cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Enya
Biografija
1982. Nickyu se pridružila i njegova supruga, književnica i lirska pjesnikinja Roma Ryan s namjerom da zajedno komponiraju soundtrack za filmove. Ideja je bila da Enya pjeva i sastavlja tekst, Roma je bila aranžer slova, a Nicky je bio direktor. Enya izdala svoj prvi EP 1984.: Touch Travel. Samo se održale dvije pjesme: An Ghaoth Ón Ghrian i Miss Clare Remembers, koje su 4 godine kasnije obrađene i zauzele mjesto u njenom albumu Watermark. Sljedeće godine Enya je dobila svoju prvu poslovnu ponudu: The Frog Prince. Napisala dvije pjesme; The Frog Prince y Dreams koju je otpjevala zajedno s Charliem McGettigan, i A Kiss By The Fountain koju je sama komponirala. Dvije godine kasnije, 1987., Enya je pozvana od strane BBC-a da komponira pjesmu za jedan dokumentarni film, The Celts.
1989. Enya je snimila drugi EP, koji je izmijenjen 1998. u spomen na 10. godišnjicu svog prvog albuma. 1991. Enya izdaje treći album, Shepherd Moons. Pjesme Sheperd Moons, Angeles, Book Of Days, Caribbean Blue i Marble Halls su stekle veliku slušanost.
1993. Enya dobija Grammy nagradu za svoj najnoviji album, a 1994. Božićni EP postaje najpopularniji EP u njenoj karijeri. Enya 1995. izdaje album The Memory of Trees, za kojeg također osvaja Grammy. Popularne pjesme s ovog albuma su Anywhere Is, The memory of trees i On My Way Home.
Erih Koš
Erih Koš ( Erich Kosch) (15. april 1913 - 25. maj 2010) bio je jugoslavenski i bosanskohercegovački pisac i prevodilac, jevrejskog porijekla. Rođen je u Sarajevu, Bosna i Hercegovina, tadašnjem kondominiumu u Austro-Ugarskoj
Biografija
Diplomirao je na Pravnom fakultetu Univerziteta u Beogradu i bio je aktivan kao advokat od 1935. godine. Godine 1941. učestvovao je u narodno-oslobodilačkoj borbi i bio na raznim političkim i kulturnim funkcijama tokom i nakon Drugog svjetskog rata.
Pored pisanja, bavio se i prevođenjem književnih tekstova.
Za roman "Mreža" dobio je NIN-ovu nagradu za književnost 1967. godine.
Za člana Srpske akademije nauka i umetnosti na Odeljenju za jezik i književnost izabran je 1978. godine.
Luanda
Luanda je glavni grad Angole sa oko 4.500.000 stanovnika (prema procjenama UN iz 2004. godine).
Luanda je osnovana 1575. godine od strane portugalskog istraživača Paulo Dias de Novais pod imenom São Paulo de Luanda.
Demografija
Stanovnici Luande su uglavnom pripadnici neke od afričkih etničkih grupa, uključujući Ovimbundu, Kimbundu i Bakongo plemena. Službeni i najčešće upotrebljavani jezik je portugalski, a osim njega dosta se upotrebljavaju lokalni jezici Bantu porijekla.
Ekonomija
Industrija se bazira na preradi hrane, pića, tekstila, cementa i drugih građevinskih materijala, plastičnih proizvoda, metalnih roba, cigareta i obuće.
Nalazišta nafte su pronađena u blizini, i ova sirovina se obrađivala u gradu, ali su tokom građanskog rata dosta oštećena.
Luanda ima izvrsnu prirodnu luku, a glavni izvoz čine: kafa, pamuk, šećer, dijamanti, željezo i so.
NGC 3346
NGC 3346 (također poznat kao IRAS 10410+1507, MCG 3-28-1, PGC 31982 i UGC 5842) je prečkasta spiralna galaksija koja je udaljena oko 57 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Lav. Najveći prečnik je 2,70 (45 hiljada sg) a najmanji 2,6 uglovnih minuta (43 hiljade sg). Prvo otkriće je napravio John Frederick William Herschel 8. aprila 1784. godine.
Hajrudin Ramadan
Hajrudin Ramadan bosanskohercegovački je pisac i novinar rođen u Uroševcu 1952.
Biografija
U Sarajevu završava Učiteljsku školu, potom Fakultet političkih nauka u Sarajevu. Nakon završetka studija, radi kao novinar na Radio Sarajevu, te sarađuje u Dramskom programu Radio Sarajeva. Za Dramski program Radio Sarajeva piše radio drame Izgnanik, o životu i djelu Jamesa Joycea, te radio igru za djecu Grad tonova.
Nagrade
Zbirka Priče od kiše nagrađena je 1997. na Međunarodnom susretu izdavača u Pazinu u Hrvatskoj.
NGC 7795
NGC 7795 je grupa zvijezda i nalazi se u sazviježđu Kasiopeja. Prvo otkriće je napravio John Frederick William Herschel 29. septembra 1829. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Stari Egipat
mini|280px|[[Velika Sfinga u Gizi i piramide Gize su među najprepoznatljivijim simbolima civilizacije starog Egipta.]]
Antički Egipat je bila najznačajnija civilizacija antičkog svijeta, koja je nastala u sjeveroistočnoj Africi uz donji tok rijeke Nil u današnjem Egiptu. Nastao je 3150. godine p.n.e. (prema konvencionalnoj egipatskoj hronologiji) političkim ujedinjenjem Gornjeg i Donjeg Egipta pod prvim faraonom Menesom. Historija antičkog Egipta prati niz stabilnih kraljevina koje su podijeljene periodima relativne nestabilnosti poznatim kao intermedijarni periodi: Staro carstvo tokom ranog bronzanog doba, Srednje carstvo tokom srednjeg bronzanog doba i Novo carstvo tokom kasnog bronzanog doba. Antički Egipat je dostigao vrhunac svoje moći tokom perioda Novog carstva, nakon čega su ušli u period laganog opadanja. Antički Egipat je bio napadan i osvajan od strane mnogih stranih sila kao što su Kanaanci, Hiksi, Nubijci, Asirci, Babilonci, Perzijanci i Makedonci. Nakon smrti Aleksandra Velikog, helenističko Ptolemejsko kraljevstvo je vladalo Egiptom do 30. godine p.n.e. kada je palo pod vlast Rimskog carstva i postalo rimska provincija.
Uspon antičke egipatske civilizacije je djelimično proizašao iz njene sposobnosti da se prilagodi poljoprivrednim uslovima koji su vladali u dolini rijeke Nil. Predvidljive poplave i kontrolisano navodnjavanje plodne doline proizveli su višak usjeva koji su doveli do povećanja broja stanovništva i kulturni razvoj. Povećanje ljudskih i materijalnih resursa doprinijelo je eksploataciji mineralnih sirovina, ranom razvoju nezavisnog sistema pisanja, organizaciji kolektivnih građevinskih i poljoprivrednih projekata, trgovini sa okolnim regijama i stvaranju vojske koja je imala cilj povećanje egipatske dominacije. Motivaciju i organizaciju ovih aktivnosti je vršila birokratija sačinjena od elitnih pisara, vjerskih vođa i upravitelja pod kontrolom faraona koji je osiguravao saradnju i jedinstvo egipatskog naroda preko složenog sistema religijskog vjerovanja sa razvijenim kultom pogrebnih obreda.
Antički Egipat je ostavio ogromnu kulturnu baštinu za svjetsku civilizaciju, čija su se umjetnička djela u drevna vremena izvozila u različite dijelove svijeta i uveliko kopirala od strane umjetnika i vještih zanatlija iz drugih zemalja. Neobični arhitektonski oblici poput veličanstvenih piramida, hramova, palata i obeliska su vijekovima izazivale veliko zanimanje i nadahnjivali maštu putnika i istraživača. Egipatski majstori su stvorili prekrasne zidne slike i statue, savladali metode proizvodnje stakla i egipatske keramike i fajansa, a pjesnici i pisci stvorili su nove oblike u književnosti. Među naučnim dostignućima drevnih Egipćana bilo je značajno stvaranje originalnog sistema pisanja, matematičkog sistema, praktične sistema medicine, astronomskih opažanja i nastalog kalendara. Interesovanje za spomenike, artefakte i arheološka iskopavanja u drevnom Egiptu, koja je nastala na prijelazu iz 18. - 19. vijek, dovela je do stvaranja egiptološke nauke i pojave umjetničkih pravaca (egiptomanija, oživljavanje egipatske arhitekture).
Historija
Plodna poplavna dolina rijeke Nil je tokom većeg dijela ljudske historije pružala ljudima priliku da razvijaju poljoprivredu i sofisticiranije centralizirano društvo koje je postalo kamen temeljac ljudske civilizacije. Moderni nomadski lovci-sakupljači su počeli živjeti u dolini Nila krajem srednjeg pleistocena prije nekih 120.000 godina. Do kasnog paleolita sušna klima sjeverne Afrike je postala sve toplija, što je prisililo stanovništvo tog područja da se koncentrira duž riječne regije.
Preddinastički period
Tokom predinastičkog i ranodinastičkog perioda, egipatska klima je bila manje sušnija nego danas. Tada je teritorija Egipta bila natkrivena savanama u kojima su pasli kopitari. Zemlja je bila dosta plodnija, a dolina rijeke Nil je bila dom velikih populacija vodenih ptica. Lov je bio veoma zastupljen pa je ovo ujedno i period kada su mnoge životinje prvi put pripitomljene. Oko 5.500. godine p.n.e., plemena koja su živjela u dolini rijeke Nil su razvila čvrstu kontrolu nad poljoprivredom i stočarstvom, stvorivši badarsku kulturu koja je bila poznata po visokoj kvaliteti keramike, kamenog alata i korištenju bakra.
Tokom perioda amraške kulture, Egipćani su koristili opsidijan koji je korišten za oblikovanje lopatica. Tokom perioda gerzeanske kulture, Egipćani su se iz malih poljoprivrednih zajednica razvili u moćnu civilizaciju čije su vođe imale potpunu kontrolu nad ljudima i resursima doline Nila. Nakon uspostavljanja kontrole nad Egiptom, proizvodili su brojna materijalna dobra koja su odražavala sve veću moć i bogatstvo elite, kao i društvene predmete za ličnu upotrebu kao što su češljevi, keramika, visokokvalitetne ukrasne kamene vaze, kozmetika i nakit od zlata, lapisusa i slonovače. Oni su takođe razvili keramičku glazuru koja je korišćena za ukrašavanje čaša, amajlija i figurica. Krajem predinastičkog perioda Egipćani su počeli koristiti pisane simbole koji su se na kraju razvili u sistem hijeroglifa koji je korišćen za pisanje antičkog egipatskog jezika.
386BSD
386BSD je bio Unixu-sličan operativni sistem (poznat i kao Jolix ) baziran skoro čitav na NET/2 izdanju Kalifornijskog univerziteta (University of California) koji je sadržavao mnogo više od ranijeg 386BSD izvornog koda kojeg je napisao William F. Jolitz za ditribuciju NET/2. 386BSD je namijenjen za korištenje na Intel 80386/486 baziranim IBM PC računarima. Prva verzija je izdana 1992.
Stari Egipat
Ranodinastički period i stvaranje države (3050.p.n.e. - 2686. p.n.e.)
Ranodinastički period je započeo otprilike u isto vrijeme kada i stvaranje rane sumersko-akadske civilizacije u Mezopotamiji i antičkom Elamu. Egipatski svećenik Maneton je u 3. stoljeću p.n.e. grupisao dugu liniju egipatskih faraona u 30 dinastija. Egipatsku zvaničnu historiju je započeo faraon Menes za koga se vjeruje da je ujedinio Gornji i Donji Egipat. Međutim, moderni naučnici smatraju da se prelazak u jedinstvenu državu dogodio postepeno jer o faraonu Menesu ne postoje savremeni zapisi. Neki naučnici smatraju da je mitski faraon Menes ustvari faraon Narmer koji je prikazan kako nosi kraljevske regalije na ceremonijalnom simboličkom činu ujedinjenja. Tokom ranodinastičkog perioda prvi dinastički faraoni su učvrstili kontrolu nad Donjim Egiptom osnivanjem prijestolnice Memfis iz kojeg su kontrolirali radnu snagu, poljoprivredu sa plodne delte Nila i unosne trgovačke puteve do Levanta. Njihova sve veća moć i bogatstvo se odrazila na njihovim složenim mastaba grobnicama i kultnim mrtvačnicama koje su korištene za proslavu obožavanog faraona nakon njegove smrti. Snažna legalizacija faraona je služila za legalizaciju državne kontrole nad zemljom, radom i resursima koji su bili od velikog značaja za opstanak i rast antičke egipatske civilizacije.
Prvi prijelazni period (2181.p.n.e. - 2134. p.n.e.)
Nakon propasti centralne vlade na kraju perioda Starog carstva, uprava više nije mogla podržati ili stabilizirati ekonomiju zemlje. Regionalni guverneri se nisu mogli osloniti na faraona tokom krize kada je zbog nestašice hrane i političkih sporova došlo do manjih građanskih ratova. Uprkos teškim problemima, lokalni čelnici su iskoristili svoju novoosnovanu nezavisnost za kontroliranje vlastitih resursa čime su postali ekonomski moćniji. Poboljšanjem kreativnosti provincijske zanatlije su usvojile i prilagodile različite kulturne motive Starog carstva, dok su pisari razvili književne stilove koji su izražavali optimizam i originalnost tog razdoblja. Tada su se lokalni vladari počeli međusobno nadmetati za teritorijalnu kontrolu i političku moć. Vladari Herakliopolisa su do 2160. godine p.n.e. kontrolisali Donji Egipat na sjeveru, dok je porodica Intef sa sjedištem u Tebi preuzela kontrolu nad Gornjim Egiptom na jugu. Kako je porodica Intef širila svoju vlast i kontrolu prema sjeveru, sukob dviju rivalskih dinastija je postao neizbježan. Snage Mentuhotepa II su konačno pobijedile vladare Herakliopolisa i ponovo ujedinile dvije zemlje čime je započeo period ekonomske i kulturne renesanse poznatije kao Srednje carstvo.
Srednje carstvo (2134.p.n.e.-1690. p.n.e.)
Faraoni Srednjeg carstva su obnovili stabilnost i prosperitet zemlje, potičući na taj način preporod umjetničkih, književnih i monumentalnih građevinskih projekata. Mentuhotep II i njegovi nasljednici su vladali iz Tebe do 1985. godine p.n.e. kada je Amenemhet I prebacio prijestolnicu kraljevstva u grad Itvaji. Tu su egipatski faraoni poduzeli dalekovidnu šemu melioracije i navodnjavanja kako bi povećali poljoprivrednu proizvodnju. Nakon toga je vojska osvojila teritoriju u Nubiji koja je bila bogata rudnicima zlata i kamenolomima kojima su izgradili odbrambenu strukturu kako bi se obranili od stranih napadača. Vojnim i političkim jačanjem osigurana su ogromna poljoprivredna i mineralna bogatstva koja su bila na raspolaganju stanovništvu. Književnost je sadržavala sofisticirane teme i likove napisane u samouvjerenom elokventnom stilu, dok su reljefna i portretna skulptura dostigle nove visine tehničke sofisticiranosti. U nedostatku radne snage faraon Amenemhet III je dozvolio Kanaanskim doseljenicima naseljavanje u delti Nila. Njegove ambiciozne građevinske i rudarske aktivnosti, u kombinaciji sa velikim poplavama, su opteretile ekonomiju prouzrokujući spori pad moći kada su Kanaanski doseljenici počeli preuzimati veću kontrolu nad Egiptom vladajući kao Hiksi.
Drugi prijelazni period (1690.p.n.e. - 1549. p.n.e.)
Kako je moć faraona Srednjeg carstva slabila, zapadnoazijski doseljenici Hiksi su nakon izgradnje svoje prijestolnice u Avarisu sve više preuzimali kontrolu nad Egiptom. Iako su faraone tretirali kao vazale, ipak su zadržali egipatski model vlasti integrirajući egipatske elemente u svoju kulturu uvodeći nova oružja za ratovanje poput kompozitnog luka i konjske kočije. Nakon povlačenja na jug, faraoni su se našli zarobljeni između kanaanskih Hiksa na sjeveru i njihovih nubijskih saveznika na jugu. Nakon nekoliko decenija, faraoni su skupili dovoljno snage da izazovu Hikse na sukob koji je trajao više od 30 godina. Tada su faraoni Sekenenre Tao II i Kamos uspjeli pobijediti Nubijce na jugu, dok je faraon Ahmose I trajno iskorijenio prisustvo Hiksa u Egiptu. Nakon uspostavljanja Novog carstva, vojska je postala centralni prioritet kojim su nastojali proširiti granice Egipta i zavladati Bliskim istokom.
Novo carstvo (1549.p.n.e. - 1069. p.n.e.)
Nakon uspostavljanja perioda neviđenog prosperiteta osiguranjem granica i jačanjem diplomatskih veza sa Asirijom, Kanaanom i Kraljevinom Mitani, Egipat je dostigao svoj vrhunac tokom vladavine faraona Tutmosa I i Tutmosa III. Tada su pokrenuti mnogi građevinski projekti koji su promovisali njihova dostignuća i glavnog boga Amona; hram u Karnaku je najveći egipatski hram ikad izgrađen. Međutim, tokom vladavine Amenhotepa IV dolazi do niza radikalnih i haotičnih reformi kada je prethodni bog sunca Aton postavljen kao vrhovno božanstvo čime su potisnuta većina drugih božanstava. Nakon njegove smrti, kult Atona je napušten čime je vraćen tradicionalni vjerski poredak. Novi faraon Ramzes II je nastavio graditi sve više hramova, statua i obelisaka nego bilo koji drugi faraon u historiji. Kao odvažni vojni vođa, Ramzes II je predvodio svoju vojsku protiv Hetita u bici kod Kadeša 1274. godine p.n.e. nakon čega je potpisan prvi zabilježeni mirovni sporazum. Međutim, bogatstvo Egipta ga je učinilo primamljivom metom za invaziju Berbera i naroda sa mora koju vojska nije mogla zaustaviti izgubivši kontrolu nad svojim preostalim teritorijama u južnom Kanaanu. Nakon izbijanja velikih unutrašnjih problema poput korupcije, pljački grobnica i građanskih nemira, Egipat je ušao u Treći prijelazni period.
Treći prijelazni period (1069.p.n.e. - 653. p.n.e.)
Nakon smrti Ramzesa XI 1078. godine p.n.e., Smendes je preuzeo vlast nad sjevernim dijelom Egipta dok su južni dio Egipta efektivno kontrolisali Amonovi sveštenici. Tokom njegove vladavine došlo je do naseljavanja Libijaca u zapadnoj delti gdje su počeli povećavati svoju autonomiju. Nakon preuzimanja kontrole nad deltom Nila tokom vladavine Šošenka I osnovali su novu libijsku dinastiju koja je vladala narednih 200 godina. Ova dinastija je doživjela svoj pad kada je kušitski kralj Pije izvršio invaziju na Egipat 727. godine p.n.e. uspostavivši novu 25. dinastiju. Najpoznatiji vladar ove dinastije je bio faraon Taharka koji je ujedinio sjeverni i južni Egipat. Nakon vraćanja moći iz perioda Novog carstva, faraoni 25. dinastije su sagradili i obnovili hramove i spomenike u cijeloj dolini Nila, uključujući i one u Memfisu, Karnaku, Kavi i Jebel Barkalu. Njihov dalekosežni prestiž je značajno opao krajem trećeg prijelaznog perioda jer su njihovi saveznici pali pod uticaj Novoasirskog carstva. To je dovelo do neizbježnog sukoba u kojem su Asirci potisnuli Kušite zauzevši egipatsku prijestolnicu Memfis.
Kasni period (653.p.n.e. - 332. p.n.e.)
Asirci su prepustili kontrolu nad Egiptom nizu vazala koji su postali poznati kao saitski faraoni 26. dinastije. Saitski faraon Psamtik I je 653. godine p.n.e. protjerao Asirce uz pomoć grčkih plaćenika koji su stvorili prvu egipatsku mornaricu. Nakon stvaranja nove prijestolnice Sais došlo je do kratkotrajnog ekonomskog i kulturnog uspona koje je prekinulo moćno Ahemenidsko carstvo. Perzijski car Kambiz II je tokom bitke kod Peluzija 525. godine p.n.e. zarobio faraona Psamtika III i preuzeo titulu faraona. Nakon aneksije, Egipat je zajedno sa Kiprom i Fenicijom postao šesta satrapija Ahemenidskog carstva. Ovaj period perzijske vladavine, poznat kao 27. dinastija, se završio 402. godine p.n.e. kada je Egipat stekao nezavisnost. Tada je na vlast došla posljednja 30. dinastija koja je okončana vladavinom faraona Nektaneba II. Nakon kratkotrajne uspostave perzijske vlasti, perzijski satrap Mazak je bez borbe 332. godine p.n.e. predao Egipat Aleksandru Velikom.
Ptolemejski period (332. p.n.e. - 30.)
Nakon osvajanja Egipta 332. godine p.n.e., Egipćani su Aleksandra Velikog dočekali kao izbavitelja. Njegovi nasljednici su uspostavili novo Ptolemejsko kraljevstvo koje je bilo zasnovano na egipatskom modelu sa sjedištem u novoj prijestolnici Aleksandriji. Ovaj grad je kao sjedište helenističke vladavine postao centar obrazovanja i kulture u čuvenoj Aleksandrijskoj biblioteci. Helenistička kultura nije zamijenila egipatsku kulturu jer su Ptolemeji podržavali stare tradicije kako bi osigurali odanost stanovništva. Oni su podizali nove hramove u egipatskom stilu, podržavali tradicionalne kultove i predstavljali sebe kao faraone. Uprkos naporima da ugode Egipćanima, postepeno ekonomsko slabljenje i stalni ratovi sa Seleučkim carstvom su uzrokovali slabljenje Ptolemejske moći. To je iskoristila Rimska republika koja se zahvaljujući uvozu žita sve više miješala u unutrašnje stvari Ptolemejskog kraljevstva. Kontinuirane egipatske pobune, ambiciozni političari i moćni protivnici sa Bliskog istoka su učinili kraljevinu nestabilnom, pa je Rimska republika odlučila da pošalje snage koje su osigurale zemlju kao novu rimsku provinciju.
Rimski period (30. - 641.)
Egipat je postao nova provincija Rimskog carstva nakon poraza Marka Antonija i ptolemejske kraljice Kleopatre VII u bici kod Akcija 30. godine p.n.e. Tokom ovog perioda, Rimljani su se u velikoj mjeri oslanjali na pošiljke žita iz Egipta, pa je rimska vojska pod kontrolom prefekta sprečavala pobune koji su nastajali zbog velikih poreza. Iako su Rimljani imali više neprijateljski stav od Grka prema Egipćanima, neke tradicije poput mumificiranja i štovanja tradicionalnih bogova su se nastavile. Nastanak hrišćanstva je doveo do preobraćenja i progona od strane Dioklecijana. Nakon što je rimski car Teodozije I zabranio sve paganske obrede i zatvorio hramove, došlo je do velikih antipaganskih pobuna u kojima su uništene sve javne i privatne religiozne ikone. To je dovelo do smanjenja broja sveštenika koji su znali čitati hijeroglife jer su mnogi egipatski hramovi pretvoreni u crkve ili napušteni u pustinji. Tokom 4. stoljeća Egipat je postao dio Istočnog Rimskog carstva koje je ratovalo sa mnogim neprijateljima. Nakon kratkotrajnog zauzimanja od strane Sasanidskog carstva 618. godine, bizantijski car Heraklije je ponovo osvojio Egipat 629. godine da bi ga konačno zauzela muslimanska vojska Rašidunskog halifata 639. godine.
Religija
Bei Prozessionen wurde die Statue aus dem Tempel geholt und durch die Straßen getragen. Aber auch dann konnte das Volk sie nicht sehen, denn sie war verhüllt.
Der Tempel war das Zentrum der Stadt. Oftmals waren die Priester für die Stadtverwaltung mit verantwortlich, schulten die Kinder, leisteten ärztliche Hilfe und führten eine Bibliothek. Der Pharao war der oberste Vertreter des Tempels. Das Volk konnte seine Opfer nur vor dem Tempel darbringen, weil es ihm nicht erlaubt war, ihn zu betreten.
Im Tempel wurden junge Priester ausgebildet. Später wohnten sie zusammen nahe dem Tempel an einem See, der künstlich angelegt war. Zweimal am Tag und zweimal in der Nacht mussten sie darin baden, um rein zu bleiben. Aus diesem Grund mussten sie auch jeden zweiten Tag ihren Körper rasieren.
Auf dem Dach des Tempels befand sich häufig ein Observatorium, von dem aus die Sterne beobachtet wurden. Die Sterne unmittelbar um den Polarstern wurden die Unvergänglichen genannt, weil sie das ganze Jahr über zu sehen waren. Die Planeten stellten Bezüge her zu den Göttern, die - so die bildhafte Vorstellung - mit Booten über den Himmel fuhren.
-->
Egipćani su se bavili astronomijom i pomoću položaja zvijezda su pokušavali odrediti vrijeme poplava. Kao referenca za poplave Nila im je služila zvijezda sothis (sirius).
Arhitektura
U rano doba nastaju građevine od cigle a nakon toga cigle polako zamjenjuje kamen. Najimpresivnije građevine iz staroegipatskog vremena su piramide. Najpoznatije su Keopsova piramida, Mikerinosova piramida i Kefrenova piramida. Piramide su simbolizirale povezanost između vječnog (vrh) i zemaljskog (osnova). <!--In der Frühzeit gab es zuerst Bauwerke aus Ziegeln, später (in der 3. Dynastie) aus Stein. Diese Bauten wurden zu kultisch-religiösen Zwecken errichtet, z.B. die 60 m hohe Stufenpyramide des Königs Djoser.
Die Pyramiden stammen aus der Zeit der 4. Dynastie. Ein berühmtes Beispiel ist die Cheopspyramide (fast 147 m hoch). Sie symbolisierte die Verbindung zwischen dem Ewigen (Spitze) und dem Irdischen (Basis). Die berühmtesten Pyramidenbauer waren Cheops, Mykerinos und Chephren.
In der 5. Dynastie entstanden auch Totentempel (auch Pyramiden- oder Verehrungstempel genannt): sie gehörten immer zu einem Königsgrab. Im Mittleren Reich baute man den Totentempel auch als alleinige Tempelanlage. Im Neuen Reich wurden diese meistens in der Ebene vor dem Felsengebirge im Tal der Könige errichtet. Dazu zählen der Totentempel Ramses des Großen und Amenophis III., oder der Tempel der Hatschepsut. In einem Totentempel wurden den in der Anlage begrabenen Pharaonen Opfergaben dargebracht.
Bedeutend waren die Prozessions- oder Kulttempel mit von Säulenhallen umgebenem Hof und „Allerheiligstem“. Der Pharao nahm an der Gründungszeremonie teil. Neben der Anlage ist manchmal ein „Heiliger See“ und ein „Haus des Lebens“, in dem Künstler und Ärzte ausgebildet wurden.
Ferner sind Taltempel zu erwähnen, die sich an den Ufern des Nils befanden und durch den Aufweg mit dem Totentempel verbunden waren. Hinter dem Totentempel folgte die Pyramide.
Andere Bauwerke:
Malerei
thumb|Ägyptische Malerei, um 1400 v. Chr.
Bereits in der Vorgeschichte Ägyptens entstanden Felsbilder und keramische Malereien. Doch die typischen Merkmale der ägyptischen Malerei sind im Wesentlichen aus Funden in Grabkapellen der Pharaonenfamilien und hoher Beamter bekannt. Wandbilder sollten die Seele des Toten an ihr Leben auf der Erde erinnern und deren Wirklichkeit darstellen, ohne sich auf das Individuelle zu beziehen, und die Toten mit dem „umgeben“, was sie zu Lebzeiten besessen hatten. Der zweite große Themenbereich der ägyptischen Malerei zeigte Darstellungen der Götterwelt und des Totengerichtes. Manche neuere Werke sind noch auf Papyrus erhalten.
Die Bildgestaltung folgte präzisen Vorgaben. Die Figuren wurden über die gesamte gestaltete Fläche verteilt, Schrägansichten vermieden. Kopf und Beine wurden im Profil dargestellt, Oberkörper und Arme meistens frontal. Schatten oder Lichteffekte wurden nicht eingearbeitet, auch ein Hintergrund wurde vermieden. Hauptfiguren wurden größer dargestellt als Nebenfiguren (Bedeutungsperspektive). Perspektive wurde nicht dargestellt; so sitzen Vögel z.B. nicht in sondern auf den Schilfrohrblättern. Die Anordnung der Menschen war meist starr und aktive Bewegung wurde vermieden. So ist z.B. ein Mensch zu sehen unmittelbar bevor er sich in Bewegung setzte, jedoch selten mit einem Fuß halb erhoben. Solche Bildnisse datieren sich üblicherweise in die Endphasen großer Epochen, z.B. Ende des Alten Reiches, wobei es teilweise auch als Stilmittel verwendet wurde und exzessiv gebraucht wurde (Akrobatenszene im Grab). Keine Lockerung sondern eine größere Ausnahme dieser Regeln bilden die Wandbilder aus Echnatons Regierung, dessen "revolutionäre" Herrschaft meist nur im politischen und religiösen, nicht aber künstlerischen Aspekt gesehen wird.
In Tempeln, Palästen, Gräbern und Grabgebäuden wurden Reliefs und Wandmalereien verwendet. Wenn eine Wand mit Reliefs verziert werden sollte, wurde erst ein Netzraster für die Proportionen aufgetragen, dann wurden zuerst die Umriss- und danach die feinen Linien herausgearbeitet. Man unterscheidet zwischen Flachreliefs (Hintergrund wird abgetragen) und versenkten Reliefs (Linien werden hineingemeißelt). Zum Schluss wurden sie mit Pigmentfarben eingefärbt. Für Schwarz verwendete man Ruß oder Kohle, für Grün und Blau Malachit oder Azurit, für Weiß Gips oder Kreide, für Rot, Gelb, Rosa und Braun Eisenhydroxid.
Plastik
Die meisten Skulpturen wurden in Grabanlagen aufgestellt. Sie sollten den Toten vertreten und ihm ewige Fortdauer sichern. Deswegen versuchten die Bildhauer, den Menschen darzustellen, ohne auf Vergänglichkeit hinzuweisen, sie versuchten also mehr den Wesenskern abzubilden als das Aussehen. Deshalb sind die Figuren mit einer idealen Körperhaltung dargestellt, von individuellen Körperformen wird weitgehend abgesehen.
Die Haltung der Statuen ist immer aufrecht, entweder sitzend, kniend oder stehend. Zwischenräume wurden vermieden. Bei hölzernen Statuen wurden die Arme und Beine einzeln hergestellt und angesetzt. Für steinerne Statuen wurde meistens Kalkstein oder Granit benutzt. Ein weiteres Merkmal der ägyptischen Skulpturen ist, dass sie immer bemalt wurden, auch wenn sie aus wertvollen Materialien gefertigt waren. Frauen wurden hellgelb bemalt, Männer rotbraun. Manchmal wurden als Augen der Figuren Kristalle oder andere farbige Steine eingesetzt wie beim berühmten Sitzenden Schreiber im Louvre in Paris.
Eine Ausnahme der idealisierten Darstellungsform ägyptischer Plastiken stellen die Skulpturen der Amarna-Periode dar. Die Dauer dieser Periode, benannt nach dem Wüstenflecken Tell-el-Amarna, an dem sich die Überreste der Hauptstadt Pharao Echnatons befinden, lässt sich mit der Regierungszeit Echnatons (ab 1350 v. Chr. Amenophis IV., ab ca. 1346 v. Chr. Echnaton, † 1334 v. Chr.) und darüber hinaus noch etwa 20 Jahre nachwirkend, gleichsetzen.
Echnaton führte den Monotheismus in Ägypten ein und strukturierte das komplette Staatswesen neu. Er ersetzte die alten Götter durch den Familiengott der 18. Dynastie, Aton (die Sonnenscheibe), ließ die mächtigen Amun-Priester entmachten, enteignete die Ländereien der Tempel und zog schließlich samt seinem Hofstaat zum Bau der Neuen Hauptstadt Achet-Aton mitten in die Wüste zwischen Memphis und Theben. Das alles geschah zwischen seinem dritten und fünften Regierungsjahr. Als sichtbares Zeichen der neuen Zeit legte er seinen Geburtsnamen Amenophis ab und nannte sich fortan Echnaton.
Echnaton förderte die ägyptische Kunst über alle Maßen und es entstand unter Bildhauern wie Thutmosis ein völlig neuer Kunststil, der nicht nur mit den ägyptischen Regeln wie Perspektivlosigkeit und bewegungslosigkeit brach. Er wirkt selbst heute noch befremdlich für uns, eine ähnliche Wirkung muss er für die Ägypter des Neuen Reiches gewesen sein. Geprägt war er von überzogenen, verlängerten Proportionen, schon Champollion bezeichnete die Skulpturen als häßlich und grotesk: langhalsig, fettleibig, die pharaonischen Statuen zwitterhaft bis völlig geschlechtslos. Oft wird vermutet, dass dem eine angeborene Hässlichkeit des Gottkönigs zuzgrunde lag. Obwohl schon mehrere Krankheitsbilder vermutet wurden (Bob Brier identifiziert es mit dem Marfan-Syndrom, nicht zuletzt wegen der Neigung zeitgenössischer Betroffener, sich nicht zu verstecken sondern ihren "Mangel" deutlich zu zeigen) haben wir bis heute keine Vorstellung davon, wie der König und seine Familie tatsächlich aussahen.
Nach dem Tod (der Ermordung?) Echnatons 1334 v. Chr. überlebte der Kunststil noch unter seinen Nachfolgern Semenchkare und Tutanchaton, dem späteren Tutanchamun. Danach starb er, mit der Wiederherstellung der alten Staatsform unter den Pharaonen Eje und Haremhab und der Zerstörung Achet-atons, sowie fast aller Tempel und bildlichen Darstellungen der Amarna-Epoche, aus.
Wohnbauten
Da sich archäologische Ausgrabungen oftmals auf die viel besser erhaltenen Grabanlagen konzentriert haben, war bis vor einigen Jahren vergleichsweise wenig von den Wohnbauten der Lebenden bekannt. Erst in den letzten beiden Jahrzehnten hat sich etwas an dieser Situation geändert und es gibt zurzeit zahlreiche Siedlungsgrabungen (Elephantine, Buto, Ayn Asil, Tell el-Dab'a, Abydos). Die meisten Häuser der vorgeschichtlichen Zeit schienen einfache runde Strohhütten gewesen zu sein. Erst am Ende der Naqada Zeit schien die Ziegelbauweise für Wohnbauten weite Verbreitung gefunden zu haben. Die Wohnbauten des Alten Reiches auf Elephantine sind klein und dicht an dicht gebaut. Teile einer Pyramidenstadt, die sich in Gizeh fanden zeigen aber auch geräumigere Bauten, wobei die dort gefundene Siedlung offensichtlich geplant worden ist. Im Mittleren Reich lassen sich zwei Haustypen unterscheiden. Das sog. Hofhaus ist um einen offenen Hof gruppiert. Es ist typisch für die eher ärmeren und mittleren Schichten, wobei die Räume meist multifunktional waren, d.h. es gab keinen Raum, der als Schlafzimmer, oder Wohnzimmer bezeichnet werden könnte. In den meisten Räumen wurden gelebt, geschlafen und gearbeitet. Das sog. Dreistreifenhaus ist eher typisch für eine gehobene Gesellschaftsschicht, wobei sich dieses Haus in drei Bereiche aufteilt: (1) ein Empfangsbereich, (2) eine Haupthalle, die wohl Beamten auch als Audienzhalle diente, aber auch als eine Art Wohnzimmer fungierte und (3) einen Privatbereich, in dem der Hausherr sogar ein eigenes Schlafzimmer hatte. Die reichsten dieser Häuser sind teilweise sogar mit einfachen Wandmalereien ausgestattet worden, wobei ein Garten und Speicheranlagen auch vorkommen können. Das Dreistreifenhaus ist im Neuen Reich der Haupthaustyp und besonders gut aus Amarna bekannt, wo sich um die größten Häuser herum Gartenanlagen und Speicher fanden. Türrahmen sind of aus Stein und beschriftet. Einige reiche Häuser sind sogar mit figürlichen Wandmalereien versehen. In der Haupthalle befand sich oft ein Schrein.
Die Entwicklung der Häuser in der Spätzeit ist schwerer zu verfolgen, doch scheint es in Städten zu der Entwicklung von Turmartigen mehrgeschossigen Hausanlagen gekommen zu sein, wie sie dann typisch für die römische und byzantinische Zeit sind.
Städte
thumb|350px|Übersicht: Alter Orient
Literatur
Siehe unter: Altes Ägypten/Literaturliste
Siehe auch
-->
Klanec pri Kozini
mini|280px|Klanec pri Kozini, gornji dio toka rijeke [[Glinščica|Glinščice ]] Klanec pri Kozini je naseljeno mjesto u sastavu općine Hrpelje–Kozina, regija Obalno-kraška, Slovenija.
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Sloveniji nalazio se u sastavu stare općine Sežana.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2011. godine, Klanec pri Kozini je imao 115 stanovnika.
Napomena: ''Do 1953. iskazivano pod imenom Klanec. U 2000. smanjeno za dio naselja koji je priključen naselju Ocizla.''
Sevilla FC
Sevilla Fútbol Club''' je profesionalni nogometni klub iz Seville, Španija. Takmiči se u La Ligi. Jedan je od najstarijih nogometnih klubova u Španiji.
Klub je osnovan 25. januara 1890. godine. Prvi predsjednik kluba je bio Edward Farquharson Johnston. Nekoliko godina kasnije, 14. oktobra 1905. godine klub je registrovan u upravnim organima Seville, pod predsjedavanjem José Luis Gallegos Arnosa. Sevilla je najuspješniji nogometni klub iz Andaluzije. Osvojila je špansku ligu u sezoni 1945-46, pet puta španski kup (1935, 1939, 1948, 2007 i 2010)  i španski superkup (2007). Četiri puta je osvajala Evropsku ligu ili Kup UEFA (2006, 2007, 2014 and 2015). Također ima i jedan trofej UEFA Superkupa. Najveći rival kluba je Real Betis sa kojim igra seviljski derbi.
Njegov rezervni tim je Sevilla Atlético, osnovan 1958. godine. Takmiči se u drugoj ligi. Sevilla domaće utakmice igra na stadionu Ramón Sánchez Pizjuán, koji se nalazi u naselju Nervión.
Historija
Nogomet u Sevillu su donijeli doseljenici iz Velike Britanije krajem 19. vijeka. Klub je osnovan 25. januara 1890. godine. Prvi predsjednik kluba je bio Škot Edward Farquharson Johnston. On je također bio britanski konzul u Sevilli i suvlasnik firme MacAndrews & Co. Prvi kapiten Seville je bio Hugh Maccoll, također škot. Za prvog sekretara je imenovan Isaias White. Kako bi proslavili osnivanje kluba Isaias White šalje poziv klubu iz Huelve da dođe na prijateljsku takmicu. Ovo pismo je objavljeno u španskim novinama La Provincia. Huleva je prihvatila poziv, te je utakmica odigrana 8. marta 1890. godine. Sevilla je pobijedila sa 2-0. Narednih godina u Sevili se osnivaju novi klubovi. 1907. godine je osnovana Sevilla Balompíe, da bi dvije godine kasnije osnovan Betis FC, potom su osnovani Recreativo de Sevilla i Español de Sevilla.
1912. godine učestvuje na kupu Seville koji osvaja. Od 1915. do 1932. godine Sevilla je igrala na kupu Andaluzije. Od 19 finala koja su odigrana Sevilla je osvojila 16. Ostala tri su osvojili Español de de Cádiz, Recreativo de Huelva i Real Betis.
1918. godine učestvuje na kupu Španije po prvi put. Sevilla je bila prva ekipa iz Andaluzije koja je prošla prvu rundu ovog takmičenja. 1928. godine je osnovana Nacionala liga, međutim Sevilla nije učestvovala jer je u borbi za mjesto u ligi poražena od Racing Santander. U sezoni 1933-34. uspjeva da izbori plasman u Nacionalnu ligu.
Trenutni sastav
''Od 31. 8. 2021.''
Kon-Tiki
mini|250p|Kon-Tiki u muzeju u Oslu Kon-Tiki je splav na kojem je norveški istraživač i pisac Thor Heyerdahl 1947. zaplovio u ekspediciju na Tihi okean. Dobila je ime po bogu sunca Inka Viracochi, koji se navodno nekad nazivao "Kon-Tiki". Kon-Tiki je također ime popularne knjige koju je Heyerdahl napisao o svojim pustolovinama.
Heyerdahl je tvrdio da su južnoamerički narodi naselili Polineziju u južnom Pacifiku u pretkolumbovska vremena. Organizovao je ekspediciju Kon-Tiki da bi pokazao kako je bilo tehnički moguće preploviti Tihi okean isključivo uz pomoć materijala i tehnologije iz tog doba.
Knjiga Kon-Tiki bila je bestseler, a dokumentarni film o ekspediciji osvojio je Oscara 1951.
Originalni Kon-Tiki je izložen u Muzeju Kon-Tiki u Oslu.
NGC 4868
NGC 4868 (također poznat kao IRAS 12567+3734, MCG 6-29-4, PGC 44557 i UGC 8099) je spiralna galaksija koja je udaljena oko 214 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Lovački psi. Najveći prečnik je 1,50 (94 hiljade sg) a najmanji 1,4 uglovnih minuta (87 hiljada sg). Prvo otkriće je napravio John Frederick William Herschel 17. marta 1787. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Korana
Rijeka Korana izvire kod Plitvičkih jezera (nacionalni park). Njena dužina iznosi 134,2 km, a ulijeva se u rijeku Kupu kod Karlovca. Pripada crnomorskom slivu i nije plovna. Na mnogim dijelovima Korana protiče kroz slikovite, krečnjačke kanjone visoke stotinjak i više metara. Ovi kanjoni obrasli su bukovom šumom ili su ogoljeli. U gornjem toku nalaze se slikovite pećine.
Ne zna se odakle potiče njeno ime. Po nekima "Korana" je izvedenica od riječi "Kora" (biljaka), a po nekima "Korana" tj. "Gorana", označava vodu koja teče iz gore. U Slunju se u Koranu ulijeva Slunjčica. Ovdje su nastali slapovi Rastoke. Kod Karlovca se u Koranu ulijeva Mrežnica.
Malim dijelom protiče kroz Bosnu i Hercegovinu (kroz sela Tržac i Tržačka Raštela, u općini Cazin). U Tržcu je napravljeno kupalište. U nju se ulijeva rijeka Mutnica.
Kobdilj
mini|280px|Kobdilj, rimokatolička crkva "Sv. Gregor" Kobdilj je naseljeno mjesto u sastavu općine Komen, regija Obalno-kraška, Slovenija.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2011. godine, Kobdilj je imao 189 stanovnika.
Makedonska azbuka
Makedonska azbuka je službeno pismo u Sjevernoj Makedoniji i jedino pismo u makedonskom. Ovo pismo je ćirilično sa određenim modifikacijama prema potrebama makedonskog fonetkog sistema. Savremena makedonska azbuka bazirana je na azbuci Krsta Misirkova i Vuka Karadžića. Naime, svi današnji makedonski glasovi su bili korišćeni u Misirkovom djelu, ali grafemi nisu bili isti. Tako su iz srpske azbuke uvedena slova љ, њ, j umjesto staromakedonskih slova л’, н’ и i, a umjesto slovo џ koristio se digraf дж (dž).
NGC 1852
NGC 1852 (također poznat kao ESO 56-SC71) je otvoreno zvjezdano jato i nalazi se u sazviježđu Zlatna riba. Prvo otkriće je napravio James Dunlop 6. novembra 1826. godine.
Makedonska azbuka
Azbuka
Makedonska azbuka ima 31 glas, i oni su:
NGC 1852
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Makedonska azbuka
Azbuka makedonskih prosvjetitelja
Ova azbuka se ne razlikuje mnogo od današnje verzije. Razlike su u grafemima t.j. glasovi u obe verzije su iste, ali grafemi različiti. Tako se danas, umjesto starih makedonskih grafema upotrebljuju srpske pozajmice (ovo važi samo za slova џ, њ, љ i ј, dok su ostali isti kao u staroj makedonskoj azbuci).
Većina makedonskih prosvjetitelja je koristila ovu varijantu za pisanje. Često se umjesto apostrofa da se koristilo malo je.
Albert VII, nadvojvoda Austrije
Albert Pobožni (13. novembar 1559 - 13. juli 1621) je od 1598. do svoje smrti bio vladar nizozemskih grofovija i vojvodstava, a prethodno guverner istih. Vladao je kao vojvoda Brabanta, Limburga i Luksemburga, te kao grof Burgundije, Flandrije, Artoisa, Hainauta i Namura. Kao Albert VII vladao je Austrijom od marta do oktobra 1619. godine.
Obrazovanje
Austrijski nadvojvoda Albert je bio peti sin cara Maksimilijana II i Marije Austro-Kastiljske, kćerke cara Karla V. Poslan je kao dječak u Madrid, gdje se za njegovo obrazovanje brinuo brat njegove majke, kastiljski kralj Filip II. Kao osamnaestogodišnjak je postao kardinal. Filip ga je što prije želio učiniti nadbiskupom Toleda, mada se Albert nikada nije zaredio, niti postao svećenik ili biskup.
Namjesništvo u Portugalu
Kada se Filip izborio za krunu Portugala 1581. godine, Alberta je učinio svojim prvim potkraljem. Kao potkralj Portugala učestvovao je u spremanju Španske armade koju je 1588. potukla vojska engleske kraljice Elizabete I, kao i u spremanju uspješne odbrane od engleskog protunapada sljedeće godine. Godine 1593. daidža ga je pozvao nazad na svoj dvor u Madrid kako bi mu povjerio veću ulogu u vođenju Španskog carstva.
Namjesništvo u nizozemskim državama
Godine 1595. umro mu je brat Ernest, pa je Albert poslan u Brisel da ga zamijeni kao guverner nizozemskih država u ime njihovog vladara, Albertovog daidže Filipa. U početku je briljario kao vojskovođa, ali ga je bankrot Španskog carstva spriječio.
Godine 1598. Filip je objavio svoju odluku da za Alberta namjerava udati svoju kćerku, infantu Izabelu Klaru Eugeniju, i abdicirati vlast nad nizozemskih državama u njihovu korist. Odlučio je da će, u slučaju smrti jednog od njih, drugo nastaviti vladati, te da će nasljeđivati njihovi potomci po načelu kognatičke primogeniture, ali da će ženski potomak, ako naslijedi, biti primoran udati se ili za kastiljskog kralja ili za osobu koju isti odredi. Ako nadvojvoda i infanta ne budu imali djece, vlast nad vojvodstvima i grofovijama će naslijediti kastiljski kralj odmah nakon smrti bilo kojeg od supružnika. Iste godine je napustio Kolegij kardinala. Brak je sklopljen preko predstavnika 15. novembra 1598. godine, a uživo 18. aprila sljedeće godine.
Vladavina
mini|Albert i Izabela Klara Eugenija Nadvojvotkinja Izabela Klara Eugenija i nadvojvoda Albert su u maju 1598. godine postali vojvotkinja i vojvoda Brabanta, Limburga i Luksemburga, markgrofica i markgrof Namura, palatinski grofica i grof Burgundije, grofica i grof Artoisa, Flandrije, Hainauta.
Albertova reputacija vještog vojskovođe je pala nakon teškog poraza kojeg mu je nanio Mauricije, knez Oranje, vođa Holandske Republike. Smrt kraljice Elizabete I i dolazak na vlast Jakova I omogućili su Albertu i Izabeli Klari Eugeniji sklapanje mira s Engleskom.
Dana 20. marta 1619. Albert je naslijedio vlast nad Austrijom od umrlog brata Matije kao posljednji muški patrilinearni potomak njihovog oca. Međutim, 5. oktobra iste godine abdicirao je u korist rođaka, cara Ferdinanda II.
Jajnik (botanika)
right|300px|thumb|Uzdužni presjek ženskog cvijeta tikvice koje prikazuje [[pistil (= jajnik + stil + stigma), ovulu i latice. Peteljke i latice se nalaze iznad jajnika; za takav cvijet kaže se da ima podrastao jajnik, ili je cvijet epiginoza.]] thumb|Poprečni presjek jajnika [[tulipana]] Jajnik – u cvjetnica – dio je ženskog reprodukcijskog organa cvijeta ili ginecij. Tačnije, to je dio tučka koji sadrži ovule i nalazi se iznad ili ispod ili na mjestu spoja sa bazom latica i prašnika. Može se sastojati od jednog ili nekoliko spojenih plodnih listova (karpela), kao npr,  dikarpelni ili trikarpelni. Može sadržavati i dio jednog lapa ili dijelove nekoliko spojenih karpela. Iznad jajnika je vrat tučka i stigma, gdje polen pada  i klija kako bi, kroz vrat tučka, stigao do jajnika, i polenovo zrno oplodilo po jednu ovulu. Neki cvjetovi koji se oprašuju vjetrom imaju jako smanjene i modificirane jajnike. .
Plod
Plod je zreo jajnik ili jajnici – zajedno sa sjemenkama – iz  jednog ili više cvjetova. Plodovi biljke odgovorni su za rasprostiranje sjemena koje sadrži embrion i njegovu zaštitu. U mnogim vrstama plod sadrži okolna tkiva ili je obogaćen nekim neplodnim tkivom.
Dijelovi jajnika
Lokule su komore unutar jajnika, cvijeta i plodova. Položaji sadrže jajovode (sjemenke), a mogu ali ne moraju biti ispunjeni voćnim mesom. Ovisno o broju lokula u jajniku, plodovi se mogu svrstati u jednolokulske, dvolakulske, trokulske ili višeslokulske. Neke biljke imaju septe između karpela; broj lokula prisutan u gneciju može biti jednak ili manji od broja karpela, ovisno o tome imaju li pregrade (septe).
Ovaule su pričvršćene na dijelove unutrašnjih zidova jajnika koji se nazivaju placente. Područja placente mogu biti u različitim položajima, što odgovara raznim dijelovima karpela koji čine jajnik. U jajniku nekih biljaka  nalazi se opturator, u blizini mikropile svake ovule. Za rast placente, važno je hranjenje i usmeravanje polenove cijevi s mikropilom. Jajnik nekih vrsta voća je dehiscentan (podijeljen); njegov zid dijeli se na odjeljke zvane valvule. Ne postoji standardna veza između ventila i položaja pregrade; ventili se mogu odvojiti cijepanjem septe (dehiscentna septa) ili smještanjem  između njih (lokulikoidna dehiscencija), ili se jajnik može otvoriti na druge načine, kao kroz pore ili otpadanjem kapka.
Klasifikacija prema položaju
300px|right|thumb|Insercija ovarija: I - nadrasli II - polupodrasli III. podrasli. a - andrecij g - ginecij p - petale s - sepale r - receptakuli.  Tačke a, p i  s su konvergne. Terminologija položaja jajnika određena je mjestom umetanja', gdje se ostali cvjetni dijelovi (periant i andrecij) spajaju i pričvršćuju na površinu jajnika. Ako se jajnik nalazi iznad mjesta umetanja, on je superiorniji; ako je ispod, inferiorni.
Polupodrasli jajnik
"Polupodrasli jajnik" (poznat i kao "poluinferiorni", "subinferiorni" ili "djelimično inferiorni") ugrađen je u čašicu ili je njome okružen. To se događa u cvjetovima porodice Lythraceae, koja uključuje mirte. Takvi cvjetovi nazivaju se periginski. U nekim razvrstavanjima, napola inferiorni jajnici se ne prepoznaju, a umjesto toga su grupirani ili sa superiornim ili sa inferiornim jajnicima.
Preciznije, polovina polupodraslog jajnika ima gotovo jednake dijelove jajnika iznad i ispod tačke umetanja. Ostali različiti stupnjevipodraslosti mogu se opisati drugim frakcijama. Naprimjer, "petina inferiornog jajnika" ima otprilike petinu svoje dužine ispod tačke umetanja. Isto tako, samo jedna četvrtina dijela "tri četvrtine podraslog jajnika" je iznad umetanja.
Podrasli jajnik
"Podrasli ili donji jajnik" nalazi se ispod drugih cvjetnih dijelova. Poma je vrsta mesnatog ploda koji se često navodi kao primjer, ali detaljnija inspekcija nekih (poput  roda Pyracantha) pokazat će da je stvarno poludonji jajnik.
Cvjetovi sa podraslim jajnicima nazivaju se "epiginski". Neki primjeri takvih cvjetova su orhideje (podrasla kapsula), ' 'Fuchsia (donja bobica), banana (donja bobica), Asteraceae (donji plod nalik aheniju), iz porodice Asteraceae  i porodice  Cucurbitaceae'' (dinja i tikva).
Patogen
Postoji više puteva i sredina iz kojih patogeni mogu doprijeti u organizam domaćina. Period u kojem se patogen može očuvati van ljudskoj tijela zavisi od sredine u kojoj se nalazi, a najduže se može održati u tlu.
Organizam ima mnoge prirodne mehanizme odbrane od najčešćih patogena kao što je Pneumocystis. Odbranu čine čovječiji imuni sistem i neke "korisne" bakterije koje obitavaju u ljudskom tijelu. Dakle, ako su ili imuni sistem ili korisne bakterije oštećeni na neki način, npr. hemoterapijom, virusom HIV ili antibioticima (koji se koriste za uništenje nekih drugih patogena), tada patogene bakterije, do tada uspješno odbijane, počinju svoje ubrzano razmnožavanje i napadaju organizam domaćina. Ovakvi slučajevi zovu se oportunističke infekcije.
Neki patogeni, poput bakterije Yersinia pestis (uzročnik epidemija Crne kuge), virus Variola i protozoa malarije, su uzrokovali veliki broj žrtava i posljedica po preživjele. U današnje vrijeme je potrebno obratiti pažnju na virus HIV-a koji izaziva Sidu (AIDS) i već je zarazio nekoliko miliona ljudi, te SARS (od - Teški akutni respiratorni sindrom) i virus gripe.
Iako se medicina uspješno bori protiv mnogih patogena metodom vakcinacije i upotrebom antibiotika i fungicida, patogeni i dalje predstavljaju ozbiljnu prijetnju zdravlju i životu ljudi. Metode prevencije uključuju održavanje tjelesne higijene i higijenu hrane i vode.
Ipak, nisu ni svi patogeni štetni. U entomologiji, nauci o insektima, patogeni služe kao biološko sredstvo za kontrolu populacije gamadi i napasti.