cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sabahudin Topalbećirević
Biografija
Simposar je postao u međuvremenu najveći regionalni sportski simpozij koji je u Sarajevo u predhodnih pet izdanja doveo najveće sportske zvijezde. Don Showalter, Igor Štimac, Joško Vlašić, Amel Tuka, Ćiro Blažević, Davor Šuker, Dragan Džajić, Božo Maljković,Dr. Nebojša Popović, Jaen Tigana, Neven Spahija, Predrag Pašić, Mehmed Baždarević, Zlatan Nalić,Željko Pavličević, Željko Jerkov, Zdravko Reić, Božo Sušec, Robert Jarni, Ivica Tucak, Tadija Kačar, Stanko Poklepović, Josip Pandža, Rato Tvrdić, Gianni Ghedini. Šampioni od kojih se puno toga moglo naučiti. Prikazana su i dva filma „ Naša brazilska priča“ 2014 godine i „Bićemo prvaci svijeta“ 2015 godine, autora Darka Bajića.
U međuvremenu u januaru 2014 pokreće web portal brzevijesti.ba Trenutno radi kao sportski novinar - komentator za Sport Klub - Nova BH i Nova Sport.
Diplomirao je sportski menadžment u Sarajevu.
Oženjen je i ima dvoje djece.
Ohio
Ohio (fon. Ohajo) nalazi se na istoku SAD, na zapadu od Apalači gorja. Prosječna visina oko 250m. Gl grad Kolumbius. Veći gradovi Kolumbius, Dejton, Akron, Hartington. Klima umjerena. Gl rijeka Ohajo. Država je veoma razvijena. Poljoprivreda; šećerna repa, kukuruz, pšenica, voće, ječam. Industrija; željezare, čeličane, elektrotehnika, rafinerija nafte, vozila. Rudno blago: nafta, mrki ugalj. Zimske temperature;-5-0 i ljetne oko 20 st.
Aračinovo
Geografija
Općina Aračinovo se prostire u istočnom dijelu Skopskog polja. Graniči s općinom Lipkovo na sjeveru, Kumanovo na istoku, Ilinden na jugu, te općinom Gazi Baba na zapadu.
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Sjevernoj Makedoniji nalazilo se u sastavu grada Skoplja, odn. stare općine Gazi Baba.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2002. godine općina Aračinovo imala je 11.992 stanovnika, od čega u samom Aračinovu 7.315. Poslije izvršenog popisa naselje Brnjarci ušlo je u sastav skopske gradske općine Gazi Baba, pa je ukupan broj stanovnika općine iznosio 11.597.
Općina Aračinovo
Napomena: ''Nastala iz grada Skoplja, odn. stare općine Gazi Baba. Popis stanovništva u SFR Jugoslaviji 1991. bojkotovao je najveći dio Albanaca.''
Aračinovo (naseljeno mjesto)
Napomena: Popis stanovništva u SFR Jugoslaviji 1991. bojkotovao je najveći dio Albanaca.
Evropsko vijeće
mini|Logo Evropskog vijeća Evropsko vijeće (eng. The European Council) poznat još i kao Evropski samit (od en. summit - vrh, sastanak šefova država ili vlada). U početku se naziv odnosio na sastanke predsjednika država ili predsjednika vlada država članica Evropske unije i predsednika Evropske komisije a danas je to najviši politički organ Evropske unije, doduše bez formalnih zakonodavnih i izvršnih ovlaštenja ali djeluje kao institucija čije su odluke "veliki podsticaj definisanju opštih političkih smjernica u Evropskoj uniji".
Historija
Evropsko vijeće razvilo se iz povremenih sastanaka na vrhu predsjednika država i vlada država članica Evropske ekonomske zajednice 1960-tih godina. Ustanovljeno je u decembru 1974 u Parizu na sastanku Evropske ekonomske zajednice. Ovakvi sastanci postali su od 1975. godine redovita praksa dva puta godišnje na inicijativu tadašnjeg francuskog predsjednika Valéry Giscard d'Estainga (prvi se održao u Dublinu za vrijeme irskog predsjedanja Vijećem Evropske unije). Formalno je priznat 1986. godine Jedinstvenim evropskim aktom (eng. Single European Act).
Evropsko vijeće i druge evropske institucije
Evropsko vijeće nije isto što i Vijeće Evropske unije (koje se naziva još i Vijećem ministara Evopske unije) koje je zasebno tijelo Evropske unije, niti Vijeće Evrope, koje je zasebna međunarodna organizacija sa sjedištem u Strasbourgu, odvojena od Evropske unije.
Rad vijeća
Čelnici država ili vlada zemalja Evropske unije sastaju se najmanje dva puta u godini (decembar, juni, a po potrebi još najviše dva puta kako bi raspravljali na neformalnim sastancima o pojedinim temama) zajedno s predsjednikom Evropske komisije kako bi raspravljali o pitanjima bitnim za Uniju, te dali političke poticaje za daljnje aktivnosti. To političko tijelo ima ključnu ulogu u usuglašavanju interesa i stajališta država članica.
Unutar Vijeća osobito je istaknuta uloga predsjednika Vijeća. Tu funkciju svakih šest mjeseci obavlja predsjednik one države koja predsjedava Evropskom unijom.
Vijeće može donositi pravno obavezujuće akte, a tada se smatra da ih je donijelo Vijeće Evropske unije u sastavu predsjednika država ili vlada budući da samo Evropsko vijeće nije formalno tijelo koje može samo donositi odluke. Ono to rijetko čini.
Kada Ustav Evropske unije stupi na snagu, Evropsko vijeće će konačno biti pravno priznato kao jedno od tijela u institucionanoj strukturi Evropske unije. Također rotirajuće predsjedništvo biti će zamijenjeno funkcijom Predsjednika Evropske unije s mandatom od dvije i pol godine. Tradicionalno se održavao u zemlji koja je u tom trenutku predsjedavajuća Vijeća Evropske unije, ali je krajem 2000. godine odlučeno da će se u budućnosti dio ili eventualno čitav održavati u Briselu.
Evropskim vijećem trenutno predsjedava Herman Van Rompuy, koji je izabran na mandat od 2,5 godine, sa mogućnošću produženja na još jedan mandat. Predsjednik mora podnijeti izvještaj Evropskom parlamentu nakon svakog sastanka Evropskog vijeća.
Funkcija Predsjedavajućeg Evropskog vijeća ne donosi njenom nosiocu nadmoć nad ostalim članovima, on ili ona su samo primus inter pares (lat. - prvi među jednakima).
Nikoljsk
Broj stanovnika: 9.200 (2001.)
Historija
Grad je utemeljen u 15. vijeku, pod nazivom Nikoljskij pogost (ruski: Никольский погост ) odnosno Nikoljskaja sloboda (ruski: Никольская слобода). Ime je dobila po tamošnjoj crkvi. U 18. vijeku, tačnije, 1780. godine, selo Nikoljskoje (ruski: Никольское) je dobilo gradski status.
Vremenska zona: Moskovsko vrijeme
Horst Ludwig Störmer
mini|desno|Horst Ludwig Störmer Horst Ludwig Störmer (Frankfurt, 6. april 1949), njemački fizičar. Dobitnik je Nobelove nagrade za fiziku 1998.
IC 526
IC 526 (također poznat kao IRAS 08599+1102, MCG 2-23-22 i PGC 25401) je spiralna galaksija koja je udaljena oko 266 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Rak. Najveći prečnik je 0,80 (62 hiljade sg) a najmanji 0,4 uglovnih minuta (31 hiljada sg). Prvo otkriće je napravio Stephane Javelle 19. aprila 1893. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Muhamed Reza Pahlavi
Muhamed Reza Pahlavi (perzijski: محمد رضا پهلوی‎; Teheran, 26. oktobar 1919 – Kairo, 27. juli 1980) bio je posljednji iranski šah.
U ustavnoj krizi 1953. došao je u sukob s predsjednikom vlade i vođom Nacionalne stranke Irana Muhamed Mossadeghom, koji se protivio velikim ovlastima šaha i učešću stranog kapitala u iranskoj naftnoj industriji. Pahlavi sklonio se u Italiju, ali se poslije intervencije vojske koja mu je pružila podršku vratio u zemlju i oborio Mossadegha s vlasti.
Reformama iz 1963. pokušao je modernizovati državu. Povezanost s američkim kapitalom, pretjerano bogaćenje i odvlačenje bogatstva iz zemlje, zatim nedemokratski režim vlasti s osloncem na vojsku i nasilno gušenje opozicije, izazvali su otpor naroda, na koji su počeli najviše uticati vjerske vođe muslimana šijita. Nezadovoljne mase, predvođene ajatolahom Ruholah Homeinijem, provele su revoluciju protiv šaha i dinastije Pahlavi, te je Muhamed Reza pod općim pritiskom 1979. napustio zemlju. Kada je u martu 1979. referendumom izglasana Islamska Republika Iran, vlast dinastije Pahlavi formalno je prestala. Njegova supruga je bila Farah Pahlavi.
Meso
mini|desno|250px|Meso u raznim oblicima Meso je životinjsko mišićno tkivo koje se koristi za ishranu ljudi i životinja. Meso se sastoji od mišićnih vlakana sa određenim sadržajem masnoće i veznog tkiva (mada se nekada u meso ubrajaju i ostali nemišićni organi kao pluća, jetra, bubrezi, mozak i dr.)
Vrste mesa
Prema vrsti koje dolazi u promet razlikujemo govedinu (teletina, junetina), svinjetinu (prasetina), ovčetinu (janjetina), kozetinu (jaretina), piletinu, konjetinu, zečetinu, kao i meso raznih divljači i riba.
Nutritivna vrijednost
Meso je bogat izvor bjelančevina kojih u mesu nalazimo od 17 do 25%, sadrži od 5 do 25% masti, mineralnih soli, hormona i vode. Meso je životna namirnica sa visokim sadržajem esencijalnih aminokiselina u formi proteina. Pored toga sadrži vitamine B-grupe (posebno niacin i riboflavin), zatim željezo, fosfor, kalcijum i ugljikohidrate.
FK Rudar Kakanj
Fudbalski klub Rudar je nogometni klub iz Kaknja, Bosna i Hercegovina. Takmiči se u Prvoj nogometnoj ligi Federacije Bosne i Hercegovine.
Klub je osnovan 1920. godine. Rekorder je po broju nastupa u Prvoj ligi FBiH.Tradicionalne boje kluba su zelena i bijela. Domaće utakmice igra na stadionu Pod Vardom.
Historija
Načelnik Odjeljnja za unutrašnje poslove Zemaljske vlade je 03. maja 1920. godine dokumentom Broj: 66696/20 I-2 i oznakom „Viđeno“ odobrio Pravila Športskog Kluba Rudar Kakanj i dva primjerka „vidiranih“ (odobrenih) Pravila vratio Kotarskom uredu Visoko sa pozivom da jedan primjerak Pravila bude uručen Osnivačkom odboru, a drugi da zadrži za zvaničnu upotrebu. S obzirom da su 03. maja 1920. godine od strane Zemaljske vlade za Bosnu i Hercegovinu odobrena prva Pravila Športskog kluba Rudar Kakanj, nedvosmislen je zaključak da je Športski Klub Rudar Kakanj od toga dana počeo sa  zvaničnim, pravno utemeljenim djelovanjem. Slijedom povijesenih događaja 1928. godine dolazi do ponovnog odobravanja, drugih po redu Pravila i obnavljanja rada Kluba, ali kao Radničkog Športskog Kluba Rudar Kakanj i to u Kraljevini SHS, a Pravila je odobrio Veliki Župan Sarajevske oblasti 23. augusta 1928. godine, oznakom „Viđeno“ u dokumentu broj:18.8 63/28., nakon što su Poglavaru Sreza Visočkog od strane predsjednika Rudolfa Potušeka upućena 17. juna 1928. godine.
Put do druge lige
Nakon Drugog svjetskog rata Rudar se takmiči u kvalifikacijama za ulazak u republičku ligu u koju i ulaze 1948. godine. U republičkoj ligi igrali su sve do sezone 1954/55 kada klub ispada u ligu Sarajevskog podsaveza a zatim i u Zeničku drugu grupu. U nižim rangovima takmičenja Rudar je igrao sve do 1961. kada nakon odlične sezone kao prvi iz BiH igraju utakmicu baraža sa Hrvatskim predstavnikom Borovom, za ulazak u Drugu saveznu ligu. Na opšte iznenađenje Rudar gubi utakmicu sa 8-0, a za glavnog krivca imenovan je trener Đorđe Detlinger iz Beograda kojeg klub otpušta uprkos jednoj od najboljih sezona u historiji.
Druga savezna liga
Slijedeće sezone sa novim trenerom Miroslavom Mehom Brozovićem, Rudar uspjeva ući u Drugu saveznu ligu u kojoj je igrao samo jednu sezonu - 1962/63. Nakon što su se u sezoni 1963/64. ekspresno vratili u Drugu ligu Rudar uspjeva očuvati svoj status nekoliko sezona. Jedna od glavnih karika je bio i golman Fahrija Dautbegović koji je poslije otišao u zagrebački Dinamo. U sezoni 1970/71. Rudar protiv Bora igra kvalifikacije za ulazak u Prvu saveznu ligu. Slijedeće sezone nakon reorganizacije takmičenja Rudar ispada u republičku ligu. U republičkoj ligi su uz nekoliko dobrih rezultata tavorili do još jedne reorganizacije takmičenja, 1988/89. kada su prebačeni u Međurepubličku ligu jug, a zatim nekoliko sezona poslije u Međurepubličku ligu zapad.
Takmičenje u nezavisnoj BiH
Nakon prekida takmičenja zbog ratnih dejstava i organiziranja NS BiH Rudar se takmiči u najvišem rangu - Prvoj ligi. U sezoni 1998/99. uspijevaju se plasirati na treće mjesto i tako osigurati plasman u play off koji se ipak na kraju nije odigrao. Slijedeće sezone je ostvaren isti uspjeh plasmanom na četvrto mjesto. U grupi B zajedno sa Brotnjom, Jedinstvom i Sarajevom osvajaju zadnje mjesto sa svih 6 poraza što je bila i svojevrsna najava sudbine kluba u slijedećoj sezoni. U maratonskoj, ujedinjenoj, ligi od 22 kluba Rudar na kraju osvaja 18. mjesto i ispada u Drugu ligu (danas Prva liga FBiH) u kojoj igra do danas.
James Brendan Connolly
James Brendan Bennet Connolly bio je američki atletičar i prvi olimpijski pobjednik Igara modernog doba.
Prva medalja u Atini, 6. aprila 1896, dodijeljena je za pobjedu u troskoku (13,71 m). Na istim Igrama Connolly je osvojio srebrnu medalju u skoku u vis (1,65 m), te bronzanu u skoku u dalj (5,84 m). Na OI 1904. u Parizu svojoj je zbirci dodao i srebro, opet u troskoku (13,97 m).
Rane godine
Rođen je u Bostonu u porodici siromašnih irskih doseljenika s Aranskih ostrva i imao je 11-ero braće i sestara. Odrastajući u vrijeme kad su se u Bostonu polahko počeli praviti parkovi i igrališta, provodio je vrijeme s ostalom djecom po ulicama i praznim parcelama trčući, skačući i baveći se sportovima s loptom.
Stekao je osnovno obrazovanje, ali nikad nije pohađao srednju školu. Umjesto toga radio je kao činovnik u osiguravajućem društvu u Bostonu, a kasnije u Inženjerskom korpusu Armije SAD-a u Savannahu (Georgia).
Njegove predispozicije za sport također su postale očite. Sazvavši specijalni sastanak Asocijacije katoličkih biblioteka (CLA) u Savannahu 1891, bio je ključna figura u osnivanju nogometne ekipe. Nedugo zatim izabran je za kapitena CLA-ovog biciklističkog kluba i vrlo aktivno radio na promociji biciklizma.
Generalno nezadovoljan putem kojim je krenula njegova karijera, pokušavao je nadoknaditi izgubljene srednjoškolske godine kroz samoobrazovanje. U oktobru 1895. polagao je prijemni ispit za Naučni fakultet Lawrence i bezuvjetno je primljen na studij klasike na Harvardu.
Valburga
mini|280px|Valburga, rimokatolička crkva "Sv. Valburga" Valburga je naseljeno mjesto u sastavu općine Medvode, regija Srednja Slovenija, Slovenija.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2011. godine, Valburga je imala 540 stanovnika.
Napomena: ''Do 1952. iskazivano pod imenom Sveta Valburga.''
Spisak naseljenih mjesta u općini Ribnik
Opći podaci
Općina Ribnik se nalazi u zapadnom dijelu Bosne i Hercegovine. Općina Ribnik je osnovana je nakon Dejtonskog sporazuma. Prije rata u Bosni i Hercegovini pripadala je općini Ključ. Naseljena mjesta u općini Ribnik, po popisu stanovništva iz 2013. (ukupno 29) su:
Travnička tvrđava
Travnička tvrđava je tokom svoje historije u više navrata mijenjala naziv.
Garbun, zaboravljeno srednjovjekovno ime čije značenje nije pouzdano jer možda potiče iz izumrlog jezika Ilira, ili je to riječ turskog porijekla koja označava tvrđavu na brijegu;
Travnik (Trawinc, Travnich, Travnic), po onom bosanskom kraljevskom porezniku na travarinu (porez na ispašu stoke), kao što je i grad Mostar dobio ime po mostarima, poreznicima na mostarinu;
Austro-Ugarska monarhija imenuje tvrđavu kao Kastel ili Kaštel, te je tako označena i na njihovim vojnim kartama;
U narodu, jednostavno nazvana Grad, da bi nakon 1953. godine na poticaj Stipe Lozića, direktora travničkog Zavičajnog muzeja, a u svrhu stavljanja tvrđave u turističku funkciju, bila nazivana Stari grad. Tvrđava je danas poznata po nazivu – Stari grad!
Lokacija
Stari grad se nalazi u istočnom kraju današnjeg grada Travnika, na odsječenom i dijelom stjenovitom obronku Vlašića. Sa istočne strane utvrde nalazi se izvor potoka Šumeće, a sa njegove zapadne strane protiče potok Hendek.
Historija
O srednjovjekovnom gradu Travniku nema pomena u historijskim dokumentima. Historičari su saglasni, po načinu gradnje, te činjenica da se kvart ispod zapadne padine utvrđenja zvao “Varoš”, da ju je dao sagraditi kralj Tvrtko II Kotromanić, ili kralj Stjepan Dabiša. Istraživač ovog objekta P. Anđelić pretpostavio je da bi dvor mogao da pripada tepčiji Batalu, koji je živio krajem XIV i početkom XV vijeka. Tek 1464. godine pominje se grad Travnik. Te godine osmanski hroničar Dursun-beg bilježi da su se osmanske trupe sa sultanom Mehmedom II el- Fatihom na čelu pri svom pohodu na Jajce zadržale u Travniku. Tek poslije 1480. godine, u grad je smještena stalna posada (koja je tu bila do 1878. godine) i izgrađena džamija koja nosi ime Bajazida II.
Prvi pomen o posadi u ovome gradu je iz 1540. godine. Tada je, prema defteru, u gradu bilo 37 mustahfiza timarlija (čuvara) i dizdar Davud. Tanasije Đorđić 1626. godine, prolazeći ovim krajem, zabilježio je da je u gradu bila posada od 50 momaka. Prema Čelebijinom opisu iz 1659. godine, trvđava ima dizdara, gradsku posadu, nekoliko vojničkih kuća i dovoljnu količinu municije.
Važan datum za Stari grad je 1699. godina, kada je vezir Defterdar Halil-paša Ćoso prenio vezirsku stolicu u Travnik. To se dogodilo istovremeno sa krajem "velikog rata" (1683-1699) u kome je Osmansko Carstvo izgubilo teritorije u Mađarskoj i Hrvatskoj.
U 18. i 19. stoljeću, travnička tvrđava ostala je upamćena kao kazamat i gubilište za nepokorne bosanske begove i age, kao i svakovrsne prestupnike.
Utvrđenje je kao vojnički objekat služilo austrougarskoj, a zatim i drugim vojskama koja su prolazila ovim područjem sve do kraja II svjetskog rata. Napušteno je 1946. godine, ali ga je Jugoslavenska narodna armija ponovo zaposjela 1947/1948. i u njemu ostala neko vrijeme. Tek 1953. godine grad je predan na brigu Zavičajnom muzeju u Travniku.
Opis
thumb|450px|desno|Travnička tvrđava Njena površina iznosi približno 11.000 m2 i ima oblik nepravilnog petougaonika. Najbolji prilaz Starom gradu je sa zapadne strane kamenim mostom preko potoka Hendek.
Najviši dio tvrđave, smješten na najisturenijem dijelu grebena je bastion (tabija) koji nadvisuje najnižu tačku u gradu za 16 metara. Bastion je turska gradnja na mjestu srednjovjekovne donžon kule. Južno od bastiona je manja terasa ispod koje je izgrađena nadsvođena kamena cisterna za vodu.
Prema jugu se dalje proteže pravougaono dvorište na dužini od 28 m. Na mjestu današnje cisterne i dijela dvorišta pronađeni su ostaci srednjovjekovne palače, srušene po dolasku Turaka.
Dvorište je s južne strane zatvoreno manjom zgradom jakih zidova, zasvođenom masivnim kamenim svodom. U objektu se nalazi samo jedna prostorija koja je služila kao barutana ili kazamat.
Južno se prostire manji obor sa šesnaestougaonom kulom (visina 11 m). Obor se prema zapadu završava manjom četvrtastom terasom (toretom ). Kula potječe iz osmanskog perioda. Pretpostavlja se da je na tome mjestu stajala srednjovjekovna odbrambena kula fundirana na živoj stijeni. Uz nju je pronađena dobro očuvana nadsvođena cisterna izgrađena od sedre i cementa, iz austrougraskog perioda. Kamenim stepenicama, kroz nadsvođeni otvor, silazi se u vanjski obor.
Tu je izgrađena džamija, od koje se sačuvala munara usađena u zapadni zid gradskog bedema. Zgrada džamije srušena je uslijed dotrajalosti nakon Prvog svjetskog rata.
Kuća Ive Duspera
Kuća Ive Duspera u Kraljevoj Sutjesci je smještena u naselju Prijeko na desnoj obali rječice Trstivnica u Kaknju, Bosna i Hercegovina. Proglašena je za nacionalni spomenik Bosne i Hercegovine.
Pripada tipu bosanske kuće iz osmanskog perioda. Izgrađena je od lokalnog materijala, kamena, drveta i ćerpiča. Kuća je rad domaćih majstora. Sastoji se od prizemlja, prvog sprata i tavanske prostorije. Natkrivena je visokim strmim četverovodnim krovom pokrivenim šindrom. Sa sjeverne strane, na nivou tavanske etaže, iz ravni krova izlazi veranda drvene konstrukcije natkrivena posebnim krovom.
Prizemlje kuće je nepravilne osnove 7,13 x 7,36 m. U prizemlju se nalazi natkriveni ulazni trijem i ekonomske prostorije: kuhinja i 4 ostave: za namirnice, dvije otvorene ostave za odlaganje drva i jedna zatvorena ostava smještena ispod stepenica.
Drvenim zatvorenim stepenicama, iz prizemlja se izlazi na verandu, dužine 7,19 m i širine 1,10 - 1,20 m, izgrađenu u drvetu, sa stupcima spojenim lukovima, sa koje se ulazi u prostoriju zvanu „dimluk“. U dimluku je sačuvano originalno ognjište. Iz dimluka, koji je imao i funkciju hola, vode vrata u manju ostavu i u dvije sobe. U većoj sobi je i do danas sačuvana zemljana peć sa šarenim glinenim lončićima. Sa južne strane, iz prostora dimluka izlazi se na manju verandu s koje vode drvene stepenice u bašču. Jedan dio ove verande je naknadno zatvoren i služi kao ostava. Međukatne konstrukcije su u od hrastovih tesanih greda kao i konstrukcija verandi. Stolarija u kući je manjih dimenzija, različita po veličini. Okov je od kovanog željeza.
U 2002. godini urađeni su radovi na restauraciji i konzervaciji pod rukovodstvom Zavoda za zaštitu spomenika u sastavu Federalnog ministarstva kulture i sporta. Po izvršenoj rekonstrukciji, vlasnica objekta izvršila je opremanje tradicionalnim namještajem i opremom i omogućila je posjetu zainteresiranima.
Albrecht Dürer
Albrecht Dürer (21. maj 1471 – 6. april 1528) bio je njemački slikar, grafičar i teoretičar njemačke renesanse. Rođen je u Nurnbergu. Dürer je postao ugledan i utjecajan majstor u Evropi u svojim dvadesetim godinama zbog svog visokokvalitetnog drvoreza. Bio je u kontaktu sa glavnim italijanskim umjetnicima svog vremena, među kojima su bili Raffaello Santi, Giovanni Bellini i Leonardo da Vinci, a od 1512. je bio pod pokroviteljstvom cara Maksimilijana I.
Njegov ogroman opus obuhvata gravure, oltarne slike, portrete, autoportrete, akvarele i knjige. Drvorezi su rađeni gotičkim stilom. Njegove poznate gravure obuhvataju vitezove, smrt i đavola. Njegovi akvareli ga smještaju kao jednog od prvih evropskih pejzažnih umjetnika, dok njegovi ambiciozni drvorezi spadaju u najkvalitetnije radove tog vremena.
Uvođenjem klasičnih motiva u sjevernoevropsku umjetnost, osigurao je ugled kao jedna od najvažnijih figura sjevernoevropske renesanse. Ovo je pojačano njegovom teorijskom raspravom, koja je obuhvatala principe matematike, perspektive i idealne proporcije.
Rani život (1471–1490)
Dürer je rođen 21. maja 1471. kao treće dijete i drugi sin svojih roditelja koji su imali osamnaestoro djece. Njegov otac Albrecht Dürer Stariji je bio uspješan zlatar koji se 1455. preselio u Nürnberg iz Ajtosa u blizini Gyula u Mađarskoj. Njemački naziv Dürer je prijevod sa mađarskog Ajtos. Albrecht Dürer je zajedno sa svojim ocem promijenio prezime u Dürer kako bi se prilagodili lokalnom nürnberškom dijalektu. Albrecht Dürer Stariji se oženio Barbarom Holper, kćerkom svog majstora, kada je postao majstor 1467.
Dürerov kum je bio Anton Koberger, koji je napustio zlatarstvo kako bi postao štampar i izdavač u godini rođenja Albrechta Dürera, i ubrzo je postao najuspješniji izdavač u Njemačkoj. Na kraju svog života je posjedovao dvadeset četiri štamparije i mnoge urede u Njemačkoj i inostranstvu. Najpoznatija publikacija Kobergera je bila Nürnberška hronika objavljena 1493. na njemačkom i latinskom jeziku. Ona sadrži 1.809 drvoreza koje su napravljene u radionici Wolgemut. Dürer ih je izgradio dok je radio zajedno sa Wolgemutom.
Atomski napad na Hiroshimu i Nagasaki
Atomski napad na Hirošimu i Nagasaki desio se 6. i 9. augusta 1945. i bio je direktan povod za japansku kapitulaciju 15. augusta kojom je završen Drugi svjetski rat. Pretpostavlja se da je 129.000 ljudi poginulo u napadima, a da je dva puta više umrlo od direktnih posljedica: radijacije, gladi, opekotina itd. Skoro 70 godina poslije napada ljudi i dalje umiru od posljedica atomskih bombi jer je kod preživjelih ustanovljen natprosječan broj oboljelih od raka i visokog krvnog pritiska.
Atomske bombe na Hirošimu i Nagasaki bile su prve i dosad jedine takve bombe koje su korištene u ratu. Ta dva grada postali su važan simbol u borbi za svijet bez atomskog oružja.
Prethodna dešavanja
U junu 1945. Japanci su bili potučeni na svim većim frontovima. Međutim, Japan nije bio pobjeđen i pretpostavljalo se da su imali 2 miliona vojnika i jedan veći broj pilota kamikaza spremnih da po svaku cijenu brane japanska ostrva. Američko ratno rukovodstvo je htjelo izbjeći invaziju ostrva jer su znali da bi imali velike gubitke u ljudstvu. Iako je japanski car uvidio da je rat izgubljen i htio ga je okončati što prije, japansko ratno vodstvo je još uvijek mislilo da imaju šanse za pobjedu te nije prihvatalo ni pomisao na kapitulaciju. U Potsdamskoj deklaraciji od 26. jula 1945. savezničke sile zaprijetile su Japanu "totalnim razaranjem" ukoliko ne prihvate kapitulaciju, što je japanska vojska energično odbila.
Istovremeno s tim dešavanjima, naučni projekt pod imenom Projekt "Manhattan" završio je radove započete 1942 - rad na atomskom naoružanju koje je bilo namjenjeno da se upotrijebi u ratu protiv nacističke Njemačke. Iako su nacisti kapitulirali 9. maja, radovi na projektu su nastavljeni; testiranje ove moćne bombe 13. jula je završeno sa dobrim rezultatima. Američki predsjednik Harry S. Truman htio je brz završetak rata s Japanom i odobrio je korištenje atomske bombe, da bi se na taj način Japan primorao na kapitulaciju.
U raljama zakona
U raljama zakona jest crno-bijeli film snimljen u nezavisnoj produkciji 1986. godine. Scenarist i režiser filma je Jima Jarmuscha. Glavne uloge tumače Tom Waits, John Lurie i Roberto Benigni. Film se fokusira na hapšenje, zatvaranje i bijeg trojice muškaraca iz zatvora. Film odbacuje konvencije zatvorskog filma usredsređujući se na interakciju između osuđenika, a ne na samu mehaniku bijega. Ključni element u filmu su spori kadrovi snimatelja Robby Müllera, koji bilježe arhitekturu New Orleansa i ljepote prirode države Louisiana u koje cimeri iz zatvora bježe. U raljama zakona je uvršten u takmičarski program Kanskog filmskog festivala 1986. godine. Film je posvećen Pascaleu Ogieru i Enzu Ungariju.
Atomski napad na Hiroshimu i Nagasaki
Izbor Hirošime i Nagasakija za ciljeve napada
Napadima su prethodile intenzivne diskusije o izboru ciljeva napada. Osnovni preduslov je bio da ciljevi moraju imati vojnu važnost. Jedan od prijedloga, stari japanski carski grad Kyoto, je otpao. Umjesto toga, izabrani su gradovi Hirošima i Kokura. Od svih 66 većih gradova u Japanu, 59 ih je bilo već dosta razrušeno u ranijim napadima, a ova dva grada su do tada bila uglavnom pošteđena od većih razaranja. Zbog velike oblačnosti nad Kokurom na dan napada, avioni su nastavili prema Nagasakiju, pa je bomba bačena na taj grad, iako je oblačnost bila još veća. Alternativa je bila da se napad odgodi.
U raljama zakona
Radnja
Tri muškarca, koji se međusobno ne poznaju, uhapšeni su u New Orleansu i smješteni su u istu ćeliju. Zack (Waits), disc jockey, i Jack (Lurie), svodnik, bez dokaza su optuženi, a da nisu počinili kriminal zbog kojeg su uhapšeni. Njihov cimer iz ćelije Bob (Benigni), italijanski turist koji vrlo malo razumije engleski jezik, zatvoren je zbog slučajnog ubistva iz nehata. Zack i Jack uskoro započinju svađu, a nakon toga izbjegavaju da međusobno razgovaraju. Bob ima neodoljivu potrebu za razgovorom. Smišlja plan bijega i uskoro će njih trojica pobjeći kroz močvaru koja okružuje zatvor. Beznadežno izgubljeni i s tinjajućom mržnjom koja vlada između Jacka i Zacka koji se zamalo nisu zauvijek rastali, ali ih drži na okupu Bobova sposobnost da obezbijedi hranu. Trio na kraju nabasa na jednu kuću u šumi, gdje stanuje Nicolette (Braschi). Bob i Nicoletta se odmah zaljube, a Bob odlučuje ostati s njom u šumi. Zack i Jack idu dalje svako svojim putem - ostavljajući iza sebe turbulentno prijateljstvo koje visi između njih dok se rastaju.
Atomski napad na Hiroshimu i Nagasaki
Napad na Hiroshimu
mini|300p|Hiroshima poslije napada Prva atomska bomba, Mališan pala je na industrijski grad Hirošima ujutro 6. augusta 1945. u 8 sati i 15 minuta. Bila je to bomba bazirana na uraniju, s razarajućom moći od 15-16 kilotona TNT-a (iako neki izvori imaju drugačije podatke, ovaj se smatra najpouzdanijim). Bomba je imala formu cilindra, 305 cm dužine, dijametra 71 cm a bila je teška oko 4 tone (4 000 kg), od toga je 60 kg bio uranij.
Napad je predvodio pukovnik Paul Tibbets, koji je upravljao avionom iz kojeg je bačena bomba na Hiroshimu - Enola Gay. Učestvovalo je 7 aviona tipa B-29. Bomba je bačena sa visine od 10.000 metara, a detonirala se oko 550–580 m iznad zemlje s ciljem da se dobije maksimalan efekat.
Ranije procjene govore da je na licu mjesta u detonacijama ili od posljedica ranjavanja u nekoliko narednih dana ubijeno između 90.000 i 120.000 stanovnika Hiroshime i okolnih sela. Zvaničnici grada Hiroshime su 2013. godine objavili nove podatke o broju žrtava stradalim u eksploziji atomske bombe i naknadnim žrtvama radijacije. Prema tim podacima, nastradalo je ukupno 557.478 osoba, od čega je 277.996 direktnih žrtava eksplozije, dok su ostale žrtve radijacije.
Napad na Nagasaki
mini|200p|Nagasaki, 9. august 1945. Član posade jednog od B-29 aviona slikao je ovaj gljivičasti oblak visine 18 km. Druga bomba, Debeljko, pala je na grad Nagasaki 9. augusta u 11 sati i 2 minute prije podne. Ova je bomba imala još jaču razarajuću moć nego prva, cirka 21-25 kilotona TNT-a, a eksplodirala je na oko 500 m visine. Imala je formu jajeta, dužina 325 cm, dijametar od 153 cm, a njena težina je bila 4.650 kg. Ova je bomba bila bazirana na plutoniju.
Prvobitni cilj napada je bio grad Kokura, ali zbog velike oblačnosti i nepogodnih vremenskih prilika, avioni su nastavili prema Nagasakiju, pa su bombe bačene na taj grad, iako je oblačnost bila još veća. Alternativa je bila da se napad odgodi. Pretpostavlja se da je u ovom gradu poginulo između 60.000 i 70.000 ljudi u direktnom napadu ili u nekoliko narednih dana.
Ovaj napad je predvodio major Charles W. Sweeney, u avionu tipa B-29 pod imenom Bock's Car.
Vojno-politički rezultati napada
Atomski napadi na Hirošimu i Nagasaki dali su japanskom caru mogućnost da se suprostavi vojnom vrhu koji je bio protiv bilo kakvog oblika predaje. Njegov govor emitovan na radiju 14. augusta u kojem je rekao da Japan "mora prihvatiti situaciju i snositi posljedice" smatra se završnom riječi rata, što se tiče Japana. Dan poslije, 15. augusta 1945. godine, Japan je kapitulirao, a ugovor o kapitulaciji potpisan je 2. septembra na američkom ratnom brodu USS Missoury u blizini Tokija.
Trebalo je mnogo vremena da bi svijet shvatio potpune posljedice atomskog bombardovanja zbog cenzure koja je uslijedila prema preživjelima i novinarima. Čak ni danas nisu poznate potpune cifre o poginulima.
Za
Američki zvanični stav glasi da je do atomskog bombardovanja moralo doći jer bi posljedice invazije na japanska ostrva uzela prevelike žrtve. Do tada je već oko 200.000 američkih vojnika poginulo samo u ratu sa Japanom, u borbi za Okinawu maj-juni 1945 poginulo je oko 110.000 japanskih i 12.000 američkih vojnika. Japanske trupe su grčevito branile svaki pedalj zemlje sa svim mogućim sredstvima, civilne žrtve su se mjerile u stotinama hiljada.
Do predsjednika Trumana došle su procjene da bi moguća invazija mogla koštati života oko pola miliona američkih vojnika i još više japanskih civila, sa obzirom na bitku za Okinawu i žestinu tamošnjih borbi. Iako je broj žrtava od atomskih bombi premašio sve procjene (radijacija je bila i tada poznata, ali njen efekat je bio potcjenjivan), smatra se da bi broj žrtvava jednog konvencionalnog rata, uključujući invaziju japanskih ostrva i borbe lice u lice, odnio daleko više života.
Branioci atomskih napada također podsjećaju na naredbu izdatu od japanskog ministarstva odbrane 1. augusta 1944, u kojoj se prijeti strijeljanjem preko 100.000 zarobljenih savezničkih vojnika u slučaju američke invazije japanskih ostrva.
Neki historičari tvrde da su SAD htjele brz završetak rata da bi na taj način izbjegli sovjetski prodor na istok.
Protiv
Kritičari atomskog bombardovanja tvrde da je Japan pokušavao početi pregovore o kapitulaciji, ali da su ih Amerikanci ignorisali. Umjesto toga, upotrijebili su atomsko naoružanje najviše da bi prestrašili buduće neprijatelje, Sovjetski savez. Također se špekuliše da SAD nisu htjele da veliki novac uložen u Manhattan projekat ode u nepovrat bez da se novo oružje upotrijebi.
Neki kritičari također tvrde da ni iz vojno-strateškog pogleda nije bilo razloga za upotrebu atomskih bombi. Velika bombardovanja i razaranja japanskih gradova su već bila uništila njihovu vojnu industriju i prehrambenu proizvodnju do te mjere da su bili u kritičnom stanju. Na to se mora dodati sovjetsko proglašenje rata Japanu; pitanje nije bilo da li su Japanci spremni na nastavak ratovanja - oni više nisu mogli ratovati zbog nedostataka oružja i prehrane.
Jedan od kritičara upotrebe atomskog naoružanja bio je i Albert Einstein. On je ranije, pod strahom da bi nacisti mogli napraviti atomsku bombu, zajedno sa drugim istaknutim fizičarima potpisao pismo u kojem se zahtjeva od predsjednika Roosevelta da usavrši atomsko naoružanje. Kada je kasnije vidio pustoš i razaranje na mjestu atomskih bombardovanja, predomislio se. Američki generali Douglas MacArthur i Dwight D. Eisenhower su također bili kritičari upotrebe atomskog oružja. Međutim posljedice atomske bombe bačene na Hiroshimu i Nagasaki vide se i danas s pojavama tumora i povišenog krvnog pritiska kod pojedinih stanovnika zemlje.
U raljama zakona
Kritike
Film ima 87% ocjenu odobravanja na Rotten Tomatoesu, na osnovu 30 recenzija, sa prosječnom ocjenom 7,61/10. Konsenzus web stranice glasi: "Smiješno, originalno i potpuno filmski", "U raljama zakona" predstavlja scenaristu i režisera Jima Jarmuscha u njegovom najzavodljivijem i evokativnom smislu." Kritičar iz The New York Timesa nazvao ga je "basnom ispunjenom poezijom", sa "izvanrednom glumom" tri glavna glumca.
Plinije Stariji
desno|180px|Plinije Stariji Gaj Plinije Sekund, poznatiji kao Plinije Stariji (latinski Gaius Plinius Secundus Maior; 23 – 79.), antički pisac i ugledan naučnik koji je napisao djelo Naturalis Historia.
Plinije Stariji je bio sin rimskog konjanika po kćerki senatora Gaja Cecilija iz Novog Coma. Plinije se rodio u Comu, a ne (kao što se nekad pretpostavlja) u Veroni. On je jedini, rodom iz Galije Transpadane, koji zove Katula iz Verone svojim zemljakom, a ne sugrađaninom (Praef. § I).
Hronologija
Prije 35. (N. H. xxxvii. 81) Plinija je otac odveo u Rim gdje se školovao pod nadzorom očevog prijatelja, pjesnika i vojnog zapovjednika P. Pomponija Sekunda koji mu je usadio doživotnu ljubav za učenjem. Dva vijeka nakon smrti braće Grakho, Plinije je vidio neke od njihovih vlastitih rukopisa u knjižnici svoga učitelja (xiii. 83), te je nakon toga napisao učiteljevu biografiju.
Plinije spominje gramatičare i govornike, od kojih su Remije Palemon i Arelije Fusk (xiv. 4; xxxiii. 152) mogli biti njegovi učitelji. U Rimu je studirao botaniku u topiariju (vrtu) vremešnog Antonija Kastora (xxv. 9), te je u tlu vidio osobito stara stabla lotusa koja su nekada pripadala Krasu (xvii. 5). Također je vidio i ogromnu građevinu koju je podigao Kaligula (xxxvi. III) i vjerovatno je svjedočio Klaudijevoj pobjedi nad Britanijom 44. (iii. 119). Pod uticajem Seneke mlađeg postao je strastven student filozofije i retorike, pa se počeo uvježbavati za odvjetnika.
Vojnu službu je služio pod Korbulom u Donjoj Njemačkoj 47., učestvujući u rimskom osvajanju germanskih plemena i gradnji kanala između rijeka Rajne i Maas (xvi. 2 and 5). Kao mladi zapovjednik konjice (praefectus atae) napisao je u svojoj zimskoj nastambi djelo o upotrebi koplja na konju (de jaculatione equestri) u kojima uzima u obzir osobine dobrog konja (viii, 162).
Plinije je vjerovatno pratio očevog prijatelja Pomponija na vojnom pohodu (50. n. e.), te je posjetio Germaniju po treći put (5~) kao drug budućeg cara, Tita Flavija (Praef. § 3). Za vrijeme Nerona je uglavnom živio u Rimu kada i spominje kartu Armenije i kraja uz Kaspijsko jezero, koju je u Rim poslao Korbulov stožer 58. godine (vi, 40). Nakon požara 64. godine vidio je zgradu Neronove "zlatne kuće" (xxxvi, 111).
Plinije je također posvetio mnogo vremena pisanju prilično sigurnih tema iz gramatike i retorike. Detaljnom djelu o retorici, naslovljenom Studiosus, prethodilo je osam knjiga, Dubii sermonis, napisanih 67. godine.
Pod svojim prijateljem Vespazijanom, Plinije se vratio u državnu službu služivši kao prokurat u Galiji Narbonensis (70.) i Hispaniji Tarraconensis (73.), a također je posjetio i Provinciju Belgica (74.). Tokom svoga boravka u Španiji upoznao se s poljoprivredom i rudnicima u zemlji, a osim toga pojetio je i Afriku (vii. 37). Na svomu povratku u Italiju prihvatio je službu pod Vespasijanom. Njega je običavao posjećivati prije svitanja radi uputa prije nastavljanja svojih službenih dužnosti, a nakon kojih je ostatak svoga vremena posvetio učenju (Pun. Epp. iii. 5, 9).
Dovršio je u trideset i jednoj knjizi Historija svoga vremena, vjerovatno obuhvaćajući razdoblje od Neronove do Vespasijanove vladavine. Plinije ju je razborito sačuvao za objavljivanje nakon svoje smrti (N. H., Praef. 20). Nju navodi Tacit (Ann. xiii. 20, xv. 53; Hist. iii. 29), a jedna je od izvora kojeg su se držali Svetonije i Plutarh.
Plinije je praktički završio i svoje veliko djelo, Naturalis Historia, enciklopediju u kojoj je Plinije sakupio većinu znanja svojega vremena. Djelo je planirano pod Neronovom vladavinom, a materijali skupljeni u tu svrhu ispunili su nešto manje od 160 tomova. Za nju je Larcije Licinije, pretorijanski legat Hispanije Tarraconensis, bezuspješno nudio za otkup cijenu jednaku ili veću od €4,700 (procijenjena vrijednost 1911.) ili €300,000 (procijenjena vrijednost 2002.). Svoje djelo posvetio je Titu Flaviju 77. godine.
Vezuv
Ubrzo nakon toga Vespasijan ga je imenovao prefektom rimske mornarice u Misenumu. U Misenumu je bio stacioniran u vrijeme velike erupcije Vezuva (24. augusta 79.) koja je uništila Pompeje i Herkulanum. Želja za direktnim posmatranjem pojave, a ujedno i za spašavanjem nekih svojih prijatelja iz pogibeljnog položaja na obali Napuljskog zaljeva, vodila je pokretanju njegovih galija i prelaženju zaljeva do Stabija (Castellammare di Stabia). Iako je vjerovao da će Stabije biti na sigurnoj udaljenosti od erupcije, nije uzeo u obzir mogućnost da vulkan ispusti otrovne plinove. Posljedica toga bila je da se Plinije ugušio zbog nedostatka kisika.
Plinije je još uvijek poznat u vulkanologiji u kojoj se termin plinijski (ili plinijev) odnosi na vrlo silovitu erupciju vulkana koji je dugo vremena bio uspavan. Termin ultraplinijski je namijenjen najsilovitijim plinijskim erupcijama kao što je uništenje Krakatoa 1883.
Priča o njegovim zadnjim satima je izrečena u zanimljivom pismu adresiranom nakon dvadeset sedam godina na Tacita, a od Plinija Mlađega koji je bio nećak Plinija Starijeg i njegov nasljednik (Epp. vi. 16). Plinije Mlađi također šalje drugom dopisniku izvještaj o rukopisima svog ujaka i navikama njegovog života (iii. 5): "Započeo je s radom vrlo rano prije zore. … Nije pročitao ništa bez da je napravio izvatke; običavao je čak govoriti da ne postoji knjiga koja je toliko loša da ne sadrži nešto vrijedno. Za boravka na selu jedino vrijeme koje je bilo oslobođeno od učenja bilo je zapravo kada se kupao. Dok je putovao, kao da je bio oslobođen od svih drugih briga, posvetio se učenju u osami. Ukratko, smatrao je svo vrijeme u kojem se nije bavio učenjem uzaludno potrošenim." Njegovi jedini rukopisi koji su sačuvani do današnjih vremena je Naturalis historia. Kroz sljedeće vijekove veliki broj naučnika ju je koristilo za izvor svoga rada.
Filozofija
Plinije je bio sljedbenik stoika kao i mnogi osobiti velikani za vrijeme ranog carstva. On je bio upoznat s njihovim najvećim predstavnikom, Trazejom Petusom, a također je bio i pod Senekinim uticajem. Stoici su bili odani proučavanju prirode, ali njihovo je moralno učenje bilo suglasno s onime koji je u svom literarnom radu bio nesebično nestrpljiv u potpomaganju i podučavanju svojih savremenika (Praef. 16, xxviii. 2, xxix. I).
Plinije je bio i pod uticajem Epikurejaca, Akademije i oživljenih pitagorejskih škola. Njegov pogled prema prirodi i Bogu bili su u biti stiočki. Plinije izjavljuje da je jedina slabost čovječanstva bila da je utjelovila Božije biće u mnogim ljudskim oblicima koja su posjedovala ljudske mane i nedostatke (ii. 148). Bog je uistinu bio jedan; bio je duša vječnog svijeta, pokazujući svoje dobročinstvo na zemlji, kao i na suncu i na zvijezdama (ii. 12 seq., 154 seq.). Postojanje božanske Providnosti je bilo nesigurno (ii. 19), ali vjera u njeno postojanje i u kaznu zbog grijeha je bilo korisno (ii. 26). Nagrada kreposti sastojala se u uzdizanju prema božijoj naravi onih koji su sličili Bogu u činjenju dobrog prema čovjeku (ii. 18, Deus est mortali juvare mortalem, et haec ad aeternam gloriam via). Ispitivanje budućnost smatrano je krivim kao i nasilno djelovanje prema prirodi služeći se magičnim vještinama (ii. 114, xxx. 3) Ipak se nije poricalo značenje čuda i predosjećaja (ii. 92, 199, 232).
Plinijev pogled na život je sumoran. On smatra da je čovječanstvo zabrazdilo u propast i bijedu (ii. 24, vii. 130). Prema luksuzu i moralne pokvarenosti je popustljiv u deklamacijama, koje su toliko česte (kao i Senekine) da na kraju izgube privlačnost ili se čak zgade čitaocu. Njegovi retorički izrazi protiv praktično korisnih otkrića (kao što je umijeće navigacije) također oskudijevaju dobrim smislom i dobrim ukusom (xix. 6).
S ponosnim rimskim nacionalnim duhom on sjedinjuje divljenje vrlinama po kojima je republika postigla svoju veličinu (xvi. 14, xxvii. 3, xxxvii. 201). On ne skriva historijske činjenice nepovoljne Rimu (xxxiv. 139), a dok slavi ugledne članove slavnih rimskih rodova, slobodan je od Livijeve prekomjerne pristranosti prema aristokratiji. Plinije smatra da su poljoprivredni slojevi i stari zemljoposjednici iz konjaničkih redova (Cincinat, Kurije Dentat, Seranije i Katon Stariji) stupovi države. On ogorčeno žali zbog propadanja poljoprivede u Italiji (xviii. 21 and 35, latifundia perdidere Italiam). U skladu s time, za najraniju historiju Rima on daje prednost onima koji slijede pisce iz predaugustovog razdoblja, ali ipak gleda na carsku moć kao nužnu (važno, prijeko potrebnu) u vlasti carstva, te pozdravlja salutaris exortus Vespasiani (xxxiii. 51).
Književnost
Na završetku svojih književnih radova, kao jedini Rimljanin koji je ikada uzeo za temu cijelo područje prirode, moli se za blagoslov sveopće majke na svojem završenom djelu.
U književnosti pridaje najviše mjesto Homeru i Ciceronu (xvii. 37 seq.); a sljedeće do njih Vergiliju. Na njega su utjecala djela numidskog kralja Jube II kojega naziva "moj učitelj".
Strastveno se zanima za prirodu i prirodne znanosti učeći ih na način koji je bio nov u Rimu. Ipak slabo poštovanje nauke te vrste ne odvraća ga od nastojanja (pokušaj, težnja) da bude na služenju svojim zemljacima (xxii. 15).
Nacrt njegova velikog rada je ogroman i opsežan, ne toliko kraći od enciklopedije nauke i umjetnosti da je povezan s prirodom ili ocrtava njegove materijale iz nje. S pogledom na Plinijev rad, on je izučavao izvorne uglednike po svakom predmetu, te je bio marljiv u rađenju izvadaka iz njihovih stranica. Njegovi indices auctorum su u nekim slučajevima uglednici kojima se on zapravo obraćao (iako u tom poštivanju nisu zamorni). U drugim slučajevima oni predstavljaju najveće pisce u predmetu čija su imena posuđena iz druge ruke od njegovih najbližih uglednika. On otvoreno priznaje svoje obveze prema svim svojim prethodnicima u izreci da zaslužuje biti poslovičan (Praef. 21, plenum ingenni pudoris fateri per quos profeceris). Plinije nije imao ni temperament za novo jedinstveno istraživanje, niti slobodno vrijeme potrebno u tu svrhu.
Očigledno je da onaj koji je potrošio svo svoje vrijeme na čitanje, pisanje i na vađenje izvadaka od svojih prethodnika nije ništa ostavio za zrelo i neovisno mišljenje ili za strpljivo eksperimentalno promatranje prirodnih pojava. Ipak se ne smije zaboraviti da je bila njegova naučna znatiželja ona prema pojavi erupcije Vezuva koja je dovela njegov život neumornog učenja preranom kraju, te ikakvo kritiziranje njegovih grešaka u propustu je ublaženo iskrenošću u priznavanju u njegovom predgovoru: nec dubitamus multa esse quae et nos praeterierint; homines enim sumus et occupati officiis.
Plinijev stil odaje štetan Senekin uticaj. On cilja manje na jasnoću i živopisnost koliko na epigramatsku misao. Njegov stil ne obiluje samo u kontrastima nego i u pitanjima i usklicima, tropima i metaforama, te ostalim osobitostima srebrenog doba. Ritmični i umjetnički oblik rečenica je žrtvovan za strast naglašavanja pojedinih riječi koja oduševljuje u odgađanju misli do kraja razdoblja. Struktura rečenice je također sklona da bude slobodna i razvučena. Prekomjerno se koristi apsolutni ablativ, a izrazi s ablativom su često dodani na način nejasnih "apozicija" za izražavanje autorovog vlastitog mišljenja na najbližu prethodnu tvrdnju, npr. xxxv. 8o, dixit (Apelles) ... uno se praestare, quod manum de tabula sciret tollere, memorabili praecepto nocere saepe nimiam diligentiam.
Oko sredine 3. vijeka Solinije je napravio izvadak iz geografskih dijelova Plinijevog rada; a u ranom 4. vijeku medicinski odlomci su skupljeni u Medicina Plinii. U ranom 8. vijeku saznajemo da Beda posjeduje izvrstan rukopis cijeloga djela. U 9. vijeku Alkuin šalje Karlu Velikom prijepis ranijih knjiga (Epp. 103, Jaffé), dok Dikuil sakuplja izvatke iz Plinijevih stranica za svoje vlastito djelo Mensura orbis terrae (o. 825).
Plinijev rad je visoko poštovan u srednjem vijeku. Broj postojećih rukopisa danas iznosi oko 200, međutim najbolji od mnogih antičkih rukopisa je onaj u Bambergu koji sadrži samo knjige xxxii-xxxvii. Robert of Cricklade, prior samostana St Frideswide u Oxfordu, posvetio je Henriku II Defloratio koji se sastoji od devet knjiga odabira uzetog iz jednog od rukopisa tog sloja, koja je bila donedavno prepoznata kao ona koja nas je opskrbljivala ponekad jedinim dokazom vjernoga teksta. Među kasnijim rukopisima codex Vesontinus koji se nalazio nekada u Besançonu (11. vijek), a danas je podijeljen u tri dijela od kojih je jedan u Rimu, drugi u Parizu, a treći u Leidenu gdje se nalazi i prpis cijelog rukopisa.
Posebno zanimanje pridodaje se njegovoj vrijednosti manufakturnog papirusa (xiii. 68-38), te različitim vrstama grimizne boje (ix. 130), dok je njegov opis obilježja slavuja savršen primjer njegovog povremeno umjesnog izraza (xxix. 81 seq.).
Savremena istraživanja
Većina savremenih istraživanja o Pliniju se usredotočilo na ispitivanje njegovih uglednika, posebno onih koje je slijedio u svojim poglavljima o historiji umjetnosti, koji je ujedno jedini sačuvani antički prikaz tog predmeta.