cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Građanski rat
Trajanje i posljedice
Ann Hironaka, autor knjige "Neverending Wars", dijeli historiju modernih građanskih ratova na tri perioda: do 19.vijeka, od 19. do ranog 20. vijeka i kasni 20. vijek. Tokom 19. vijeka, dužina ratova je značajno manja, razlog je jer se uglavnom radilo o borbi za centar državne moći i snagu centralizovane vlasti, kao i zbog brze i konkretne intervencije drugih država koje podržavaju vladu. Nakon Drugog svjetskog rata, trajanje građanskih ratova je povećano u odnosu na period prije 19. vijeka. Razlozi su uglavnom slabost postkolonijalnih država i intervencija velikih sila na obje sukobljene strane. Najočiglednija zajednička karakteristika građanskih ratova je da se oni dešavaju u nestabilnim i krhkim državama.
Svetovid
mini|300p|Kip Svetovida Svetovid (Suvid, Suvid, Svantevid, Svantovid, Sventovid, Zvantevith)
U slavenskoj mitologiji Svetovid, Swiatowit, Sutvid, Vid povezivan je s ratovima i proricanjem. Opisivan je kao četveroglavi bog čije su glave gledale na četiri strane. Ovako udruženih glava, on može obuhvatiti pogledom sve strane svijeta (Svevid). Njegov konj bijele boje čuvan je u njegovom hramu i o njemu su se brinuli svećenici. Vjerovalo se da Svantovid ratuje protiv neprijatelja jašući na ovom konju. Isti konj služio je i za gatanje. O Svantevidu su ovisili uspjesi ratnih pohoda, trgovačkih putovanja, bogatstvo žetve. U isto vrijeme on je držao jedan luk ili mač, kao simbol rata, i rog za piće. Svantevidu su prinošene životinjske žrtve. Baltički Slaveni su ga prihvaćali kao prvog ili najvišeg boga. Vjeruje se da je dolaskom kršćanstva Svantevid i dalje ostao u slavenskom narodu kroz lik svetog Vida.
Zanimljivosti
'' Zvali su ga Svetovid, Svijetovid, Svantevid, Svantevit, Svevid...Njegovo pravo ime je Svetovit – «moćni gospodin» (-svet – moćan, -vit – gospodin). « Iznad mnogih slavenskih bogova dominira nad ostalima bog zemlje Roje, Svetovit, uspješan u proricanju, u usporedbi s njim ostali su polubogovi..» - Helmond, XIIst.''
Christopher Isherwood
Christopher William Bradshaw Isherwood (High Line, 26. august 1904 - Santa Monica, 4. januar 1986), britanski pisac.
Pripadao je grupi naprednih pjesnika 1930-ih godina, te bio saradnik W.H. Audena u satiričnoj drami u stihovima "Pas pod kožom". Od 1946. je državljanin SAD-a, zatim član mističnog društva Vedasta Society, u kojem je sarađivao zajedno s A. Huxleyjem. Prevodio je s francuskog (Baudelaire) i indijske vjerske spise. Značajan je satirik i analizator modernog društva.
Olympique de Marseille
Olympique de Marseille je francuski profesionalni fudbalski klub sa sjedištem u Marseilleu. Osnovan je 1899. godine, igra u francuskoj prvoj ligi (Ligue 1) i kroz svoju historiju je u samom vrhu francuskog fudbala. Marseille je bio prvak Francuske osam puta, osvojili su Coupe de France deset puta i postali prvi i jedini francuski klub koji je osvojio UEFA Ligu prvaka 1993. godine.
Dom Olympique de Marseillea je Stade de Velodrome, čiji kapacitet iznosi 60,031 sjedećih mjesta. Velodrome se nalazi u južnom dijelu grada Marseillea i od 1937. godine je zvanično stadion ovog kluba.
Tradicionalna boja kluba je bijela, dok je trenutni amblem usvojen 2004. godine. Moto kluba je Droit Au But, što na bosanskom jeziku znači Ravno na gol. Taj tekst se nalazi i na amblemu kluba, a zvijezda na vrhu simbolizuje pobjedu u finalu Lige prvaka 1993. godine. Marseille je ujedno i najpopularniji klub u Francuskoj, a njihov stadion je i najposjećeniji od svih stadiona u Francuskoj na kojima se igraju ligaške utakmice. U sezoni 2008/2009 stadion je posjećivalo u prosjeku 52,276 ljudi.
Historija
Olimpique de Marseille je osnovao 1892. Rene Dufuaur de Montmirail, francuski sportski zvaničnik, kao višesportski klub. Bio je poznat kao klub Sporting, US Phocéenne i fudbalski klub Marseille u prvih pet godina nakon osnivanja, klub je prihvatio ime Olimpique de Marseille 1899. godine.
U sezoni 1936/37., Marseille je prvi put osvojio Francuski šampionat zahvaljujući gol razlici (+39 za Marseille, +17 za Sochaux). 1952. Marseille je bio blizu da ispadne iz prve lige, ali Gunar Anderson je spasio njegov tim, završivši sezonu kao najbolji strelac sa 31 golom. Tim je dobio 5-3 u ukupnom rezultatu Valenciennes.
Zoološki vrt grada Beograda
mini|desno|300px|Spomenik njemačkom ovčaru Gabiju, nekadašnjem čuvaru zoološkog vrta u Beogradu Zoološki vrt grada Beograda (Vrt dobre nade) prostire se na 6 hektara površine u parku Kalemegdanu. Dugogodišnji direktor je bio Vuk Bojović.
Životinje
U beogradskom zoološkom vrtu trenutno živi 211 životinjskih vrsta i oko 2 000 jedinki. Od toga 52 vrste čine ptice, 47 sisari i 12 reptili. U Vrtu živi mnogo ugroženih vrsta. Poznate životinje historije Vrta su pas Gabi i čimpanza Sami.
Atrakcija Vrta su bijeli lavovi.
Historija
Beogradski zoološki vrt osnovan je 1936 godine. Svečano ga je otvorio gradonačelnik Vlada Ilić 12. jula te godine. Prvi stanovnici vrta bili su velike mačke, medvjedi, vukovi, primati, ptice i egzotični herbivori. Prvi direktor bio je Aleksandar Krstić.
Kada je formiran, ZOO je obuhvaćao površinu od 3,50 hektara, da bi bio proširen na 7 i na kraju na 14 hektara. U toj formi dočekao je Drugi svjetski rat. Tokom njega bombardovan je 1941 i 1944, tako su sve životinje poginule osim nekolicine.
Zbog razaranja i smanjenja broja eksponata, ZOO je nakon rata smanjen na 6 hektara, koliko i danas zauzima.
Na Drini ćuprija
Na Drini ćuprija je jedan od najpoznatijih romana bosanskohercegovačkog književnika Ive Andrića, a nakon Proklete avlije i jedan od književno dorađenijih, hronoloski prati četiri vijeka zbivanja oko velikog mosta preko rijeke Drine u Višegradu, koji je izgradio veliki vezir Mehmed paša Sokolović, porijeklom iz tih krajeva.
Radnja
Godine 1516. Mehmed paša je, prema vladajućem običaju devširme (tur. prikupljanje), kao dječak pravoslavnih roditelja odveden u osmansku vojsku (tadašnje janjičare), prilikom čega je prešao na islam, da bi se kasnije uzdigao ljestvicama vlasti i postao prvi do sultana. Kao moćnik, odlučio je da u rodnom kraju podigne zadužbinu, veliki kameni most na jedanaest lukova. Roman počinje dugim geografskim opisom višegradskog kraja i navođenjem više legendi o nastanku mosta. Jedna od najpoznatijih legendi svakako je priča o blizancima Stoji i Ostoji. Porijeklo legende je u nacionalnom mitu i epskoj viziji svijeta koja je književni ekvivalent toga mita. Legende su po pravilu paralelne, imaju krišćansku i muslimansku verziju. Kraj romana pada u 1914. godinu kada su trupe austrougarske monarhije, u povlačenju, ozbiljno oštetile most. Sa rušenjem mosta izdiše i Alihodža, jedan od najčešće pominjanih likova, koji simbolizuje kraj starih vremena.
Most, kao nijemi svjedok, pamti ukrštaj i prividno trpeljivo prožimanje, a u stvari antagonizam različitih kultura, vjera i tradicija i dvije civilizacije, istočne i zapadne. Most je, zapravo, postojana, jedina nepromijenljiva, vječita tačka na kojoj se trenje i komešanje što neminovno porađaju sukobe (na nivou likova i na nivou država) osjeća i vidi jasnije nego drugde, u gotovo kristalno čistom, opredmećenom obliku.
Roman o mostu se, kao i većina drugih Andrićevih romana i pripovijedaka hrani historijom Bosne, zemlje razmeđa na kojoj se susreću i mješaju religije i načini života, vode ratovi i međukonfesionalne i političke borbe, i sklapaju kratka i varljiva primirja. Kao zemlja protivriječnosti Bosna i ma osobenu kulturu življenja, punu vitalizma ali i atavizma.
Jezik i stil
Most je integrativna tačka romaneskne naracije i njen glavni simbol. Sve prolazi, samo on ostaje da ukaze na trošnost ljudske sudbine. Most je mjesto dodira historijski verifikovanih ličnosti i bezimenih likova koji su plod pišćeve imaginacije.
Roman "Na Drini ćuprija" u kojem se uglavnom dosljedno hronološki opisuje svakodnevni život višegradske kasabe je, zapravo, "višegradska hronika", pandan "Travničkoj hronici" i "Omer-paši Latasu" koji je "sarajevska hronika": u sklopu toga hronikalnog troknjižja Ivo Andrić pripoveda o "turskim vremenima" u Bosni.
Likovi
Abidaga, Karamanlija, Tosun-efendija, Arifbeg (Misirbaba), majstor Antonije, Husein-efendija, Šemsibeg Branković, Radislav, Jelisje, Mile, Milan Glasničan, Fedun, Stevan, Jelenka i Jakov, Lotika, Salko Ćorkan, Paša, Hadži-Omer, Alihodža, Stiković, Zorka i Zagorka, Nikola Glasničan, Ilinka, Ejub-beg, Galus, Celar, F. Bathijarević, Rade neimar, stražar Stevan, Fata Avdagina, Nailbeg Hamzić, Mustajbeg Hamzić.
Nogometna reprezentacija Velsa
Historija
Nogometna reprezentacija Velsa je svoju prvu zvaničnu utakmicu odigrala protiv Škotske 25. marta 1876. godine. Ovo je ujedno bila treća po redu međunarodna nogometna utakmica u historiji. Nakon nekoliko odigranih utakmica protiv Škotske i Engleske Vels je 26. februara 1881. upisao i prvu zvaničnu pobjedu u Blackburnu protiv Engleske.
Vels je svoje prve kvalifikacije za Svjetsko prvenstvo igrao u kvalifikacijama za Svjetsko prvenstvo 1950. igranog u Brazilu. Jedan neriješen rezultat te dva poraza u grupi bili su dovoljni tek za treće mjesto u svom prvom nastupu Velsa u kvalifikacijama. Svoj najveći uspjeh u historiji Vels je ostvario na Svjetskom prvenstvu 1958. igranom u Švedskoj. Vels se na Svjetsko prvenstvo kvalificirao kroz playoff. Nakon dvije pobjede na domaćem terenu i dva poraza na gostujućem protiv Čehoslovačke i Istočne Njemačke Vels je osvojio drugo mjesto u grupi te igrao dodatne kvalifikacije protiv Izraela. Sa dvije pobjede Vels se kvalificirao na Svjetsko prvenstvo. Na Svjetskom prvenstvu Vels je bio u grupi sa Mađarskom, Meksikom i domaćinom svjetskog prvenstva Švedskom. Prvu utakmicu Vels je odigrao protiv Mađarske. Ranim golom u petoj minuti utakmice golom Bozsika Mađarska je povela. John Charles volej udarcem u 27. minuti poravnava rezultat. Sljedeću utakmicu Vels je odigrao protiv Meksika. Ivor Allchurch je doveo Vels u vodstvo u 32. minuti utakmice. Međutim, Jaime Belmonte dvije minute prije kraja utakmice postiže gol za Meksiko te Vels i drugu utakmicu završava identičnim rezultatom 1-1. U trećoj utakmici između Velsa i domaćina Švedske nije bilo golova. Zbog istog broja poena između Velsa i Mađarske tadašnjim pravilima pomenute reprezentacije morale su igrati playoff. Iako je Mađarska povela golom Lajosa Tichyja, Ivor Allchurch i Terry Medwin svojim golovima u drugom poluvremenu donose pobjedu Velsu i plasman u četvrtfinale Svjetskog prvenstva. U četvrtfinalu Vels se susreo sa kasnijim prvakom Brazilom. Jedini gol na utakmici postigao je Pelé.
Nakon Svjetskog prvenstva 1958. Vels se u svojoj historiji više nije uspio kvalificirati na Svjetsko prvenstvo. U kvalifikacijama za Evropsko prvenstvo Vels nije bio uspješan te nije zabilježio nastup na završnom turniru. Najbližem plasmanu na Evropsko prvenstvo Vels je imao u playoffu u kvalifikacijama 1976 i 2004. U dvomeču kvalifikacija 1976. pobijedila ih je Jugoslavija a 2004. Rusija.
Trenutni sastav
Spisak igrača učesnika na EP 2016. Broj nastupa i golova za nacionalni tim prikazan je pred početak prvenstva.
mini|lijevo|300px| Nogometna reprezentacija Velsa 2011.
Prenj (Stolac)
Prenj je naseljeno mjesto u općini Stolac, Bosna i Hercegovina.
VeriChip
VeriChip je radioidentifikacijski čip (RFID), koji se može ugraditi u ljudsko tijelo. Proizvodi ga američka kompanija „VeriChip Corporation“, koje je podružnica kompanije Applied Digital.
VeriChip je prvi radioidentifikacijski čip kojeg je američka organizacija za hranu i lijekove (FDA) dozvolila za ugradnju u ljudsko tijelo. Dopuštenje je izdato 2002. godine. Veličine je kovanice, otprilike dvostruko veći od zrna riže. Iako nije potrebno, može se ugraditi u razne dijelove tijela, no može se postaviti u nakit, sat i slično. Ima jedinstveni 16-znamenkasti broj. Broj se može očitati pomoću odgovarajućeg čitača. Postupak ugradnje u tijelo može se obaviti u običnoj doktorskoj ordinaciji, pod anestezijom. Kada se ugradi, nije vidljiv. Vijek trajanja je neograničen. Može se koristiti kao sredstvo plaćanja, ako su podaci o kreditnoj kartici pohranjeni na čip, te za očitavanje raznih drugih pohranjenih podataka.
U januaru 2006., 68 američkih bolnica počelo je koristiti VeriChip. Neke su od njih odustale zbog teškoća i kritika. U svijetu čip posjeduje oko 2000 ljudi. U januaru 2006., jedna američka firma prva je počela koristiti ovaj čip u svoje poslovne svrhe.
Kao i ostali RFID čipovi, uređaj je uključen samo u neposrednoj blizini čitača, koji ga tako napaja energijom, i ne može funkcionirati bez njega.
Kritike
Podrška uređaju dolazi zbog njegove primarne namjene, a to su situacije kada je potrebna hitna medicinska pomoć, prilikom koje bi očitavanje podataka o pacijentu pomoglo u njegovom spašavanju.
Protivnici ovog čipa boje se moguće zlouporabe privatnosti i korištenja čipa kao sredstva motrenja. Postoji zabrinutost da bi se korisnike moglo neovlašteno nadzirati, kao što se to ponekad može činiti pomoću nadzornih kamera ili prisluškivanjem mobitela. Za sada je to moguće pomoću VeriChipa, međutim samo ukoliko je korisnik blizu odašiljača (skenera). Podaci pohranjeni na VeriChipu nisu kriptirani i može ih očitati svatko tko posjeduje čitač, a moguće je i napraviti kopiju podataka.
Religijska zabrinutost
Neke religijske grupacije unutar kršćanstva smatraju da je ugradnja čipova u ljudsko tijelo dio proročanstva opisanog u Bibliji, što opravdavaju stihom iz Otkrivenja 13:16-18:
„Ona (Zvijer) postiže da se svima - malima i velikima, bogatima i ubogima, slobodnjacima i robovima  - udari žig na desnicu ili na čelo, i da nitko ne može kupovati ili prodavati osim onog koji nosi žig s imenom Zvijeri ili s brojem imena njenog. (Otk, 13, 16-17).“
U zadnjih nekoliko godina radikalne religijske grupacije i razni pokreti iskorištavaju slabu informiranost ljudi o uređaju da bi plasirali svoje doktrine i dezinformacije. Nastojanja su identična nastojanjima iz sedamdesetih i osamdesetih godina, kada su iste grupe izražavale veliku zabrinutost o bar-kodovima.
Berilij
Berilij jeste hemijski element sa hemijskim simbolom Be i atomskim brojem 4. Pošto je sav berilij stvoren nukleosintezom u zvijezdama kratkog vijeka, on je relativno rijedak element u svemiru. To je dvovalentni element koji se javlja samo u kombinaciji sa drugim elementima u mineralima. Neki od poznatijih dragih kamenja sadrže berilij, između ostalih mineral beril (akvamarin, smaragd i hrizoberil). Kao element, berilij je čelično sivi, snažni ali lahki i krhki zemnoalkalni metal.
Berilij poboljšava mnoge fizičke osobine kada se doda u legure aluminija, bakra, željeza i nikla. Alati napravljeni od legura bakra i berilija u izrazito snažni i tvrdi, ne izazivaju varničenje pri udarcima o čelične površine. U strukturalnim primjenama, kombinacija visokog otpora pri savijanju, toplotne stabilnosti, toplotne provodljivosti i malehne gustoće (1,85 teži od vode), čine berilij materijalom omiljenim u aeronautici za izradu avionskih komponenti, projektila, svemirskih letjelica i satelita.
Zbog malehne gustoće i niskog atomskog broja, berilij je relativno propustljiv za x-zrake i druge oblike ionizirajućeg zračenja. Zbog toga, on je jedan od najčešćih materijala za otvore na rendgenskoj opremi i uređajima za fizikalne eksperimente u oblasti atomskih čestica. Velika toplotna provodljivost berilija i berilij oksida je od velikog značaja za njihovu primjenu u oblasti toplotnog upravljanja.
Komercijalna upotreba berilija zahtijeva korištenje odgovarajuće opreme za zaštitu od prašine kao i industrijske kontrole u proizvodnji zbog velike otrovnosti prašine koja sadrži berilij. Takva prašina koja se udiše može izazvati hronične alergijske bolesti opasne po život kod nekih osoba, nazvane berilioza.
Historija
Na osnovu pretpostavki francuskog sveštenika i mineraloga R. J. Haüya, hemičar Louis-Nicolas Vauquelin je 1789. izolirao berilij u obliku njegovog oksida iz dragog kamenja berila i smaragda. Nedugo nakon toga njemački naučnik Martin Heinrich Klaproth je dobio isti spoj, kojem je dao ime beryllium (po mineralu berilu). Hemijski simbol Be uveo je J.J. Berzelius 1814. godine.
Tek 1828. naučnicima Friedrich Wöhleru i Antoine Bussyu uspjelo je dobiti elementarni berilij redukcijom berilij-hlorida sa kalijem. Međutim, čisti elementarni berilij je dobijen 1899. godine putem elektrolize natrij-tetrafluorid berilata (Na2[BeF4]), što je učinio Paul Lebeau. Zbog slatkog okusa berilijevih soli sve do 1957. godine u Francuskoj za berilij se koristio naziv glucinium (grč. γλυκύς = slatko) koji je predlagao Vauquelin.
U antici i srednjem vijeku prozirni komadi berila su služili kao čarobno staklo, koje je kao današnja lupa, povećavalo tekst i slike pri čitanju. Od naziva minerala berila izvodi se i latinska riječ berillus od čega je nastala današnja njemačka riječ Brille (naočale), a koja je prvobitno označavala staklo od berila. Berilij zajedno sa polonijem (kao izvorima alfa zraka) se koristio kao izvor neutrona u atomskoj bombi Little Boy, bačenoj na Hirošimu 1945. godine.
Fizičke
Elementarni berilij je čelično sivi i tvrdi metal, na sobnoj temperaturi je krhak i ima gusto složenu heksagonalnu kristalnu strukturu. Ima izuzetno veliku čvrstoću (Youngov modul 287 GPa) i relativno visoku tačku topljenja. Modul elastičnosti berilija je otprilike 50% viši nego kod čelika. Kombinacija ovog modula i relativno niske gustoće rezultirala je neobično visokom brzinom zvuka u beriliju. Pri standardnim uslovima ona iznosi oko 12,9 km/s. Druge značajne osobine uključuju visoku specifičnu toplotu (1825 J·kg−1·K−1) i toplotnu provodljivost (oko 200 W·m−1·K−1), koje daju beriliju najbolje karakteristike rasipanja (odvođenja) toplote po jedinici težine. U kombinaciji sa relativno niskim koeficijentom linearnog toplotnog širenja (ekspanzije) (11,4×10−6 K−1), ove karakteristike rezultiraju jedinstvenom stabilnošću ovog metala u uslovima termalnog punjenja.
Hemijske
Hemijsko ponašanje berilija je rezultat uglavnom njegovog malehnog atomskog i ionskog radijusa. Zbog toga, on ima veoma veliki ionizacijski potencijal i jaku polarizaciju kada se spaja sa drugim atomima, zbog čega je u svim svojim spojevima kovalentan. U hemijskom aspektu, on je više sličan aluminiju nego svojim bližim susjedima u periodnom sistemu, jer ima sličniji odnos naboja i radijusa. Berilij oko sebe formira zaštitni sloj oksida koji onemogućava daljnje reakcije sa zrakom, osim ako se zagrije iznad 1000 °C. Ukoliko se zapali, berilij gori svijetlim plamenom dajući mješavinu berilij-oksida i berilij-nitrida. Vrlo lahko se otapa u neoksidativnim kiselinama, kao što je hlorovodična kiselina i razblažena H2SO4, ali ne i u dušičnoj kiselini ili vodi jer gradi okside. Ovakvo ponašanje je slično kao i kod metalnog aluminija. Berilij se također rastvara u alkalnim rastvorima.
Atom berilija ima elektronsku konfiguraciju [He] 2s2. Dva valentna elektrona daju beriliju oksidacijsko stanje +2 i stoga ima mogućnost pravljenja dvije kovalentne veze; međutim, jedini dokaz niže valencije berilija je u topivosti metala u berilij-dihloridu (BeCl2). Prema pravilu okteta, atom teži da postigne valenciju 8 odnosno konfiguraciju plemenitog gasa. Berilij teži da dostigne koordinacijski broj 4 jer njegove dvije kovalentne veze popunjavaju polovinu ovog okteta. Koordinacija 4 omogućava spojevima berilija, kao što su fluoridi ili hloridi, da grade polimere. Ove osobine su primijenjene u analitičkim tehnikama koristeći EDTA kao ligand. EDTA prvenstveno gradi oktahedralne komplekse – stoga apsorbira druge katione poput Al3+ koji bi mogli smetati - naprimjer, u ekstrakciji otapalima kompleksa načinjenog između Be2+ i acetilacetona. Berilij(II) vrlo lahko daje komplekse sa jakim donirajućim ligandima poput fosfin oksida i arsin oksida. Provedene su iscrpne studije o ovim kompleksima koje su pokazale stabilnost veze O-Be.
Rastvori berilijevih soli poput berilij-sulfata i berilij-nitrata su kiseli zbog hidrolize iona [Be(H2O)4]2+.
Drugi proizvodi hidrolize uključuju trimer ion [Be3(OH)3(H2O)6]3+. Berilij-hidroksid Be(OH)2 nije rastvorljiv čak ni u kiselim rastvorima sa pH nižom od 6, odnosno na biološkoj pH vrijednosti. On je amfoteran i rastvara se u jakim bazičnim rastvorima.
Berilij gradi binarne spojeve sa mnogim nemetalima. Anhidridni halidi su poznati za fluor, hlor, brom i jod. BeF2 ima strukturu sličnu silicij-dioksidu sa tetrahedrom u kojem BeF4 dijele vrhove. BeCl2 i BeBr2 imaju lančanu strukturu sa tetrahedrom u kojem dijele ivice. Svi berilijevi halidi imaju linearnu monomersku strukturu u gasovitom stanju.
Izotopi
I stabilni i nestabilni izotopi berilija su nastali u zvijezdama, međutim oni nemaju dugo vrijeme postojanja. Vjeruje se da je najveći dio berilija u svemiru prvobitno nastao u međuzvjezdanom mediju kada su kosmički zraci inducirali fisiju težih elemenata koji su se tada nalazili u međuzvjedanoj prašini i gasu. Primordijalni berilij sadrži samo jedan stabilni izotop, 9Be, stoga je berilij monoizotopni element.
thumb|desno|300px|Dijagram pokazuje varijacije Sunčeve aktivnosti, uključujući varijacije u broju Sunčevih pjega (crveno) i koncentracije 10Be (plavo). Skala berilija je inverzna, tako da povećanje ove skale ukazuje na niže nivoe 10Be Kosmogenski radioaktivni 10Be nastaje u Zemljinoj atmosferi djelovanjem kosmičkih zraka na kisik i njegovim raspadanjem. Izotop 10Be se akumulira na površini tla, gdje ima relativno dugo vrijeme poluraspada od 1,36 miliona godina, nakon čega se polahko raspada na bor B10. Stoga 10Be i njegove kćerke izotopi se koriste za ispitivanje prirodne erozije tla, formiranje tla i razvoj lateritnih zemljišta kao i klimatska mjerenja varijacije Sunčeve aktivnosti i starosti ledenih kora.
Proizvodnja izotopa 10Be je obrnuto proporcionalna intenzitetu Sunčeve aktivnosti, jer povećanje solarnog vjetra tokom perioda visoke Sunčeve aktivnosti smanjuje fluks galaktičkih kosmičkih zraka koji dolaze do Zemlje. Nuklearne eksplozije također proizvode 10Be putem reakcije brzih neutrona sa izotopom 13C u ugljik-dioksidu iz zraka. Ovo je jedan od pokazatelja ranijih aktivnosti na mjestima gdje je u prošlosti testirano nuklearno oružje. Izotop 7Be sa vremenom poluraspada oko 53 dana je također kosmogenog porijekla i ima atmosfersku rasprostranjenost zavisnu od Sunčevih pjega, slično kao i 10Be.
Rasprostranjenost
left|thumb|Ruda berilija U sastavu Sunca koncentracija berilija iznosi oko 0,1 ppb (1 • 10−8%) U Zemljinoj kori, berilij ima koncentraciju od 2 do 6 ppm (0,0002%-0,0006%). Najviše je koncentriran u tlu, 6 ppm, a pronađen je i u količinama od 0,2 ppt (dijelova triliona) u morskoj vodi. U tragovima je pronađeno prisustvo 9Be u Zemljinoj atmosferi. Po drugim izvorima, količina berilija u morskoj vodi je gotovo zanemariva, čineći samo 0,0006 ppb (dijelova milijarde) po masenom udjelu. Međutim, u tekućim vodama, berilij je rasprostranjen daleko više, te čini oko 0,1 ppb po masenom udjelu.
Berilij je pronađen u sastavu preko 100 minerala, ali većina njih su vrlo rijetki minerali. Najčešći i najrasprostranjeniji minerali koji sadrže berilij uključuju: bertrandit (Be4Si2O7(OH)2), beril (Al2Be3Si6O18), hrizoberil (Al2BeO4) i fenakit (Be2SiO4). Vrlo skupocijene forme berila su u obliku dragih kamenja poput akvamarina, crvenog berila i smaragda. Zelena boja u formama berila kao dragog kamenja javlja se zbog određenih količina primjesa hroma (oko 2% sadržaja smaragda).
Upotreba
Procjenjuje se da se najveći dio proizvedenog berilija utroši u vojne svrhe, tako da detaljne informacije nisu lahko dostupne.
Mehaničke aplikacije
Zbog svoje krutosti, malehne težine i dimenzionalne stabilnosti u širokom temperaturnom rasponu, metalni berilij se koristi za izradu lahkih strukturnih komponenti u vojnoj i avioindustriji, za dijelove ekstremno brzih aviona, navodećih projektila, svermirskih letjelica i vještačkih satelita. Neke vrste raketa na tečna goriva koriste dizne motora sačinjene od čistog metalnog berilija. Prah berilija je također ispitivan kao raketno gorivo, ali takva zamisao nikad nije realizirana. Manji broj ekskluzivnih kostura za bicikle je napravljeno sa berilijem, ali takvi primjerci imaju enormno visoke cijene. U periodu između 1998. i 2000. godine, tim McLarena u Formuli 1 koristio je motore Mercedes-Benz sa klipovima načinjenim od legure aluminija i berilija. Međutim, korištenje komponenti motora izrađenih od legura berilija je zabranjeno, nakon što se žalila ekipa Scuderia Ferrari.
Dodavanjem oko 2% berilija u bakar dobija se legura nazvana berilij bakar, koja je šest puta snažnija od čistog bakra. Legure berilija se koriste u razne svrhe zbog svojih osobina, gdje se kombiniraju njegova elastičnost, velika električna i toplotna provodljivost, velika izdržljivost i tvrdoća, nemagnetične osobine kao i velika otpornost na koroziju i zamor materijala. Neke od ovih aplikacija uključuju izradu alata koji ne varniči, a koji se može upotrebljavati u okolini gdje ima zapaljivih gasova (berilij nikl), za pravljenje opruga i membrana (legure berilij nikl i berilij željezo) korištenih u hirurškim instrumentima kao i uređaja koji se koriste u okruženju izloženom visokim temperaturama. Dodavanjem samo 50 dijelova berilija na milion pri legiranju sa tečnim magnezijem dobija se legura sa izrazito povećanom otpornošću pream oksidaciji i smanjenjem zapaljivosti.
Ogledala
Od posebnog značaja su ogledala načinjena od berilija. Ogledala velikih površina, često u obliku koji podsjeća na pčelinje saće, koriste se, naprimjer, u meteorološkim satelitima kada je od esencijalnog značaja da on bude malehne težine i dugoročno dimenzionalno stabilan. Manja ogledala od berilija se koriste u sklopu optičkih kontrolnih sistema i sistema za kontrolu paljbe, naprimjer u njemačkim glavnim borbenim tenkovima Leopard 1 i Leopard 2. U ovim sistemima, neophodno je imati mogućnosti vrlo brze pokretljivosti ogledala, što dalje ponovno zahtijeva njihovu lahkoću i veliku čvrstoću. Obično su ogledala od berilija obložena tvrdim oblogama od elektrolitičko nanesenog nikla, koji se može mnogo lakše polirati sa finijim optičkim osobinama od samog berilija. Ipak, u nekim oblastima, sam berilij se polira bez ikakvih obloga. Ovo je naročito primjenjivo u kriogenim operacijama gdje izlaganjem temperaturi može doći do savijanja obloge usljed termalnog širenja.
Svemirski teleskop James Webb će imati 18 heksagonalnih sekcija načinjenih od berilija za svoja ogledala. Pošto je predviđeno da ovaj teleskop radi na temperaturama od 33 K, njegova ogledala su načinjena od berilija, te imaju mogućnost da izdrže ekstremnu hladnoću mnogo bolje od stakla. Berilij se mnogo manje skuplja i deformira od stakla, odnosno ostaje manje-više uniforman, na tako niskim temperaturama. Iz istog razloga, optika ugrađena na svemirski teleskop Spitzer je u potpunosti napravljena od metalnog berilija.
Ostalo
Berilij nije magnetičan. Stoga se alati izrađeni od berilija koriste u pomorskim i vojnim deminerskim jedinicama za rad na minama ili u vezi pomorskih mina, pošto su one najčešće dizajnirane da detoniraju putem magnetskih upaljača. On se također nalazi u sastavu materijala za održavanje i konstrukciju uređaja za snimanje magnetnom rezonancom (MRI mašine) zbog to što one generiraju jaka magnetska polja. U poljima radiokomunikacije i snažnih (obično vojnih) radara, ručni alati od berilija se koriste za podešavanje visoko magnetskih klistrona, magnetrona i slično, koji se koriste za generiranje snage mikrotalasa visokog nivoa u odašiljačima.
Otrovnost
Procjenjuje se da je u ljudskom organizmu sadržano oko 35 μg berilija, međutim ta količina se ne smatra opasnom. Berilij je hemijski dosta sličan magneziju te ga stoga može može istisnuti iz enzima koji ga sadrže, što može dovesti do poremećaja rada tih enzima. Hronična berilioza je plućna i sistematska granulomatozna bolest koja se javlja udisanjem prašine ili para kontaminiranih berilijem. Do ovog oboljenja može doći bilo da se osoba izloži većim količinama berilija za kratko vrijeme ili da se duži vremenski period izlaže manjim količinama. Simptomi bolesti se mogu javljati i do pet godina prije nego što se bolest potpuno razvije. Oko trećine oboljelih umre a ukoliko pacijent preživi često ostaje paraliziran ili invalid. Međunarodna agencija za istraživanje raka (IARC) je berilij i spojeve berilija stavila u kategoriju 1 kancerogenih supstanci.
Akutna berilijska bolest u obliku hemijskog pneumonitisa je prvi put opisana u Evropi 1933. i u SAD 1943. godine. Istraživanje je pokazalo da je oko 5% radnika u fabrici koja je proizvodila fluorescentne svjetiljke 1949. godine u SAD imalo plućne bolesti uzrokovane berilijem. Hronična berilioza ima dosta sličnosti sa sarkoidozom u mnogim aspektima, te je diferencijalna dijagnoza često otežana. Smatra se da je ona bila uzrokom smrti mnogih radnika u početku izrade nuklearnog oružja, kao što je slučaj Herbert L. Andersona.
Berilij se može naći i u ugljenoj šljaki. Kada se šljaka preradi u abrazivno sredstvo za uklanjanje boja i hrđe sa tvrdih površina, berilij se može osloboditi u zrak i tako postati izvor toksičnosti. Rani istraživači su kušali berilij i razne njegove spojeve te su, nakon što su utvrdili da ima sladak okus, na taj način utvrđivali i njegovo prisustvo. Moderna dijagnostička oprema više ne zahtijeva ovu visokorizičnu proceduru pa više nije potrebno pokušavati kušati ovu vrlo otrovnu supstancu. Berilijem i njegovim spojevima se treba vrlo pažljivo rukovati te se u radu s njim moraju preduzeti posebne mjere i nastojati spriječiti otpuštanje praha berilija u zrak. Kao mogući ishod produženom izlaganju prahu berilija moguća je pojava raka pluća. Iako je prestala upotreba berilijevih spojeva u fluorescentnim svjetlećim cijevima od 1949. godine, i dalje postoji potencijalni rizik izlaganju beriliju u nuklearnoj i aeronautičkoj industriji, kao i u industriji rafiniranja metala berilija i topljenja legura koje sadrže berilij, izradi elektronskih uređaja i korištenjem drugih materijala koji sadrže berilij.
Literatura
🇵🇸
Italijani u srednjovjekovnoj Bosni
Među strancima koji su bili prisutni u Bosni značajno mjesto pripada i Italijanima. Zapravo radi se o ljudima koji su sa područja Apeninskog poluotoka i kasnije ujedinjene Italije. To su stanovnici Venecije, Firence, Marki, Apulije i drugih italijanskih gradova i oblasti. U ranijim periodima radi se o sporadičnim prisustvima, a u kasnom srednjem vijeku njihov broj je sve veći. To se poklapa sa mjestom i ulogom srednjovjekovne Bosne u širim privrednim i političkim tokovima na istočnoj jadranskoj obali i Mediteranu. Ipak njihovo prisustvo nikada nije bilo sa karakteristikama organizovanijeg prisustva niti do razine stvaranja kolonija, kao u slučaju Dubrovčana. Italijani u Bosni borave privremeno, kratkotrajno i po obavljenom poslu vraćaju se nazad u svoju domovinu. Jedino se o trajnijem prisustvu Italijana u Bosni može govoriti kroz prisustvo predstavnika franjevačkog reda. Ostali su povremena prisustva poslanika, legata i misionara, trgovca, zanatlija, ljekara, umjetnika, plaćenika i drugih.
IC 443
IC 443 je ostatak supernove i nalazi se u sazviježđu Blizanci. Prvo otkriće je napravio Charles Joseph Etienne Wolf 25. septembra 1892. godine.
Italijani u srednjovjekovnoj Bosni
Izuzetno značajno prisustvo Italijana u Bosni odvija se putem povremenih dolazaka ljekara bosanskim vladarima i bosanskoj vlasteli. No, oni ne dolaze direktno iz Italije. Radi se o Italijanima koji su bili u redovnoj službi u Dubrovniku. Bosanci su ih redovno pozivali jer su bili zadovoljni njihovim profesionalnim ljekarskim uslugama. Poznato je da su u Bosnu dolazili Viljem Varinjana (Guglielmo Vergnana; Guillelmo Varignana), Johannes de Aldoradis iz Pavije, Paulus barberius iz Barlete, fizik Albertinus de Chamurata iz Padove, fizik Bartholus de Squarcialupi iz Plombina, fizik Thoma (sin ljekara Johannesa de Aldoradisa) iz Ankone, Jacobus de Gondovaldis iz Ferarija, Johannes raynaldi de Titulo iz Padove, Jevrejin Elija Sabati iz Ferma, Christophorus de Bonasis iz Padove, fizik Johannes Franciscus iz Treviza i Tadeus Ardonys iz Firence.
IC 443
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Oscar za najbolju scenografiju
Oscar za najbolju scenografiju (eng. Academy Award for Best Art Direction) je Oscar kojim se odaje priznanje za dostignuća na polju scenografije. Filmovi ispod su navedeni po godini produkcije, pa je primjerice Oscar iz 2000. za najbolju scenografiju filma iz 1999. Od 1940. do 1966. (uz iznimku 1957. i 1958.), nagrada se dodjeljivala filmovima snimanima u crno bijeloj tehnici i boji, što je označeno ispod godina oznakama CB i B.
NGC 3689
NGC 3689 (također poznat kao MCG 4-27-37, PGC 35294 i UGC 6467) je prečkasta spiralna galaksija koja je udaljena oko 126 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Lav. Najveći prečnik je 1,70 (62 hiljade sg) a najmanji 1,1 uglovnih minuta (40 hiljada sg). Prvo otkriće je napravio John Frederick William Herschel 6. aprila 1785. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Marcha Real
Marcha Real je španska nacionalna himna. Tradicionalno je poznata kao Marcha Granadera ili Marcha Real Española. Nema riječi, samo muziku, te je jedna od četiri državne himne u svijetu (pored himni Bosne i Hercegovine, San Marina i Kosova) bez zvanično prihvaćenog teksta. Postoje dvije verzije: potpuna i skraćena, a propisom je određeno kada se koristi koja verzija.
Španska nacionalna himna jedna je od najstarijih u Evropi, a njeno porijeklo je nepoznato. Prvi put se spominje u dokumentu iz 1761. Libro de Ordenanza de los toques militares de la Infantería Española - "Knjiga pravila o vojnoj muzici španske pješadije". Nazvana je Marcha Grenadera, a ime kompozitora ostalo je nepoznato.
Godine 1770 kralj Karlo III proglasio je Marcha Granadera za službeni počasni marš, koji je zauzimao svoje mjesto na javnim i ceremonijalnim događajima. Zbog toga što je izvođen uvijek na javnim događajima kojima su prisustvovali članovi kraljevske porodice, Španci su ga prozvali Marcha Real odnosno Kraljevski marš. Službeno je postala španskom himnom u oktobru 1997. godine.
Carigradska konvencija (1881)
Carigradska konvencija potpisana je između Kraljevine Grčke i Osmanlijskog Carstva 2. jula 1881. godine, što je rezultiralo cesijom regije Tesalije (osim Elassone) i dijela južnog Epira (prefektura Arta) Grčkoj.
Pozadina
Sa izbijanjem Velike istočne krize 1875. godine, mnogi u Grčkoj su vidjeli priliku za realizaciju Megali ideje i proširenje granica zemlje na sjever na račun Osmanlijskog Carstva. Istovremeno, grčko rukovodstvo od kralja George I i dalje bilo je svjesno da velike sile, a posebno Velika Britanija, nisu favorizirale takve avanture; stoga je Grčka zauzela oprezniji stav, posebno s obzirom na svoju vojnu nespremnost. Ova pasivnost je pojačana strahom od panslavizma izazvanom nedavnom krizom oko uspostavljanja Bugarske egzarhije, što je dovelo do nepovjerenja prema prijedlozima za saradnju svih balkanskih država, posebno kralja Georga. Prijedlozi srpskog kneza Milana za zajednički napad i podjelu Makedonije na osnovu Grčko-srpskog saveza 1867. godine su tako odbijeni.
Kako je istočna kriza izbila u otvoreni rat sa početkom Srpsko-turskog rata 1876. godine, Rusija, koja je neumitno bila privučena vojnom intervencijom u sukobu, krenula je da osigura aranžman sa Austrijom Rajhštatskim sporazumom. Sporazum je predviđao da na Balkanu neće biti uspostavljena velika slavenska država, da će Bugarska i Albanija postati autonomne, i da će tri već postojeće balkanske države – Srbija, Grčka i Crna Gora – aneksirati neke teritorije. Za Grčku su to bili Tesalija, Krit i dijelovi Epira. Grčka se vlada pod Alexandros Koumoundouros držala stroge neutralnosti, u skladu sa željama kralja. Prijedlozi Srbije i Rumunije za zajednički cilj su odbijeni, iako su obje naglašavale potrebu da se preduzme akcija kako bi se spriječila pojava "Velike Bugarske", pod ruskim okriljem. Kako su se sile pripremale za Carigradsku konferenciju, grčka javnost se okrenula prema proratnom stavu i tražila akciju. Grčka je bila bačena u dugotrajnu unutrašnju političku krizu: kralj je s jedne strane odlučno odbijao da pristane na savez sa Rusijom ili slavenskim balkanskim državama, dok su se Koumoundouros i njegov rival, Epameinondas Deligeorgis, smjenjivali na vlasti. Prijedlozi Carigradske konferencije, iako ih je osmanlijska vlada odbacila, bili su šok za grčku javnost: uprkos "ispravnom" ponašanju koje su preporučile sile, Grčka je vidjela da se njeni interesi ignorišu, u isto vrijeme kada je Rusija napredovala u svojim planovima za "Veliku Bugarsku".
Politička situacija se promijenila s izbijanjem Rusko-turskog rata 1877. godine; Grčka je krenula ka mogućnosti vojne akcije. Čak je i kralj George, razočaran Britancima, počeo da favorizuje dinamičniju politiku. Međutim, do trenutka kada je grčka vlada mobilizirala svoje snage za invaziju na Tesaliju, ustanci pokrenuti u Epiru, Tesaliji i Makedoniji su bili poraženi; samo na Kritu se ustanak nastavio; a Rusi i Osmanlije su pregovarali o primirju.
Sanstefanski mir i Berlinski Kongres
Sanstefanski mir je izazvao bijes u Grčkoj. Ne samo da je nova bugarska država dobila teritorije na koje je Grčka polagala pravo i koje su djelimično naseljene grčkom većinom, već je nova Velika Bugarska, uz podršku Rusije, predstavljala fizičku prepreku na putu ka konačnom cilju grčkog iredentizma: Carigradu. Odredbe mira su također šokirale Britaniju i izazvale zaokret u britanskom službenom razmišljanju, udaljavajući se od dogme o teritorijalnom integritetu Osmanlijskog Carstva – za koju se sada smatralo da više nije održivo – ka korištenju Grčke kao bedema protiv rusko sponzorizanog panslavizma. U isto vrijeme Britanci su bili zainteresirani za izglađivanje grčko-osmanlijskih odnosa, i moguće stvaranje osnove za grčko-osmanlijsku saradnju; s obzirom na javno raspoloženje u Grčkoj, međutim, takve namjere su bile nerealne, pa su Britanci počeli sugerisati da bi Grčka, kao nagradu, mogla dobiti teritorijalne kompenzacije. Kralj George je predložio liniju Haliacmon–Aoos, ali iako je britanska vlada počela da govori Osmanlijama o nekim ustupcima na osnovu linije Kalamas–Pinejos, ona je takođe odbila da preuzme bilo kakve čvrste obaveze prema Grčkoj.
Nakon početka Berlinskog kongresa, Britanija je težila ka ostvarenju dva glavna cilja: smanjenje Bugarske (i posljedično ruskog uticaja na Balkanu) i ustupanje Kipra. Britanska diplomatija je imala za cilj da iskoristi grčke pretenzije kao sredstvo za postizanje prvog, pa je lord Salisbury već na prvoj sjednici kongresa predložio da se pozove grčki predstavnik za pitanja koja se tiču "grčkih provincija Turske" — Krete, Tesalije, Epira, Makedonije i Trakije. Suočavajući se sa oštrom ruskom opozicijom, na kraju je usvojen francuski prijedlog u kojem bi Grčka bila pozvana da prisustvuje samo sjednicama koje se tiču njenih susjednih teritorija – Epira i Tesalije – kao i Krete. Grčki predstavnik, Theodoros Diligiannis, dobio je instrukcije da polaže pravo na Epir i Tesaliju, kao i na Kretu. Trebao je podržati one sile koje su se protivile bugarskoj ekspanziji na Makedoniju i Trakiju i, ako je moguće, obezbijediti neku vrstu autonomije za "udaljene grčke provincije" pod okriljem velike sile. Pitanje ostrva u istočnom Egeju, uključujući autonomnu Kneževinu Samos, nije trebalo uopšte da se pokreće. Diligiannis i grčki ambasador u Berlinu, Alexandros Rizos Rangavis, predstavili su grčke argumente 29. juna. Iako su Njemačka i Rusija bile naklonjene ustupanju Tesalije i Krete, grčke tvrdnje su postale predmet zakulisne trgovine između sila; Britanci su to posebno iskoristili da pritisnu sultana da potpiše ustupanje Kipra Britaniji, prijeteći da će u suprotnom podržati grčke zahtjeve. Nakon što je Sultan udovoljio, britanska delegacija se postavila neprijateljski prema grčkim zahtjevima. Samo je podrška francuskog ministra vanjskih poslova Williama Waddingtona održala stvar u životu. Konačno, u Trinaestom protokolu od 5. jula 1878. sile su pozvale Portu da se s Grčkom dogovori o novom razgraničenju svoje granice u Tesaliji i Epiru. Sile su predložile liniju Kalamas-Pineios, ali su to pitanje ostavile namjerno nejasno i diskrecionom pravu dviju vlada; samo ako se potonji ne bi sporazumjeli, sile su ponudile da posreduju između njih.
Osmanlijska vlada je, međutim, odbila implementirati odredbe protokola, što je Grčku i Carstvo dovelo do ivice rata. Na kraju su velike sile izvršile pritisak na Grčku da smanji svoje zahtjeve.
NGC 2215
NGC 2215 je otvoreno zvjezdano jato i nalazi se u sazviježđu Jednorog. Prvo otkriće je napravio John Frederick William Herschel 1. novembra 1785. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Modro jezero
Modro jezero jedno je od najljepših krških jezera u Hrvatskoj.
Nivo njegove vode tokom godine znatno oscilira, tako da su česte godine kada potpuno presuši. U tim slučajevima na njegovu dnu igra se nogomet. Tokom ljetnih mjeseci uglavnom ima dovoljno vode za kupanje, ali i za različite vodene sportove. Posebna briga vodi se o kvalitetu vode i urednosti plaža.
298.
Godina 298. (CCXCVIII) bila je redovna godina koja počinje u subotu u julijanskom kalendaru. U svoje vrijeme je bila poznata kao Godina konzulstva Valerija i Valerija (ili, rjeđe, godina 1051. Ab urbe condita). Oznaka 298. za ovu godinu se koristi od ranog srednjeg vijeka, kada je kalendarska era Anno Domini u Evropi postala glavnom metodom označavanja godina.
Događaji
mini|desno|200px|Detalj Galeriusovog napada na Narseha, prikazan na Arch of Galerius, Solun, Grčka
Kulturološka antropologija
Kulturalna antropologija, također zvana socijalna antropologija ili sociokulturalna antropologija, jedna je od četiri općepoznate oblasti antropologije - holističkog proučavanja bioloških i sociokulturnih osobenosti čovječanstva. Ova disciplina dijelom odražava odgovor na ranije Zapadne poglede koji su se zasnivali na suprostavljenosti "kulture" i "prirode," prema čemu neka ljudska bića žive u "prirodnom stanju." Antropolozi tvrde da kultura jeste "ljudske prirode," te da svi ljudi imaju sposobnost da klasifikuju iskustva, simbolički enkodiraju klasifikacije, i da druge uče takvim apstrakcijama.
Budući da ljudska bića stiču kulturu putem učenja, ljudi koji žive na različitim mjestima ili pod različitim uslovima mogu razviti različite kulture. Antropolozi su također ukazali da se putem kulture ljudi mogu prilagoditi svojoj okolini na negenetske načine; prema ovome, ljudi koji žive u različitim okolišima često će imati različite kulture. Dakle, dobar dio antropoloških teorija je nastao zahvaljujući zanimanju antropologa za tenziju između lokalnog (posebne kulture) i globalnog (univerzalna ljudska priroda).
Historija
Moderna sociokulturalna antropologija potekla je iz "etnologije" 19. vijeka, koja se bavila sistematskim upoređivanjem ljudskih društava. Naučnici poput Edwarda Tylora i Jamesa Frazera, u Engleskoj, proučavali su materijal koji su prikupili drugi – obično misionari, istraživači ili kolonijalni činovnici – što im je dalo nadimak "kabinetski antropolozi." Etnolozi su posebno bili zainteresovani za pitanja zašto ljudi koji žive u različitim krajevima svijeta ponekad imaju slična vjerovanja i praktikovanja. U pokušaju odgovora na ta pitanja, etnolozi u 19. vijeku su se podijelili u dvije misaone škole. Jedna škola je tvrdila da su različite ljudske grupe morale već nekako naučiti jedna od druge, ma kako indirektno, što, prema drugim riječma, znači da su se kulturne crte proširile iz jednog mjesta u druga; bila je to teorija "difuzije." Druga strana je pak zagovarala da su različite grupe bile sposobne da nezavisno stvore slična vjerovanja i praktikovanja. Neki od ovih koji su zagovarali "nezavisno stvaranje," kao naprimjer Lewis Henry Morgan, još su pretpostavljaji da sličnosti znače da su različite društvene grupe prošle kroz iste faze kulturne evolucije.
U 20. vijeku, antropolozi su uglavnom odbacili shvatanje da su sva ljudska društva morala proći kroz iste razvojne faze na isti način. Dok su neki etnolozi 20. vijeka smatrali da takve sličnosti odražavaju slična prilagođavanja sličnim okolišima (v. kulturna evolucija), Claude Lévi-Strauss je tvrdio da očiti obrasci razvoja odražavaju sličnosti u strukturi ljudske misli (v. strukturalizam).
U 20. vijeku, većina sociokulturalnih antropologa su prihvatili etnografiju kao način proučavanja, u kojem antropolog zaista živi u drugim društvima koje proučava, dakle provodeći značajno vrijeme u tim društvima, istovremeno učestvujući u (participacija) i posmatrajući (opservacija) društvo i kulturni život grupe. Ovaj metod su razvili i unaprijedili Bronislaw Malinowski (koji je obavio terenski rad na Trobrijandskim ostrvima i predavao u Engleskoj), i Franz Boas (koji je obavio terenski rad na Baffinskom ostrvu i predavao u Sjedinjenim Američkim Državama).
Mada su etnolozi 19. vijeka vidjeli "difuziju" i "nezavisno stvaranje" kao međusobno isključive i sukobljene teorije, većina etnografa se ubrzo saglasila da oba procesa postoje i da oba mogu uvjerljivo dokazati sličnosti između različitih kultura (unakrsno-kulturno). Međutim, ovi etnografi su ukazali na vještačku prirodu mnogih takvih sličnosti, također ukazujući da crte koje se šire putem difuzije često mijenjaju svoje značenje, ulogu i funkciju na putu iz jednog društva u drugo. Prema tome, ovi antropolozi su bili manje zainteresovani za upoređivanje kultura, generaliziranje ljudske prirode, ili otkrivanje univerzalnih zakona kulturnog razvoja, negoli za razumijevanje posebnih kultura putem samih tih kultura, tj. kroz njih. Ovi etnografi i njihovi studenti su progurali ideju "kulturnog relativizma," gledište prema kojem se razumijevanje vjerovanja i ponašanja drugih može postići samo u kontekstu kulture u kojoj drugi žive.
U 20. vijeku, sociokulturalna antropologija je krenula različitim razvojnim putevima u Evropi i Sjedinjenim Američkim Državama. Evropski "socijalni antropolozi" su se fokusirali na posmatranja društvenih ponašanja i "socijalnih struktura," tj. na odnose između društvenih uloga (na primjer, muža i žene ili roditelja i djece) i društvenih institucija (kao što su religija, ekonomija i politika). Američki "kulturalni antropolozi" su pak stavili težište na načine na koje ljudi izražavaju svoja viđenja sebe i svijeta, naročito u simboličkim oblicima, kao što su umjetnost i mitovi. Danas, većina sociokulturalnih antropologa se oslanja na oba ova razvojna puta i podjednako se zanima kako za ono što ljudi rade tako i za ono što ljudi kažu.
U najskorije vrijeme, sociokulturalni antropolozi su se sve više počeli zanimati i za "Zapadnu" kulturu, kako u Americi tako i Evropi; najnoviji neredi i protesti useljenika u Francuskoj i u dobrom dijelu Evropske unije gotovo da vape za tim pristupom.
Apiaceae
Apiaceae ili štitarice, štitarke je porodica cvjetnica, dikotiledona sa 418 rodova i 3.257 vrsta. Ove biljke su jednogodišnje zeljaste, trajnice, rjeđe polugrmovi i grmovi. thumb|Razne Apiaceae thumb|Štitasta [[cvast]] thumb|Volujsko oko [[Hacquetia epipactis]] thumb|Sjemenke [[kima (Carum carvi)]]