cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rimska književnost
Doba novog stila (14―117. n. e.)
U promjenjenim političkim prilikama satira se okreće književnim problemima i opštim porocima društva. Persije (Aulus Persius Flaccus, 34―62. n. e.) napisao je šest Satira (Satūrae), u kojima teškim stilom moralizatorski više raspravlja o etičkim pitanjima stoičke filozofije nego o stvarnim porocima svoga vremena. Najveći je rimski satiričar bio Juvenal (Decĭmus Iunius Iuvenālis, 60―140. n. e.), čijih dvanaest Satira (Satūrae) obrađuju teme iz savremenog života i nedavne prošlosti. Njegova kritika je pretjerano oštra i odviše pesimistička: rimsko društvo nije ni izdaleka bilo onako pokvareno kakvim ga Juvenal predstavlja.
Posebno mjesto zauzima Petronije (Petronius Arbĭter, umro 66. n. e.), čiji satirični roman Satire (Satirĭcon), napisan mješavinom proze i stiha, opisuje doživljaje skitnice Enkolpija u južnoj Italiji. Finim humorom i ironijom prikazao je poroke rimskog društva. Od 16 knjiga sačuvani su odlomci iz posljednje dvije i jedna veća cjelina poznata pod naslovom Trimalhionova gozba (Cena Trimalchiōnis), u kojoj je opisan lik bogatog skorojevića Trimalhiona, taštoga oslobođenika koji uživa u isticanju svog bogatstva. Djelo je važno i zbog toga što se Petronije, osim književnim, obilato služi i narodnim jezikom.
Epsko stvaralaštvo zastupljeno je s nekoliko autora. Najveći rimski epičar nakon Vergilija bio je Lukan (Marcus Annaeus Lucānus, 39―65. n. e.), autor historijskog epa Farsalija (Pharsalia ili Bellum civīle), u kojem je opisao građanski rat između Cezara i Pompeja. Lukan obrađuje historijsku tematiku retorsko-deklamatorskim stilom koji sputava pravu poeziju. Mitskoj tematici vratio se Valerije Flak (Gaius Valerius Flaccus, umro oko 90. n. e.), čiji se ep Doživljaji Argonauta (Argonautĭca), inspirisan istoimenim djelom grčkog pjesnika Apolonija Rođanina, odlikuje učenim stilom i psihološkom karakterizacijom likova. Glavno djelo Papinija Stacija (Publius Papinius Statius, oko 40―oko 90. n. e.) bio je ep "Tebaida" (Thebais, u 12 knjiga), koji obrađuje ratni sukob između Eteokla i Polinika, sinova tebanskog kralja Edipa. Nedovršen mu je ostao ep o Ahileju (Achilleis). U zbirci pjesama Šume (Silvae), većinom u heksametrima, uglavnom prigodnog karaktera, pjesnikov talenat došao je najviše do izražaja. Posljednji epičar ovoga razdoblja bio je Silije Italik (Tiberius Catius Silius Italĭcus, oko 25―101. n. e.), autor epa Punski rat (Punĭca, u 17 knjiga), u kojem je centralna tema rat s Hanibalom. Silije veliča slavnu prošlost, deklamatorskim stilom punih epizoda, ali strogim i monotonim jezikom.
Najveći rimski i antički epigramatičar Marcijal (Marcus Valerius Martiālis, 40―102) u oko 1.200 epigrama, raspoređenih u pet knjiga, daje umjetnički značajno i historijski vjerno sliku svoga vremena, prilika, običaja i ljudi ― od senatorskih vrhova do zanatlija i robova.
U ovom razdoblju stvarao je Kornelije Tacit (Publius Cornelius Tacĭtus, 44―120. n. e.), koji se smatra najvećim rimskim historičarem. Najvažnija su mu djela Historije (Historiae, u 14 knjiga od kojih je sačuvano četiri) i Anali (Annāles, u 16 knjiga od kojih je sačuvana prva i posljednja trećina). U oba djela dolazi do izražaja Tacitov originalni, gotovo dramatski stil, pun lapidarnosti izraza i kontrasta, čiji retorsko-tragički ton baca mračnu sjenku na psihološke portrete glavnih ličnosti i na opise važnih događaja. Jedinstvenim opisivanjem snažnih individualnosti i rečenicama punim napola izrečenih misli stvorio je Tacit jedan od najoriginalnijih stilova u rimskoj prozi.
Plinije Mlađi (Gaius Plinius Secundus, 62―113) ostavio je deset knjiga pisama dvojakog karaktera: korespondenciju s carem Trajanom, koja nije bila namijenjena za javnost, te veći broj pisama određenih za objavljivanje, svojevrsnih književnih eseja. U prvoj grupi najvažnija su ona pisma koja se odnose na kršćane, a u drugoj grupi ona koja opisuju savremene društvene i kulturne prilike u Rimu.
Kasnoantičko doba (117―529. n. e.)
Za ovo je razdoblje karakteristično još veće udaljavanje od klasičnih uzora. Iako se ovaj period često naziva "razdobljem propadanja", on obiluje književnom produkcijom, među kojom također ima nekoliko važnih djela. Historičar Svetonije (Gaius Suetonius Tranquillus, oko 70―oko 150) u 12 knjiga Života careva (De vita Caesărum) napisao je biografije dvanaest careva od Cezara do Domicijana. Bez velike književne vrijednosti i historijske kritičnosti, djelo je popularnog karaktera, puno anegdota i tračeva iz dvorskoga života. Određenu vrijednost kao historijskom izvoru daju citati originalnih službenih dokumenata. Od ostalih brojnih spisa fragmentarno je sačuvan zbornik O znamenitim ljudima (De viris illustrĭbus), u kojem su po tematskim cjelinama iznijete biografije rimskih pjesnika, filozofa, govornika, historičara itd. Sačuvan je dio odjeljka De grammatĭcis et rhetorĭbus i De poētis.
Apulej (Lucius Apuleius, rođen oko 125. n. e.) napisao je fantastično-satirični roman Preobraženja (Metamorphōses), kasnije nazvan Zlatni magarac (Asĭnus Aureus), jer tu neki Lucije, pretvoren u magarca, doživljava razne nevjerovatne avanture. Jedna od najpoznatijih epizoda jeste ona o Amoru i Psihi, koja je zapravo narodna priča, retorski prerađena i mistifikovana.
Ovom razdoblju pripada i čitav niz kršćanskih pisaca, od kojih je svakako najvažniji Avgustin (Aurelius Augustīnus, 354―430. n. e.), čija su glavna dela autobiografske Ispovijesti (Confessiōnes) i Država Božija (De civitāte Dei), gde je sistematski izložio kršćansko učenje o državi i historiji.
Veoma je plodan pisac bio Boetije (Anicius Severīnus Boethius, 480―524), koji je mnogo utjecao na srednjovjekovno obrazovanje i sholastiku. Najpoznatije mu je djelo Utjeha filozofije (De consolatiōne philosophiae), koje je napisao u tamnici dok je čekao na izvršenje smrtne kazne. Iako je bio kršćanin, ipak mu je opći pogled na svijet bio prije svega humanistički, pa se smatra "posljednjim Rimljaninom" u književnosti, dakle posljednjim piscem antike.
Car Justinijan I (Flavius Petrus Sabbatius Iustiniānus, vladao 527―565) naredio je, hiljadu godina nakon postanka Zakona dvanaest tablica, da se sakupi i objavi cjelokupno tada važeće zakonodavstvo, zajedno s komentarima rimskih pravnika. Tako je nastao Zbornik rimskog građanskog prava (Corpus iuris civīlis Romāni), posljednji spomenik latinskog književnog jezika.
Godine 529. po Justinijanovom je naređenju u Atini zatvorena Platonova Akademija, posljednji ostatak paganizma, čime je konačno završeno antičko doba. Latinski jezik nadživio je rimsku državu i antičku kulturu, ali od sredine 6. vijeka više ne govorimo o rimskoj, nego o latinskoj srednjovjekovnoj književnosti.
Bosanski sabor
Bosanski sabor je bilo savjetodavno tijelo Bosne i Hercegovine tokom okupacije od strane Austro-Ugarske monarhije. Osnovano je 1910. i radilo sve do 1915. godine. Saboru je pripalo pravo nadzora nad upravom i ograničeno pravo zakonodavstva i kontrole u svim predmetima koji se tiču sudstva na teritoriji Bosne i Hercegovine. No, posljednju riječ na sve odluke Sabora je imao austrijski car Austrije Franjo Josip.
Okupacija BiH od strane Austro-Ugarske
Na Berlinskom kongresu, održanom 1878. godine, Austro-Ugarska, po 25. tački dogovora, dobija dozvolu da okupira Bosnu i Hercegovinu. Bosanskohercegovačkom narodu ponuđeno je da se dobrovoljno preda, te da nova vlast dođe bez upotrebe oružja. Međutim, narod je to kategorički odbio, što je dovelo do vojne okupacije Bosne i Hercegovine. Okupacionu vojsku vodio je baron Josip Filipović, kome je pružen žestok otpor, ali ipak nije uspio zaustaviti daleko moćniju i moderniju austro-ugarsku vojsku.
Bosna i Hercegovina po dolasku Austro-Ugarske
Cjelokupno vrijeme vladavine Austro-Ugarske nad Bosnom podijeljeno je u više perioda: mini|285p|[[Anton von Werner - Berlinski kongres.]]
Za Bosnu i Hercegovinu, najvažniji je bio postaneksioni period, jer je Austro-Ugarska već tada vršila posljednje pripreme za uvođenje ustavnog stanja u Bosni i Hercegovini, što se i desilo 20. februara 1910. godine, kada je službeno proglašena ustavnost, koja je bila regulisana sa 6 zakona:
Bez obzira na sva ograničenja u pogledu zakonodavstva i uprave, koji su bili nametnuti bosanskohercegovačkoj autonomiji, Ustav i njegovi prateći zakoni uveli su u politički život zemlje tri nove institucije: Uz to je bilo neophodno zakonski garantirati osnovna građanska prava i regulisati javno udruživanje i sakupljanje, jer se bez toga ne bi mogao ostvariti ni minimum parlamentarnog života.
Ustavna anketa
Nakon što je aneksija prošla bez velikih političkih posljedica, a diplomatska kriza se smirivala, vlada je počela pripreme za donošenje Ustava početkom 1909. godine. Kako bi umirili javno mnijenje, vlada je za 8. februara 1909. godine sazvala ustavnu anketu u Sarajevu, koju je otvorio civilni adlatus baron Benko, koji je dužim govorom pred prisutnim izložio glavne principe budućeg Ustava. U istom govoru je iznio teme o sastavu Bosanskog sabora i o njegovoj nadležnosti.
Prvi princip se već nalazio u Carevom pismu, kao sastavnom dijelu čina aneksije, koji je govorio kako će budući sabor biti konstituiran po posebnim kurijama. Pošto je Ustav trebao garantirati osnovna ljudska prava, baron Benko je odredio područije djelovanja sabora. Iz njegove nadležnosti su izuzeti zajednički poslovi u Austro-Ugarskoj, koji se uređuju na temelju sporazuma obiju država Monarhije. Prema Ausgleichu iz 1867. godine, to su bili diplomatsko-vojni, carinski i monopolni poslovi. Ovo je dovelo Bosnu i Hercegovinu, kao treću državu u Monarhiji, u neravnopravan položaj u odnosu na druge dvije države, Austriju i Ugarsku.
Nakon barona Benka, dr. Nikola Stojanović je rekao da on i njegovi drugovi ne mogu učestvovati u anketi, jer nisu pozvani kao predstavnici SNO-a, nego kao pojedinci. On je odbacio primjedbu barona Benka, da SNO nije formalno priznata od strane vlade, te je odbacio i predložene ustavne odredbe, zahtjevajući autonomiju Bosne i Hercegovine. Članovi SNO-a su se na kraju povukli iz rada ustavne ankete, jer njihovi zahtjevi nisu bili ispunjeni. Dr. Stojanović je svoj govor štampao u Zagrebu, sa obrazloženjem da ga objavljuje, kako se kasnije ne bi moglo reći, da se za zahtjeve njegove stranke nije znalo.
Tokom rada ankete dolazilo je do oštrih sukoba oko agrarnog pitanja između pripadnika MNS-a (u čije ime je o tome istupao dr. Halid-beg Hrasnica) i Lazara Dimitrijevića, koji je tražio radikalno rješenje ovog pitanja potpunim oslobađanjem seljaštva od feudalnih i drugih ugovornih obaveza prema zemljoposjednicima. HNZ se po ovom pitanju držala neutralno, jer su bili svjesni da su Hrvati u Bosni i Hercegovini u manjini, te da svoje državno-pravne ciljeve mogu ostvariti jedino ako za sebe pridobiju Bošnjake.
Izrada Ustava Bosne i Hercegovine
Nakon proglasa aneksije, kada je MNO bila u opoziciji, MNS je vidjela mogućnost da se nametne kao politički predstavnik bošnjačkog naroda. Oni su se jako zanimali za obećani Ustav, još od Carevog proglasa. U vezi s tim, oni su u svom poluslužbenom glasilu Muslimanska svijest zagovarali pripajanje Bosne i Hercegovine Hrvatskoj, u čemu su vidjeli način rješavanja ustavnog pitanja. Pored toga, tražili su zaštitu jezika domaćeg stanovništva Bosne i Hercegovine od kolonizacije favorizovanih narodnosti u Monarhiji, u pravom redu Nijemaca.
Predstavnici Muslimanske napredne stranke (MNS) su već na prvoj sjednici ankete predali baronu Benku svoju deklaraciju o Ustavu, koja se svodila na četiri tačke:
Ustav i za njega vezane zakone Car je sankcionirao 17. februara 1910. godine, a svečano proglašenje desilo se u velikoj dvorani Zemaljske vlade 20. februara 1910. godine. Svečanosti su prisustvovali sve članovi vlade, viši činovnici, predstavnici civilnih i vojnih vlasti, poglavari svih vjerskih zajednica, predstavnici gradske općine, autonomnih oblasti i korporacija, kao i drugi ugledni građani. Svečani proglas izvršio je zemaljski poglavar Marjan Varešanin, koji je skupu kratko saopćio nastale promjene u državi, te na kraju pročitao Carevo rješenje o uvođenju Ustava.
Sastav i struktura Bosanskog sabora
Proglasom ustavnosti 20. februara 1910. godine, otpočeo je sa radom i Bosanski sabor, koji je bio sastavljen kombinacijom socijalnog, konfesionalno i birilističko-kurijalnog sistema (u sabor, pored izabranih članova, ulaze i birilistički članovi, koji su, zbog svog položaja, automatski smatrani članovima sabora). Za razliku od drugih anahronih predstavničkih institucija u Monarhiji, Bosanski sabor se nije zasnivao ni na nekoj posebnoj domaćoj tradiciji. Prema izbornom saborskom redu, građani su po konfesionalnoj pripadnosti bili podijeljeni u tri kurije, tako da je svakoj etničko-vjerskoj grupi osiguravan određeni broj zastupničkih mjesta. Unutar konfesionalnog izbornog tijela postojale su posebne kurije na socijalnoj bazi: Zemaljska vlada je predložila da se na 25.000 stanovnika bira jedan poslanik. Popis iz aprila 1895. godine govorio je, da je u Bosni i Hercegovini tada ukupno bilo 1.568.092 stanovnika, od čega 548.632 muslimana, 673.246 pravoslavca, te 334.142 katolika. U sabor su, na osnovu ovih brojki, birana 72 zastupnika, tako da je katolicima pripadalo 16, muslimanima 24, pravoslavcima 31 mandat, dok je jevrejima pripao samo jedan. Aktivno biračko pravo imali su svi bosanskohercegovački pripadnici muškog spola, koji su na dan izbora navršili 24 godine, koji su samovlasni i koji u zemlji žive barem jednu godinu. Jedino su žene veleposjednice, ukoliko plaćaju 140 kruna zemljarine, imale aktivno biračko pravo u veleposjedničkoj kuriji. Pasivno biračko pravo imali su muškarci sa navršenih 30 godina, ukoliko uživaju sva građanska prava.
U stvarnosti je situacija bila potpuno drugačija i zavisila je od kurije i konfesije. U svakoj kuriji bila je favorizovana jedna od tri konfesije, ali uzeto sve zajedno, prosjek birača za sve konfesije bio je prilično uravnotežen: jedan pravoslavni mandat dolazio je na 33.714 stanovnika, muslimanski na 33.335, a katolički na 33.373 stanovnika. Ovim se željela održati ravnoteža i paritet između etničko-konfesionalnih grupa, što je bio jedan od osnovnih principa austro-ugarske vlasti u Bosni i Hercegovini. Zbog toga je Car bio obavezan da pazi da na položaj predsjednika i potpredsjednika naizmjenično nalaze pripadnici sve tri konfesije.
Mandat zastupnika trajao je pet godina, bez prava birača na njihov opoziv. Predsjednika i potpredsjednika sabora nisu birali poslanici, nego ih je na početku svakog zasjedanja imenovao Car, pazeći na konfesionalnu ravnotežu i redoslijed. Pored izabranih zastupnika u sabor su ulazili već pomenuti birilisti. Takvih je bilo ukupno dvadeset:
Ovakvom strukturom vlada je željela osigurati jedan konzervativan sabor. Vlada se za svaki slučaj obezbijedila članom 35. Ustava, po kojem sabor ne smije općiti sa drugima predstavništima, niti smije izdavati ikakve objave. Na saborsku sjednicu se ne smiju pustiti nikakve deputacije, a sam sabor smije slati odaslanstva na carski dvor samo onda, kada se isposluje prethodno previšnje odobrenje.
Po Ustavu, Bosna i Hercegovina ostala je jedinstveno područje sa jedinstvenim položajem u Monarhiji i predstavljala je posebnu upravnu jedinicu – corpus separatum (odvojeno tijelo), jer se dvije države, koje čine Monarhiju (Austrija i Ugarska) nisu mogle dogovoriti oko uprave. Ovakav pravni subjektivitet djelimično se izražavao i kroz sabor. BiH ni poslije aneksije i ustavnosti nije mogla neposredno participirati u zajedničkim poslovima na nivou Austro-Ugarske. Zemaljski savjet je bila institucija koja je trebala u budućnosti da osigura bolji pravno-politički život BiH u okviru Monarhije. Ali bez obzira na sva ograničenja, Bosanski sabor je bio pozornica i okvir novih formi građanskog i političkog života u Bosni i Hercegovini.
Prvi saborski izbori
Zemaljska vlada je prve saborske izbore raspisala za period od 18-28. maja 1910. godine. Tada su MNO i MSS pregovarali o zajedničkom istupanju na izborima, te podijeli mandata. MNO je MSS-u ponudio 6 mandata, što su ovi odbili, tako prekinuvši pregovore. Na istim izborima SNO je osvojila sve pravoslavne mandate, njih ukupno 31, kao MNO, koja je dobila svih 24 muslimanska mandata. Od 16 katoličkih mandata, HNZ je dobila 12, a "stadlerovci" (pristalice nadbiskupa Josipa Stadlera, koji je vodio HKZ – Hrvatska katolička zajednica) samo 4 mandata.
Odaziv birača bio je ogroman. Od ukupno 105.734 upisana Bošnjaka u seoskoj kuriji, glasalo je 88.205 ili 83%, Srba 85%, a najmanji odziv u seoskoj kuriji bio je među Hrvatima, gdje je glasalo samo 61% stanovnika. Bez mandata su ostali ljudi iz MSS-a, kao i demokrati, koji su isticali Osmana Đikića, kao kandidata u trećoj kuriji. Međutim, uticaj MNO-a je bio tako jak, da su seljaci odbijali slušati njegove govore, kao i one od Smail-age Ćemalovića.
Mada je sabor u početku radio sporazumno, skoro sva zasjedanja, kojih je bilo ukupno četiri, karakterizirala je nacionalistička obojenost istupa srpskih i hrvatskih zastupnika, koji su u svakoj prilici isticali svoje zahtjeve nad Bosnom i Hercegovinom. Prvi sukobi počeli su već kod rasprave o nacrtu zakona o poštanskoj štedionici. Sve to, a posebno sarajevski atentat 28. juna 1914. godine na austrijskog prijestolonasljednika Franza Ferdinanda i njegovu ženu Sofiju, uticali su da Car već 6. februara 1915. godine raspusti sabor, jer su predhodno van snage stavljene najbitnije odredbe bosanskog Ustava iz 1910. godine. U međuvremenu počinje i Prvi svjetski rat.
Bosna i Hercegovina nakon raspuštanja sabora
Do izbijanja Prvog svjetskog rata, prema Ustavu Bosne i Hercegovine iz 1910. godine, Bosna i Hercegovina je predstavljala posebno upravno tijelo u strukturi Habsburške monarhije, sa posebnim pravnim sistemom i posebnim statusom svojih građana, koji nisu tretirani ni kao austrijanci ni kao ugari. Taj politički subjektivitet, se posebno izražavao kroz Bosanski sabor. Njegovim raspuštanjem Bosna i Hercegovina je i dalje zadržala svoj poseban položaj u Monarhiji, u čijem se vrhu mnogo raspravljalo oko njeog državno-pravnog statusa.
Zemaljski poglavar Stjepan Sarkotić je predlagao da se umjesto raspuštenog sabora formira administrativni savjet, kao neka vrsta predstavničkog tijela. Zajednička vlada u Beču je to odbila, a obrazloženje je bilo to, da Bosanski sabor nije raspušten, te da će se ponovo sazvati, čim to okolnosti dopuste.
Kombinacije oko državno-pravnog položaja Bosne i Hercegovine pravljene su sa ciljem da se priječi eventualni raspad Austro-Ugarske, te da se onemogući rješenje jugoslavenskog pitanja. Austrija je insistirala da se Bosna i Hercegovina pripoji Austriji, dok je Ugarska tražila pripojenje Bosne i Hercegovine Ugarskoj. Također su postojali razni planovi o podjeli Bosne i Hercegovine između ove dvije države; Ugarskoj bi pripali banjalučki i bihaćki okruzi, a ostala četiri okruga (sarajevski, travnički, tuzlanski i mostarski) bi pripali Austriji.
Predsjednik ugarske vlade grof, István Tisza, je smatrao, da bi politička ravnoteža u Monarhiji jedino mogla uspostaviti priključenjem Bosne i Hercegovine Ugarskoj, pošto je ista bila poremećena priključenjem Poljske Austriji. Od ove ideje je odustao kada su mu jugoslavenski orijentirani srpski i hrvatski bosanskohercegovački političari predali 20. septembra 1918. godine memorandum u kome se traži rješenje bosanskog pitanja na principu samoopredjeljenja naroda. Sa druge strane je tekao proces rješavanja jugoslavenskog pitanja u vidu stvaranja jedne zajedničke jugoslavenske države, kraljevine SHS.
609.
Godina 609. (DCIX) bila je redovna godina koja počinje u srijedu u julijanskom kalendaru. Oznaka 609. za ovu godinu se koristi od ranog srednjeg vijeka, kada je kalendarska era Anno Domini u Evropi postala glavnom metodom označavanja godina.
Cicrina
Cicrina je naseljeno mjesto u općini Ravno, Bosna i Hercegovina.
Soko (tvrđava)
Sokol je tvrđava manjih dimenzija iz srednjeg vijeka, na stijeni iznad potoka Sokolice, 5 km. sjeveroistočno od Gračanice, Bosna i Hercegovina.
Historija
Grad se u srednjem vijeku nalazio u župi Usori. U literaturi su navedena dva različita podatka o prvom spominjanju Sokola u historiji. Grupa autora navodi da je prvi spomen grada  u historijskim izvorima  1429.godine, a drugi da je to 1449. godine. Oba su u vezi su sa knezom Radivojem Ostojićem, sinom bosanskog kralja Ostoje i bratom bosanskog kralja Tomaša. Srebreničku banovinu Osmanlije su osvojile 1512. godine. Padom Srebrenika, cijela oblast između donjih tokova Bosne i Drine, Spreče i Save, u kojoj je bilo 12 utvrđenih gradova, ulazi u sastav osmanlijske imperije. Iz 1528. godine postoji prvi popisni defter sa timarima upisanim na ime članova posade Sokola. Prema spahijskom popisnom defteru iz 1533. godine, te godine posada tvrđave Soko dobiva stalne timare. Sedamdesetih godina 18. stoljeća, gradačački kapetan Mehmed dao je da se izvrše popravke na gradu. Zapisano je također, da je u gradu, 1833. godine bilo 7 topova. Napušten je 1840.godine.
Opis
Stari grad Sokol proglašen je za nacionalni spomenik Bosne i Hercegovine
Ali-beg Firdus
Ali-beg Firdus (Livno, 1862 – Sarajevo, 1910) bio je bosanskohercegovački političar iz perioda kasnog 19. i ranog 20. vijeka. Potječe iz glasovite bošnjačke i kapetanske porodice koja je upravljala Livnom od 1750. do 1835. godine. U rodnom gradu je završio osnovnu školu (ruždiju), a ostalo obrazovanje sticao je samostalno tokom života. Njegova osobenost, protkana čvrstom naravi, političkom mudrošću, patriotizmom i širokom popularnosti među Bošnjacima dovela ga je na čelo bošnjačkog političkog pokreta.
Nakon uspostavljanja Rijaseta 1882. godine i nezadovoljstva Bošnjaka položajem njihovih vjersko-prosvjetnih institucija u okviru Austro-Ugarske, Ali-beg Firdus se dokazao kao borac za bošnjačka prava političkim djelovanjem unutar pokreta Bošnjaka za vakufsko-mearifsku autonomiju. Uz muftiju Džabića, izrastao je u reprezentativnog predvodnika Bošnjaka tog vremena.
Egzekutivni odbor prerastao je u predstavničko tijelo bošnjačkog naroda, a njegovi članovi bili su glavni pregovarači u vezi sa borbom muslimana za vakufsko-mearifsku (prosvjetnu) autonomiju. Zajedno sa Srbima protestovao je protiv akta aneksije Bosne i Hercegovine. Bio je narodni poslanik Bosanskog sabora i njegov prvi predsjednik.
Na njegov pismeni poziv 3. decembra 1906. godine održan je sastanak bošnjačkih predstavnika iz cijele Bosne i Hercegovine, na kojem je osnovana Muslimanska narodna organizacija (MNO). Istom prilikom je izabran izvršni odbor ove političke organizacije sa stalnim sjedištem u Budimpešti a njen prvi predsjednik bio je upravo Ali-beg Firdus.
Marina Kovačec
Marina Kovačec, rođena 2. jula 1987. u Zagrebu u SR Hrvatskoj, SFRJ (danas Hrvatska) je nekadašnja hrvatska biatlonka.
Olimpijske igre
Kovačec nije nastupala na olimpijskim igrama.
Svjetska prvenstva
Nastupila je na dva Svjetska prvensta od SP 2008. do SP 2009. Najbolji plasman u pojedinačnim utrkama bilo je 82-o mjesto na SP 2009. u južnokorejskom Pyeongchangu u utrci na 7,5 km, kada je bez promašaja i zaostatkom od 4:34.1 min bila sporija od pobjednice Kati Wilhelm, koja je završila utrku bez promašaja. Na istom prvenstvu u utrci štafete sa Andrijanom Stipaničić, Anamarijom Brajdić i Vivijanom Papić osvojila je zadnje 22-o mjesto.
Spisak jordanskih vladara
Kralj Hašemitske kraljevine Jordan je šef jordanske države i monarh. On služi kao poglavar jordanske monarhije - Hašemitske dinastije. Kralj se oslovljava sa Njegovo Veličanstvo (صاحب الجلالة).
Ovo je spisak kraljeva Hašemitske Kraljevine Jordana.
Ahnaton (drama)
Akhnaton - drama u tri čina (izdata 1973.) je drama Agathe Christie koja je smještena u Starom Egiptu, a govori o Tutankhamonu i njegovu ocu. Knjiga se više ne štampa i rijetko se izvodi.
Radnja
Radnja se dešava u gradu No Amon u Tebi, na obalama Nila u kraljevskoj palaći Amenhotepa III 1375. godine p. n. e.
Oscar za najbolju montažu zvuka
Oscar za najbolju montažu zvuka (eng. Academy Award for Sound Editing) je Oscar koji se svake godine dodjeljuje filmu s najboljom zvučnom estetikom ili dizajnom zvuka. Nagradu obično preuzimaju supervizori montažeri zvuka, ponekad u pratnji dizajnera zvuka.
Tokom određenih godina, najveća nagrada dodijeljena za ovu nagradu je "Specijalna nagrada za dostignuće", a ne Oscar. Pravila Akademije nalažu da za svaku nagradu treba biti određeni broj nominiranih. Ako se to pravilo ne ispuni, dodjeljuje se Specijalna nagrada za dostignuće.
Ovo je popis filmova koji su osvojili ili bili nominirani za Oscar za Najbolje zvučne efekte (1963.-1967., 1975.), Montažu zvučnih efekata (1977, 1981.-1999.), ili Montažu zvuka (1979., 2000.- danas).
610.
Godina 610. (DCX) bila je redovna godina koja počinje u četvrtak u julijanskom kalendaru. Oznaka 610. za ovu godinu se koristi od ranog srednjeg vijeka, kada je kalendarska era Anno Domini u Evropi postala glavnom metodom označavanja godina.
Ingrid Bergman
mini|desno|Ingrid Bergman Ingrid Bergman (Stockholm, 29. august 1915 - London, 29. august 1982), švedska je filmska i pozorišna glumica
Došavši u Hollywood kao moguća nasljednica Grete Garbo, prvi veliki uspjeh postigla je kao romantična junakinja koja je nesretno zaljubljena u Humphreya Bogarta u filmu Casablanca 1942. Za ulogu bogate žene koju izluđuje njen zločinački suprug u filmu Plinsko svjetlo nagrađena je prvim Oscarom. Nakon toga, reprezentativna je junakinja Hitchcockovog svijeta tjeskobe.
Nova faza njene karijere počinje 1950. udajom za Roberta Rossellinija, kada se seli u Italiju. Višegodišnja saradnja s tim režiserom omogućuje joj igranje znatno drugačijih uloga, moglo bi se reći svakodnevnijih nego do tada. Sredinom 1950-ih vraća se u Hollywood i odmah dobija drugog Oscara za ulogu u filmu Anastasia. Snimivši film Jesenja sonata 1978, prvi i jedini put sarađuje sa slavnim zemljakom i prezimenjakom, Ingmarom Bergmanom.
Armin Smajlović
Armin Smajlović (rođen 7. juna 2001) jest bosanskohercegovački nogometaš koji trenutačno nastupa za sarajevski FK Olimpik Sarajevo.
Ponikao je u nogometnoj školi FK Tuzla City, a 2018. godine pridružio se FK Sloboda Tuzla, iako ga je i FK Tuzla City želio zadržati u svojim redovima. Nakon šest mjeseci igranja za FK Sloboda Tuzla, vraća se u matični klub FK Tuzla City, odakle poslije pola godine (2019) prelazi u sarajevski FK Olimpik.
Igra na pozicijama desnog odbrambenog igrača.
Epizodna ataksija
Znakovi i simptomi
Tipski, epizodna ataksija manifestuje se kao napadi ataksija izazvani strepnjom, stresom ili naporom. Neki pacijenti imaju i kontinuirani tremor različitih motorinih grupa, poznat kao miokimija. Drugi imaju patološki nistagmus, vrtoglavicu, tinitus, diplopiju ili napade
Uzrok
Različiti simptomi EA uzrokovani su disfunkcijom različitih područja. Ataksija, najčešći simptom, nastaje zbog pogrešnog paljenja Purkinjeovih ćelija u cerebelumu. To je ili zbog direktnog kvara ovih ćelija, kao što je EA2, ili nepravilne regulacije ovih ćelija, kao što je EA1. Napadi su vjerovatno uzrokovani izmijenjenim aktiviranjem hipokampusnih neurona (KCNA1 nulti miševi zbog ovog razloga imaju napade).
EA1: KCNA1
Epizodnu ataksiju tipa 1 (EA1) karakterišu napadi generalizovane ataksije izazvane emocijama ili stresom, sa miokimijom tokom i između napada. Ovaj poremećaj je također poznat kao epizodna ataksija s miokimijom (EAM), nasljedna paroksisomska ataksija sa neuromiotonijom i Isaac-Mertensovim sindromom. Početak EA1 javlja se u ranom djetinjstvu do adolescencije i traje do kraja života pacijenta. Napadi traju od sekundi do minuta. Za ovaj podtip epizodne ataksije odgovorne su mutacije gena KCNA1, koji kodira naponski-ovisni kalijev kanal KV1.1. KV1.1 se snažno eksprimira u ćelijama koša i interneuronima koji formiraju GABAergijske sinapse na purkinjeovim ćelijama. Kanali pomažu u fazi repolarizacije akcijskih potencijala, čime utiču na inhibicijski unos u Purkinjeove ćelije i, samim tim, na sav motorni izlaz iz cerebeluma. EA1 je primjer sinaptopatija. Postoji 17 mutacija KV1.1 povezanih sa EA1 (tabela 1 i slika 1). Od ovih, 15 mutacija je barem djelimično okarakterisano u elektrofiziološkim testovima, zasnovanim na kulturi ćelija, pri čemu su 14 od ovih 15  pokazale drastične promjene u funkciji kanala. Kao što je opisano u tabeli 1, većina poznatih mutacija povezanih s EA1 rezultira drastičnim smanjenjem količine struje kroz KV1.1 kanale. Štaviše, ovi kanali imaju tendenciju da se aktiviraju pri pozitivnijim potencijalima i sporijim brzinama, što se pokazuje pozitivnim pomacima u njihovim V½ vrijednostima, odnosno sporijim vremenskim konstantama τ aktivacije. Neke od ovih mutacija, osim toga, proizvode kanale koji se deaktiviraju većim brzinama (deaktivacija τ), što bi također rezultiralo smanjenom strujom kroz te kanale. Iako ove biofizičke promjene u svojstvima kanala vjerovatno leže u osnovi nekog smanjenja struje uočenog u eksperimentima, čini se da mnoge mutacije također rezultiraju pogrešno savijenim ili na neki drugi način pogrešno umetnutim kanalima, što je vjerovatno glavni uzrok disfunkcije i patogeneze bolesti. Pretpostavlja se, iako još nije dokazano, da smanjenje KV1.1 posredovane struje dovodi do produženih akcijskih potencijala u interneuronima i ćelijama košare. Kako su ovi kanali važni u regulaciji aktivnosti Purkinjeovih ćelija, vjerovatno je da to rezultira povećanim i aberantnim inhibitornim unosom u Purkinjeove ćelije i, na taj način, poremećeno aktiviranje Purkinjeovih ćelija i eksporta malog mozga.
EA2: CACNA1A
Epizodinu ataksiju tipa 2 (EA2) karakteriziraju napadi ataksije koji reagiraju na acetazolamid sa ili bez migrene. Bolesnici s EA2 također mogu imati progresivnu cerebelumsku atrofju. patološki nistagmus, vrtoglavicu, smetnje vida i disartriju. Ovi simptomi traju od sati do dana, za razliku od EA1, koji traju od sekundi do minuta. Napadi mogu biti popraćeni povećanimrojen otkucajima srca i krvnim pritiskom, umjerenim do jakim drhtanjem i mucanjem. Poput EA1, napadi mogu biti potaknuti vježbanjem, emociojskim stresom/agitacijom, fizičkim stresom ili vrućinom (pregrijana tjelesna temperatura), ali i kahva i alkohol. EA2 je uzrokovan mutacija]ma u genu CACNA1A, koji kodira P/Q-tip naponski reguliranog kalcijevog kanala CaV2.1, a također je i gen odgovoran za izazivanje spinocerebelumske ataksije tip-6 i porodične hemiplegijske migrene tip-1. EA2 se također naziva epizodna ataksija s nistagmusom, nasljednom paroksisomskom cerebelopatijom, porodičnom paroksismskom ataksijom i nasljednom paroksisomskom cerebelumskom ataksijom koja reagira na acetazolamid (AHPCA). Postoji 19 mutacija povezanih s EA2, iako su samo tri elektrofiziološki okarakterizirane (tabela 2 i slika 2). Od toga, sve rezultiraju smanjenom strujom kroz ove kanale. Pretpostavlja se da i druge mutacije, posebno mutacije splajsinga i pomaka okvira, također rezultiraju drastičnim smanjenjem struja CaV2.1, iako to možda nije slučaj za sve mutacije. CACNA1A je snažno eksprimiran u Purkinjeovim ćelijama cerebeluma, gdje je uključen u spajanje akcijskih potencijala s oslobađanjem neurotransmitera. Stoga se očekuje da će smanjenje ulaska Ca2+ kroz kanale CaV2.1 rezultirati smanjenim izlazom iz Purkinjeovih ćelija, iako će se aktivirati odgovarajućom brzinom. Kolebljivi miš široko je korišteni model za proučavanje EA2, budući da je razvio spontanu homolognu mutaciju u Cacna1a ranih 1960-ih. Alternativno, neke mutacije CACNA1A, kao što su one uočene u porodičnoj hemiplegijskoj migreni tip-1, rezultiraju povećanim unosom Ca2+ i, samim tim, aberantnim otpuštanjem neurotransmitera. To također može rezultirati ekscitotoksičnošću, što se može dogoditi u nekim slučajevima spinocerebelumske ataksije tip-6.
EA3: 1q42
Epizodna ataksija tip-3 (EA3) slična je EA1, ali se često također manifestira tinitus i vrtoglavicu. Pacijenti obično imaju napade ataksije koji traju manje od 30 minuta i javljaju se jednom ili dva puta dnevno. Tokom napada također imaju vrtoglavicu, mučninu, povraćanje, tinitus i diplopiju. Ovi napadi su ponekad popraćeni glavoboljama i pojačani stresom, umorom, kretanjem i uzbuđenjem nakon spavanja. Napadi općenito počinju u ranom djetinjstvu i traju tokom cijelog života bolesnika. Primjena acetazolamida pokazala se uspješnom u nekih bolesnika. As EA3 is extremely rare, there is currently no known causative gene. The locus for this disorder has been mapped to the long arm of chromosome 1 (1q42).
EA4
Također poznata kao periodična vestibulocerebelumska ataksija, epizodna ataksija tipa 4 (EA4) iznimno je rijedak oblik epizodne ataksije koja se razlikuje od ostalih oblika po nastanku u trećoj do šestoj deceniji života, nepravilnim glatkim traganjem i nistagmusom izazvanim pogledom. Pacijenti također imaju vrtoglavice i ataksiju. Postoje samo dvije poznate porodicw s EA4, obje se nalaze u Sjeverna Karolina. Lokus za EA4 nije poznat.
EA5: CACNB4
Postoje dvije poznate porodice s epizodnom ataksijom tipa 5 (EA5).
Ovi pacijenti mogu imati preklapajući fenotip ataksije i napada sličnih mladalačkoj mioklonskoj epilepsiji. Zapravo, mladalačka mioklonska epilepsija i EA5 su alelne i proizvode proteine sa sličnom disfunkcijom.
Bolesnici s čistim EA5 imaju rekurentne epizode ataksije s vrtoglavicom. Između napada imaju nistagmus i disarktriju. Ovi pacijenti reagiraju na acetazolamid.
I mladalačka mioklonska epilepsija i EA5 posljedica su mutacija u genu CACNB4, koji kodira β4 podjedinicu kalcijevog kanala. Ova podjedinica spaja se s α-podjedinicama i proizvodi kanale koji se polahko deaktiviraju nakon otvaranja.
Pacijenti s EA5 imaju mutaciju cisteina u fenilalanin na poziciji 104.
To rezultira kanalima s 30% većom strujom od divljeg tipa.
Kako je ova podjedinica eksprimirana u cerebelumu, pretpostavlja se da takva povećana struja rezultira hiperekscitabilnosti neurona
Kodirajuća i nekodirajuća varijacija beta4-podjedinice gena CACNB4 ljudskog kalcijevog kanala u bolesnika s idiopatskom generaliziranom epilepsijom i epizodičnom ataksijom.
EA6: SLC1A3
Epizodna ataksija tipa 6 (EA6) je rijedak oblik ataksije, koji je prvobitno identificiran kod 10-godišnjeg dječaka sa prvobitnim 30-minutnim napade smanjenog mišićnog tonusa u djetinjstvu. Njemu je kao malom djetetu bila potrebna "terapija ravnoteže", kako bi pomogao u hodu i imao je niz ataksijskih napada, od kojih su svaki razdvojeni mjesecima do godinama. Ovi napadi su bili izazvani groznicom. Imao je cerebelumsku atrofiju i subkliničke napade. Tokom kasnijih napada, također je imao distorzije lijeve hemisfere, ataksiju, nerazgovijetan govor, praćen glavoboljama. Nakon upisa u školu, razvio je napade ritmičnog trzanja ruku uz istovremenu konfuziju, koji su također trajali otprilike 30 minuta. Takođe je u različitim periodima imao migrene. Ovaj pacijent nosi supstituciju prolin ana arginin u petom transmembranskom segmentu gena SLC1A3. Ovaj gen kodira protein ekscitatacijskog transportera aminokiselina 1 (EAAT1), koji je odgovoran za unos glutamata. U testovima ćelijske kulture, ova mutacija rezultira drastično smanjenim unosom glutamata na dominantno negativan način. Ovo je vjerovatno zbog smanjene sinteze ili stabilnosti proteina. Kako je ovaj protein snažno eksprimiran u moždanom stablu i cerebellumu, vjerovatno je da ova mutacija rezultira ekscitotoksičnošću i/ili hiperekscitabilnosti koja dovodi do ataksije i napada. Mutations in EAAT1 (GLAST) have subsequently been identified in a family with episodic ataxia.
Liječenje
Ovisno o podtipu, mnogi pacijenti smatraju da je acetazolamid terapija korisna u prevenciji napada. U nekim slučajevima, uporni napadi rezultiraju skraćivanjem tetiva, za šta je potrebna operacija.
IC 2036
IC 2036 (također poznat kao ESO 303-1, MCG -7-9-10 i PGC 14586) je prečkasta spiralna galaksija koja je udaljena oko 287 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Sat. Najveći prečnik je 1,00 (84 hiljade sg) a najmanji 0,8 uglovnih minuta (67 hiljada sg). Prvo otkriće je napravio Lewis Swift 19. novembra 1897. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
IC 459
IC 459 (također poznat kao PGC 20311) je kompaktna galaksija koja je udaljena oko 264 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Ris. Najveći prečnik je 0,30 (23 hiljade sg) a najmanji 0,3 uglovnih minuta (23 hiljade sg). Prvo otkriće je napravio Bindon Blood Stoney 31. januara 1851. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Čavaš
Čavaš je naseljeno mjesto u općini Ravno, Bosna i Hercegovina.
Implantacija (zametak)
Implantacija, znana i kao nidacija (=ugnježđivanje) je faza embrionskog razvoja sisara sa placentom u kojoj blastocist nastaje, pričvrsti, priljubii i upadne u zid materica ženki. Implantacija je prva faza gestacije i, kada je uspješna, ženka se smatra trudnom. Kod žena implantirani embrion se otkriva prisustvom povećanih nivoa ljudskog horionskog gonadotropina (hCG) u testu trudnoće. Implantirani embrion će dobiti kisik i hranljive materije kako bi rastao. Postoji velika varijacija u tipu trofoblastnih ćelija i strukturama placente kod različitih vrsta sisara. Od pet priznatih faza implantacije, uključujući dvije preimplantacijske faze koje prethode placentaciji, prva četiri su slična za sve vrste. Pet faza su migracija i izlijeganje, prekontakt, vezanje, adhezija i invazija. Dvije faze prije implantacije su povezane sa preimplantacijskim embrionom. Kod ljudi, nakon faze izlijeganja koja se odvija oko četiri do pet dana nakon oplodnje, počinje proces implantacije. Do kraja prve sedmice, blastocista je površno pričvršćena za maternični endometrij. Do kraja druge sedmice implantacija je završena.
Migracija i izlijeganje
Postoje dvije faze migracije uključene u implantaciju, prva je migracija zigota, a druga je migracija trofoblasta. Oplodnja oocita, odvija se u ampuli jajovoda. Ciliije na sluznici jajovoda pomjeraju zigot u migraciji prema materici. Tokom ove migracije, zigot prolazi kroz izvjestan broj dioba i stvara klupko od 16 kompaktiranih blastomera koje se naziva morula. Morula ulazi u maternicu nakon tri ili četiri dana, a pri tome se u moruli formira šupljina koja se zove blastocel koja proizvodi blastocistu. Blastocista sadrži unutrašnju ćelijsku masu koja će se dalje razviti u pravi embrion, i vanjski ćelijski sloj trofoblasta koji će se razviti u vanembrionske membrane (fetusne membrane). Blastocista je i dalje zatvorena u omotaču jajeta poznatom kao zona pellucida, i da bi mogla da se implantira u zid maternice, mora se osloboditi ovog omotača. Ova faza je poznata kao zona izlijeganja, i kada se dovoljno rastvori, blastocista je u stanju da započne fazu apozicije implantacije. Lizni faktori u šupljini maternice, kao i faktori iz same blastociste su bitni za razgradnju omotača jajeta. Mehanizmi u potonjem su naznačeni time da zona pellucida ostaje netaknuta ako se neoplođeno jaje stavi u maternicu pod istim uslovima. Među poznatim molekulskim regulatorima koji podstiču izlijeganje su pretežno proteaze koje su stimulisane raznim faktorima rasta. Blastocista takođe proizvodi citokine, i proupalne i antiupalne, koji imaju ključnu ulogu tokom implantacije i drugih faza trudnoće. Oba tipa citokina moduliraju aktivnost proteaza, uključujući MMP, plazminogenske aktivatore i katepsine. Nije poznato da li su citokini koji su uključeni u izlijeganje proupalni ili protivupalni, ili koje su proteaze uključene. Međutim, dobro je prihvaćeno da su proupalni citokini dominantni tokom implantacije. Citokini su također prisutni u mlijeku materice koji bi mogli regulirati razvoj i funkciju blastocista, ali nema dokaza koji podržavaju njihovu uključenost u izlijeganje. Faktor inhibicije leukemije (LIF) je proupalni citokin koji se eksprimira u endometriju tokom luteusne faze menstruacijskog ciklusa, sa najvećom ekspresijom uočenom tokom perioda implantacije. LIF ima ulogu u adheziji i invaziji. Pomoćna zona izlijeganja može se odvijati u potpomognutoj reprodukciji, gdje zona pellucida može biti vještački probušena, kako bi se olakšalo izlijeganje.
Apozicija
Nakon zone izlijeganja, prva labava veza ili kontakt između blastociste i endometrija naziva se apozicija. Apozicija se obično vrši tamo gdje postoji mala kripta u endometriju, kao i tamo gdje je došlo do dovoljnog razbijanja zona pellucida da bi se omogućilo blastocistnom trofoblastu da direktno kontaktira endometrij koji leži ispod. Na kraju, unutrašnja ćelijska masa (također zvana embrioblast), unutar sloja trofoblasta, je najbliže decidui. Ako unutrašnja ćelijska masa nije poravnata sa deciduom pri apoziciji, ona ima sposobnost da se slobodno rotira unutar trofoblasta i postigne ovo poravnanje. Apozicija je samo slaba interakcija trofektoderma sa epitelom maternice koja je nestabilna na smicanje. Apozicija je također reverzibilna što omogućava repoziciju blastociste u maternici.
Adhezija
Adhezija je mnogo jače vezivanje za endometrij od labave apozicije. Trofoblasti prianjaju prodiranjem u endometrij, sa izbočinama ćelija trofoblasta. Ovu aktivnost prianjanja vrše mikroresice koje se nalaze na trofoblastu. Trofoblast ima veze vezivnih vlakana, kao što su laminin, kolagen tipa IV i integrini koji pomažu u ovom procesu adhezije. Mucin-16 je transmembranski mucin eksprimiran na apikalnoj površini materničnog epitela. Ovaj mucin sprečava da se blastocista implantira u nepoželjno locirano na epitelu. Dakle, MUC-16 inhibira adheziju ćelija-ćelija. Pokazalo se da njegovo uklanjanje tokom formiranja pinopoda olakšava invaziju trofoblasta in vitro. Identitet molekula na trofoblastu i epitelu endometrija koji posreduju u početnoj interakciji između njih ostaje neidentifikovan. Međutim, brojne istraživačke grupe su predložile da je uključen MUC1, član mucinske porodice glikozilovanih proteina. MUC1 je transmembranski glikoprotein koji se eksprimira na apikalnoj površini epitelnih ćelija endometrija tokom perioda implantacije kod ljudi i pokazalo se da je različito izražen između plodnih i neplodnih subjekata tokom tog vremena. MUC1 eksprimira dijelove ugljikohidrata na svoj vanćelijskom domenu koji su ligandi L-selektina, molekula ćelijske adhezije na površini ćelija trofoblasta. Model implantacije n vitro dao je dokaze koji podržavaju hipotezu da L-selektin posreduje apoziciju blastociste na epitel materice, interakcijom sa njegovim ligandima.
Invazija
Invazija je dalje uspostavljanje blastociste u endometriju. Protruzije ćelija trofoblasta koje se prianjaju u endometrij nastavljaju da se razmnožavaju i prodiru u u njega pomoću želatinaze A i B. Trofoblasti invadiraju matericu, pokušavajući da dođu do majčinog dotoka krvi, za postavljanje temelja za fetusni protok krvi. Kako ovi trofoblasti prodiru, oni se konačno diferenciraju u višejedarno tkivo, sincicij poznato kao sincitiotrofoblast. Između ovog sloja i blastociste leži citotrofoblast. Kada sincitiotrofoblast dostigne baznu membranu ispod ćelija decidue, istisne ih kako bi dalje invadirao u stromu materice. Pomjeranje se postiže razgradnjom molekula ćelijske adhezije (CAM) koji povezuju ćelije decidue i pripadajući vanćelijski matriks. Degradacija se postiže lučenjem faktora nekroze tumora-alfa iz sincitiotrofoblasta, koji inhibira ekspresiju CAM-a i beta-katenina. Vanćelijski matriks razgrađuje metaloproteinaze kao što su kolagenaze, želatinaze i matriksne metaloproteinaze, te serinska proteaza. Kolagenaze probavljaju lolagene tip I, II, III, VII i X. Želatinaze postoje u dva oblika; jedan probavlja kolagen tipa IV|, a drugi želatin. Vasnćelijsdki matriks razgrađuje serinske endopeptidaze i metaloproteinaze. Sincitiotrofoblast tada može upasti u endometrij, odvodeći embrio sa sobom gdje se ugrađuje. Na kraju, sincitiotrofoblast dolazi u kontakt s majčinom krvlju i formira horionske resice – početak placentacije. Nakon invazije, pukotina u epitelu materice napravljena ulaskom blastociste je zapečaćena fibrinskim čepom. Fibrinski čep je koagulacija krvnog ugruška i ćelijskih ostataka.
Vanvilozni trofoblasti
Vanvilozni trofoblast ili vanresični trofoblast su ćelije iz invazivnih resica koje migriraju u miometrij majčine maternice. Ove ćelije remodeliraju spiralne arterije kako bi poboljšale i osigurale protok krvi majke u rastućem embriju. Postoje i dokazi da se ovaj proces događa sa venama maternice, stabilizirajući ih kako bi se poboljšala drenaža fetusne krvi i metaboličkog otpada. Također je dokumentovano da trofoblasti migriraju u različita tkiva majke. Zbog toga su trofoblasti uključeni u fenomen poznat kao fetomaterinski mikrohimerizam gdje fetusne ćelije uspostavljaju ćelijske linije u tkivima majke. Blastocista luči faktore za različite svrhe tokom invazije. Luči nekoliko autokrinih faktora, ciljajući se i stimulirajući ga da dalje napadne endometrij. Horionski gonadotropin je autokrini faktor rasta za blastocistu, dok insulinoliki faktor rasta 2 stimuliše njenu invazivnost. Nadalje, izlučevine odvajaju decidualne ćelije jednu od druge, sprečavaju embrion od odbacivanja od strane majke, pokreću konačnu decidualizaciju i sprečavaju menstruaciju.
Imunosupresivnost
Embrion se razlikuje od majčinih ćelija i bio bi odbačen kao parazit od strane imunskog sistema majke da ne luči imunosupresivne agense. Takvi agensi uključuju faktor aktivacije trombocita, horionski gonadotropin, faktor rane trudnoće, prostaglandin E2, interleukin-1 alfa, interleukin 6, interferon-alfa, inhibicijski faktor leukemije i kolonije-stimulirajući faktor.
Prevencija menstruacije
Ljudski horionski gonadotropin (hCG) ne djeluje samo kao imunosupresiv,, već i signalizira majci da je trudna, sprječavajući luteolizu corpus luteum i menstruacije, održavajući funkciju žutog tijela.
Ostalii faktori
Ostali faktori koje luče blastocista su;