada sg) a najmanji 0,9 uglovnih minuta (107 hiljada sg). Prvo otkriće je napravio John Frederick William Herschel 6. decembra 1790. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Organizacija
Organizacija je društveni ustroj kojim se postižu neki zajednički ciljevi, a koji kontroliše svoje vlastite performanse, te koji ima neke granice, koje ga odvajaju od okoline. Sama riječ potiče od grčke riječi ὄργανον (organon), koja znači alat. Termin se koristi i u govornom i u naučnom jeziku.
Organizacija je višeznačni termin, čija upotreba bez poznavanja sadržaja pojmova na koje se odnosi može dovesti do zabluda i nesporazuma. Osnovna četiri značenja pojma "organizacija" su:
U nauci o društvu, organizacije se proučavaju u nekoliko disciplina, najčešće u sociologiji, ekonomiji, političkim naukama, psihologiji i menadžmentu.
Bošnjačko-hrvatski sukob
Bošnjačko-hrvatski sukob ili Hrvatsko-bošnjački sukob, često nazvan i Rat u ratu, bio je sukob između Republike Bosne i Hercegovine i samoproglašene Hrvatske zajednice Herceg-Bosna koju je podržavala Republika Hrvatska. Trajao je od 19. juna 1992. do 23. februara 1994. godine.
Sukob je eskalirao u Srednjoj Bosni i uskoro se proširio na Hercegovinu, ali nije prerastao u sveopšti rat između Bošnjaka i Hrvata jer su na ostalim frontovima kao u Bihaću, Sarajevu i Tešnju ostali u savezništvu. Primirjem 23. februara 1994. zaustavljen je sukob, a okončan potpisivanjem Vašingtonskog sporazuma 18. marta 1994. Sporazumom je oformljena Federacija Bosne i Hercegovine i omogućeno zajedničko djelovanje protiv Vojske Republike Srpske i Srpske vojske Krajine što će biti prekretnica koja je dovela do završetka rata u Bosni i Hercegovini.
Međunarodni krivični sud za bivšu Jugoslaviju osudio je 17 HVO i Herceg-Bosanskih zvaničnika, od kojih je šestero osuđeno za učestvovanje u udruženom zločinačkom poduhvatu koji je za cilj imao pripajanje Hrvatskoj ili kontrolu nad dijelovima Bosne i Hercegovine gdje je hrvatski narod činio većinu. Dva zvaničnika Armije Republike Bosne i Hercegovine su osuđena za ratne zločine. Sud je također presudio da je sukob imao međunarodni karakter jer je Hrvatska imala potpunu kontrolu nad jedinicama HVO-a.
Situacija prije sukoba
Mate Boban, vođa bosanskohercegovackih Hrvata, ubrzo bacivši u sjenu legalno izabrane predstavnike Hrvata, Kljujića i Borasa proglašava hrvatsku državu u zapadnoj Hercegovini 18. novembra 1991. godine pod imenom Hrvatska zajednica Herceg-Bosna sa vlastitim oružanim snagama, koja je kasnije, 28. augusta 1993. preimenovana u Hrvatsku republiku Herceg-Bosnu.
Dana 17. juna 1992. hrvatske snage su porazile srpsku vojsku u potpunosti u Mostaru i zauzeli pojas hercegovačke teritorije duž istočne obale rijeke.
Mate Boban je zaveo hrvatski sistem lokalne uprave, hrvatski školski sistem, i hrvatski je postao zvanični jezik. Hrvatski dinar je već 1991. godine, zamijenio jugoslavenski dinar. HDZ BiH je pretvorio Herceg-Bosnu u jednopartijsku, etničku državu hrvatskog naroda. Hrvatska policija je često šikanirala mostarski studio Radija BiH, a s vremena na vrijeme ga je i zatvarala. Policija je postavila barikade po cijelom gradu. Bošnjacima nije bilo dozvoljeno da se slobodno kreću.
Armija RBiH uspjela je odbraniti ključne dijelove teritorija Republike, industrijske i urbane centre, ali nisu uspjele riješiti probleme logistike i osiguravanja komunikacija, te pitanje zajedničkog komandovanja i usklađivanja ratnih ciljeva Armije RBiH i HVO-a. HVO je dobijao naoružanje i druge potrepštine iz Zagreba, preko HDZ-a Hercegovine.
Armija RBiH je do augusta 1992. godine izvršila punu mobilizaciju i imala 168.500 vojnika, bez snaga HVO-a i MUP-a BiH. Najveći problemi bili su odnosi s HVO-om. Dok je HVO, zabranjivao postojanje bilo kakvih jedinica na području koje je smatrao da pripada Herceg-Bosni, na teritoriji pod kontrolom Armije RBiH jedinice HVO-a su prihvaćene kao dio oružanih snaga BiH. Zapovjednik tada HOS-a Hercegovine, pukovnik Blaž Kraljević koji se stavio pod komandu Predsjedništva Republike Bosne i Hercegovine, 9. maja 1992. izdaje proglas protiv podjele Bosne i Hercegovine. Dana 20. juna 1992. godine HVO napada Gornji Vakuf i Novi Travnik. Nakon što je 6. augusta HOS zauzeo dijelove općine Trebinje, Mate Boban je pozvao Blaža Kraljevića na sastanak u Mostaru, dana 9. augusta 1992. Vinko Martinović Štela odveo je generala Kraljevića na mjesto sastanka. Sastanku je navodno prisustvovao i ministar obrane Hrvatske Republike Herceg-Bosne. Pri povratku sa sastanka Blaž Kraljević je sa osam zamjenika Hrvatskih odbrambenih snaga (Gordan Čuljak, Šahdo Delić, Ivan Granić, Rasim Krasniqi, Osman Maksić, Mario Medić, Vinko Primorac i Marko Stjepanović) upao u unaprijed postavljenu zasjedu Hrvatskog vijeća odbrane. Kraljevićeva pratnja je zasuta vatrom iz automatskih pušaka. Vodstvo Hrvatskih odbrambenih snaga bilo je likvidirano, a samim tim i dio hrvatske frakcije odane Republici Bosni i Hercegovini.
Do novog sukoba između Armije RBiH i HVO-a dolazi 23. oktobra 1992, kada snage HVO-a ulaze u Prozor, do tada pod nadzorom Armije RBiH, i zauzimaju ga, a pri tome etnički čiste Bošnjake s područja općine (sela Here, Šćipe, Kute, Varvara, te grad Prozor). Izbjeglice iz Prozora dolaze u Gornji Vakuf, nakon čega HVO ponovo pokušava da osvoji Gornji Vakuf radi vojno-strateškog značaja, kojim se povezuje Hercegovina sa Srednjom Bosnom.
Nekoliko dana kasnije, 29. oktobra 1992, srpske snage zauzimaju Jajce, što je njihov posljednji veći teritorijalni dobitak do 1995. godine. Srbi su ušli u Jajce dok je 40.000 bošnjačkih i hrvatskih građana Jajca bježalo u pravcu Travnika.
U Kiseljaku, gradu sa hrvatskom većinom na zapadnom obodu Sarajeva, tvrdokorni nacionalisti na čelu sa Ivicom Rajićem, lojalni hercegovačkim Hrvatima, preuzeli su kontrolu nad lokalnom vladom i HVO. Oni su uveliko sarađivali sa Srbima, koji su držali Sarajevo pod opsadom. Takva situacija je odgovarala hrvatskoj vlasti u Kiseljaku, jer su razvili sistem kartela održavajući vještački visoke cijene robe na crnom tržistu u Sarajevu, na način da su robu kupovali od Srba i preprodavali je po znatno višim cijenama švercerima u opkoljenom Sarajevu, što je za obične građane grada bilo pogubno.
U mjesecu decembru 1992. godine dolazi do velikog priliva pripadnika HVO-a i HV u Gornji Vakuf, pretežno iz zapadne Hercegovine, pod izgovorom da se spremaju za ratišta na Kupresu i Bugojnu. U Gornji Vakuf su pristigle hrvatske jedinice iz sljedećih mjesta: Posušje, Široki Brijeg, Grude, Imotski, Mostar, Livno, Tomislavgrad, te Prozor. MKSJ je u predmetu Kordić i Čerkez zaključio da je 10. januara 1993, komandant HVO-a u Gornjem Vakufu, Luka Šekerija, poslao zahtjev sa oznakom Vojna tajna - Strogo povjerljivo pukovniku Tihomiru Blaškiću i Dariju Kordiću za dostavom pošiljke granata koje su bile uskladištene u tvornici municije u Vitezu. Borbe su se rasplamsale nakon što su Hrvati bacili bombu u hotel u kojem su Bošnjaci imali vojni štab. U predvečerje istog dana uslijedio je artiljerijski napad hrvatskih snaga na gradsko jezgro.
Dana 13. januara 1993. pukovnik HVO-a, Željko Šiljeg postavlja ultimatum Armiji RBiH u Gornjem Vakufu, da se razoruža i stavi pod kontrolu HVO-a, pozivajući se na "Odluku HVO-a o ustrojstvu provincija". Armija RBiH nije prihvatila ultimatum. Polovinom januara 1993. godine hrvatske jedinice započele su sa etničkim čiščenjem gradskih dijelova u kojima su Hrvati bili većina, te u selima Bistrica, Uzričje, Duša, Ždrimci i Hrasnica. Nakon ovih događanja Gornji Vakuf se našao u opsadnom stanju sve do marta 1993. godine, te je izložen konstantnoj artiljerijskoj i snajperskoj vatri po stambenim objektima. U martu je potpisano primirje.
Eskalacija sukoba
U to vrijeme u Travniku je HVO zahtijevao da se ARBIH razoruža i raspusti, pozivajući se na Vance–Owenov plan, prema kome je Travnik stavljen u "hrvatsku pokrajinu". HVO je zahtijevao povlačenje svih nehrvatskih snaga iz te pokrajine.
U roku od nekoliko sedmica u aprilu i maju 1993. godine, došlo je do pada Srebrenice, srpskog odbijanja Vens-Ovenovog plana, nemoći međunarodne zajednice da sprovede mirovni plan i konačno izbijanja totalnog hrvatskog-bošnjačkog rata. Sve ovo je primoralo bosansku vladu i Armiju da se suoče sa novim stanjem stvari. Uslijedio je krupan politički i vojni preokret: Bošnjacima predvođena Armija RBiH počela je da uzvraća udarac. Vojna strategija Trećeg korpusa bila je da isiječe jedan trougao teritorije u srednjoj Bosni koji bi se prostirao od Tuzle na sjeveroistoku do Sarajeva na jugoistoku i Mostara na jugozapadu. Problem je bio što Vlada RBIH nije kontrolisala to područje. U stvari, teritorija pod kontrolom Vlade Republike Bosne i Hercegovine bila je svedena na grupu izolovanih enklava oko Travnika, Zenice, Tuzle, Bihaća, Sarajeva i enklava u istočnoj Bosni. Nijedna od ovih enklava nije mogla da se održi bez stalne međunarodne pomoći, prije svega u doturanju humanitarne pomoći, pošto su pristup u i iz svake od njih presjecale srpske ili hrvatske snage koje su ih opsjedale.
Glavni prioritet Trećeg korpusa je bio obezbjeđivanje linija komunikacije između raštrkanih teritorija. Gusto naseljen džep Viteza, gde je živjelo oko 30.000 Hrvata, bio je prevelik zalogaj. Zato je bosanska armija krenula u napad na hrvatska sela u brdima iznad doline u kojoj se nalazi Vitez. Do početka ljeta, Armija RBiH je obezbijedila neku vrstu puta, koji je zaobilazio džep Viteza straga i povezivao Travnik sa Zenicom i dalje sa Tuzlom. S druge strane ni Herceg-Bosna nije mirovala. U Gornjem Vakufu je došao kraj tromjesečnog primirja, nakon do tada najveće ofanzive hrvatskih snaga na gradsko jezgro i okolna sela. Napadi su započeli jula 1993, pa do februara 1994. Na obje strane su počinjeni ratni zločini, pljačke i paljenje imovine.
Nakon stravičnih izvještaja o srpskim logorima za Bošnjake, u toku ljeta počeli su da pristižu jezivi izvještaji o maltretiranju i mučenju Bošnjaka u hrvatskim logorima. Stipe Mesić se prisjetio u Zagrebu da je o logorima prvi put čuo od Joze Primorca, aktiviste HDZ-a, nakon čega je svoja saznanja prenio Franji Tuđmanu, koji se zbog toga nije mnogo zabrinuo, rekavši da sve strane imaju logore.
Međunarodni komitet Crvenog krsta je polovinom augusta uspio doći do 6.474 zatvorenika u 51 logoru - od kojih su 4.400 zatvorenika držali Hrvati (broj za koji je bosanska vlada tvrdila da je daleko ispod stvarnog), 1.400 Bošnjaci i 674 Srbi.
Dana 15. septembra 1993, Vijeće sigurnosti UN-a je izdalo saopćenje u kojem od Hrvata zahtjeva raspuštanje logora, podsjećajući na osjećaj "odvratnosti i osude" koju je izrazila međunarodna zajednica godinu dana ranije prilikom otkrivanja srpskih logora.
Na samoj granici sukobom zahvaćene teritorije nalazio se Vareš, prije rata podjednako naseljen Bošnjacima i Hrvatima uz popriličnu srpsku manjinu, koja je već početkom rata pobjegla ili bila otjerana. Bošnjaci i Hrvati su uspijevali da se odupru sukobu cijelo ljeto 1993. godine, kada na scenu stupa podijeljenost unutar hrvatskog naroda. Lokalno rukovodstvo je bilo za dalju saradnju sa Bošnjacima zastupajući interes probosanske struje, ali situacija se pogoršala dolaskom jedinice HVO-a iz Kiseljaka oktobra 1993. Lokalni hrvatski načelnik i šef policije su kraće vrijeme zatvoreni, a potom smijenjeni sa funkcija. Doveden je čovjek sa strane i postavljen za načelnika. Bošnjački muškarci su odvedeni u zarobljeništvo, izvršen je upad u kuće Bošnjaka i one su poharane. Za nekoliko dana skoro svo civilno bošnjačko stanovništvo je pobjeglo na jug u selo Dabravinu. Međutim Hrvati nisu mogli niti htjeli da brane Vareš, prije svega jer im se nije uklapao u teritorijalne planove. Istog časa kada su stekli kontrolu nad gradom počele su pripreme za evakuaciju stanovništva u Hercegovinu. Postojala su dva puta za bijeg, oba preko srpske teritorije. Evakuacija preko srpske teritorije nije predstavljala problem s obzirom na saradnju kiseljačkog HVO-a sa Srbima, ali bošnjačko selo Stupni Do, dva kilometra udaljeno od Vareša, je predstavljao problem. U to vrijeme Franjo Tuđman 22. oktobra 1993. saziva sastanak u Predsjedničkim dvorima uz prisustvo Janka Bobetka, Imre Agotića, Josipa Lucića i Gojka Šuška u kojem iznosi teritorijalnu viziju "Herceg-Bosne" na liniji Novi Travnik-Vitez-Busovača uz rješavanje pitanja Mostara i Gornjeg Vakufa.
U noći 23. oktobra 1993, nakon cjelodnevnog bombardovanja sela Stupni Do, pripadnici hrvatskih jedinica upadaju u selo nakon čega čine masakr nad stanovništvom. Zločin nad civilima i imovinom je trajalo danima, sve do 3. novembra kada hrvatski načelnik naređuje hrvatskom stanovništvu da se do zore spreme za evakuaciju i okupe na gradskim ulicama, pozivajući ih preko megafona. Rekao im je da se "muslimanska armija približava gradu sa sjevera, zapada i juga." Preko 10.000 ljudi pobeglo je u jednoj jedinoj noći.
Sporazum
Početkom 1994. HVO se našao u defanzivnoj pat poziciji protiv Armije RBiH. U januaru 1994. Izetbegović je Tuđmanu nudio dva različita plana za podjelu Bosne i Hercegovine, ali oba su odbijena. Istog mjeseca Tuđman je prijetio slanjem više vojnika u Bosnu i Hercegovinu. Generalni sekretar Ujedinjenih nacija je izvještavao da je u Bosni i Hercegovini u februaru 1994. bili između 3.000 i 5.000 pripadnika regularne vojske Republike Hrvatske, te je Vijeće sigurnosti UN-a je upozorilo Hrvatsku da će se suočiti sa "ozbiljnim posljedicama" ukoliko ne zaustavi sve vrste uplitanja. Dat je rok od dvije sedmice da Hrvatska izvuče trupe svoje regularne vojske iz Bosne i Hercegovine. Amerikanci su iznijeli stav da ukoliko se to ne desi, Hrvatska će izgubiti podršku za oslobađanje trećine svoje teritorije pod srpskom kontrolom. Inicijativu o prestanku sukoba podržala je i Njemačka ranije naklonjena Hrvatskoj. Boban i ostali tvrdolinijaši HVO-a su u februaru 1994. sklonjeni sa pozicija moći, dok su "kriminalni dijelovi" Armije RBiH uklonjeni. Pritisak je urodio plodom. U narednih nekoliko dana obje strane su došle u Washington i potpisale sporazum o bošnjačko-hrvatskoj federaciji, a Hrvatskoj je zauzvrat obećana vojna i ekonomska pomoć.
Nakon potpisivanja sporazuma pokrenuto je više zajedničkih operacija Hrvatske vojske, Hrvatskog vijeća odbrane i Armije RBiH (Operacija Zima '94, Operacija Cincar). Početkom 1995. raspored snaga je se drastično promijenio u odnosu na prošle godine rata u BiH. Srpske snage u Hrvatskoj i Bosni i Hercegovini su prema procjenama mogle imati 130.000 vojnika, dok su ARBiH, HV, i HVO mogli računati na oko 250.000 vojnika i 570 tenkova.
Jantarna kiselina
Jantarna kiselina (po IUPACu: butandionska kiselina) jeste diprotička, dikarboksilna kiselina sa hemijskom formulom. Naziva se još i ćilibarna kiselina. Koristi se kao aditiv i označava se E-brojem E363. Aditiv djeluje kao antioksidant i/ili regulator kiselosti radi dužeg očuvanja hrane.
NGC 130
NGC 130 (također poznat kao MCG 0-2-52 i PGC 1794) je eliptična galaksija koja je udaljena oko 204 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Ribe. Najveći prečnik je 0,70 (42 hiljade sg) a najmanji 0,4 uglovnih minuta (24 hiljade sg). Prvo otkriće je napravio Bindon Blood Stoney 4. novembra 1850. godine.
Bošnjačko-hrvatski sukob
Presude
Međunarodni sud za ratne zločine počinjene na području bivše Jugoslavije osudio je devet hercegbosanskih činovnika za zločine u srednjoj Bosni. Zlatko Aleksovski, zapovjednik zatvora u Kaoniku osuđen je na 7 godina. U slučaju Kupreškić et al., MKSJ je osudio Dragu Josipovića i Vladimira Šantića na 12 i 18 godina zatvora zbog sudjelovanja u masakru u Ahmićima. Četiri pripadnika HVO-a oslobođena su svih optužbi: Zoran Kupreškić, Mirjan Kupreškić, Vlatko Kupreškić and Dragan Papić.
NGC 130
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Bošnjačko-hrvatski sukob
Presude
Tihomir Blaškić osuđen je na 9 godina zbog nečovječnog postupanja prema zatvorenicima. Dario Kordić osuđen je na 25 godina zatvora, a zapovjednik HVO-a u Vitezu Mario Čerkez osuđen je na šest godina.
Ivica Rajić, zapovjednik HVO-a u Kiseljaku priznao je svoju krivicu i osuđen je na 12 godina zatvora. Miroslav Bralo također je priznao svoju krivicu i osuđen je na 20 godina zbog etničkog čišćenja u Lašvanskoj dolini.
Dana 29. novembra 2017. MKSJ osudio je Jadranka Prlića na 25 godina, Brunu Stojića, Slobodana Praljka i Milivoja Petkovića na 20 godina zatvora, Valentina Ćorića na 16, a Berislava Pušića na 10 godina zatvora. Među djelima za koje su osuđeni su zločini protiv čovječnosti, kršenja zakona i običaja ratovanja. Ukupno su dobili 111 godina zatvora za udruženi zločinački poduhvat.
Zapovjednik 3. korpusa ARBiH Enver Hadžihasanović i komandir 7. muslimanske brigade Amir Kubura osuđeni su jer nisu spriječili zločine počinjene u srednjoj Bosni. Hadžihasanović je osuđen na tri i po godine, a Kubura na dvije godina zatvora.
MirOS BSD
MirOS BSD je siguran operativni sistem iz BSD familije za 32-bitne i386 i sparc sisteme. Baziran je na OpenBSDu. MirOS je dostupan kao BSD varijanta koji je nastao kao OpenBSD patchkit, ali koja je jako puno narasla na svoj sopstveni sistem, iako se još uvijek usklađuje s tekućim razvojem OpenBSD-a, na taj način zadržavajući većinu svoje dobre istorije sigurnosti. Ova varijanta se također zove "MirBSD", ali korištenje te riječi kako bi označili MirOS BSD (plus MirPorts) jeste zastarjela. Vrlo dobar opći pregled MirOS BSD i MirPorts je dostupan sa naših informacijskih letaka, koji su dostupni na engleskom, njemačkom i francuskom jeziku. Oni su distribuirani na razne događaje od nas i / ili AllBSD tima. MirOS je nastao nakon neke razlike u mišljenju između Thea de Raadt, voditelja OpenBSD projekta, i Thorsten Glaser, koji je sada naš glavni developer. Glavni održavatelj MirPorts je BennySiegert. Postoji još nekoliko osoba koji su radili kao suradnici na projektu.
Zbog čega nekoristiti OpenBSD?
MirOS BSD često očekuje veće promjene u OpenBSD-u i uključuje ih prije samog OpenBSD-a. Na primjer, ELF na i386 i podrška za gcc3 bili su dostupni prvo u MirOS-u. Kontroverzne odluke često su drugačije od OpenBSD, naprimjer, tu neće biti nikakvih podrška za SMP u MirOS-u.
Zbog čega koristiti MirPorts
Podrška za višestruke platforme. Iz kutije, MirPorts ima podršku za sljedeće operativne sisteme:
MirOS BSD (-stabilna i -trenutna) OpenBSD (-stabilna i -trenutna) Mac OS X (10.4 i novije) / Darwin Interix / SFU 3.5
NGC 1856
NGC 1856 (također poznat kao ESO 56-SC73) je otvoreno zvjezdano jato i nalazi se u sazviježđu Zlatna riba. Prvo otkriće je napravio James Dunlop 24. septembra 1826. godine.
Inger Christensen
Inger Christensen (16. januara 1935. – 2. januara 2009.) bila je danska pjesnikinja, romanopisac, esejista i urednica. Smatra se najistaknutijim danskim poetskim eksperimentalistom svoje generacije.
Život i djelo
Rođena u gradu Vejle, na istočnoj obali Jutlanda u Danskoj, Christensenin otac bio je krojač, a majka kuharica. Nakon što je diplomirala u Gimnaziji Vejle, preselila se u Kopenhagen, a kasnije u Århus, gdje je studirala na Učiteljskom koledžu. Diplomirala je 1958. U istom periodu, Christensen je počela objavljivati pjesme u časopisu Hvedekorn, a vodio ju je poznati danski pjesnik i kritičar Poul Borum (1934–1995), za kojeg se udala 1959. i razvela 1976. godine.
Nakon što je predavala na Visokoj školi za umjetnost u Holbeku od 1963. do 1964, posvetila se pisanju s punim radnim vremenom, izdajući svoje dvije velike rane zbirke, Lys (1962.) i Gres (1963), obje ispitujući granice sopstvenog znanja i uloga jezika u percepciji. Njeno najcjenjenije djelo 1960-ih, međutim, bilo je It, koje je, na jednom nivou, istraživalo društvena, politička i estetska pitanja, ali je dublje istraživalo velika filozofska pitanja i značenja. Djelo, gotovo zamamnog tona, suprotstavlja se pitanjima kao što su strah i ljubav, moć i nemoć.
Christensen je u ovom periodu objavila i dva romana, Evighedsmaskinen (1964) i Azorno (1967), kao i kraću fikciju o italijanskom renesansnom slikaru Mantegni, predstavljenu iz ugla različitih pripovjedača (Mantegninog sekretara Marsilia, turske princeze Farfale i Mantagnijevog mlađeg sina), Det malede Verelse (1976), preveden na engleski kao The Painted Room od Harvill Pressa (2000).
Veliki dio Christensenovog rada bio je organizovan na "sistemskim" strukturama u skladu s njenim uvjerenjem da poezija nije istina, pa čak ni "san" istine, već "je igra, možda tragična igra – igra koju igramo sa svijetom koji igra svoju igru sa nama."
U zbirci poezije Alfabet iz 1981. godine, Christensen je koristila abecedu (od a ["kajsije"] do n ["noći"]) zajedno sa Fibonačijevim matematičkim nizom u kojem je sljedeći broj zbir prethodna dva (0, 1, 1, 2, 3, 5, 8, 13, 21, 34...). Kako je objasnila: "Brojčani omjeri postoje u prirodi: način na koji se poriluk obavija iznutra i glava visibabe su zasnovani na ovom nizu." Njen sistem se završava na n, sugerišući mnoga moguća značenja uključujući "n" značenje kao bilo koji cijeli broj. Kao i kod It, međutim, uprkos svojim visoko strukturiranim elementima, ovo djelo je poetski evokativna serija koja se bavi opozicijama kao što je izljev radosti svijeta suprotstavljenog strahovima i silama spremnim za njegovo uništenje.
Sommerfugledalen iz 1991. (Dolina leptira: Rekvijem, 2004.) istražuje kroz sonetsku strukturu krhkost života i smrtnosti, završavajući svojevrsnom transformacijom.
Christensen je također pisala djela za djecu, drame, radio komade i brojne eseje, od kojih su najznačajniji prikupljeni u njenoj knjizi Hemmelighedstilstanden (Stanje tajnosti) 2000. godine.
Nagrade i priznanja
Godine 1978. imenovana je u Kraljevsku dansku akademiju; 1994. godine postala je član Académie Européenne de Poésie („Evropska akademija poezije“); 2001. član Akademije umjetnosti u Berlinu. Osvojila je Grand Prix des Biennales Internationales de Poésie 1991; Dobila je nagradu Rungstedlund 1991. godine. Austrijska državna nagrada za evropsku književnost 1994; 1994. godine dobila je nordijsku nagradu Švedske akademije, poznatu kao 'mali Nobel'; Evropska nagrada za poeziju 1995. godine; Američka nagrada 2001; njemački Siegfried Unseld Preis 2006. i brojna druga priznanja. Djela su joj prevedena na nekoliko jezika, a često je spominjana kao kandidat za Nobelovu nagradu za književnost.
Roger Federer
Roger Federer penzionisani je teniser iz Švicarske. Na broju 1 ATP-liste proveo je 310 sedmica, od čega rekordnih 237 uzastopno, te je pet puta godinu završavao kao broj 1. Osvojio je 103 turnira, po čemu je drugi svih vremena, uključujući 20 Grand Slam turnira (rekordnih osam Wimbledona, šest Australian Opena, pet US Opena, po čemu dijeli rekord u Open Eri, i jedan Roland Garros) te rekordnih šest Masters Cupova), kao i 28 titula na turnirima iz serije ATP Masters 1000.
Igrao je u eri u kojoj je dominirao tenisom zajedno s Rafaelom Nadalom i Novakom Đokovićem kao Velika trojka; neki ih smatraju trojicom najuspješnijih tenisera svih vremena. Juniorski pobjednik Wimbledona 1998. i nekadašnji skupljač loptica, prvi Grand Slam turnir osvojio je upravo u Wimbledonu 2003. kao 21-godišnjak.
Između 2003. i 2009. igrao je 21 od 28 finala na Grand Slam turnirima. Osvojio je tri od četiri Grand Slam turnira i Masters Cup 2004, 2006. i 2007, uz po pet uzastopnih titula na Wimbledonu i US Openu. Karijerni Grand Slam upotpunio je na Roland Garrosu 2009. nakon tri uzastopna poraza u finalima od Nadala, njegovog glavnog rivala do 2010. Kao 27-godišnjak, pobjedom na Wimbledonu 2009. oborio je Samprasov rekord od 14 titula na Grand Slam turnirima.
Iako je ostao među top 3 tokom većeg dijela ranih 2010-ih, uspjesi Nadala i Đokovića okončali su njegovu dominaciju na travi i tvrdoj podlozi; od 2010. do 2016. osvojio je dva Grand Slam turnira. U tom periodu sa Stanislasom Wawrinkom odveo je reprezentaciju Švicarske do njene prve titule u Davis Cupu (2014), a s njim je prethodno osvojio i olimpijsko zlato u Pekingu 2008. Također je osvojio pojedinačno srebro na Olimpijskim igrama 2012. u Londonu, gdje ga je u finalu pobijedio Andy Murray. Nakon polugodišnje pauze u drugom dijelu 2016. radi oporavka od operacije koljena, vratio se na najbolji mogući način, osvojivši još tri Grand Slam turnira u sljedeće dvije godine, uključujući Australian Open 2017. protiv Nadala i osmu titulu na Wimbledonu iste godine. Na Australian Openu 2018. postao je prvi igrač koji je osvojio 20 Grand Slam turnira te, nakratko, najstariji broj 1, kao 36-godišnjak. U septembru 2022. povukao se iz profesionalnog tenisa nakon nastupa na Laver Cupu.
Privatni život
Rođen je 8. augusta 1981. u Binningenu kod Basela. Njegovi roditelji su Robert i Lynette Federer. Majka mu je Južnoafrikanka, pa Federer ima i južnoafričko državljanstvo. Ima dvije godine stariju sestru Dianu. Odrastao je u mjestašcu Münchenstein, pokraj Basela. Govori švicarski njemački kao maternji jezik te standardni njemački, a od stranih jezika tečno govori engleski i francuski, dok italijanski i švedski poznaje djelomično.
U djetinjstvu se bavio nogometom prije no što je počeo trenirati tenis. Njegovi hobiji su igranje golfa, karata, slušanje muzike i skijanje. Također voli čitati magazine poput Voguea i Top Geara i navija za FC Basel, a simpatizira i Arsenal, Liverpool i Romu. Njegovi uzori u tenisu i životu jesu Boris Becker, Stefan Edberg, Michael Jordan i Nelson Mandela.
Trenutno živi u Bottmingenu. Oženjen je i živi sa suprugom Miroslavom (rođ. Vavrinec). Dana 23. jula 2009. dobili su blizanke, koje su nazvali Charlene Riva i Myla Rose, a 6. maja 2014. dobili su i drugi par blizanaca, ovog puta sinove, kojima su dali imena Leo i Lennart (Lenny).
Filantropija
Poznat je kao veliki humanitarac. Godine 2003. sa svojom majkom osnovao je Fondaciju "Roger Federer", koja pomaže hendikepiranim ljudima i promovira sport. 2005. stavio je na aukciju svoj reket s US Opena 2005. kako bi pomogao žrtvama uragana Katrine. Donirao je mnogo predmeta s njegovim potpisom raznim humanitarnim organizacijama. Tokom Mastersa u Indian Wellsu 2005. organizirao je egzibicijski meč pod nazivom Rally for Relief, u kojem je učestvovalo nekoliko najboljih svjetskih tenisera i teniserki, a sav prihod doniran je za pomoć žrtvama cunamija u Indijskom okeanu 2004. Otad je posjetio Južnoafričku Republiku i Tamil Nadu, indijsku državu koja je najviše pogođena cunamijem. U aprilu 2006. proglašen je UNICEF-ovim ambasadorom dobre volje.
Juniorski tenis
Tenis je počeo igrati od šeste godine. Nogomet je igrao do 12. godine, kad se odlučio potpuno posvetiti tenisu. Trenirao je kod privatnog trenera u Lozani. U 14. godini postao je pobjednik državnog takmičenja u juniorskom tenisu i izabran je da trenira u Švicarskom nacionalnom teniskom centru u Ecublensu. Kao junior igrao je do 1998, kada je osvojio juniorski Wimbledon i prestižni Orange Bowl.
Do 2001.
Federer je počeo profesionalnu karijeru u julu 1998, kad se prvi put pojavio na ATP-turniru u Gstaadu. Sljedeće godine igrao je u švicarskom timu u Davis Cupu protiv Italije i završio, kao najmlađi ATP-igrač, među 100 najboljih u svijetu. Na Olimpijskim igrama u Sydneyju 2000. igrao je za bronzanu medalju, gdje je izgubio od Francuza Di Pasqualea. Kao finalist pojavio se prvi put na turnirima u Marseilleu i Baselu. Na kraju godine popeo se na 29. mjesto na ATP-listi.
2001.
U februaru 2001. u Milanu je osvojio prvi ATP-turnir u karijeri. Zatim je tri puta donio pobjedu za Švicarsku u Davis Cupu protiv SAD-a, a nešto kasnije došao je do četvrtfinala Wimbledona, pobijedivši Petea Samprasa u osmini finala i najavivši tako dolazak njegove ere u All England Clubu. Meč je otišao u pet setova i završio rezultatom 7–67, 5–7, 6–4, 6–72, 7–5. Mnogi (opravdano) smatraju da je ovaj meč označio prekretnicu u Federerovoj karijeri. U Perthu je sa zemljakinjom Martinom Hingis osvojio i Hopman Cup.
2002.
Na Miami Mastersu došao je do finala, gdje je poražen od Agassija. Do finala je došao i u Hamburgu, a u Davis Cupu pobijedio je bivše svjetske igrače br. 1, Ruse Marata Safina i Jevgenija Kafeljnikova. Uprkos ranom ispadanju na Roland Garrosu, Wimbledonu i US Openu, a posebno gubitku svog dugogodišnjeg trenera, Australijanca Petera Cartera (poginuo u saobraćajnoj nesreći), ipak je uspio doći na šesto mjesto ATP-liste i prvi put osigurati učešće na Masters Cupu. Na ovom turniru izgubio je u polufinalu od Lleytona Hewitta (5–7, 7–5, 5–7).
2003.
U prvoj četvrtini 2003. zabilježio je prve pobjede na tvrdoj podlozi. Prvo je došao do osmine finala Australian Opena, gdje ga je zaustavio Argentinac David Nalbandian, a nešto kasnije osvojio je Marseille i Dubai, uprkos ranom ispadanju u Indian Wellsu i Miamiju.
Na zemljanim terenima pobijedio je u Münchenu, a nešto kasnije došao i do finala na Mastersu u Rimu. Ipak, nije uspio doći tako daleko i na turniru u Hamburgu i na Roland Garrosu.
U trećoj četvrtini 2003. zabilježio je prvi veliki uspjeh u karijeri. Osvojio je turnir u Halleu i prestižni Wimbledon. U Halleu je pobijedio Nijemca Nicolasa Kiefera, a na Wimbledonu Australijanca Marka Philippoussisa 7–65, 6–2, 7–63. U Sjevernoj Americi nije uspio doći do finala na Mastersima, a u četvrtom kolu US Opena od njega je bolji bio Nalbandian 6–3, 6–71, 4–6, 3–6.
2004.
Prvi Australian Open u karijeri osvojio je pobijedivši u finalu Safina 7–63, 6–4, 6–2. Odmah nakon što je osvojio Australian Open, tačnije, 2. februara 2004, postao je prvi teniser svijeta. Zatim je na Roland Garrosu došao do trećeg kola, gdje ga je zaustavio Brazilac Gustavo Kuerten. Nakon toga osvojio je Halle pobijedivši u finalu Mardyja Fisha, drugi Wimbledon (pobijedivši Roddicka 4–6, 7–5, 7–63, 6–4) i prvi US Open u karijeri, pobijedivši Hewitta 6–0, 7–63, 6–0. Također je osvojio turnire u Dubaiju, Indian Wellsu, Hamburgu, Gstaadu, Torontu i Bangkoku. Na OI 2004. u Atini nije ostvario dobar rezultat – u drugom kolu savladao ga je Tomáš Berdych 4–6, 7–5, 7–5. Na kraju godine odbranio je titulu na Masters Cupu u Houstonu, pobijedivši Hewitta 6–3, 6–2.
Ove godine Federer nije imao trenera, a s njim su sarađivali fitnes-trener Pierre Paganini, fizioterapeut Pavel Kovač i njegova porodica i prijatelji.
2005.
Na početku godine Federer je pristao da mu Tony Roach bude trener. Na Australian Openu došao je do polufinala, gdje ga je savladao kasniji pobjednik turnira, Marat Safin, u meču u 5 setova koji je trajao preko 4 sata (7–5, 4–6, 7–5, 6–76, 7–9). Na sljedeća dva velika turnira, koji se igraju na betonskoj podlozi, došao je do finala, te osvojio Indian Wells i Miami. U Indian Wellsu bio je bolji od Hewitta, a u Miamiju od Nadala 2–6, 6–74, 7–65, 6–3, 6–1. Nakon Miamija osvojio je i Hamburg, gdje je u finalu savladao Francuza Richarda Gasqueta 6–3, 7–5, 7–64, a na Roland Garrosu došao je do polufinala, gdje je izgubio od Nadala 3–6, 6–4, 4–6, 3–6.