cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Etničko čišćenje u Lašvanskoj dolini
Vitez
Aprila 1992. godine, lider HDZ-a Viteza, Anto Valenta je rekao predstavnicima Bošnjaka u općini da bi trebali prihvatati naređenja od samoproglašene Hrvatske zajednice Herceg-Bosne. 20. maja 1992. godine, vojnik Armije RBiH je ubijen ispred Hotela "Vitez", dok su dvojica uhvaćena i pretučena. Juna 1992. hrvatske vojne formacije su zauzele štabna mjesta u Vitezu i općinsku skupštinu, te su istakli zastavu Herceg-Bosne i Hrvatske. Kasnije u novembru 1992. godine, općina tada već pod hrvatskom kontrolom je uvela nove poreze i tražila od osoblja da potpišu deklaraciju odanosti novoj hrvatskoj vladi, prijeteći otkazima onima koji se ne povinuju zahtjevu. Mnogim Bošnjacima je zabranjen pristup javnim institucijama zbog odbijanja potpisivanja deklaracije, te su bili uskraćeni za propusnice neophodne za kretanje putnim komunikacijama kojima su ovladale hrvatske snage.
Busovača
Ista praksa se primjenjivala i u Busovači. 10. maja 1992, Dario Kordić i Ivo Brnada su odlučili da opozovu sporazum o distribuciji naoružanja koji je bio sklopljen sa bosanskom Teritorijalnom odbranom, oduzmu svo naoružanje i preuzmu kontrolu nad kasarnama. Nakon toga su postavili ultimatum svim bosanskim vojnim jedinicama pozivajući ih na predaju oružja i stavljanju pod hrvatsku kontrolu. Prema dekretu od 22. maja 1992, Dario Kordić i Florian Glavočević su odlučili da HVO-u predaju generalna administrativna ovlaštenja nad općinom. Poslije usvajanja dva pomenuta dekreta, ukinuti su organi Republike Bosne i Hercegovine u općini, a Bošnjaci su masovno isključeni iz lokalnih političkih struktura. Hrvatske snage su također zauzele televizijski predajnik na lokalitetu Skradno, te su kreirali vlastiti lokalni radio i televiziju za plasiranje propagande, zauzeli su javne institucije, istakli hrvatske zastave na zgradama javnih institucija, nametnuli hrvatski dinar kao jedinicu plaćanja. Tokom tog vremena, busovački Bošnjaci su bili prisiljeni potpisati akt odanosti hrvatskim vlastima, postali su žrtve brojnih napada (pogotovo na imovinu, radnje, poslovne objekte) i postepeno su počeli napuštati područje zbog straha od masovnih zločina.
Kiseljak
Kao i u općinama Vitez i Busovača, sličan šablon je primijenjen i u Kiseljaku od aprila do novembra 1992. godine, demonstrirajući odlučnost hrvatskih vlasti da preuzmu vojnu i političku kontrolu nad kiseljačkom općinom. Vlasti su kreirale radio stanicu koja je plasirala nacionalističku propagandu. General Blaškić je 14. maja 1992. izbacio Teritorijalnu odbranu iz bivših objekata Jugoslavanske narodne armije.
Etničko čišćenje
U junu 1992. godine, pažnja je usmjerena na Novi Travnik u kojem se pojavio otpor hrvatskim naporima da ostvare kontrolu. 18. juna 1992. godine snage bosanske vlade u Novom Travniku su primile ultimatum od HVO-a koji je uključivao zahtjeve za gašenje državnih institucija, izražavanje odanosti novouspostavljenoj hrvatskoj vlasti, potčinjavanje bosanskih snaga HVO-u i protjerivanje bošnjačkih izbjeglica koje su ranije protjerane sa drugih područja i našle utočište u Novom Travniku - sve u roku od 24 sata. 19. juna 1992. buknuo je oružani sukob. Borbe su trajale dva sata, a štab bosanske Teritorijalne odbrane, osnovna škola i pošta su napadnute i oštećene od strane lokalnih hrvatskih jedinica, uključujući jedinice iz Viteza i Busovače. Bošnjaci u donjem dijelu grada su bili izloženi ubistvima, silovanjima i ostalim vidovima zlostavljanja.
Tokom augusta 1992, hrvatske snage su pokrenule napade na sela Duhri, Potkraj, Radanovići i Topole, a napadi su uključivali još nasilnije incidente poput paljenja bošnjačkih kuća i vandaliziranja poslovnih objekata. Mnogi civili koji su se plašili budućih napada počeli su da napuštaju kiseljačku enklavu u to vrijeme.
Pretresno vijeće Tribunala u Hagu u predmetu Kordić i Čerkez je zaključilo da obimna količina dokaza jasno ukazuje na progon bošnjačkih civila u općinama Srednje Bosne zauzetih od strane hrvatskih snaga: Busovača, Novi Travnik, Vareš, Kiseljak, Kreševo i Žepče. Progon je sprovođen po konzistentnom šablonu u svakoj općini koji je bio karakterističan po kampanji protiv Bošnjaka koju je pokretao HVO-a u općinama s nadom da će se samo-proglašena Hrvatska zajednica Herceg-Bosna odvojiti od BiH i sjediniti sa Hrvatskom.
Do decembra 1992, situacija u Srednjoj Bosni je bila sljedeća: hrvatske snage su preuzele kontrolu u općinama Lašvanske doline, a naišle su na jedini značajniji otpor u Novom Travniku i Ahmićima. Stoga je većina teritorije Srednje Bosne bila u rukama Hrvata.
Granatiranje Gornjeg Vakufa
Gornji Vakuf je grad koji se nalazi južno od Lašvanske doline, i od strateškog je značaja na raskrsnici puteva za Srednju Bosnu. Udaljen je 48 km od Novog Travnika i oko sat vožnje u oklopnom vozilu od Viteza. Za Hrvate je bio vrlo važna veza između Lašvanske doline i Hercegovine, dvije teritorije uključene u samo-proglašenu Hrvatsku zajednicu Herceg-Bosnu.
10. januara 1993, neposredno prije izbijanja neprijateljstava u Gornjem Vakufu, zapovjednik HVO-a Luka Šekerija je poslao zahtjev klasificiran kao "vojna tajna" pukovniku Blaškiću i Dariju Kordiću za pošiljkama minobacačkih granata iz fabrike eksploziva u Vitezu. Nakon toga, 11. januara, su izbile borbe isprovocirane bombom koju su Hrvati postavili u hotel u vlasništvu Bošnjaka koji je služio kao vojni štab. Uslijedio je opći napad hrvatskih snaga na grad uz podršku teške artiljerije koja je zasipala grad.
Masakr u Busovači
U jutro 25. januara 1993. godine, hrvatske snage su napale bošnjački dio Busovače poznat kao Kadića Strana kao posljedica neprihvatanja ultimatuma hrvatskih snaga od 20. januara. Napad je uključivao granatiranje sa okolnih brda. Bošnjaci su preko razglasa pozvani da se predaju. Policijski izvještaj pokazuje da su 43 čovjeka izmasakrirana u Busovači u januaru i februaru 1993. Preostali Bošnjaci (njih oko 90) su okupljeni na gradskom trgu. Ženama i djeci (oko 20) je dopušteno da se vrate kućama, dok su muškarci (njih oko 70), među njima i dječaci od 14-16 godina, natovareni u autobuse i deportovani u logor u Kaoniku. Nasilje se nastavilo i nakon januarskog napada.
Uvod
3. aprila 1993. godine hrvatsko rukovodstvo se sastalo u Mostaru kako bi diskutovalo o implementaciji Vance-Owenovog mirovno plana. Hrvati su odlučili da implementiraju stvaranje "hrvatskih provincija" (provincije 3, 8 i 10) potčinjavanjem bosanskih oružanih snaga pod zapovjedništvo HVO-a. 4. aprila 1993, prema izvještajima Reutersa, štab HVO-a u Mostaru je postavio rok predsjedniku Izetbegoviću da potpiše pomenuti sporazum navodeći da će: "Ukoliko Izetbegović ne potpiše ovaj sporazum do 15. aprila, HVO jednostrano silom nametnutni svoju jurisdikciju u kantonima tri, osim i deset". U poruci od Darija Kordića, Ignaca Koštromana i Ante Valente, Hrvatima je poručeno da istaknu više hrvatskih zastava na zgradama.
Organizovani napad
U petak, 16. aprila 1993. u 5h i 30 minuta, hrvatske snage su izvršile simultani napad u Vitezu, Starom Vitezu, Ahmićima, Nadiocima, Šantićima, Pirićima, Novacima, Putišu i Donjoj Večeriskoj. General Blaškić je pomenuo 20 do 22 mjesta simultanog napada duž puta koji povezuje Travnik, Vitez i Busovaču. Pretresno vijeće Haškog tribunala je došlo do zaključka da se radilo o planiranom napadu protiv muslimanskih civila.
Napadu je prethodilo nekoliko političkih deklaracija koje su najavile da je konflikt između hrvatskih snaga i snaga bosanske vlade neizbježan. Na dan napada, telefonske linije su bile prekinute, jer je sva komunikaciona struktura u općini Vitez bila pod kontrolom HVO-a. Hrvatski stanovnici tih sela su prethodno upozoreni na napad, a neki su učestvovali u njegovom pripremanju. Hrvatske žene i djeca su evakuisani uoči napada. Metod napada je otkrivao visoki nivo priprema. Napadi u kompozitnim područjima, kao oni koji su izvedeni u području Ahmića, su operacije isplanirane u minutu, s ciljem ubijanja ili protjerivanja bošnjačke populacije, što je rezultiralo masovnim masakrom, koji će postati najveći zločin Bošnjačko-hrvatskog sukoba, kako prema broju žrtava koje su pobijene u kratkom vremenskom periodu tako i prema sistemskom karakteru zločina koji je isplaniran na najvišem nivou. Navečer 15. aprila, primijećena su neobična pomjeranja jedinica HVO-a. Ujutro 16. aprila, glavni putevi su bili blokirani od strane hrvatskih jedinica. Prema svjedočenju nekoliko međunarodnih posmatrača, napad se desio sa tri strane, i bio je dizajniran da prisili muslimansku populaciju na bježanje prema jugu, gdje bi ih dočekali i pobili elitni strijelci sa posebno sofisticiranim oružjem. Ostale jedinice, organizovane u manje grupe, od pet do deset vojnika, išle su od kuće do kuće, ubijajući civile i paleći kuće. U operaciji je učestvovalo oko stotinu hrvatskih vojnika. Napad je rezultirao masakrom bošnjačkih seljana, i uništenjem sela. Među više od stotinu ubijenih, bile su 32 žene i 11 dječaka i djevojčica mlađih od 18 godina. Cilj artiljerije HVO-a je bio da podrži pješadiju i da uništi ono što pješadija nije bila u stanju. Džamija je naprimjer pogođena iz jakog artiljerijskog oruđa, da bi kasnije munaru minirali Bralo i Jukić.
Ubistva civila
Većina muškaraca je bila ustrijeljena u glavu. Hrvatski vojnici su neke muškarce okupili na jednom mjestu i potom ih ubili. Oko dvadeset civila je također ubijeno u Donjim Ahmićima, u pokušaju bijega iz obruča. Stanovnici koji su pokušali da bježe, morali su preći otvoreno polje prije dolaska do glavne ceste. U polju je pronađeno oko dvadeset tijela sa preciznim pogodcima. Vojni eksperti su zaključili da su ih ubili snajperisti. Ostala tijela pronađena u kućama bila su toliko ugljenisana da se nisu mogla identifikovati, i u položaju koji je sugerisao da su ljudi živi spaljeni. Među žrtvama je bilo mnogo žena i djece.
Posmatrač ECMM-a je rekao da je vidio tijela djece koja su prema pozi u kojoj su pronađena izgledala kao da su umrla u agoniji u plamenu: "neke kuće su bile potpune scene horora, jer u njima nisu bila samo mrtva tijela ljudi, nego su bili i oni živi spaljeni, a očigledno i neki koji su zapaljeni bacačima plamena što je imalo za posljedicu ugljenisanje tijela, a to je bio slučaj kod nekoliko tijela." Prema izvještaju ECMM-a, najmanje je ubijeno stotinu i troje ljudi tokom napada na Ahmiće.
Uništavanje imovine
Prema Centru za ljudska prava u Zenici, 180 od 200 bošnjačkih kuća u Ahmićima je spaljeno tokom napada. Komisija Human Rightsa je došla do istog nalaza u svom izvještaju datiranom na 19. maj 1993. Prema ECMM-u praktično sve bošnjačke kuće u selima Ahmići, Nadioci, Pirići, Sivrino Selo, Gaćice, Gomionica, Gromiljak i Rotilj su bile spaljene. Prema riječima ECMM-ovog posmatrača: "to je bilo cijelo područje koje je gorilo". Nekoliko vjerskih objekata je uništeno. Dvije džamije su namjerno minirane, sa vrlo pažljivom pripremom prilikom miniranja što se ogledalo u postavljanju eksploziva u samim objektima na odgovarajućim mjestima. Čak štaviše, džamija u Donjim Ahmićima je uništena postavljanje eksploziva oko temelja munare.
Trupe umiješane u zločin
Trupe umješane u napad su uključivale Četvrti bataljon Vojne policije, i posebno jedinicu Džokeri. Džokeri, antiteroristički odred sa oko dvadeset članova, su formirani januara 1993. u okviru Vojne policije po naredbi Zvonka Vukovića, čija je misija bila da izvodi specijalne zadatke kao što je sabotaža. Bili su stacionirani u bungalovima u Nadiocima. Ostali učesnici zločina su uključivali Vitezove, Vitešku brigadu iz općine Vitez, Brigadu Nikola Šubić Zrinski iz Busovače, zajedno sa domobranskim jedinicama (jedinice koje su formirane u svakom selu u skladu sa odlukom iz Mostara datiranom na 8. februar 1993) stacioniranim u Ahmićima, Šantićima, Pirićima i Nadiocima. Mnogi svjedoci u slučaju Blaškić potvrdili su prisustvo vojnika u kamuflažnim uniformama sa amblemima Hrvatske vojske. Nekoliko hrvatskih stanovnika tih sela su također učestvovali u napadu. Bili su članovi domobrana, kao što je Slavko Miličević za sektor Donji Ahmići, Žarko Papić za područje Zume, Branko Perković za Nadioke, Zoran Kupreškić u Grabovima (područje u centru Ahmića), Nenad Šantić i Ćolić u Šantićima.
Poricanje
Nakon pokolja, hrvatski lideri, podržani propagandom, pokušali su da poriču masakr ili da okrive druge strane u Bosanskom ratu. Dario Kordić je istražitelju Centra Ujedinjenih Naroda za ljudska prava, Payamu Akhavanu, poricao učešće HVO-a u Ahmićkom pokolju; rekao mu je zapravo, da njegovi ljudi kao dobri kršćani nikada ne bi počinili takva zlodjela i okrivio je Srbe ili same muslimane: prema njegovim riječima, nije bilo potrebe ni za kakvu istraga o pokolju. Sličan odgovor je došao i od generala Tihomira Blaškića britanskom pukovniku Stewartu u Kordićevom prisustvu.
Masakr u Vitezu
Hrvatska artiljerija je u rano jutro 16. aprila 1993, između 5:45 i 6:00 sati napala bošnjačko područje Viteza i Krušćice. Napad se tokom jutra pojačao uz korištenje različitih kalibara minobacačke vatre. Bila je to prva koordinirana ofanziva u tom području koja se odvijala uz simultane napade u gornjem i donjem dijelu doline. Prema profesionalnom vojnom mišljenju britanskog pukovnika, Armija Bosne i Hercegovine je upotpunosti uzeta na prepad. Vojnici HVO-a u kamufliranim uniformama su se pojavili na ulicama Viteza hapseći Bošnjake i ubijajući ih u njihovim stanovima. Ugledni Bošnjaci grada su uhapšeni. Anto Breljaš, bivši član jedinice Vitezovi je rekao da su Viteška brigada HVO-a i Vitezovi napali Stari Vitez, ali da Vitezovi nisu učestvovali u Ahmićkom masakru kao jedinica, mada postoji mogućnost da su jedna ili dvije individue iz te jedinice uzele učešća u masakru.
Sveukupno su ubijena 172 Bošnjaka iz općine Vitez, a 5 hiljada je protjerano (1200 je zatočeno u logorima): 420 zgrada je srušeno zajedno sa tri džamije, dvije medrese i dvije škole.
Teroristički napad u Starom Vitezu
Borbe u Vitezu su nastavljene iza 16. aprila. Stari grad tj. Stari Vitez (ili Mahala kako se naziva) je ostao u rukama bosanske vlade. Međutim, HVO ga je okružio i podvrgnuo opsadi i napadima od aprila 1993. do februara 1994. Taj period se odlikovao konfrontacijama čiji je intenzitet varirao, pogotovo u slučaju nasilnog napada 18. jula 1993, kada je velika količina ručno izrađenog oružja poznatog kao "bombe bebe" bačena na Stari Vitez što je za posljedicu imalo ubistvo mnogih Bošnjaka. Taj dio grada je također gađan sa višecijevnim raketnim bacačima i minobacačima.
Dana 18. aprila 1993 godine, tanker koji je sadržavao pola tone eksploziva je eksplodirao blizu džamije u Starom Vitezu, uništavajući kancelarije ratnog predsjedništva bosanskih vlasti u Vitezu, te ubijajući najmanje šest ljudi i ranjavajući 50. MKSJ je prihvatio da se ova akcija može definisati kao čisti terorizam počinjen od strane elemenata unutar hrvatskih snaga koje su napadale bošnjačku populaciju Starog Viteza.
Sela oko Busovače
Sela Lončari, Merdani i Putiš se nalaze na području istočno od Ahmića i sjeverno od Busovače. Nakon napada na ta sela u januaru 1993, značajan broj civila je pobjegao u Zenicu, ali su se tokom sedmica i mjeseci koji su uslijedili, mnogi vratili nazad. Pomenuta sela je HVO ponovo napao u aprilu. Selo Putiš je napadnuto 15. aprila. U poslijepodnevnim satima 16. aprila 1993, maskirani hrvatski vojnici su napali selo Očehnići ispaljujući zapaljive metke u kuće. U roku od pola sata sve bošnjačke kuće su zapaljene. Stanovnici su bili nenaoružani i nisu pružali nikakav otpor. Prema riječima očevidaca, Paško Ljubičić, kasnije optužen za ratne zločine od strane MKSJ, je bio vođa jedinice koja je napala selo, a naredbu za napad je dobio od brigadira Duška Grubešića, komandanta brigade HVO-a Zrinjski. Naredba je glasila da se "Muslimani očiste" iz tog područja. Oko dvadeset muškaraca iz Lončara je zatočeno i odvedeno u Kaonik 16. aprila 1993. Nakon dolaska na destinaciju muškarci su postrojeni, te su im vojnici HVO-a oduzeli nakit i ostale dragocjenosti koje su imali kod sebe.
Sela oko Kiseljaka
18. aprila 1993, napadnuti su Bošnjaci sela kiseljačke općine. U pozadini napada je bila naredba pukovnika Tihomira Blaškića upućena brigadi HVO-a da zauzmu dva sela gdje bi "sve neprijateljske snage" bile stavljene pod komandu HVO-a. HVO je napao sela Gomionica, Svinjarevo i Behriće (međusobno povezana glavnom cestom i blizu jedna drugih), kao i sela Rotilj, Gromiljak, Polje Višnjica i druga bošnjačka sela u ovom dijelu kiseljačke općine. Bošnjačka populacija ovih sela je ili pobijena ili protjerana, kuće i džamije su zapaljene, a u Svinjarevu i Gomionici kuće su opljačkane. U slučaju Rotilja, bosanskoj Teritorijalnoj odbrani (TO) je upućen zahtjev za predaju oružja, prije samog artiljerijskog napada HVO-a, što je za posljedicu imalo spaljivanje donjeg dijela sela. Dvadeset kuće i štala je uništeno, a sedam civila je ubijeno.
HVO je lansirao napad na Svinjarevo ispaljivanjem granata od 60, 80 i 120 milimetara, te uz upotrebu protivvazdušnog naoružanja. Čim je granatiranje stalo, vojnici TO-a su organizovali evakuaciju oko 200 civila iz sela. Pješadija HVO-a je ušla u Svinjarevo i u susjedna sela Rauševac, Puriševo, Japojrevo i Jehovac, zapalila nekoliko kuća koje su pripadale bosanskim muslimanima i ubila deset civila. Vojnici su također civile prebacili u barake u Kiseljaku, gdje su zatočeni i držani nekoliko sedmica. Napadi na sela su trajali do 23. aprila 1993.
Kada su posmatrači ECMM-a posjetili sela, zatekli su gotovo upotpunosti opustošena sela bez Bošnjaka, čije su kuće bile zapaljene, te su zaključili da se desilo etničko čišćenje tog područja. MKSJ je utvrdio da je Dario Kordić bio uključen u taj čin, u općini udaljenoj 25 kilometara od Busovače. Napadi su se desili dva dana nakon napada na bošnjačka sela u Lašvanskoj dolini, po istom šablonu napada na Bošnjake u Centralnoj Bosni. Blaškić ne bi pokrenuo napade bez političke saglasnosti, što je podrazumijevalo odobrenje od hrvatskog rukovodstva u području Srednje Bosne na čelu sa Darijom Kordićem.
Masakr u Zenici
MKSJ je prihvatio tezu da je pijacu u Zenici granatirao HVO 19. aprila 1993. godine iz sela Putičevo, udaljenog 15 kilometara od Zenice, tom prilikom ubijajući 15 i ranjavajući 50 civila. Granate su doletjele u tri naleta po dvije, u 12:10h, 12:24h i 12:29h. Korištena su dva komada artiljerijskog oruđa: D-30 J Howitzeri na ručno punjenje sa sporom razmjenom vatre. Radilo se o profesionalno urađenom artiljerijskom napadu urađenom uz pomoć posmatrača. Dva danska člana ECMM-a su posjetila scenu masakra odmah nakon granatiranja i fotografirala mjesto zločina. Na fotografijama su prikazane scene devastacije pijace, razbacana tijela na zemlji, uništeni automobili i autobusko stajalište, te oštećene zgrade. Hrvati su okrivili Srbe za masakr, ali je MKSJ odbacio takve tvrdnje u predmetu Kordić.
Primirje
18. aprila, Tihomir Blaškić je naredio Stjepanu Tuki, umjerenom oficiru HVO-a i komandantu u Fojnici, da napadne Dusinu. Tuka međutim nije izvršio naređenje, pošto se nadao sporazumu, te je slijedio politiku kompromisa u Fojnici u kojoj se održavao mir. Rezultat takvog njegovog ponašanje je bilo otpuštanje iz vojske, uprkos protestima lokalnog HVO-a i drugih organizacija.
19. aprila, ECMM je izvijestio da se u Centralnoj Bosni događa naglo zaoštravanje situacije, s objašnjenjem da se radi o mogućem cilju Hrvata da preuzmu kontrolu nad teritorijama dvaju provincija, dok je fokus svjetske javnosti bio na Srebrenici. 20. aprila HVO je napao selo Gaćice, koje se nalazi jugoistočno od Starog Viteza, i uskoro nakon napada, zaduženi oficir HVO-a iz Viteške brigade je izvijestio da je "selo Gaćice odrađeno 70%", te da će vjerovatno biti po kontrolom HVO-a do kraja dana.
Pod predsjedavanjem ECMM-a 21. aprila 1993. godine održali su se pregovori između HVO-a i Armije RBiH s ciljem zaustavljanja borbi i razdvajanja snaga. 25. aprila na sastanku u Zagrebu između predsjednika Izetbegovića i Mate Bobana postignut je sporazum o trenutnom primirju.
Logori
Pretresno vijeće MKSJ-a u predmetu Kordić i Čerkez je utvrdilo da su Bošnjaci bili podvrgnuti sistematičnom zatvaranju bez ikakvog opravdanja. Utvrđeno je da je opaska da su Bošnjaci bili zatvarani iz sigurnosnih razloga ili zbog vlastite sigurnosti bez uporišta. Dok su bili zatvoreni, Bošnjaci su bili izložen uvjetima koji su varirali od logora do logora, ali koji su generalno bili nehumani. Zatvorenici su bez ikakvog opravdanja korišteni kao taoci ili kao živi štit, te su korišteni za kopanje tranšea. Kao posljedica ovih postupaka mnogi su ubijeni ili ranjeni.
Logor u Kaoniku
Logor u Kaoniku je bio lociran pet kilometara sjeverno od Busovače. Bošnjački civili i mnogi pripadnici Teritorijalne odbrane su bili zatočeni tokom dva događaja: prvi, nakon što je HVO napao općinu u januru 1993, i drugi nakon napada u Lašvanskoj dolini u aprilu 1993. U januaru nekoliko stotina bošnjačkih muškaraca je zatočeno u logoru. U maju 1993, na listi je bilo 79 zatvorenika. Uvjeti u logoru su bili katastrofalni. Ćelije su bile male i prenatrpane, higijena je bila loša, a hrana neadekvatna. Zatvorenici su podvrgavani batinama. Noću je preko razglasa puštana vriska zatvorenika koji su tučeni. HVO je prisiljavao zatvorenike iz Kaonika da kopaju tranšee na različitim lokacijama. Prema riječima jednog svjedoka, 26 osoba od onih su odvedeni dok je on bio zatočen, nije se nikad vratilo.
Zatvorenički objekti u Vitezu
Kino u Vitezu je dio kompleksa, koji se različito naziva "kino", "dom kulture" ili "radnički univerzitet". Tokom rata tu je bio štab Viteške brigade. Dijelovi kompleksa (prvo podrum, kasnije kino dvorana) su također korišteni nakon 16. aprila 1993 za 200 do 300 bošnjačkih muškaraca svih starosnih skupina, koji su pohvatani i prisilno dovedeni na tu lokaciju. Kompleks su čuvali vonici HVO-a u uniformama, od kojih su neki bili vojni policajci. Zatvorenici su bili tučeni tokom boravka u logoru, te su odvođeni na kopanje tranšea, a neki se nikad nisu vratili.
Zatvorenički centar je također otvoren u Veterinarskoj stanici u Vitezu, te je korišten u prvih nekoliko dana konflikta u Vitezu. Oko 40 Bošnjaka je bilo zatočeno u podrumu, dok je ukupan broj zatvorenika bio oko 70: stražari nisu zatvorenicima obezbjedili nikakvu hranu, ali su porodice zatočenih mogli da donose hranu. Zatvorenici su bili odvođeni na kopanje tranšea u Krušćicu, gdje su dva ubijena.
Osnovna škola u Dubravici je bila važan zatvorenički centar HVO-a za oko 300 Bošnjaka koji su tu dovedeni između 16. i 30. aprila 1993. Neki su ubijeni, a drugi ranjeni, dok su neki pretrpjeli fizička maltretiranja i poniženja tokom kopanja tranšea. Anto Breljaš, hrvatski vojnik potvrdio je kao svjedok u suđenju Kordiću, da je u školi bilo oko 350 bošnjačkih zatvorenika (muškaraca, žena i djece). Žene i djeca su bili odvojeni od muškaraca. Prvi su bili zatvoreni u učionicama, a drugi u fiskulturnoj sali. Vojni zarobljenici su bili smješteni u podrumu, a 15 ih je ubijeno. U sali je bilo malo zraka, nedovoljno hrane i medicinske pomoći. Zatvorenici su zlostavljani i korišteni kao živi štit za kopanje rovova pored škole i na Kuli. Svjedok je protestvovao zbog ovakvog tretmana prema zatočenicima. This all led the witness to protest against the mistreatment of prisoners.
Osobe optužene za zločin
Optužene od strane MKSJ:
Optuženi od Suda BiH:
Osobe osuđene za zločin
Osuđeni od strane MKSJ:
August Macke
August Macke je njemački slikar, rođen u gradu Meschede, 3. januara 1887. a umro je 26. septembra 1914.
Suosnivač je likovne grupacije i časopisa Plavi jahač u Minhenu. Njegovo je slikarstvo usmjereno prema osjetilnosti doživljaja. Osobito su mu uspjeli poetični akvareli s putovanja po Tunisu. Mobiliziran je i poslan na zapadno ratište te je poginuo u Francuskoj. U početku je bio pod uticajem impresionista, ali ubrzo je prihvatio fašističku paletu. mini|desno|200px|[[Ballets Russes, 1912.]]
NGC 7008
NGC 7008 je planetarna maglina i nalazi se u sazviježđu Labud. Prvo otkriće je napravio John Frederick William Herschel 14. oktobra 1787. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Šušunja
Šušunja (ćir. Шушуња) je naseljeno mjesto u sastavu gradske općine Golubovci, grad Podgorica, Crna Gora.
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Crnoj Gori nalazila se u sastavu stare općine Podgorica.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2011. godine Šušunja je imala 267 stanovnika.
Popis 2011.
Napomena: Oznaka Z predstavlja zaštićen podatak.
Brian Jones
Brian Jones (rođen u Cheltenhamu, 28. februara 1942. a umro u Hartfordu, Sussex, 3. jula 1969.), je britanski muzičar, član grupe "Rolling Stones"
Bio je neslužbeni vođa "Rolling Stones-a" i njen eksperimentator. O Brianu Jonesu članovi grupe su govorili da je jedan od onih ljudi koji su divni na jedan način, a tako užasni na drugi. Kao da je namjerno srljao u smrt. Bila je uobičajena pojava da zbog prekomjernog konzumiranja narkotika završava u bolnici, a dva je puta bio hospitaliziran zbog sloma živaca. Astma ga je dotukla. Više nije mogao nastupati, umislio je da nema talenta i da su svi u grupi protiv njega.
Nađen je ujutro 3. jula 1969. godine kako mrtav pluta po svom bazenu. Uzroci smrti nisu nikad dovoljno razjašnjeni. U posljednjem razgovoru sa svojim roditeljima Jones je rekao: "Ne sudite prestrogo o meni", a ta rečenica sada je epitaf na njegovom nadgrobnom spomeniku.
Guarana
Guarana (Guaraná, [gu̯a.ɾa.'na] or [gu̯a.ɹa.'na]) je žbun ili nisko drvo iz familije Sapindaceae, koje raste u šumama Venecuele i sjevernog Brazila. Sjeme ove biljke je potentan stimulans centralnog nervnog sistema, sa termogenim i diuretskim dejstvom. Zbog ovog dejstva, Gvarani, narod Južne Amerike od davnina žvaće sjeme kao energetski tonik. Naziv biljke potiče od Tupi-Gvarani reči wara'ná.
Dilleniaceae
Dilleniaceae je porodica cvjetnica iz monotipskog reda Dilleniales, razreda Magnoliopsida, divizija Tracheophyta, carstvo Plantae. Imenovana je po tipskom rodu zimzelenih stablašica Dillenia iz suptropskih i tropskih krajeva Azije, Australazije i otoka u Indijskom okeanu.
Cronquistov sistem je u red Dilleniales smjestio u podrazred  Dilleniidae sa porodicama Dilleniaceae i Paeoniaceae, dok je Tahtadžjanov sistem u ovaj red uključuje samo porodicu Dilleniaceae.
Filogenija
Prema Katalogi života, porodica ima 496 priznatih vrsta. Isti izvor omogućava konstrukciju slijedećeg kladograma :
NGC 1253
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Bell Laboratories
desno|150p Bell Labs ili Bell Telephone Laboratories Inc. i još nekada AT&T Bell Laboratories ime je za nezavisnu razvojnu laboratoriju američke telekomunikacijske firme United States Bell System. Bell Labs kao privatni laboratorij uspio je napraviti zavidne pomake na mnogim poljima, ali najzapaženija područja su računarstvo, elektrotehnika, matematika i fizika.
Historija
Godine 1925. osniva se Bell Telephone Laboratories Inc. kao partnersku laboratoriju između kompanije AT&T i Western Electric. Obje tvrtke imaju 50% udjela u laboratoriju.
Od izuma i tehnologije razvijene u Bell Labs, najpoznatije su sljedeće:
IC 2415
IC 2415 je zvijezda i nalazi se u sazviježđu Rak. Prvo otkriće je napravio Charles Joseph Etienne Wolf 13. januara 1901. godine.
Mluša
Mluša je naseljeno mjesto u općini Prozor-Rama, Bosna i Hercegovina.
Sveti Martin na Muri
mini|280px|Sveti Martin na Muri, rimokatolička crkva "Sv. Martin" Sveti Martin na Muri (mađ. Muraszentmárton) je naseljeno mjesto i općina u Hrvatskoj, u Međimurskoj županiji.
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Hrvatskoj nalazio se u sastavu stare općine Čakovec.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2011. godine, općina Sveti Martin na Muri je imala 2.605 stanovnika, od čega u samom Svetom Martinu na Muri 435.
Općina Sveti Martin na Muri
Napomena: Nastala iz stare općine Čakovec.
Sveti Martin na Muri (naseljeno mjesto)
Napomena: ''Do 1953. i od 1991. iskazuje se pod imenom Sveti Martin na Muri, a od 1961. do 1981. pod imenom Martin na Muri.''
Popis 1991.
Na popisu stanovništva 1991. godine, naseljeno mjesto Sveti Martin na Muri je imalo 531 stanovnika, sljedećeg nacionalnog sastava:
NGC 2601
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Diskografija Beyoncé Knowles
Diskografija pjevačice Beyoncé Knowles.
Vukovije Gornje
Vukovije Gornje su naseljeno mjesto u općini Kalesija, Bosna i Hercegovina.
IC 760
IC 760 (također poznat kao ESO 440-52, MCG -5-29-10 i PGC 38345) je spiralna galaksija koja je udaljena oko 102 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Vodena zmija. Najveći prečnik je 1,70 (51 hiljada sg) a najmanji 0,5 uglovnih minuta (15 hiljada sg). Prvo otkriće je napravio Ormond Stone 3. januara 1889. godine.
Serj Tankian
Serj Tankian, rođen u Bejrutu, 21. augusta 1967, je armensko-američki pjevač, vokal sastava System of a Down.
Serj Tankian živi u Los Angelesu. Izvrstan je pjevač i piše poeziju. Njegova prva knjiga je nazvana Cool Gardens. Napisao je i esej Understanding Oil. Bori se za prava djece širom svijeta, a u saradnji s gitaristom Tomom Morellom stvorio je Axis of Justice - udruženje koje se bavi promicanjem ideja mladih i djece. Serj je vegetarijanac. Ponekad se bavi dobrotvornim radom i dijeli hranu beskućnicima po ulici.
NGC 5508
NGC 5508 (također poznat kao MCG 4-34-2, PGC 50741 i UGC 9094) je spiralna galaksija koja je udaljena oko 524 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Volar. Najveći prečnik je 1,10 (168 hiljada sg) a najmanji 0,8 uglovnih minuta (122 hiljade sg). Prvo otkriće je napravio Jean Marie Edouard Stephan 20. aprila 1882. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Barry Altschul
Barry Altschul je američki Jazz bubnjar.
Biografija
Rođen je 6. januara 1943. u New York City
Od 1960. bio je učenik Charliea Persipa a krajem 60ih učenik Sama Ulana. U tom vremenu je redovno nastupao sa Paulom Blayom, sa kojim poslije i sarađuje. 1969. godine, sa Chick Corea, Dave Holland i Anthony Braxton osniva grupu Circle.
1972. godine,zajedno sa Anthonyom Braxtonom i Samom Riversom, koje je predvodio Dave Holland, snima album Conference of the Birds.
Istovremeno je sarađivao sa Paulom Blayom, Alanom Silvom i Andrew Hillom. U 80im je Altschal radio kao vođa grupe sa Rayom Andersonom i Markom Helias.
Poslije se Altschal povlači iz koncertnog rada. Od početka 2000. nastupa sa FAB-trio (Joe Fonda i Billy Bang) sa kojima 2003. izdaje i album.
Let L-410 Turbolet
L-410 Turbolet je dvomotorni avion kratkog doleta izrađen u češkoj aeroindustriji LET.
Razvoj
Razvoj L-410 bio je pokrenut 1960.-ih u zrakoplovnoj firmi Czechoslovakian Let Kunovice. Sovjetski avioprijevoznik Aeroflot tražio je zamjenu za Antonov An-2 dajući početnu inicijativu za projekt firmi LET. Nakon pripremnih projektiranja pod oznakom L-400, avion je predstavljen kao L-410 Turbolet. Prvi prototip, XL-410 poletio je 16. aprila 1969. Radi kašnjenja razvoja predviđenog češkog turbo-prop motora Walter M601, prototip i prvi proizvedeni avioni pokretani su Pratt & Whitney Canada PT6A-27 motorima.
Nakon završetka češkog motora izlazi nova L-410M verzija s M601 na koji su ugrađeni trokraki Avia V508 propeleri.
Sljedeća verzija za Aeroflot bila je L-410 UVP. Radi povećanih površina i krila i repnih površina avion ima poboljšane STOL osobine u uzlijetanju i slijetanju. Radi povećane težine i pomaka centra težišta, avionu je smanjen broj sjedala na 15.
L-410UVP-E9 i UVP-E20 su verzije koje se razlikuju od drugih samo u manjim izmjenama proizašle iz različitih propisa za dobijanje dozvole.
L-410 UVP-E je putnička verzija s kabinom pod tlakom pokretana s Avia V510 motorima s peterokrakim propelerom. Opremljena je s uvlačivim podvozjem. Zrakoplov koristi dva hidraulička sistema: glavni i u slučaju opasnosti, a glavni električni sistem koristi 28V istosmjerne struje. Sistem za odleđivanje zrakoplova tokom leta sadrži gume uzduž napadne ivice krila koje se u slučaju nakupljanja leda napušu; električne grijače na propelerima, vjetrobranskom staklu pilotske kabine i pitot-statičkom sistemu. MTOW L-410 UVP-E je 6.400 kg uz mogućnost povećanja do 6.600 kg za verzije E9 i E20 a broj putnika koje avion može prevesti je od 17 do 19. Brzina krstarenja je 170 KIAS (brzina prema indikatorima pitot statičkog sistema) a maksimalni dolet oko 770 nautičkih milja. Avion ima dozvolu za IFR let, KAT I ILS prilaz i letove u uvjetima zaleđivanja.
Izrađeno je više od 1.100 L-410 aviona od kojih oko 500 još uvijek lete. Većina u zemljama bivšeg Sovjetskog Saveza od kojih je dio preprodan u zrakoplovne tvrtke Azije, Afrike i Južne Amerike a oko 40 zrakoplova je za komercijalne putničke i teretne letove ili za skokove s padobranom u uporabi po cijeloj Evropi. Zrakoplov se može koristiti na kratkim i loše uređenim uzletno-sletnim stazama.
Verzije
mini|desno|200px|Putnička verzija s ovješenim stepenicama mini|desno|200px|Let L410UVP-E16
Taktičko-tehničke karakteristike
thumb|Let L-410 UVP-E
Tojšići
Tojšići su naselje u općini Kalesija, Bosna i Hercegovina.
Klima
Područje u kojem su Tojšići mješavina je poljoprivrednog zemljišta i prirodnog raslinja, a dio je hemiborealne klimatske zone. Srednja godišnja temperatura iznosi 11°C. Najtopliji je mjesec juli, kada je prosječna temperatura 22°C, a najhladniji decembar, s prosjekom −2°C. Godišnja količina padavina iznosi 1.399mm. Maj je najkišniji mjesec (223mm u prosjeku), a najsušniji juli (80mm).
Sport
Najpoznatiji sportski klub iz Tojšića jest FK Sloga.
Epilepsija
Epilepsija je poremećaj funkcije mozga, a predstavlja naglo pražnjenje velikog broja neurona u mozgu što dovodi do epileptičnih napada. Spada među česta oboljenja neurologiji. Na 1000 stanovnika oboli od 3 do 5 pacijenata.
Demografija Čapljine
Po popisu stanovništva iz 1991. godine, općina Čapljina imala je 27.882 stanovnika, raspoređenih u 32 naselja.
Popis 1991.
ukupno: 27.882
Nogometne utakmice Andora – Makedonija
Vanjski linkovi
Liste des matchs de l'équipe d'Andorre de football par adversaire
Demografija Čapljine
Popis 1981.
ukupno: 26.032
Epilepsija
Etiologija
Simptomatska epilepsija podrazumjeva onu vrstu epilepsije koja se javlja kao simptom poznatog poremećaja u mozgu. Najčešći poznati uzroci epilepsije su: povrede glave, krvarenja u mozgu, moždani udar, apscesi, bakterijski i virusni encefalitis, hirurške opercije na mozgu, komplikacije prilikom poroda ili rođenja, alkohol, tumori.
Idiopatska epilepsija je epilepsija nepoznatog uzroka.
Podjela
Prema kliničkoj slici epilepsiju djelimo na
Kod generalizirane epilepsije razlikujemo dvije vrste epileptičnih napada:
Veliki napad
Očituje se naglim gubitkom svijesti. Prilikom pada, usljed gubljenja svijesti vrlo često dođe do povreda glave. Napad se sastoji od dvije faze: klonična i tonična faza. U toničnoj, početnoj fazi, koja traje dvadesetak do tridesetak sekundi bolesnik ima zgrčene polusavijene ruke i ispružene noge, ne diše, i postaje cianotičan u licu. Poslije toga prelazi u kloničnu fazu, u kojoj bolesnik ponovo počinje disati, pojavljuje se pjena na ustima koja može biti i krvava zbog ugriza na jeziku koji je vrlo čest, zatim se javljaju trzaji koji su simetrični i sinhroni. U ovoj fazi može doći i do popuštanja sfinktera te se bolesnik vrlo često nekontrolisano pomokri, a rjeđe defecira. Ova faza traje nekoliko minuta. Po završetku napada, bolesnik ima amneziju za period napada, osjeća se iscrpljeno i pospano.
Mali napad
Ova vrsta epileptičnog napada može se javiti samostalno ili u kombinaciji sa ostalim oblicima epileptičnih manifestacija. Ova vrsta napada se očituje kao kratkotrajni prekid kontinuiteta svijesti. Najčešće djeluje kao da se bolesnik zagledao u jednu tačku, a u rjeđem broju slučajeva može automatski nastaviti započetu radnju. Poslije malog napada, bolesnik ne osjeća umor, i nastavlja sa prethodno započetom radnjom kao da se ništa nije dogodilo. Kao i kod velikog napada bolesnik se ne sjeća vremena kada je imao napad.
Parcijalna
Parcijalna epilepsija nastaje pražnjenjem nervnih ćelija u ograničenom djelu kore velikog mozga. Parcijalna epilepsija ima dvije vrste napada: motorni napadi i senzitivni napadi. Poseban vid epilepsije su Psihomotorna i Temporalna epilepsija.
Dijagnosticiranje
Iako je nedovljan za sigurno dijagnosticiranje EEG ima veoma značajnu ulogu u postavljanju dijagnoze. Pored detaljnog neurološkog pregleda i EEG-a neohodno je i uzeti detaljnu anamnezu bolesnika.
Spisak njemačkih nogometnih transfera ljeto 2009
Ovaj članak je spisak njemačkih nogometnih transfera u ljetnom prijelaznom roku 2009. godine po klubu. Uključeni su samo transferi Bundeslige i 2. Bundeslige.
VfL Wolfsburg
U:
Iz:
FC Bayern München
U:
Iz:
VfB Stuttgart
Iz:
Hertha BSC
U:
Iz:
Hamburger SV
U:
Iz:
Borussia Dortmund
U:
Iz:
TSG 1899 Hoffenheim
U:
Iz:
FC Schalke 04
U:
Iz:
Bayer 04 Leverkusen
U:
Iz:
Werder Bremen
U:
Iz:
Hannover 96
U:
Iz:
1. FC Köln
U:
Iz:
Eintracht Frankfurt
U:
Iz:
VfL Bochum
U:
Iz:
Borussia Mönchengladbach
U:
Iz:
SC Freiburg
U:
Iz:
1. FSV Mainz 05
U:
Iz:
1. FC Nuremberg
U:
Iz:
Energie Cottbus
Iz:
Karlsruher SC
U:
Iz:
Arminia Bielefeld
U:
Iz:
Alemannia Aachen
U:
Iz:
SpVgg Greuther Fürth
Iz:
MSV Duisburg
Iz:
1. FC Kaiserslautern
U:
Iz:
FC St. Pauli
U:
Iz:
Rot-Weiß Oberhausen
U:
Iz:
Rot-Weiss Ahlen
U:
FC Augsburg
U:
Iz:
TSV 1860 München
U:
Iz:
FC Hansa Rostock
U:
Iz:
TuS Koblenz
Iz:
FSV Frankfurt
U:
Iz:
1. FC Union Berlin
U:
Iz:
Fortuna Düsseldorf
U:
Iz:
SC Paderborn 07
U:
Iz:
Philadelphia 76ers
Philadelphia 76ers (ili samo Sixers) profesionalni je košarkaški klub lociran u Philadelphiji. Takmiči se u NBA-ligi.
Historija kluba
Sixersi su najstariji klub u NBA ligi. Osnovani su 1939. godine pod imenom Syracuse Nationals, u to vrijeme kao nezavisan klub. 1946. godine pristupaju NBL-ligi (National Basketball League), da bi 1949, spajanjem liga NBL i BAA (Basketball Association of America), nastala NBA. Godine u NBL-ligi ne broje se u ukupnu statistiku kluba.
Syracuse Nationals
U prvoj sezoni u NBA (1949-50), uspjeli su doći do NBA finala, izbacivši u doigravanju Philadelphia Warriorse i New York Knickerbockerse. Ipak u finalu su ih savladali Mikanovi Minneapolis Lakersi omjerom 4-2.
U narednim sezonama su igrali u završnici bez većeg uspjeha. Iz tog perioda možemo izdvoiti utakmicu doigravanja protiv Boston Celticsa, u kojoj su igrali 4 produžetka, što je rekord NBA doigravanja. Ipak su i tu utakmicu izgubili 111-105.
Naredno NBA finale su igrali 1954. godine, ali su ponovo izgubili od Minneapolis Lakersa. Ovaj put u 7 utakmica.
U prvoj sezoni sa ograničenjem napada Nationalsi su imali najbolji omjer na istoku, a u doigravanju su prošli Boston Celticse, i došli do finala lige. U NBA finalu su igrali protiv Fort Wayne Pistonsa, a serija se odužila u 7 utakmica. U sedmoj, odlučujućoj utakmici, Nationalsi su slavili rezultatom 92-91, i obezbjedili prvu NBA titulu.
Ometala
Ometala je naseljeno mjesto u općini Prozor-Rama, Bosna i Hercegovina.
Philadelphia 76ers
Syracuse Nationals
Poslije titule su redovno igrali u doigravanju, ali bez značajnijeg uspjeha. U tim godinama mnogi klubovi iz manjih mjesta su preseljevali u veće gradove, uključujući i Warriorse koji su iz Filadelfije preselili u San Francisco.
Novi grad
Poslovni ljudi iz Philadelphije Irv Kosloff i Ike Richman osjetili su potrebu za stvaranje novog kluba u svom gradu te su kupili Nationalse i preselili ih u Philadelphiju 1963. Nakon samo jedne godine, grad je ponovo imao svoj NBA klub.
Ime kluba, 76ers (fon. seventi siksers) izabrano je na osnovu historijskog događaja kad je potpisana Američka deklaracija o nezavisnosti u Philadelphiji 1776. Ubrzo se u novinskim naslovima počeo koristiti nadimak "Sixers".
I dalje su bili redovni u doigravanju, a u sezoni 1964-65 u klub dolazi veliko pojačanje: Wilt Chamberlain.
U sezoni 1966-67 Sixersi postavljaju, tada, rekordan omjer pobjeda i poraza 68-13. U doigravanju prolaze i tada NBA dinastiju, Boston Celticse, a u NBA finalu pobjeđuju Warriorse (4-2), i osvajaju svoju drugu titulu, a prvu u Filadelfiji. Ta ekipa Sixersa predvođeni igračima kao što su Chamberlain, Billy Cunningham, i Hal Greer je za 35-u godišnjicu NBA lige proglašena za najbolju ekipu u historiji lige.
1968. godine mijenjaju Chamberlaina u Los Angeles Lakerse, u jednoj od najlošijih razmjena u historiji NBA lige, gdje dovode tri sporedna igrača, od kojih je jedan centar (košarka) protiv kojeg je Chamberlain postigao, rekordnih, 100 poena na jednoj utakmici.
Steven Adler
Steven Adler je američki bubnjar. Bio je član grupe Guns N' Roses.
Philadelphia 76ers
Novi grad
Nakon te razmjene rezultati Sixersa su krenuli silaznom putanjom, da bi došli do dna u sezoni 1972-73, koju su završili omjerom od 9 pobjeda i 73 poraza, što je i danas najlošiji omjer u ligi.
Steven Adler
Biografija
Rođen je 22. januara 1965. godine u Clevelandu, država Ohio. U mladim je godinama, zajedno sa gitaristom Slashom, koji je poslije svirao u Guns N' Rosesima, osnovao je grupu Road Crew. Sredinom 80ih godina, povezuju se sa Axl Roseom, Izzy Stradlinom i Duff McKaganom, sa kojima poslije sačinjava jedan od najpoznatijih rock grupa, Guns N' Roses.
Philadelphia 76ers
Nove zvijezde
Sezona 1976-77 je bila značajna za ekipu zbog dolaska velike zvijezde Julius Ervinga, kao i novog vlasnika kluba F. Eugene Dixona, a 1982 godine, novi vlasnik kluba postaje Harold Katz.
Nakon toga dolazi period uspjeha za Sixerse, da bi 1883. godine ponovo postali prvaci lige, pobijedivši tek u četvrtom nastupu u NBA finalu iz tog perioda. Jedno finale su izgubili od Portland Trail Blazersa, a dva od Lakersa čime je titula bila značajnija, jer su je dobili pobjedom nad Lakersima rezultatom 4-0 u seriji. Omjer u doigravanju je bio, tada, rekordnih, 12-1.
Steven Adler
Biografija
Adler je svirao na dva uspješna albuma, Appetite For Destruction i G N' R Lies, ali je ukratko pred snimanje albuma Use Your Illusion izbačen iz grupe, jer nije bio u stanju svoju ovisnost o heroinu da drži pod kontrolom. Zamijenio ga je Matt Sorum.
Steven Adler je svirao u grupi Adler's Appetite, koji je krajem januara 2006. godine imao par nastupa u Njemačkoj.
Philadelphia 76ers
Nove zvijezde
Najznačajniji igrači u osvajanju titule su bili Erving i novopridošli Moses Malone koji je proglašen kao NBA Najkorisniji igrač sezone i Najkorisniji igrač NBA finala.