Manihejstvo
Manihejska gnoza
Manihejstvo je prvenstveno gnoza i, kao takav, predstavlja dio gnostičke struje. Za razliku od drugih osnivača sekti, Mani je pokušao stvoriti univerzalnu, pristupačnu religiju, ne ograničavajući se na ezoterična učenja nametnuta isključivo posvećenicima. Prepoznao je vrijednosti nekih ranijih religija, ali je smatrao da one nisu potpune. S druge strane, on je izjavio da njegova Crkva uključuje ono što je osnovno u svim svetim knjigama i u svoj mudrosti: „Kao što se rijeka spaja s drugom rijekom da bi formirala jedan moćni tok, tako su u mojim Knjigama stare knjige sakupljene, u njima sakupila se velika Mudrost, kakve nije bilo među ljudima koji su do sada živjeli. " Mani pridaje veliki značaj Isusu i usvaja njegovu ideju o parakletu, teoriju o transmigraciji duša posuđuje iz Indije, ali u najvećoj mjeri preuzima centralne iranske ideje, posebno ideju o dualizam Svetlost-tama, kao i eshatološki mit. Sinkretizam je bio karakterističan sindrom tog doba. U Manijevom slučaju, on je bio i taktička potreba. Želio je da se njegova Crkva širi s kraja na kraj Perzijskog carstva. Stoga je bio primoran da koristi vjerski jezik koji je bio dostupan i istočnim i zapadnim područjima. I pored svega, uprkos naizgled heterogenim elementima, manihejstvo ima unutrašnje jedinstvo moćne i, iznad svega, originalne kreacije. Pošto je to bila univerzalna religija, poput budizma i kršćanstva, manihejstvo je moralo biti, kao i te dvije Crkve, misionarska religija. Prema Maniju, propovjednik je dužan da "neprestano luta svijetom, propovijedajući učenja i vodeći ljude ka Istini". Za manihejstvo se može reći da je "religija knjige". Kako bi izbjegao nesuglasice i hereze koje su potresle zoroastrizam, budizam i kršćanstvo, sam Mani je redigirao sedam rasprava koje čine kanon. Izuzev prve, Šabuhragan, koju je napisao na srednjopersijskom jeziku, ostale su pisane na sirijskom i istočnoaramejskom jeziku. Veoma malo je sačuvano iz tog ogromnog opusa i to samo u obliku prijevoda, no brojnost i raznolikost jezika na kojima su ti fragmenti stigli do nas ukazuju na to da je manihejsko učenje imalo uspjeha kao nijedno prije njega. Kao u svim gnosama, a isto tako je i u sankhja – jogi i budizmu, put ka oslobođenju vodi kroz dosljedno ispitivanje ljudske uslovljenosti. Zbog činjenice da živi na ovoj zemlji, to jest da egzistira inkarniran, čovjek pati, što će reći da je on žrtva Zla. Oslobođenje se može se postići samo kroz gnosu, jedinu pravu nauku, onu koja donosi spasenje. U skladu sa gnostičkom doktrinom, Kosmos kojim vlada to Zlo ne može biti djelo transcendentnog i dobrog Boga, već isključivo njegovog protivnika. Postojanje svijeta podrazumijeva, dakle, jedino prethodno, prekosmičko stanje, baš kao što patetična i griješna ljudska uslovljenost podrazumijeva prvobitno stanje blaženstva. Ono što je najvažnije u manihejskoj doktrini moguće je rezimirati u dvije formule: dva principa i tri trenutka. Međutim, te dvije formule predstavljaju također i osnov iranske postgatičke religioznosti. Stoga bi se moglo reći da manihejstvo predstavlja iransko izražavanje gnose u sinkretističkoj epohi. S jedne strane, Mani je nanovo interpretirao neke tradicionalne iranske koncepcije, s druge, on je u svoj sistem integrisao brojne elemente raznovrsnog porijekla (indijske, judeo-hrišćanske i gnostičke). Vjernicima manihejstvo nije pružalo samo pouke i soteriološke metode, već je ono, pored toga i prije svega, za njih predstavljalo totalnu i apsolutnu nauku. Spasenje je neminovna posljedica gnose. Spoznaja je isto što i anamneza: posvećeni vidi sebe kao česticu svjetlosti, vidi, dakle, svoju božansku prirodu, jer između Boga i duša postoji jedinstvo. Neznanje je rezultat miješanja duha i tijela, duha i materija. No, za Manija, kao i za druge gnostičke učitelje, spasonosna gnosa je sadržala i znanje tajne (ili zaboravljene historije kosmosa). Posvećeni će biti izbavljen, jer je on upućen u porijeklo Univerzuma, u uzrok zbog kojeg je čovjek stvoren, u metode koje koristi Vladar Tame, kao i u kontrametode koje je razradio Otac Svetlosti. Naučno objašnjenje nekih kosmičnih fenomena, a posebno mjesečnih mijena, ostavljalo je snažan utisak na savremenike. U stvari, u velikom kosmogonijskom i eshatološkom mitu koji je razradio Mani, Priroda i Život igraju značajnu ulogu: drama duše se odražava na morfologiju i sudbinu života u cjelini.