cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bosanci
Osmanlijsko doba
Ovakvi razvoji mijenjaju bosansku historiju, kao i to da mnogi stanovnici počinju primati islam, čineći da složeni bosanski etno-religijski identitet postane još složeniji. Crkva bosanska nestaje, iako su okolnosti oko njenog pada bili raspravljani koliko i definiranje njene prirode i početaka. Neki historičari tvrde da su bosanski krstjani počeli masovno prelaziti na islam, tražeći utočište od katoličkog i pravoslavnog progona. Drugi tvrde da je Crkva bosanska prestala djelovati mnoge decenije prije turskih osvajanja. U svakom slučaju, autohtono i različito društvo slavenskih muslimana se razvilo među Bosancima pod osmanlijskom vlašću, koje brzo postaje dominantno. Do ranih 1600-tih, otprilike dvije trećine bosanskog stanovništva je bilo muslimansko.
Austro-ugarsko doba
Naučnici iz SAD-a, Robert J. Donia i John V.A. Fine, su zaključili sljedeće:
Doba Jugoslavije
U periodu kada je Jugoslavija bila uspostavljena kao nacija, političkom scenom u Bosni i Hercegovini su preovladavali srpski i hrvatski politički stavovi. Niti jedan od ova dva termina, bosanski ili bošnjački, nije bio priznat da identifikuje ljude kao konstitutivni narod. Shodno tome, bosanski muslimani, ili bilo ko ko se izjašnjavao da ima bosansku/bošnjačku narodnost, su bili svrstavani u jugoslavenskoj statistici stanovništva u kategoriji regionalne pripadnosti. Ova klasifikacija je korištena u posljednjem jugoslavenskom popisu stanovništva provedenom 1991. godine u Bosni i Hercegovini.
Klasifikacije popisa u bivšoj Jugoslaviji su često bile predmet političke manipulacije, jer je prebrojavanje stanovništva kritično za vlast svake grupe. U ustavnim amandmanima iz 1947. godine bosanski muslimani su zatražili opciju Bosanac. Međutim, za vrijeme popisa iz 1948. godine dobili su samo izbor da se mogu izjašnjavati kao etnički nedeklarirani Musliman, srpski Musliman ili hrvatski Musliman (velika većina je odabrala prvu opciju). Prema popisu iz 1953.godine uvedena je kategorija "jugoslaven, etnički neopredjeljen", a velika većina onih koji su se vodili pod ovom kategorijom su bili bosanski muslimani.
Prema popisu iz 1961. godine Bošnjaci ili bosanski muslimani su kategorizirani kao etnička grupa definirana kao jedna od muslimansko-etničkih pripadnosti, ali ne i kao jugoslavenski konstitutivni narod, uz Srbe i Hrvate. Četvrti kongres Bosanske partije iz 1964. godine je osigurao Bošnjacima pravo na samoopredjeljenje. Godine 1968. na sastanku Bosanskog centralnog komiteta, Bošnjaci su prihvaćeni kao poseban narod, iako se rukovodstvo odlučilo da ne koristi ime Bošnjak ili Bosanac. Kao kompromisna opcija na popisu stanovništva iz 1971. godine uvedena je kao kategorija Musliman po narodnosti. To je službena kategorija za korištenje od strane Bošnjaka sve do konačnog jugoslavenskog popisa stanovništva iz 1991. godine.
Moderna era
Godine 1990., naziv Bošnjaci je ponovo zamijenjen pojmom Musliman po narodnosti. To je dovelo do toga da ime Bošnjak ili čak i Musliman, bude nedavno (ponovno) skovano kao politički kompromis. Za vrijeme Osmanlijskog carstva, razlike među građanima (zbog potreba oporezivanja, vojnog roka itd.) su se bazirale prvenstveno na vjerskom identitetu pojedinca, koji je bio i ostao usko vezan za etničku pripadnost.
Religija
thumb|200px|left|Džamija, katolička crkva i pravoslavna crkva u [[Bosanska Krupa|Bosanskoj Krupi]] Tone Bringa, autorica i antropologistkinja, za Bosnu i Bosance kaže:"'Niti bošnjački, niti hrvatski, niti srpski identitet nije moguće u potpunosti razumjeti uzimajući u obzir samo islam ili kršćanstvo, respektivno, nego se u obzir mora uzeti specifični bosanski kontekst koji je rezultirao zajedničkom historijom i lokalitetom među Bosancima kako islamskih, tako i kršćanskih pozadina.'"
Prema Bringi, u Bosni postoji jedinstvena, trans-etnička kultura koja obuhvata svačiju etničku pripadnost i čini postojanje različitih vjera, uključujući kršćanstvo i islam sinergijski, tako da zavise jedno o drugom.
Ipak, veliki broj Bosanaca je i sekularan (svjetovan). To je trend koji je ojačao nakon Drugog svjetskog rata u Bosni i Hercegovini, i sličan kao što je bio nekada u komunističkom političkom sistemu Sovjetskog Saveza u kojem su odbacili tradicionalne organizirane religije.
Izjašnjavanje
U anketi koju je 2007. godine provela Razvojna mreža Ujedinjenih nacija (UNDP), 57% onih koji su ispitani su se prvenstveno izjašnjavali po etničkoj pripadnosti, dok se 43% ispitanika izjasnilo samo da su državljani Bosne i Hercegovine (Bosanci). Pored toga, 75% ljudi koji su bili anketirani je odgovorilo pozitivno na sljedeće pitanje: "Pored izjašnjavanja o sebi kao Bošnjaku, Hrvatu ili Srbinu, da li se smatrate i građaninom cijele Bosne i Hercegovine?". U istoj anketi, 43% je reklo da se osjećaju kao građanin Bosne i Hercegovine (Bosanac) u smislu primarnog identiteta, 14% se izjasnilo pripadnicima određenih etničkih ili vjerskih grupa, dok je 41% odabralo dvojni identitet.
Tačno u podne
Tačno u podne američki je vestern snimljen 1952. u produkciji Stanleyja Kramera prema scenariju Carla Foremana, a u režiji Freda Zinnemana. Glavnu ulogu tumači Gary Cooper. Radnja se fokusira na gradskog šerifa, čiji je osjećaj dužnosti testiran kada mora odlučiti da li da se sam suoči s bandom ubica ili da napusti grad sa svojom tek vjenčanom suprugom. Iako je u vrijeme prikazivanja imao status kontroverznog filma zbog političkih tema, film je nominiran za sedam Oscara, osvojivši četiri: za najboljeg glavnog glumca, najbolju montažu, originalnu muziku i originalnu pjesmu,, te četiri Zlatna globusa: za najboljeg glumca, sporednu glumicu, originalnu muziku i najbolji crno-bijeli film. Nagrađenu muziku za film komponirao je Dimitri Tiomkin.
Godine 1989. Kongresna biblioteka odabrala je Tačno u podne kao jedan od prvih 25 filmova za očuvanje u Nacionalnom filmskom registru Sjedinjenih Država jer je "kulturno, historijski ili estetski važan". Film je stekao legendarni status zbog svoje priče koja je djelomično ili potpuno ponovljena u kasnijim filmskim produkcijama, a posebno njegov završetak inspirirao je brojne kasnije filmove, uključujući vesterne kao i ostale žanrove.
Radnja
Kaneovi napori da okupi grupu u Ramírezovom salunu, a zatim i crkvu, nailaze na strah i neprijateljstvo. Neki građani, zabrinuti da bi pucnjava mogla naštetiti ugledu grada, pozivaju Kanea da u potpunosti izbjegne sukob. Neki su Millerovi prijatelji, ali drugi zamjeraju što je Kane uopće počistio grad. Neki su mišljenja da njihov novac od poreza ide za podršku lokalnim snagama zakona i da borba nije odgovornost grupe. Sam Fuller se krije u svojoj kući, šaljući svoju ženu Mildred do vrata da kaže Kaneu da nije kod kuće. Jimmy nudi pomoć, ali je slabovidan i pijan; Kane ga šalje kući radi njegove vlastite sigurnosti. Gradonačelnik nastavlja ohrabrivati ​​Kanea da jednostavno napusti grad. Kaneov prethodnik, Martin Howe, ne može pomoći Kaneu, jer je prestar i artritičan. Herb Baker je pristao da bude zamjienjen, ali odustaje kada shvati da je on jedini dobrovoljac. Konačna ponuda pomoći dolazi od 14-godišnjeg Johnnyja; Kane se divi dječakovoj hrabrosti, ali odbija njegovu pomoć.
Dok u hotelu čeka voz, Amy upoznaje Helen Ramírez, koja je nekada bila Millerova ljubavnica, zatim Kaneova, te na kraju Pellova, a koja također odlazi iz grada. Helen kaže Amy da da je Kane njen muškarac, i ne bi ga nikad napustila u trenutku velike potrebe. U štali, Pell osedlava konja i pokušava nagovoriti Kanea da ga uzme. Njihov razgovor prerasta u svađu, a potom i tuču. Kane konačno baca u nesvijest svog bivšeg zamjenika. Kane se vraća u svoju kancelariju da napiše oporuku dok sat otkucava prema podnevu.
Kane tada izlazi na ulicu kako bi se sam suočio s Millerom i njegovom bandom. Amy i Ramirez prolaze u kočiji s prtljagom, putujući do željezničke stanice. Kane i Amy razmjenjuju kratke poglede, a onda Amy gleda pravo ispred sebe dok prolazi pored Kanea. Kamera u punom planu prikazuje Kanea kako stoji sam u napuštenoj ulici. Ubrzo počinje pucnjava. Dok se voz sprema da krene, Amy čuje pucnjavu, skače i trči nazad u grad. Kane ubija Bena Millera i Colbyja, ali je ranjen dok Miller pokušava požarom istjerati Kanea iz štale. Birajući između života svog muža i svojih vjerskih uvjerenja, Amy uzima pištolj koji visi u Kaneovoj kancelariji (nekoć je bio Pellov pištolj; okačio ga je tamo kada je dao ostavku na mjesto zamjenika zgađen zbog Kaneovog tretmana prema njemu) i puca u Piercea s leđa, ostavljajući samo Franka Millera, koji zgrabi Amy kao ljudski štit da bi natjerao Kanea da izađe napolje. Kada je Amy zagrebala Millerovo lice noktima, on čini kobnu grešku gurnuvši je na tlo, a Kane koristi tu priliku da ga ubije. Kane pomaže svojoj novovjenčanoj supruzi da ustane i oni se grle. Dok građani izlaze i okupljaju se oko njega, Kane baca svoju šerifsku zvijezdu na zemlju, bijesno gleda u gomilu i odlazi s Amy na njihovim kočijama.
Uloge
thumb|Gary Cooper kao šerif Will Kane thumb|Grace Kelly kao Amy Fowler Kane thumb|upright|Katy Jurado kao Helen Ramírez
Produkcija
Vrijeme produkcije i prikazivanja filma dešavali su se za vrijeme Crvene panike i Korejskog rata. Godine 1951, tokom produkcije filma, Carl Foreman bio je pozvan pred Komitet za neameričke aktivnosti (HUAC) tokom njegove istrage o "komunističkoj propagandi i utjecaju" u filmskoj industriji. Foreman je nekada bio član Komunističke partije, ali je odbio da identifikuje svoje kolege ili bilo koga za koga je sumnjao da je trenutno član. Kao rezultat toga, komisija ga je označila kao "nekooperativnog svjedoka", što ga je uvrstilo na Holivudsku crnu listu. Nakon što je njegovo odbijanje da navede imena objavljeno u javnosti, Foremanov produkcijski partner Stanley Kramer zatražio je hitno raskid njihovog partnerstva. Kao potpisnik zajma za produkciju, Foreman je ostao u projektu filma; ali prije prikazivanja filma, prodao je svoj partnerski udio Krameru i preselio se u Veliku Britaniju, znajući da više neće naći posao u Sjedinjenim Državama.
Kramer je kasnije tvrdio da je prekinuo njihovo partnerstvo jer je Foreman zaprijetio da će ga pred HUAC-om lažno prozvati komunistom. Foreman je rekao da se Kramer plašio štete po svoju karijeru zbog "krivnje zbog udruživanja". Foreman je zaista bio na crnoj listi holivudskih studija zbog etikete "nekooperativnog svjedoka" i dodatnog pritiska predsjednika Columbia Picturesa Harryja Cohna, MPA predsjednika Johna Waynea, i trač kolumnistice Los Angeles Timesa Hedde Hopper.
Prema dokumentarnom filmu iz 2002. Mrak u podne: Dokumenti Carla Foremana, djelomično zasnovanom na dugačkom pismu Foremana filmskom kritičaru Bosley Crowtheru iz 1952. Foremanova uloga u stvaranju i produkciji filma Tačno u podne godinama je nepravedno umanjivana u korist Kramera. Foreman je rekao Crowtheru da je film nastao iz plana radnje koje je napisao na četiri stranice, a ispostavilo se da je vrlo sličan kratkoj priči John W. Cunninghama pod nazivom "Limena zvijezda". Foreman je otkupio filmska prava na Cunninghamovu priču i napisao scenarij. U vrijeme kada je dokumentarni film prikazan, većina aktera je bila pokojna, uključujući Kramera, Foremana, Zinnemanna i Coopera. Victor Navasky, autor knjige Imenovanje imena, definitivnog prikaza holivudske crne liste, rekao je novinaru da je, na osnovu njegovih intervjua s Kramerovom udovicom i drugima, dokumentarac izgledao "jednostrano, a problem da li je Stanley Kramer prikazan kao negativac, stvar je dosta komplikovana." Richard Fleischer je kasnije tvrdio da je pomogao Carlu Foremanu da razvije priču filma tokom osam sedmica dok se vozio do i sa seta filma Glineni golub (1949), koji su zajedno snimili. Fleischer kaže da ga je njegov RKO ugovor spriječio da režira Tačno u podne.
Dodjela uloga
thumb|left|Gary Cooper drži Grace Kelly dok Katy Jurado gleda u njih, promotivna fotografija John Wayne je prvobitno dobio glavnu ulogu u filmu, ali ju je odbio jer je vjerovao da je Foremanova priča očigledna alegorija protiv holivudske crne liste, koju je on aktivno podržavao. Kasnije je jednom novinaru rekao da "nikada neće požaliti što je pomogao da Foreman pobjegne iz zemlje". Gary Cooper je bio Wayneov dugogodišnji prijatelj i dijelio je njegove konzervativne političke stavove; Cooper je bio "prijateljski svjedok" pred komisijom HUAC-a, ali nije nikoga imenovao kao osumnjičenog komunistu, a kasnije je postao žestoki protivnik stavljanja na crnu listu. Ironično, Cooper je osvojio Oscara za svoju ulogu, a pošto je u to vrijeme radio u Evropi, zamolio je Waynea da u njegovo ime primi Oskara. Iako su Wayneov prezir prema filmu i odbijanje njegove glavne uloge bili dobro poznati, rekao je: "Drago mi je vidjeti da ovo daju čovjeku koji je ne samo najzaslužniji, već se godinama ponašao u ovom poslu na način na koji svi možemo biti ponosni ... Sada kada sam postao tako dobar prijatelj ... vraćam se da pronađem svog menadžera i agenta ... i saznam zašto nisam mogao dobiti ulogu u filmu Tačno u podne umjesto Coopera..."
Snimanje
Tačno u podne je sniman u kasno ljeto/ranu jesen 1951. godine na nekoliko lokacija u Kaliforniji. Uvodne scene snimljene su na Iverson Movie Ranch u blizini Los Angelesa. Nekoliko gradskih scena snimljeno je u Columbia State Historic Parku, očuvanom rudarskom gradu iz doba Zlatne groznice u blizini Sonore, ali većina uličnih scena je snimljena na filmskom ranču Columbia Picturesa u Burbanku. Crkva Svetog Josepha u Tuolumne Cityju je korištena za vanjske snimke crkve Hadleyvillea. Pruga je bila stara Sierra Railroad u Jamestownu, nekoliko milja južno od Kolumbije, sada poznata kao Railtown 1897 State Historic Park, i često nazivana "filmska željeznica" zbog česte upotrebe u filmovima i televizijskim emisijama. Željeznička stanica je izgrađena za film uz vodotoranj u Warnervilleu, oko 15 milja jugozapadno. Cooper nije bio voljan da snimi scenu borbe s Bridgesom zbog stalnih problema s leđima, ali je na kraju to učinio bez upotrebe kaskadera. Nije nosio šminku kako bi naglasio tjeskobu i strah svog lika, koji je vjerovatno bio pojačan bolom od nedavne operacije uklanjanja krvarenja čira na želucu. Vrijeme trajanja priče gotovo je precizno podudareno sa vremenom trajanja filma — efekat pojačan čestim snimcima satova kako bi podsjetili likove (i publiku) da će negativac stići podnevnim vozom.
Muzika
Tematska pjesma filma, The Ballad of High Noon (kako je navedena u filmu), također je poznata po uvodnom tekstu, "Ne ostavljaj me, o moj dragi", postala je glavni hit na Country-Western top listama u izvođenju Texa Rittera, a kasnije također i pop hita Frankieja Lainea. Njegova popularnost je postavila presedan za tematske pjesme koje su bile opjevane u mnogim kasnijim vestern filmovima. Muzika i pjesma kompozitora Dimitrija Tiomkina, sa tekstom Neda Washingtona, postali su popularni godinama nakon toga, a Tiomkin je postao tražen da radi na budućim vesternima 1950-ih, poput Obračuna kod O.K. Corrala i Posljednjeg voza iz Gun Hilla.
Kritike
Na Rotten Tomatoes-u, Tačno u podne ima ocjenu od 95%, na osnovu 60 recenzija. Kritički konsenzus glasi: "Klasik vestern žanra koji je prekinuo mnoge tradicije tog vremena, film izdržava -- u velikoj mjeri zahvaljujući prkosnoj glumi Garyja Coopera koji je osvojio Oscara." Procjenjuje se da je film 1952. godine zaradio 3.4 miliona dolara na kino blagajnama u Sjevernoj Americi. Po objavljivanju, kritičari i publika koja je očekivala jurnjave, tuče, spektakularne prizore i druge uobičajene vestern filmske elemente bili su iznenađeni shvativši da su u velikoj mjeri zamijenjeni emotivnim i moralističkim dijalozima sve do vrhunca završnih scena. Neki kritičari ismijavali su neuobičajeno spašavanje heroja od strane heroine. David Bishop je tvrdio da kvekerka Amy "nije" pomogla svom mužu pucajući muškarcu u leđa, takva neaktivnost bi predstavila pacifizam "kao apolonsku dekadenciju". Alfred Hitchcock je mislio da je Kellyna gluma "prilično uštogljena" i da joj nedostaje animacije; tek u kasnijim filmovima, rekao je, pokazala je svoju pravu zvijezdu.
Nekoliko predsjednika SAD-a naveli su film kao njihov favorit. Dwight Eisenhower prikazao je film u Bijeloj kući, a Bill Clinton je bio domaćin rekordnih 17 projekcija u Bijeloj kući.8 "Nije slučajno da političari sebe vide kao Gary Coopera u filmu, rekao je Clinton. "Ne samo političari, već svi koji su primorani da idu protiv volje većine. Svaki put kada ste sami i osjećate da ne dobijate podršku koja vam je potrebna, Cooperov Will Kane postaje savršena metafora." Ronald Reagan je naveo Tačno u podne kao svoj omiljeni film, zbog snažne posvećenosti glavnog lika dužnosti i zakonu.
Za razliku od ostalih, John Wayne je jednom novinaru rekao da smatra "Tačno u podne" "najneameričkom stvari koju je ikada vidio u svom životu", a kasnije se udružio s režiserom Howardom Hawksom kako bi snimio Rio Bravo kao odgovor. Napravio sam Rio Bravo jer mi se nije dopao Tačno u podne, objasnio je Hawks. "Ni Duke (Wayne) ga nije volio. Mislim da nije dobro da jedan dobar gradski šerif trči gradom kao kokoška odsječene glave tražeći od svih da mu pomognu. A ko ga spašava? Njegova žena kvekera. To nije moja ideja dobrog vesterna." Zinnemann je odgovorio: "Jako se divim Hawksu. Samo bih volio da ostavi moje filmove na miru!" U intervjuu iz 1973., Zinnemann je dodao: "Prilično sam iznenađen Hawksovim i Waynovim razmišljanjem. Šerifi su ljudi i ne postoje dva ista čovjeka. Priča o Tačno u podne odvija se na Divljem Zapadu, ali je stvarno priča o čovjekovom sukobu savjesti. U tom smislu on je brat blizanac filmu Čovjek za sva vremena. U svakom slučaju, poštovanje prema herojima vesterna nije umanjeno filmom Tačno u podne." Film je kritiziran u Sovjetskom Savezu kao "veličanje pojedinca".
U poglavlju XXXV romana Virdžinijanac autora Owena Wistera, nalazi se opis incidenta koji je vrlo sličan središnjoj radnji filma Tačno u podne. Trampas (zlikovac) proziva Virdžinijanca, kojeg čeka njegova tek vjenčana supruga koju bi mogao izgubiti ako se upusti u borbu. Tačno u podne je čak opisan kao "direktan remake" filmske verzije iz 1929 u kojem je Cooper također glumio.
Odabrana kritika
Američki filmski kritičar Jeffrey M. Anderson dao je filmu 3 od moguće 4 zvjezdice i objevio je kritiku na web sajtu combustiblecelluloid.com.
Reputacija je prethodila samom filmu. To je jedan od najpoznatijih filmova u historiji. Bio je to najveći hit svog vremena i osvojio je četiri Oscara od ukupno sedam nominacija. Američki filmski institut kontinuirano ga je svrstavao u red najboljih američkih filmova, a ostao je miljenik mnogih kritičara i filmaša, pa čak i američkih predsjednika. Ipak, i u svoje vrijeme, glumac John Wayne i režiser Howard Hawks su ga gledali i mrzili. (Navodno su napravili Rio Bravo kao svoj odgovor na to.) Zaista, Tačno u podne su napravili ljudi koji nisu nužno voljeli vestern ili su bili upoznati sa žanrom. Režiser Fred Zinnemann je već bio nominiran za Oscara za najbolju režiju, a potom će zaraditi sedam nominacija u toj kategoriji, plus jednu pobjedu (i dodatnu pobjedu za najbolji kratki dokumentarni film). Ipak, nije bio strastveni režiser, niti su ga zanimali žanrovski filmovi (njegov jedini drugi dodir sa vesternom bio je u obliku mjuzikla Oklahoma!). Andrew Sarris je o njemu napisao: "U najboljem slučaju njegova režija je bila neuvredljiva; u najgorem, potpuno je dosadna."
Zatim je tu bio producent Stanley Kramer, mnogo ozloglašenija figura u svijetu filma. Kramer je dobio devet nominacija za Oskara, uglavnom za svoje filmove "sa porukama". Više je bio uključen u dodavanje umjetnog "prestiža" filmovima nego u stvaranje trajnih umjetničkih djela. Ipak, iako Tačno u podne očito ima nešto za reći, ispričan je na takav način da je njegova poruka otvorena za razna tumačenja ... Film je prepun sjajne glume od strane sjajnih karakternih glumaca, kao što su Thomas Mitchell, koji je prije osvojio Oscara sa filmom Poštanska kočija, Otto Kruger, Harry Morgan (glumi lika koji se zove "Sam Fuller"), nekreditirani Jack Elam, pa čak i Sheb Wooley, koji je možda najpoznatiji po svojoj hit pjesmi iz 1958. "The Purple People Eater". Ali možda najviše iznenađuje Lon Chaney Jr., koji je bio najpoznatiji po svojim ulogama u filmovima o čudovištima, glumeći Kaneovog mudrog starog mentora s nekim od najdubljih dijaloga u filmu. Chaney se pojavljuje samo u nekoliko scena, ali njegovo prisustvo je neizbrisivo.
Crno-bijela kinematografija Floyda Crosbyja čini da mali grad izgleda kao slutnja, povezujući ovaj ton sa interijerom i eksterijerom. A montažer Elmo Williams održava filmsku dinamiku, koja je sveprisutna u 85-minutnom filmu koji se odvija u nečemu bliskom stvarnom vremenu; Kane stalno gleda na sat, a minute se kreću slično minutama koje prolaze i u publici koja gleda film. Ali pjesma Dimitrija Tiomkina Do Not Forsake Me, Oh My Darlin, koja je korišćena kao osnova za muzičke teme, po mom mišljenju nikada nije baš najbolje pristajala. Cooper je bio poznat kao vestern heroj još od Virdžinijanca (1929.), i iako je imao bolje vestern uloge - Vera Cruz i Čovjek sa Zapada, samo da napomenem - za koje je osvojio svog drugog Oscara. Uloga je mogla biti dublje odglumljena od strane nekog drugog glumca, ali možda zbog Cooperove slave, lakonske glume film ostaje otvoren za toliko različitih interpretacija.
Mnogi vjeruju da je to bila metafora za McCarthyjevu eru i komunistički lov na vještice, ali čini se da nikome nije jasno koji likovi predstavljaju Makartijevce, a koji optužene komuniste. Zaista, iako je scenarista Carl Foreman i sam bio na crnoj listi, drugi su film doživjeli kao alegoriju o uključivanju u Korejski rat. Ukratko, Tačno u podne nije baš remek-djelo, a ako ste ljubitelj poštenijih vesterna, teško je ne primijetiti Zinnemannov opći nedostatak interesa. Ali to je napet, efektan mali film. Sigurno ste nekad čuli za njega, a ako razmišljate da ga pogledate, nema razloga da to i ne uradite.
Naslijeđe i kulturni utjecaj
thumb|"Tačno u podne, 4. juna 1989.". Poljski politički poster sa [[Gary Cooperom kao podsticaj glasanju za Solidarnost partiju na izborima za Sejm 1989.]] Tačno u podne se smatra ranim primjerom revizionističkog vesterna. Kim Newman ga naziva "najuticajnijim vesternom 1950-ih jer su njegovi stavovi suptilno promijenili društvenu viziju čitavog vestern žanra". Tradicionalni vestern je format vesterna snažnog muškog lika koji predvodi civilizirane protiv neciviliziranih, ali u ovom filmu civilizirani ljudi ne uspijevaju (na način koji je John Wayne opisao kao "neamerički") da podrže svog gradskog šerifa. Newman povlači kontrast između "sablasno urednog i civiliziranog" grada Hadleyvillea i "bezdušnosti, vlastitog interesa i nedostatka kičme što pokazuju njegovi stanovnici" koji će omogućiti gradu da "sklizne natrag u divlju prošlost" iz koje su ga Kane i njegovi zamjenici jednom spasili. U svom članku, Žene u "Tačno u podne": Revizionistički pogled", Don Graham tvrdi da pored teme čovjeka sam protiv svih film predstavlja značajan napredak u prikazivanju žena u vesternima". U poređenju sa "uobičajenim predstavljanjem" stereotipnih ženskih likova u ranijim vesternima, Tačno u podne daje likovima Amy i Helen prošireno prisustvo, a njih dvije su kontrapunkt. Dok je Helen društveno inferiorna, ona ima značajnu ekonomsku moć u zajednici. Helenin susret sa Amy3 je ključan jer ona govori Amy da nikada ne bi napustila Kanea, i da je on njen muškarac – ona bi nabavila pištolj i borila se, predskazujući tako Amyne postupke. Veći dio filma, Amy je "arhetip istočne djevice", ali njena reakcija na prvi pucanj "nadilazi ograničenja njene žanrovske uloge" u trenutku kad se vraća u grad i ubija Piercea. Postupci bande ukazuju na implicitnu, ali vrlo stvarnu prijetnju koju predstavljaju ženama; kao što sugeriše Meksikanka koja se prekrsti kada prva trojica uđu u grad. Graham sažima mnoge reference na žene kao na zajednicu demoraliziranu neuspjehom njenih muških članova, osim Kanea. Žene su, kako on tvrdi, jednake Kaneu po snazi ​​karaktera do te mjere da su "protofeministkinje".
Godine 1989. 22-godišnji poljski grafički dizajner Tomasz Sarnecki transformirao je poljsku varijantu postera "Tačno u podne" Mariana Stachurskog iz 1959. u izborni poster Solidarnosti za prve djelimično slobodne izbore u komunističkoj Poljskoj. Poster, koji je bio izložen širom Poljske, prikazuje Coopera naoružanog presavijenim glasačkim listićem na kojem u desnoj ruci piše "Wybory" (tj. izbori), dok je logotip Solidarnosti zakačen na njegov prsluk iznad šerifove značke. Poruka na dnu postera glasi: "W samo południe: 4 czerwca 1989", što u prijevodu znači "Tačno u podne: 4. juna 1989."
Bivši je vođa Solidarnosti Lech Wałęsa napisao 2004:
Ispod naslova "Tačno u podne" stoji crveni transparent Solidarnosti i datum - 4. jun 1989. - dan izbora. Bio je to jednostavan, ali efikasan trik koji su komunisti u to vrijeme pogrešno shvatili. Oni su, u stvari, pokušali da ismijavaju pokret za slobodu u Poljskoj kao izum "Divljeg" Zapada, posebno SAD-a. Ali poster je imao suprotan uticaj: kauboji u vestern odeći postali su moćan simbol za Poljake. Kauboji se bore za pravdu, bore se protiv zla i bore se za slobodu, fizičku i duhovnu. Solidarnost je pobijedila komuniste na tim izborima, otvarajući put demokratskoj vladi u Poljskoj. Uvijek je tako dirljivo kada mi ljudi donesu ovaj poster da ga potpišem autogramom. Čuvaju ga toliko godina i postao je amblem bitke koju smo svi zajedno vodili.
Naučnofantastični film iz 1981. Outland, u kojem glumi Sean Connery kao federalni agent na međuplanetarnoj rudarskoj stanici, upoređen je sa filmom Tačno u podne zbog sličnosti u temama i zapletu. Tačno u podne se spominje nekoliko puta u HBO dramskoj seriji The Sopranos. Tony Soprano navodi lik Garyja Coopera kao arhetip onoga što bi muškarac trebao biti, mentalno čvrst i stoičan. Često se žali: "Šta se dogodilo Garyju Cooperu?" i naziva Willa Kanea "jakim, tihim tipom". Legendarni završetak filma prikazan je na televiziji tokom produžene sekvence snova u epizodi pete sezone "Probni san". High Noon inspirirao je istoimenu hip-hop pjesmu rep izvođača Kineticsa iz 2008. godine, u kojoj se Tačno u podne spominje zajedno s nekoliko drugih klasičnih vestern filmova, poredeći rep borbe i ulične obračune vestern filmova.
IC 683
IC 683 (također poznat kao PGC 34807) je eliptična galaksija koja je udaljena oko 714 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Lav. Najveći prečnik je 0,80 (166 hiljada sg) a najmanji 0,6 uglovnih minuta (125 hiljada sg). Prvo otkriće je napravio Guillaume Bigourdan 14. aprila 1888. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Klasična arhitektura
mini|desno|250px|Casa das Fontes u starorimskom gradu Conímbriga, Portugal Klasična arhitektura je jedna od najstarijih stilova u arhitekturi. Klasična arhitektura potiče iz antičke Grčke, a njena afirmacija je doživjela veliki uspon u periodu Antičkog Rima. Klasična arhitektura se zasniva na antropomorfološkom izučavanju proporcija ljudskog tijela i primjena istih proporcija u oblikovanju svrsishodnog prostora.
Izraz,"Klasična arhitektura", se također primijenjuje za bilo koju vrstu arhitekture koja se razvila u visoko oplemenjeni stadij, kao što su Klasična kineska arhitektura, ili Klasična arhitektura Maya.
Arheologija
Klasična arhitektura može biti podijeljena na:
Tiosulfatna kiselina
Tiosulfatna kiselina je nestabilna kiselina, postoji samo u obliku njenih soli tiosulfata. Po hemijskoj strukturi je oksi-kiselina kod koje je jedan atom oksigena zamijenjen atomom sumpora. Tiosulfat ion je srednje jako redukcijsko sredstvo, koje otpuštanjem elektrona prelazi u tetrationat ion: Poznata njena široko primenjivana so je natrijum tiosulfat Na2S2O3
Spisak naselja u Crnoj Gori
Naselja: A • B • C • Č • Ć • D • Dž • Đ • E • F • G • H • I • J • K • L • Lj • M • N • Nj • O • P • R • S • Š • T • U • V • Z • Ž
NGC 5451
NGC 5451 je dio galaksije i nalazi se u sazviježđu Veliki medvjed. Prvo otkriće je napravio Bindon Blood Stoney 1. marta 1851. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
John F. Kennedy
John Fitzgerald Kennedy bio je američki političar, 35. i bivši predsjednik Sjedinjenih Američkih Država. Funkciju predsjednika obnašao je od 1961. do svoga atentata 1963. godine.
Služio je i kao savezni senator iz države Massachusetts. Kennedyev najbliži savjetnik tokom predsjedništva, njegov brat Robert, također je ubijen 6. juna 1968. tokom kampanje za predsjednika SAD-a.
Rani život
Kennedy je rođen u bogatoj političkoj porodici u Brooklineu, Massachusetts. Diplomirao je na Univerzitetu Harvard 1940. godine, da bi se sljedeće godine pridružio Američkom pomorskom rezervatu. Tokom Drugog svjetskog rata zapovijedao je serijom PT brodova u ratu na Pacifiku i za svoju službu zaslužio Medalju mornarice i marinaca.
Rana politička karijera
Nakon kratkog novinarskog rada, Kennedy je predstavljao radničku četvrt u Bostonu u Zastupničkom domu SAD-a od 1947. do 1953. Nakon toga je izabran u američki Senat i služio je kao mlađi senator za Massachusetts od 1953. do 1960. godine. Dok je bio u Senata, Kennedy objavio je svoju knjigu Profili u hrabrosti koja je osvojila Pulitzerovu nagradu.
Predsjednik
Na predsjedničkim izborima 1960. tijesno je pobijedio republikanskog protivnika Richarda Nixona, koji je bio dotadašnji potpredsjednik. Kennedyjev humor, šarm i mladost uz očev novac i kontakte bili su velika prednost u kampanji. Kennedy je stručno predstavio svoju platformu i sebe koristeći novi medij, televiziju. Bio je prvi katolički izabrani predsjednik.
Kennedyjeva administracija uključila je visoke napetosti s komunističkim državama u Hladnom ratu. Kao rezultat toga, povećao je broj američkih vojnih savjetnika u Južnom Vijetnamu. Strateški program Hamleta započeo je u Vijetnamu za vrijeme njegovog predsjedanja. U aprilu 1961. odobrio je pokušaj rušenja kubanske vlade Fidela Castra u neuspješnoj invaziji na Zaljev svinja. Kennedy je odobrio kubanski projekt u novembru 1961. Odbio je operaciju Northwoods (planovi napada lažnom zastavom radi dobivanja odobrenja za rat protiv Kube) u martu 1962. Međutim, njegova administracija nastavila je planirati invaziju na Kubu u ljeto 1962. Sljedećeg oktobra američki špijunski avioni otkrili su da su sovjetske raketne baze postavljene na Kubi; rezultirajući period tenzija, nazvan kubanska raketna kriza, zamalo je rezultirao izbijanjem globalnog termonuklearnog sukoba. Također je potpisao prvi ugovor o nuklearnom oružju u oktobru 1963. Kennedy je predsjedao uspostavom Mirovnog korpusa, Savezom za napredak sa Latinskom Amerikom i nastavkom svemirskog programa "Apollo" s ciljem slijetanja čovjeka na Mjesec. Također je podržao afroamerički pokret za građanska prava, ali je samo donekle uspio u donošenju svoje unutrašnje politike Nova granica.
Atentat
22. novembra 1963. godine, izvršen je atentat na Kennedya u Dallasu. Potpredsjednik Lyndon B. Johnson preuzeo je predsjedničku dužnost nakon Kennedyjeve smrti. Marksist i bivši američki marinac Lee Harvey Oswald uhapšen je zbog državnog zločina, ali ga je dva dana kasnije ubio Jack Ruby. FBI i Warrenova komisija zaključili su da je Oswald u atentatu djelovao sam, ali razne su se grupe osporile Warrenovom izvještaju i vjerovale da je Kennedy žrtva zavjere. Nakon Kennedyjeve smrti, Kongres je donio mnoge njegove prijedloge, uključujući Zakon o građanskim pravima i Zakon o prihodima iz 1964. Uprkos svom krnjem predsjedništvu, Kennedy visoko kotira na anketama američkih predsjednika sa povjesničarima i širom javnošću. Njegov lični život takođe je bio u fokusu znatnog trajnog zanimanja nakon javnih otkrića 1970-ih godina o njegovim hroničnim zdravstvenim tegobama i vanbračnim odnosima.
Islamska arhitektura
mini|350p|desno|Interijer [[Selimije džamija|Selimije džamije u Edirnu]] Islamska arhitektura obuhvata širok opseg svjetovnih i religijskih arhitektonskih stilova od utemeljenja islama do današnjice, utičući dizajnom i konstrukcijom zgrada i građevina na ukupnu islamsku kulturu.
Historija
630. godine Muhammed, a.s. sa svojim ashabima ponovo ulazi u Mekku i uzima je od plemena Kurejša. Centralno islamsko svetište Kaba je ponovo obnovljena i ponovo je postala najsvetiji hram islama. Obnova je počela prije smrti Muhammeda, a.s. 632. godine od strane etiopskog stolara koji je preuređivanje uradio po svom narodnom običaju. Ovo svetište je bilo prvo važno djelo islamske arhitekture. Zidovi su bili ukrašeni slikama Isusa, Marije, Abrahama, anđela, kršćanskih proroka (u islamu Božijih poslanika) i drveća. Novi zakoni koji su kasnije uvedeni u Šerijat u 9. vijeku, zasnovani na hadisu Muhammeda, a.s., su zabranjivali upotrebu ikona te vrste u arhitekturi, posebno one sa ljudima i životinjama.
U 7. vijeku su Arapi koji su primili islam, osvojili velike teritorije. Nakon što su muslimani uzeli pod kontrolu skoro cijeli region, jedna od osnovnih potreba im je bilo mjesto gdje bi mogli obavljati namaz, odnosno džamije. Jednostavan izgled je morao obezbjediti elemente ugrađene u sve džamije i prve generacije muslimana su gradile jednostavne građevine zasnovane na izgledu Poslanikove kuće ili su preuređivali i prilagođavali svojim običajima i propisima postojeće građevine, kao naprimjer crkve.
Utjecaji i stilovi
mini|desno|250p|[[Kupola nad Stijenom je ključni primjer islamske arhitekture]] mini|150p|lijevo|[[Kaligrafija na glavnom ulazu u Tadž Mahal]]
Specifičan prepoznatljivi stil islamske arhitekture se razvio ubrzo nakon vremena Poslanika Muhammeda, i to iz rimskog, egipatskog, perzijskog i bizantijskog modela. Jedan od najranijih primjera islamske arhitekture je Kupola nad Stijenom, izgrađena 691. godine u Jeruzalemu. Imao je unutrašnji nadsvođeni prostor, kružnu kupolu i koristio je ponavljajuće dekorativne šare (arabesku).
Aja Sofija u Istanbulu je uticala na islamsku arhitekturu. Kada su Osmanlije osvojili Carigrad od Bizanta, baziliku su pretvorili u džamiju (sada muzej) i pripojili elemente bizantijske arhitekture u svoja nova djela (naprimjer kupole). Aja Sofija je također služila kao uzor za mnoge osmanske džamije kao što su Šehzada džamija, Sulejmanije džamija i Rustem pašina džamija.
Perzijska arhitektura
lijevo|mini|250p|Kraljeva džamija u [[Isfahanu u Iranu]] Jedna od prvih civilizacija koja se upoznala sa islamom i koja ga je primila još za vrijeme prvih generacija muslimana je Perzija. Prijestolnica sasanidskog carstva Ktesifon, u 7. vijeku se nalazila istočno od rijeka Tigris i Eufrat. Zbog blizine, islamski arhitekti nisu samo posuđivali, nego i prisvajali tradiciju vojnički osvojenog Perzijskog carstva.
Islamski arhitekti su mnogo toga posudili iz perzijske arhitekture i često se može zvati nastavak i dalji razvoj i evoluiranje perzijske arhitekture.
Mnogi gradovi kao naprimjer Bagdad, su zasnovani na gradovima kao što su Firuzabad u Perziji. Ustvari, poznato je da su dva dizajnera koja je abasidski halifa Al-Mansur zaposlio da osmisle izgled grada, bili Naubakht (نوبخت), biviši perzijski zoroastrijanac i Mašallah (ماشاء‌الله), bivši jevrej iz iranskog grada, Horasan.
Maurska arhitektura
mini|250p|desno|Unutrašnjost Abd-ar-Rahmanove džamije Izgradnja Velike džamije u Kordobi je započela 785. godine i označava početak islamske arhitekture na Pirinejskom poluotoku i Sjevernoj Africi za vrijeme vladavine Maura). Džamija je poznata po svojim upadljivim lukovima. Maurska arhitektura je dosegla svoj vrhunac sa izgradnjom Alhambre, veličanstvene palate-tvrđave u Granadi koja zrači sa otvorenošću i svježinom unutrašnjosti ukrašene crvenom, plavom i zlatnom bojom. Zidovi su ukrašeni sa motivima prirode, posebno lišća, arapskim natpisima i arabeskom. Zidovi su također obloženi keramikom.
Čak i nakon završetka Rekonkiste, islamski stil je još dugo uticao na arhitekturu Španije. Interesantno je da su Španci u Srednjem vijeku koristili Mudejar stil, koji je ustvari imitacija stila islamske arhitekture. Jedan od najboljih primjera maurske arhitekture je Alkazar u Sevilji.
Timurska arhitektura
mini|lijevo|250p|Registan je mješavina utjecaja sve tri škole
Osmanlijska arhitektura
mini|desno|250p|[[Džamija sultana Ahmeda|Plava džamija u Istanbulu]] Arhitektura Osmanlijskog carstva je u cjelini specifična i drugačija od ostalih, posebno kada je u pitanju izgradnja džamija u stilu Mimara Sinana, kao Sulejmanije džamija iz 16. vijeka. Gotovo 500 godina, Bizantska arhitektura je uticala na izgradnju crkvi kao što je Aja Sofija, koja je poslužila kao primjer za mnoge osmanlijske džamije kao što je Šehzada džamija, Sulejmanije džamija i Rustem pašina džamija.
Osmanlije su dostigle najviši stepen arhitekture u islamskim zemljama. Oni su posjedovali tehnike izgradnje nepreglednog unutrašnjeg prostora ograničenog "bestežinskom", ali masivnom kupolom, i uspjevali su napraviti perfektan sklad između unutrašnjeg i vanjskog prostora, kao i sklad tame i svjetlosti. Islamska religiozna arhitektura se sastojala od izgradnje jednostavnih zgrada sa prostranom dekoracijom, sve dok je nisu preobrazile Osmanlije kroz novi dinamični arhitektonski izražaj koji se ogledao u izgradnji lukova, kupola, polukupola i stubova. Džamije, koje su bile male i mračne prostorije sa zidovima pokrivenim arabeskama, su preobražene u svetište estetike i tehnološke ravnoteže, oplemenjene elegancijom i sa nagovještajem dotad neviđene superiornosti.
Fatimidska arhitektura
U arhitekturi, Fatimidi slijede tehniku Tulunidske dinastije i koriste slične materijale, ali su veliki dio toga sami razvili. U Kairu, njihova prva džamija je bila Al-Azhar džamija, osnovana zajedno sa gradom (969-973), koja je zajedno sa obližnjom visokoobrazovnom ustanovom (Al-Azhar univerzitet), postala duhovni centar za Ismailite. Džamija Al-Hakima (996-1013), važan primjer fatimidske arhitekture i arhitektonskog ukrašavanja, je odigrala važnu ulogu u fatimidskoj ceremoniji koja naglašava vjersku i političku ulogu fatimidskog halife. Pored detaljnih pogrebnih spomenika (mezarja), ostale opstale fatimidske građevine uključuju džamiju Al-Akmar (1125.) kao i grandioznu kapiju od zidina Kaira izgrađenu od strane moćnog fatimidskog emira i vezira Badr al-Džamalija (1073-1094).
Al-Hakim džamija (990-1012), renovirana od strane Dr. Sjedna Muhammeda Burhanuddina (vođu Davudi Bohra zajednice) i Al-jame-al-Akmar, poznatog po fatimidskoj filozofiji i simbolici i po tome što je ponovo oživio tu arhitekturu.
Arhitektura Memluka
mini|250p|lijevo|Kompleks emira Kurkumas
Vladavina Memluka (1250-1517) označila je cvjetanje islamske umjetnosti koja se najviše primijeti u starom Kairu. Njihova pobožnost se najviše ogleda u velikim religioznim kompleksima ali i u umjetničkim djelima. Zbog svog religijskog zanosa postali su zaštitnici arhitekture i umjetnosti. Također pod njihovom upravom procvjetla su i trgovina i agrikultura, a Kairo je postao jedan od najbogatijih gradova Bliskog Istoka ali i centar umjetničkih i intelektualnih djelovanja. Zbog ovoga je po riječima Ibn Halduna Kairo postao "centar svemira i bašta svijeta". Memluci su koristili rad u drvetu i tačkaste svjetlosne efekte u svojim zgradama. Dobar primjer toga su prekrasni svodovi, palače, i munare koje postoje po čitavom Kairu.
Historija se dijeli na dva perioda, odnosno dvije dinastije: Bahri Memluci (1250-1382) i Burji Memluci (1382–1517). Bahri Memluci su porjeklom od Kipčak Turaka iz južne Rusije, a porijeklo Burji dinsatije je Kakuzijsko-Circazijsko.
mini|250p|desno|Džamija sultana Hasana Pod vlašću Baibarovog saveznika i nasljednika Kala’una (1280–1290), započeo je patronat javnih i vjerskih temelja gdje su bile uključene medrese, mauzoleji, munare i bolnice. Takvi kompleksi ne samo da bi osiguravali bogatstvo patrona nego bi i ovjekovječili njegovo ime, što je oboje bilo ugroženo pravnim problemima oko nasljedstva i konfiskacijom imovine. Osim Kala’unovog kompleksa druge važne akvizicije sultana Bahri Memluka uključuju i ona od al-Nasir Muhammada (1295–1304) i Hasanov kompleks (započet 1356).
Sultani Burji Memluka su slijedili umjetničku tradiciju svojih Bahri prethodnika. Memlučke tkanine su bile iznimno cijenjene u međunarodnoj trgovini. U arhitekturi su i dalje favorizirali temelje javnih i vjerskih objekata. Najznačajnija akvizicija ranog Burji perioda u Egiptu uključivala je komplekse koje su izgradili Barkuk (r. 1382 – 1399.), Faraj (r. 1399–1412), Šejh Mu’ayyad (r. 1412–1421), i Baibars (r. 1422–1438).
U istočnim mediteranskim provincijama, unosna trgovina tkaninama izmađu Irana i Evrope omogućila je oživljavanje ekonomije. Značajne su bile i komercijalne aktivnosti hadžija na ruti između Mekke i Medine. Velika skladišta, poput Han al-Kadi (1441.), su podizana da bi zadovoljila zahtjeve trgovine. Ostali javni temelji u regiji su uključivali džamije Aqbugha al-Utrush (Aleppo, 1399–1410) i Sabun (Damask, 1464.) i medresu Jaqmaqiyya (Damask, 1421.).
U drugoj polovini 15. vijeka umjetnost je procvala pod patronatom Qa’itbay (r. 1468–1496), najvećim vladarom kasih memlučkih sultana. Tokom njegove vladavine svetišta u Mekki i Medini su značajno obnovljena. Najznačajniji gradovi su bili preplavljeni trgovačkim kućama, religijskim objektima i mostovima. U Kairu na Sjevernom groblju se nalazi Qa’itbay kompleks koji je najpoznatije i najcjenjenije djelo ovog perioda.
Gradnja se nastavljala i za vrijeme posljednjeg memlučkog sultana, Qansuh al-Ghawri (r. 1501–1517) koji je podigao i vlastiti kompleks (1503-1505) ali konstrukcijske metode su odražavale finansijsko stanje zemlje. Iako je memlučko carstvo ubrzo postalo dio Osmanskog carstva (1517), vizualna kultura memluka je nastavila inspirisati Osmanlije i ostale islamske umjetničke tradicije.
Mogulska arhitektura
mini|250p|[[Tadž Mahal u Agri, izgrađen od Šah Džehana kao mauzolej za njegovu suprugu, predstavlja vrhunac mogulske islamske arhitekture u Indiji i jedna je od najznamenitijih građevina u svijetu.]]
Još jedan karaterističan podstil islamske arhitekture je arhitektura Mogulskog carstva u Indiji u 16. vijeku koja predstavlja spoj perzijskih i hinduističkih elemnata. Mogulski vladar Akbar Veliki je 1500ih izgradio kraljevski grad Fatehpur Sikri, udaljen 42 kilometra od Agre.
Sino-islamska arhitektura
mini|200p|lijevo|[[Velika Xi'anova džamija, Kina]] desno|Velika džamija u Tongksinu, Ningksenija|mini|200p mini|desno|200p|Turpan džamija mini|desno|250p|Velika Djenné džamija u [[Maliu je odličan primjer Sudansko-Sahelianskog arhitektonskog stila]] lijevo|Niujie džamija u Beijingu|mini|200p
Prva kineska džamija je podignuta u 7. vijeku u vrijeme Tang dinastije u mjestu Xi'an. Velika džamija Xi'ana čije sadašnje zdanje potiče još iz doba Ming dinastije ne odražava glavne karakteristike koje se često povezuju sa tradicionalnim džamijama. Zapravo slijedi tradicionalnu kinesku arhitekturu. Džamije u zapadnoj Kini imaju više elemenata zajedničkih sa džamijama u ostatku svijeta. Džamije zapadne Kine mnogo češće uključuju munare i kupole, dok džamije u istpčnoj Kini mnogo češće podsjećaju na pagode.
Značajna karakteristika Kineske arhitekture je naglašavanje simetrije koja se veže za osjećaj raskoši. Ovo se odnosi na sve, od palata do džamija. Jedan značajan izuzetak je dizajn bašte koji ima tendenciju asimetrije istaknute što je to više moguće. Kao u kineskom okomitom slikarstvu, glavni princip koji naglašava kompoziciju bašte je dozvoliti vakifu da uživa u bašti bez pravila kao u samoj prirodi.
Kineske džamije mogu biti građene crvenom ili sivom ciglom ali drvene konstrukcije su najčešće jer su one najotpornije da izdrže zemljotrese. Međutim potpuno su neotporne na požare. Krov tipične kineske građevine je zaobljen; postoje striktne klasifikacije tipa zabat koje se mogu uporediti sa klasičnim redom evropskih kolona.
Većina džamija imaju određene zajedničke karakteristike, ali kao i u drugim regionima kineska islamska arhitektura odražava lokalnu arhitekturu. Kina je poznata po svojim prekrasnim džamijama koje odražavaju dvorce. Ipak u zapadnoj Kini džamije podražavaju one sa Bliskog Istoka sa visokim vitkim munarama i kupolastim krovovima. U sjeverozapadnoj Kini postoji kombinacija istočnjačkog i zapadnjačkog stila. Džamije imaju sjajne krovove u budističkom stilu iza zazidanih bašta u koje vode ulazi sa lučnim nosačima prema minijaturnim kupolama i munarama. (vidi Bejtullahova džamija).
Afro-islamska arhitektura
Islamska osvajanja Sjeverne Afrike su rezurtirala razvojem islamske arhitekture u tom području koja uključuje i slavnu Kairsku Citadelu.
Južno od Sahare islamski utjecaj je uzrokovao značajan razvoj arhitekture u Kraljevstvu Gana. Na području Kumbi Saleha mještani su živjeli u kupolastim barakama ali su trgovci imali kamene kuće. Sudansko-Sahelianska arhitektura se prvobitno javila u dva grada Djenné i Timbuktu. Sanskorska džamija u Timbuktu koja je sagrađena od blata i iverice je po stilu slična Velikoj Djenné džamiji. Razvoj kraljevine na zapadno-afričkom priobalnom području je za rezultat imao arhitekturu baziranu na drvetu. Slavni grad Benin kojeg je uništila kaznena ekspedicija je u stvari bio veliki kompleks kuća napravljenih od blata i prekrivenih većinom palminim lišćem. Palata je imala red ceremonijalnih soba i bila je ukrašena bronzanim pločama.
Tumačenje
Arapska kaligrafija služi da poboljša i proširi interijer građevine ispisujući citate iz Kur'ana. Islamska arhitektura se čestzo naziva "arhitektura iza vela" zato što prava ljepota leži u unutrašnjem prostoru (dvorišta i prostorije) koji nije vidljiv sa vanjske strane. Nadalje, upotreba veličanstvenih oblika kao što su velike kupole, visoke munare i prostrani vrtovi namjenjena je isticanju i izraćavanju moći.
Oblici
mini|250p|desno|Interijer Abd-ar-Rahmanove džamije u [[Córdoba (Španija)|Kordobi.]]
U raznim dijelovima islamskog svijeta razvili su se razni oblici islamske arhitekture. Značajni arhitektonski tipovi uključuju rane Abasijske građevine, džamije T-tipa i džamije sa centralnom kupolom iz Anatolije. Novac od nafte u 20. vijeku je doveo do izgradnje velikog broja džamija po dizajnu modenih arhitekata.
Džamije arapskog plana ili hipostila su najraniji tipovi džamija koje je započela Dinastija Emevijja. Ove džamije imaju oblik kocke ili pravougaonika sa uključenom baštom i pokrivenim područjem za molitvu. Historijski gledani, zahvaljujući toploj mediteranskoj klimi dvorište je služilo za prihvatanje velikog broja džematlija tokom namaza petkom, džume-namaza. Većina ranih džamija hipostila imaju ravne krovove iznad područja za molitvu zbog čega su se morali koristiti brojni stubovi za podržavanje stropa. Jedna od najznačajnijih džamija ovog tipa je Velika džamija u Kordobi u današnjoj Španiji čiji strop podržava preko 850 stubova. Ove džamije često imaju vanjske arkade koje omogućavaju posjetiocima uživanje u hladu i sklanjanje od sunca. Džamije s arapskim planom su većinom građene u doba Umajjada i Abasija. Ove džamije su zamjenjene drugim, prvenstveno jer njihova jednostavnost nije dopuštala daljnji razvoj.