cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Historija Izraela i Palestine
Uspon i pad Bizanta
frame|desno|Podni mozaik Konstantinove bazilike Rođenja Isusova, Betlehem (4. st.). Na mozaiku je vidljiv grčki natpis ΙΧΘΥΣ ihthys = "riba", što je akronim za: "Isus Krist - Božiji Sin Spasitelj"). Dolaskom na vlast cara Konstantina I. (306.-337.) i njegovim Milanskim ediktom kojim se kršćanstvo proglašava dozvoljenom religijom (lat. religio licita), počinju se mijenjati i prilike u ovim krajevima, posebno nakon Konstantinove pobjede nad njegovim suvladarom na Istoku, Licinijem (oko 325.). Prema izvještajima Euzebija, biskupa u Cezareji i savremenika Konstantinova, bila je velika uloga Konstantinove majke Helene (u nekim krajevima se naziva i Jelena), koja je potakla svoga sina na približavanje kršćanstvu.
mini|200p|lijevo|Justinijanova bazilika u Betlehemu. Pod tim uticajem, već u 4. st. u Jerusalemu nastaje bazilika Svetog groba na mjestu Kalvarije i Isusovog groba, u Betlehemu je izgrađena bazilika Rođenja Isusova], a nastaju svetišta i u drugim krajevima. U sve većem broju ove krajeve obilaze kršćanski hodočasnici što dovodi do sve većeg ekonomskog napretka. Pored toga, hodočasnici često ostavljaju i pisane izvještaje o svojim putovanjima, koji su do danas dragocjeni izvori znanja o prilikama tog vremena.
Istovremeno, Židovi, koji su 135. godine protjerani iz Jerusalema, sada za vrijeme praznika smiju posjetiti ovaj grad, koji ponovo nosi svoje staro ime. U Galileji, posebno u gradu Tiberijadi cvate rabinska škola u kojoj je standardiziran vokalizirani tekst hebrejske Biblije. Kroz bizantsko razdoblje vođe Židova su nosili naslov patrijarh. Iz toga doba su sačuvane brojne sinagoge, kako u Galileji (u Kafarnaumu, Katzrinu, Korozainu, Tiberijadi, Seforisu, Baramu), tako i u Samariji (kao ona u Bet Alfi, s lijepim mozaikom), i u Judeji (npr. u En Gediju).
mini|300p|desno|Sinagoga u Kafarnaumu (4.-5. st.). Novi, ali i posljednji veliki zamah bizantske vlasti u ovim krajevima nastaje u vrijeme cara Justinijana I. (527.-565.). On je putem jedinstvene religije, kršćanstva, želio ujediniti svoje veliko i raznoliko carstvo, te je zabranio i teško progonio svaki poganski kult. Od toga trenutka mijenja se i položaj Židova. Ne samo da su im bila ograničena dotadašnja prava, nego im je bilo zabranjeno koristiti hebrejski jezik u sinagogama. Još je gore bilo Samarijancima koji su zbog toga poduzimali ustanke, ali i prave osvete protiv kršćana na području Samarije. U skladu s takvom Justinijanovom politikom išla je i nova izgradnja velikih crkava i dogradnja starih, a na čitavom Bliskom istoku su brojni ostaci građevina, keramike i novčanica iz tog doba.
Dok je Bizantsko carstvo bilo zaokupljeno građanskim ratovima i odbranom granica od Slavena i Avara, perzijski vladar Kosrov II. Parviz iz dinastije Sasanida osvaja 614. Jerusalem, a potom i Egipat. Tom prilikom su porušene sve crkve, osim one u Betlehemu. Bizantski car Heraklije (610-641.) uspijeva 627. godine povratiti izgubljena područja.
Ipak, Bizantsko carstvo, razgrađeno i unutrašnjim nezadovoljstvom zbog prevelikih davanja i nerazumijevanja mjesne semitske kulture neće više na ovom području obnoviti svoju moć.
Razdoblje arapskih osvajanja i krstaških ratova
Drugi Muhamedov nasljednik, kalif Omar (arap. Umar ibn al-Khattab) nastavlja s osvajanjima ovih dijelova Bizantskog Carstva. 636. godine u bici kod Jarmuka arapske snage se pokazuju jačim od bizantskih koje se naglo počinju povlačiti. Slijedi sedmomjesečna opsada Jerusalema, nakon koje, prema kasnijim svjedočanstvima, jerusalemski patrijarh Sofronije daje Omaru ključeve grada.
Omajadi i Abasidi
Čitavo područje današnjeg Izraela i Palestine ostalo je pod neprekidnom muslimanskom vlašću više od 4 vijeka, sve do 1099. godine.
Vlast Omajada
mini|200px|desno|Kupola nad Stijenom, Jerusalem (7.-8. st.). Peti kalif, Muavija I. (661-680.), obično se smatra začetnikom dinastije Omajada koja je do 750. vladala uglavnom iz Damaska. U njihovo doba doseljava se sve više Arapa u ova područja, iz upotrebe nestaje grčki jezik, a potom i aramejski, a počinje se koristiti arapski. Od sada se ovdje uz, Židove i kršćane, nalaze i muslimani, no trebalo je više od stotinu godina da bi stanovništvo postalo većinski muslimansko.
Čitavo vrijeme omajadske vlasti označeno je blagostanjem, jer je i ovo područje, zbog blizine Damaska, imalo koristi od velikih osvajanja koja su doprla sve do Španije.
691. godine podignuta je znamenita Kupola nad Stijenom u Jeruzalemu, a gradi se i na drugim mjestima. Posebno je poznata omajadska Hišamova palača u Jerihonu.
Vlast Abasida
Takvo stanje će biti prekinuto početkom 11. st. upadima Seldžuka i vlašću Fatimida iz Kaira. I dok je kod ovih posljednjih uglavnom prevladavao stav tolerancije prema Židovima i kršćanima, te su neki zauizmali i važne položaje u državi, bilo je i izuzetaka, među kojima je najpoznatiji tzv. "Ludi Kalif", Al-Hakim bi-Amr Allah koji je 1009. uništio baziliku Svetog groba u Jerusalemu. Njegovi nasljednici su nastavili prethodnu politiku, no 1076. Jerusalem zauzimaju Seldžuci, neprijateljski raspoloženi prema kršćanima, što je bio jedan od povoda Prvog krstaškog rata.
Krstaško razdoblje
desno|mini|200p|Detalj kapitela iz krstaške crkve Navještenja; "Isus hoda po moru" (Nazaret, 11.-12. st.). Prvi krstaški rat su poveli, na poziv pape Urbana II. iz 1095., francuski, flandrijski i normanski velikaši. Krenuli su u augustu 1096., a predvodiili su ih Godfrid Bouillonski i njegov brat Baldovin. Već 1098. osvajaju Edesu, na jugoistoku današnje Turske, a odande se spuštaju prema jugu. 1099. godine, nakon dugotrajne opsade i više bezuspješnih pokušaja, uspijevaju ući u Jerusalem. Nakon osvajanja čitavog područja, osnivaju nekoliko krstaških država. To su: Grofovija Edesa i Prinčevina Antiohija (na pograničnom prostoru između današnje Turske i Sirije, Grofovija Tripoli (u današnjem Libanonu) i, naravno, Jerusalemsko Kraljevstvo.
lijevo|mini|200p|Ulazna vrata u krstašku utvrdu u Cezareji Primorskoj (Izrael, 11.-12. st.). Usto, postojalo je već odranije armensko kraljevstvo Cilicija, također u jugoistočnoj Turskoj, koje u ovo doba stvara snažne veze sa Zapadom. Samo Jerusalemsko Kraljevstvo je imalo više vazalskih država, među kojima su najznačajnije: Prinčevina Galileja, Grofovija Jafe i Aškelona, Kneževina Transjordanija i Kneževina Sidona.
1187. godine, u bici kod Hatinskih rogova, nedaleko od Galilejskog jezera, odvila se presudna bitka između krstaške i muslimanske vojske. Muslimane je predvodio Saladin, koji od toga trenutka počinje vladati Jerusalemom.
desno|mini|200p|Utvrda Ivanovaca (Hospitalaca) u Akriju (Izrael, 12.-13. st.). Krstaška vlast će ostati na ovim prostorima sve do 1291. kada pada i posljednja njihova utvrda u Akriju ili Akku.
Uprkos razmjerno kratkotrajnoj vlasti, tek nekih 100-200 godina, krstaši su u ovim krajevima ostavili zamjetna umjetnička djela, a to posebno vrijedi za graditeljstvo. Odmah po dolasku u Jerusalem obnovili su i dobrim dijelom nanovo izgradili baziliku Svetog groba, obnovili Dvoranu Posljednje večere, počeli su s izgradnjom velike crkve u Nazaretu, kao i niza ostalih crkava, a sve u stilu prelaska iz romanike u gotiku. Usto, izgradili su čitav niz utvrda, poput Cezareje, Akrija, Belvoira i Montforta. Njihova prisutnost je vidljiva i u obnavljanju gradskih ulica, posebno u Jerusalemu.
U krstaškim pohodima učestvovali su i neki poznatiji evropski vladari. Bio je ovdje engleski kralj Ričard Lavljeg Srca i francuski kralj Luj IX.
Vlast Ajubida i Mameluka
mini|200p|lijevo|Ulaz u Pamučarski suk (Suq al-Qattanin) u Jerusalemu, bazar što ga je 1336. dao obnoviti mamelučki upravnik Sirije. Peti krstaški rat je trebao s egipatske strane dovesti krstaše do Jerusalema, no završio je porazom kod Damiette 1217. Šesti krstaški rat, što ga je 1228. poveo Fridrik II. doveo je do kratkotrajne premoći nad Ajubidima. Bila je dovoljna samo vijest o brojnosti i moći Fridrikove vojske, da mu ajubidski sultan Al Kamil ugovorom preda Jerusalem, Betlehem i Nazaret. Ipak, nesloga među krstašima i poziv što su ga Ajubidi uputili jednom mongolskom plemenu, doveli 1244. su do ponovnog pada ovih mjesta, a Jerusalem su Mongoli tako razrušili da u njemu više nisu mogli živjeti ni kršćani ni muslimani. Pod dojmom tog pokolja kreće Sedmi krstaški rat pod vodstvom francuskog kralja Luja IX. No ova krstaški pohod je postigao samo to da su Ajubidi dodatno oslabljeni, a njihovo mjesto kao vladari ovih prostora su preuzeli Mameluci.
mini|250p|desno|Klaustar nekadašnjeg franjevačkog samostana na brdu Sion, uz Dvoranu Posljednje večere u Jerusalemu (14. st.). 1250. Mameluci, turske sluge Ajubida, preuzimaju vlast u Kairu, pa tako i na području Palestine. Krstaši pridobijaju na svoju stranu Mongole, koje kroz sljedećih deset godina napadaju Mameluke, no s nikakvim uspjehom, sve do bitke kod Ain Džaluta, gdje su 1260. Mameluci potukli i Mongole i Krstaše. 1291. mamelučki sultan Halil napada grad Akri, središte krstaškog kraljevstva, u kojem su različite evropske nacije bile u međusobnoj svađi. Mameluci osvajaju Akri, te za razliku od plemenitog Saladina, izvršavaju teški masakr nad stanovništvom, a mnoge prodaju u roblje. Time i prestaje postojati krstaško kraljevstvo na kopnu, a zadržat će se još na Kipru. U ovom razdoblju su se promijenile razne administrativne podjele ovog područja. Tako je krajem 14. st. Sirija bila podijeljena u pet okruga, od kojih je jedan bila Palestina, a uključivala je Jerusalem (kao glavni grad), Ramlu, Aškelon, Hebron i Nablus, dok je okrug Hauran bio na sjeveru, s glavnim gradom Tiberijadom.
U 13. st., a posebno u 14. st. zapadnjačka prisutnost se na ovim prostorima ogleda u djelovanju franjevaca, koji se ubrzo nastanjuju uz Dvoranu Posljednje večere.
14. st. bilo je i vrijeme obnove, posebno je to vidljivo građevinama koje su tada nastale ili obnovljene, poput Pamučarskog suka (bazara) u Jerusalemu. Ipak, početak 16. st. donio je pogoršanje ekonomskog položaja, a osmanlijski Turci preuzimaju vlast nad čitavim Istokom.
Osmanlijsko Carstvo (1517-1918.)
mini|250p|desno|Damaščanska vrata u Jerusalemu, prva polovina 16. st. 1517. godine osmanlijski Turci osvajaju Egipat, pa tako i ovo područje, u vrijeme sultana Selima I. Čitav prostor današnjeg Izraela i Palestine pripao je Damaščanskom vilajetu i tako je ostalo sve do 1660. godine. Selima je naslijedio njegov sin Sulejman I. Veličanstveni (1520-1566.) koji je znatno pridonio razvoju ovih krajeva. Posebno je njegova zasluga uređenje Jerusalema, kojeg je dao nanovo opasati zidinama. Usto, izgradio je i više lijepih gradskih vrata, kao i niz fontana na gradskim ulicama.
mini|250p|lijevo|Džamija "Al-Džazar" u Akku, Izrael. Dao ju je izgraditi upravnik Akka, Muhamed paša Al-Džazar, porijeklom iz [[Bosna i Hercegovina|Bosne, nakon što je pobijedio Napoleona. Građena je od 1800. do 1814.]] Franjevci koji su se tada našli izvan zidina bili su prisiljeni napustiti Dvoranu Posljednje večere, no nastavili su čuvati ostala svetišta, često skupa s pravoslavnim kršćanima. Tada, polovicom 16. st. vođa franjevaca u Svetoj zemlji je bio Dubrovčanin Bonifacije Drkolica, koji je diplomatskom vještinom, ali i poznanstvom s lokalnim upravnikom Jerusalema, porijeklom iz Bosne, uspio sačuvati pa i obnoviti mnog sveta mjesta. Tako je obnovio i baziliku Svetog groba.
I druga mjesta, izvan Jerusalema, doživljavaju razdoblje procvata, posebno u 17. i 18. st. Razvijaju se gradovi Jafa, Ramle, Akri ili Akko.
U 19. st. ovo područje se obično u službenoj korespondenciji naziva Arz-i Filistin (Zemlja Palestina), a postaje predmetom mnogih međunarodnih sporazuma. Posebno se to odnosi na Bečki i Berlinski kongres, gdje se obično spominje pod imenom "Pitanje svetih mjesta" ili "Istočno pitanje". Pojedine evropske države su time postale zaštitnice kršćana u Svetoj zemlji.
Za sultana Abdul Hamida II. (1876-1909., zbog stalne podrške što su je Rusija, Velika Britanija i Francuska pružale gubitku turskog teritorija na Balkanu, Osmanlijsko carstvo traži svoga saveznika u Njemačkoj. Tada je sultan 1898. u Jerusalemu ugostio njemačkog cara Vilima II. (1888-1918.), gdje je Njemačkoj poklonio više zemljišta za izgradnju crkava. Taj savez će Abdul Hamidovog brata, Mehmeda V., koji ga je i svrgnuo s prijestolja, uvesti u Prvi svjetski rat na strani Centralnih sila. Ta će odluka dovesti, ne samo do propasti Osmanlijskog carstva i turske moći, nego i do velikih promjena na prostoru Izraela i Palestine.
Historija od Prvog svjetskog rata
Tom se problematikom detaljnije bave članci: Uspostava i historija države Izrael i Bliskoistočni sukob.
Južna Hercegovina
mini|251x251piksel|Navodne granice [[Hercegovina|Hercegovačke regije.]] Južna Hercegovina ili Donja Hercegovina je mikroregija u Hercegovini. Prostor ove regije je dio Hercegovine koji se nalazi južnije od Mostar a, a prati obale rijeke Neretve. Ova mikroregija je važna za Bosnu i Hercegovinu jer je to jedini dio države koji ima izlazak na more u vidu Neumske rivijere od oko 25 km. Glavne općine ove regije su:
Džamija Sepetari
mini|Džamija Sepetari Džamija Sepetari nalazi se u naselju Sepetari u Tuzli.
Historija
Izgradnja džamije započeta je 1997. godine, a svečano otvorenje je upriličeno 2010. godine. Gradnju ove džamije najvećim dijelom su pomogli džematlije naselja Sepetari, Kolovrat i Križani. Do tada u ovom džematu nije bilo džamije pa se vjerski život ovog džemata odvijao kroz Bijelu džamiju u džematu Slavinovići.
Sarajevo u prahistorijsko doba
Današnje Sarajevo ima dugu i bogatu historiju koja datira iz kamenog doba. Tokom paleozoika nije bilo ljudi u regionu, iako su pronađeni ostaci prastarih životinja, poput stare vrste medvjeda, pećinskog medvjeda. Iskopavanje tog perioda nikada nije bilo veoma opširno, i ako je područje Sarajeva zaista bilo naseljeno tokom perioda paleozoika, stanovnici su vjerovatno bili neandertalci.
Neolit
Tokom neolita, područje Sarajeva je bilo dom Butmirske kulture. Ti ljudi su živjeli u Butmiru, naselju u blizini Ilidže, glavnom predgrađu Sarajeva. Područje je bogato kremenom, koji je osnovno sredstvo za pravljenja oruđa i oružja, i nema sumnje da je bilo privlačno nekadašnjem čovjeku, kao što je bila rijeka Željeznica koja teče tim dijelom grada.
Butmirska kultura je poznata po svojoj keramici. Jedinstvena i umjetnička, jedna je od glavnih razloga zašto su danas butmirski ljudi poznati kao neponovljiv narod. Senzacionalna otkrića krajem 19. vijeka su dovela do održavanja međunarodnog kongresa arheologa i antropologa u Sarajevu sljedeće godine. Sav iskopani materijal se može pronaći u Zemaljskom muzeju Bosne i Hercegovine.
Bronzano i željezno doba
Butmirska kultura je iščeznula oko 2400. p. n. e., vjerovatno pokorena sljedećim značajnim stanovnicima Sarajeva, Ilirima, koji su imali nekoliko važnijih naselja u regionu, najviše oko rijeke Miljacke i sarajevske kotline. Najznačajniji od tih je Debelo Brdo, u današnjem starom dijelu grada, gdje je bilo smješteno ilirsko utvrđenje kasnijeg željeznog doba. Brojne ilirske tvrđave su postojale i u drugim dijelovima grada, kao i na planini Trebević.
Iliri na području Sarajeva su pripadali plemenu Dezitijata, ratobornoj grupi koja je pružila zadnje otpore rimskoj okupaciji u vremenu od 6. do 9. godini, a slomio ju je car Tiberije, označavajući početak rimske uprave nad okolnim područjem.
Rimsko doba
Tokom rimske uprave, Sarajevo je bilo dio provincije Dalmacije. Glavni rimski putevi su prolazili kroz dolinu rijeke Miljacke, povezujući se sa bogatim obalnim gradovima Dalmacije i Jadranskim morem. Važnost ovih puteva je vidljiva kroz brojne rimske artefakte pronađene u Sarajevu. Na lijevoj strani Miljacke pronađene su rimske cigle i rimski natpisi koji su nagovještavali gradilište i obližnje gradsko kupatilo. Najveće naselje na tom području je svakako "Aquae S (Ilidža)" (vjerovatno Aquae Sulphurae) na tlu današnje Ilidže.
Marcel Proust
Valentin Louis Georges Eugène Marcel Proust poznatiji kao Marcel Proust, (Pariz, 10. juli 1871 - Pariz, 18. novembar 1922) bio je francuski romanopisac, kritičar i esejista. Najpoznatiji je po svom romanu U potrazi za izgubljenim vremenom (francuski "A la recherche du temps perdu") ranije objavljen kao "Sjećanje na prošlost", objavljen u sedam dijelova između 1913. i 1927. Književni kritičari i pisci ga smatraju jednim od najutjecajnijih autora 20. vijeka.
Biografija i književno stvaralaštvo
Rođen u bogatoj liječničkoj porodici, nježan i osjetljiv, od djetinjstva je obolio od astme, što je obilježilo čitav njegov život. Kao izobražen i profinjen mladić kretao se u mondenim građanskim, umjetničkih i aristokratskim krugovima, pisao i prevodio, posebno djela engleskog estetičara Johna Ruskina, koji je presudno utjecao na njegovo kasnije stvaralaštvo. Iz tog perioda potiču članci iz mladosti skupljeni pod naslovom Užici i dani 1896. i autobiografski roman Jean Santeuil, posthumno, 1952. Svoje glavno životno djelo pisao je desetak godna, u utrci s bolešću i smrću. U gotovo potpunoj osami i odustajanju od svih drugih djelatnosti nastalo je jedno od najosebujnijih i najvrjednijih djela svjetske književnosti, veliki ciklus romana pod zajedničkim naslovom U traganju za izgubljenim vremenom, 1913—27; njegovi dijelovi su: Put k Swannu, U sjeni procvalih djevojaka, Vojvotkinja de Guermantes, Sodoma i Gomora, Zatočenica, Bjegunica, i Pronađeno vrijeme. Ciklus od oko 3.200 stranica (u zavisnosti od izdanja) obuhvata period druge polovine 19. i početka 20. vijeka te Prvi svjetski rat, kao i teme koje su potresale francusko društvo tog doba (npr., Dreyfusova afera). Radnja se zbiva u ladanjskoj porodičnoj kući u gradiću Combrayu (u stvarnosti Illiers), u Parizu, u pokrajini, na normandijskoj obali, u Veneciji. Roman ima oblik esejiziranih memoara: to je zapravo fikcionalizirana i minucioznim analizama povezana kvaziautobiografija u kojoj su svi elementi uzeti iz stvarnosti, ali su stilizirani u smislu Proustove filozofije i estetike, u simbolističkom i impresionističkom duhu vremena. To veliko sintetsko djelo moguće je čitati na više načina: npr. kao balzacovsku studiju društvenih odnosa u doba propadanja aristokratije i uspona bogate građanske klase, smještenu većim dijelom u doba Dreyfusove afere. Poput Honoré de Balzaca, Proust teži sveobuhvatnosti i sintezi, predočava cijeli niz likova iz najrazličitijih društvenih sredina i njihove sudbine. Međutim djelo je, znakovito za ono doba, mješavina romana i eseja: autor prati svoje pripovijedanje psihološkim komentarima, kulturnohistorijskim reminiscencijama, estetskim digresijama i sentencioznim opservacijama. Cjelovitost prividno haotičnog i heterogenog teksta proističe iz kompozicije izgrađene na mreži isprepletenih leitmotiva kao u Wagnerovim operama, te mita o Vremenu kao dominantnoj nevidljivoj sili u čijem polju se oblikuju i rastaču bića i odnosi.
Proustove velike teme su korozija bića u protjecanju vremena, ljubomora i ljubav (heteroseksualna i homoseksualna), tjelesnost i determinacije psihe tijelom, nestalnost međuljudskih odnosa i nespoznatljivost stvarnosti, problematičnost identiteta i sebstva, snobizam i politička kultura i diplomatija uoči Prvog svjetskog rata. Smatra se da je Vrijeme glavni junak tog romana, ali ono Proustu nije zanimljivo kao filozofska apstrakcija (npr. kao u Sv. Augustina) nego kao medij i uzrok svih metamorfoza; ono dovodi do mijena identiteta, ljudske komunikacije, te i do gubitka samog smisla života. Pod utjecajem francuskog filozofa Henri Bergsona pisac nalazi izlaz iz naizgledne jalovosti i prolaznosti života u otkriću činjenica da podsvijest skladišti sve impresije, pa je naizgled izgubljeno vrijeme pohranjeno i dostupno u nesvjesnom segmentu bića. Ono nije zauvijek mrtvo, nego se može prizvati na nivo svijesti i izraza nehotičnim, osjetilnim sjećanjem tijela, koje pamti ne samo zbivanja nego i minule porive i emocije. Dvostruki aspekt pripovijedanja sastoji se iz emocija neiskusnog glavnog lika i inteligencije zrelog pripovjedača koji se neprimjetno smjenjuju iza prvog lica sjetnog i često grubo humornog solilokvija i sarkastičnih komentara. Razlika među njima nije samo u iskustvu nego i u činjenici da je pripovjedač svjestan svog poslanja i smisla života koji otkriva u pisanju: njegov životni neuspjeh ne dovodi nikada u pitanje vrijednost života. Poruka pjesnika i modernog egzistencijalnog metafizičara Prousta afirmira život, iako ne poukom: život ne postoji zato da bi jednog dana bio slikom ili knjigom; on je sam po sebi najveća umjetnost, svojevrsno remek-djelo. Kao i u većem dijelu romana, prisutna je dvostruka optika: svijest pripovjedača, nikad fiksna, evoluira u vremenu kao entitet; istovremeno, autor često eksplicitno poriče bilo kakav kontinuitet sebesvijesti i identiteta osim ukorijenjenosti u tijelu (što je navelo mnoge da proglase duhovnu piščevu srodnost s orijentalnom, hindu-budističkom metafizikom koja negira zapadnu tradiciju jedinstva ličnosti); jasna poruka djela je da je svrha Traganja zapravo pripovjedačevo duhovno spasenje i u neku ruku uozbiljavanje esteticizma Waltera Patera i simbolizma kraja 19. vijeka; a, s druge strane Proustvo djelo uspostavlja čaroliju života nezavisno od piščeve apologije umjetničke vokacije, njegovoj privatnoj opsesiji koja za savremenog čitaoca djeluje anahrono i marginalno, dok je njegova usredotočenost na analizu izazvala i dosta komentara kritičara koji se mogu svesti na dvije tačke: Proust "ubija život" hiperanaliziranjem, a spiritualna dimenzija postojanja ostaje mu dobrim dijelom skrivenom zbog totalne uronjenosti u vremenom ograničena iskustva.
Tačka (geometrija)
U modernoj matematici, tačka se obično odnosi na element nekih skupova, zvanim prostor.
Preciznije, u Euklidskoj geometriji, tačka je primitivni pojam na kojem je geometrija zasnovana. Bivajući primitivni pojam znači da tačka ne može biti definisana u smislu prethodno definisanih objekata. To jest, tačka je definisana jedino nekim osobinama, zvanim aksiomi koje mora zadovoljiti. Konkretno, geometrijska tačka nema bilo kakvu dužinu, površinu, volumen, ili bilo koju dimenzionalnu karakteristiku. Česta interpretacija je da je koncept tačke trebao uhvatiti pojam unikatne lokacije u Euklidskom prostoru.
Spisak predsjednika vlada Jugoslavije
Premijer ili Predsjednik Saveznog izvršnog vijeća Jugoslavije je bio na čelu vlade države Jugoslavije, od njenog začetka kao Kralejvine Srba, Hrvata i Slovenaca, 1918, pa sve do kraja Socijalističke Federativne Republike Jugoslavije u 1992.
Tačka (geometrija)
Tačke u Euklidskoj geometriji
thumb|Ograničen skup tačaka (plavo) u 2D [[Euklidski prostor|Euklidskom prostoru.]] Tačke, posmatrane u okviru Euklidske geometrije, su jedan od najtemeljnijih objekata. Euklid je prvobitno definirao tačke kao "ono što nema dijela". U dvodimenzionalnom Euklidskom prostoru, tačka je predstavljena uređenim parom (x, y) brojeva, gdje prvi broj konvencionalno predstavlja horizontalu i često se označava x, a drugi broj konvencionalno predstavlja vertikalu i često se označava y. Ova ideja je lahko generalizirana za trodimenzionalni Euklidski prostor, gdje je tačka predstavljena kao uređena trojka (x, y, z) sa dodatnim trećim brojem koji označava dubinu i često se označava z. Daljne generalizacije su predstavljene kao uređeni tuplet n uvjeta,
Spisak predsjednika vlada Jugoslavije
SFR Jugoslavija
== SR Jugoslavija ==
Tačka (geometrija)
Tačke u Euklidskoj geometriji
(a1, a2, … , an)
, gdje je n dimenzija prostora u kojem se tačka nalazi.
Mnoge konstrukcije unutar euklidske geometrije sastoje se od neograničene kolekcije tačaka koje su u skladu sa određenim aksiomima. To se obično predstavlja skupom tačaka; Kao primjer, linija je neograničen skup tačaka oblika, gdje su
c1
kroz
cn
U dodatku sa definisanjem tačaka i oblika vezanih za tačke, Euklid je također uzeo kao istinito ključnu ideju o tačkama; tvrdio je da bilo koje dvije tačke mogu biti povezane pravcem. Ovo se lahko potvrđuje pod modernom ekspanzijom Euklidske geometrije, te ima trajne posljedice na svom predstavljanju, dopuštajući konstrukciju skoro svih geometrijskih koncepata vremena. Ipak, Euclidovi postulati tačaka nisu ni kompletni niti definitivni, jer je povremeno pretpostavljao činjenice o tačkama koje nisu slijedile direktno iz njegovih aksioma, poput redanja tačaka na liniju ili postojanje posebnih tačaka. Unatoč tome, moderne ekspanzije sistema služe za uklanjanje ovih pretpostavki.
Dimenzija tačke
Postoji nekoliko neekvivalentnih definicija dimenzije u matematici. U svim općim definicijama, tačka je 0-dimenzionalna.
Dimenzija vektorskog prostora
Dimenzija vektorskog prostora je maksimalna veličina linearno nezavisnog podskupa. U vektorskom prostoru koji se sastoji od jedne tačke (koja ne smije biti nulti vektor 0), ne postoji linearno nezavisan podskup. Nulti vektor nije po sebi linearno nezavisan, jer postoji netrivijalna linearna kombinacija koja ga čini nulom:.
Topološka dimenzija
Topološka dimezija topološkog prostora X je definisana da bude minimalne vrijednosti n, takva da je svaki ograničeni otvoreni interval \mathcal{A} od X priznaje ograničen otvoreni interval \mathcal{B} od X koji rafinira \mathcal{A} u kojem se tačka ne nalazi u više od n+1 elemenata. Ako takav najmanji n ne postoji, za prostor se kaže da je od beskonačno-pokrivene dimenzije.
Tačka je nulte dimenzije sa poštovanjem pokrivenosti dimenzije jer svaki otvoreni interval prostora ima rafiniranje koje se sastoji od jednog otvorenog skupa.
Hausdorffova dimenzija
Pustimo X da bude metrički prostor. Ako je S ⊂ X i d ∈ [0, ∞), d-dimenzionalni Hausdorffov sadržaj od S je infimum skupa brojeva za δ ≥ 0 takvih da postoji neka (indeksirana) kolekcija loptica koje pokrivaju S sa ri > 0 za svaki i ∈ I koji zadovoljava.
Hausdorffova dimenzija X je definisana sa
Tačka ima Hausdorffovu dimenziju 0 jer može biti pokrivena samo jednom loptom proizvoljno malog radijusa.
Masa tačaka i Diracova delta funkcija
Često u fizici i matematici, korisno je zamišljati kao da ima ne-nultu masu ili naboj (ovo je posebno često u elektromagnetizmu, gdje su elektroni idealizirani kao tačke sa ne-nultim nabojem). Diracova delta funkcija, ili δ funkcija, jeste (neformalno) generalizirana funkcija realne brojne linije koja je nula svuda osim u nuli, sa integralom jednog na cijeloj realnoj liniji. Delta funkcija se ponekad smatra kao beskonačno visoka, beskonačno tanak špic na izvoru, sa ukupnom površinom jedan ispod špica, te fizikalno predstavlja idealiziranu tačkastu masu ili tačkasti naboj. Prvi put je objavljena od strane teoretskog fizičara Paula Diraca. U kontekstu signalnog procesiranja često se označava kao jedinični impulsni simbol (ili funkcija). Njen diskretni analog je Kronecker delta funkcija koja se često definiše na ograničenoj domeni i uzima vrijednosti 0 i 1.
Joseph Louis Gay-Lussac
Joseph Louis Gay-Lussac (6. decembar 1778 – 9. maj 1850) bio je francuski fizičar i hemičar.
Proslavio se u 24. godini radom O širenju plinova i para. Godine 1804. dizao se balonom do 7.000 metara, proučavajući sastav zraka i promjene zemaljskog magnetizma. Sa J. L. Thenerdom 1808. proizveo je natrij i kalij i upotrijebio ih za redukciju borne kiseline u bor, a istraživao je fermentaciju i jod i otkrio dicijan i cijanovodičnu kiselinu. Usavršio je postupke čišćenja metala.
Joseph Conrad
Rijedak primjer pisca koji je postao majstorom izražajnosti u jeziku što mu nije bio maternji, već ga je naučio tek nakon dvadesete godine života, a do konca života se lakše izražavao na francuskom, svom hronološki drugom jeziku. Po oba roditelja bijaše porijeklom iz nižega poljskog plemstva. Kao dijete otišao je s obitelji u progonstvo u Vologdu u sjevernoj Rusiji, jer mu je otac, književnik i prevoditelj Apolo Korzeniowski, bio uhapšen (1861.) u Varšavi kao saradnik poljskih ustanika protiv ruskoga cara. U progonstvu je majka umrla, a on se s ocem (1869.) smjestio u Krakovu. Budući da je i otac ubrzo umro, ujak ga s ruske strane granice šalje u Marseille, jer je Conrad zarana želio postati pomorcem. Plovidbe na francuskim brodovima i mladenački doživljaji (nedozvoljena trgovina oružjem, političke veze s radikalnim krugovima, napose anarhistima) trajali su do 1878., kad se prvi put ukrcao na brod britanske trgovačke mornarice i do 1895. plovio do Srednje Amerike, po morima istočne Azije te uz obale Australije. Epizodu s belgijskim brodom na rijeci Kongo prikazao je u "Srcu tame", simboličkoj pripovijesti o učincima kolonijalizma: to je priča o rastakanju bića i putu u ništavilo Kurtza, karizmatskoga kolonijalnoga istraživača, sva ispričana u ozračju malevolentnoga zračenja afričke prašume koju pripovjedač Marlow raspoznaje kao simbol kaosa i entropije u samome srcu bitka, neprijateljskoga ljudskim vrijednostima i bilo kakvoj humano ustrojenoj zajednici. Nerijetko čitano kao antikolonijalistički pamflet, "Srce tame" je Conradov iskaz o piščevoj percepciji metafizičke naravi svijeta. "Srce tame", 1899., 1902, je poslužilo kao narativno-svjetonazorska potka za jedan od kultnih filmova o Vijetnamskom ratu, Apokalipsa sada, F.F. Coppole. Mnoga se Conradova djela, počevši s prvim romanom "Almayerova ludost", 1895, zbivaju u egzotičnim krajevima. Njegovi su junaci europskoga porijekla, a nalaze se među domorodcima s kojima imaju malo zajedničkoga, pa osnovna tema ima moralno-simbolički karakter, iako se radnja i okoliš podudaraju s konvencijama pustolovnih priča. Međutim, pisac istovremeno razvija vlastitu pripovjedačku metodu, pa događanja ne iznosi neposredno u trećem licu, ni autobiografski u prvome, nego posredstvom pripovjedača, koji s glavnim likom uspostavlja odnos u kojem ga upoznaje, no nikad ne pronikne u tajnu njegove osobnosti. Najčešći je primjer iskusni pomorac Marlow, koji je katkad samo promatrač, a u nekim djelima (poput "Srca tame" i "Lorda Jima") biva upleten u zbivanja koja ga mijenjaju tokom radnje. Po tomu, te po slobodnu miješanju hronologije i pripovjednih razina, a osobito po problematiziranju motiva ponašanja i djelovanja likova, Conrad je, unatoč isticanju moralnih načela odgovornosti i solidarnosti sa zajednicom, radnom i profesionalnom (što je usvojio živeći među poljskim plemstvom te na engleskim brodovima), predstavnik modernizma u književnosti: primjeri su "Srce tame", "Lord Jim", 1900, "Slučaj",1913, "Pobjeda",1915.
Osnovna Conradova tema je ranjivost etičkoga bitka čovjeka bačena u vrtlog ekstremnih situacija. Kako su primijetili mnogi proučavatelji auktorova djela, naizgled romantični i egzotični okoliš njegovih pripovijesti i romana djeluje istovremeno kao simbolični eho i aktivacijska sila destruktivnih elemenata opstojećih, no najčešće neprepoznatih, u samoj čovjekovoj naravi. Temeljne vrijednosti koje je Conrad naveo kao bazu ljudskoga postojanja: čast, solidarnost, vjernost i iskrenost, bivaju, in extermis, načete i podvrgnute mučnom samoispitivanju i unutarnoj borbi za očuvanje integriteta njegovih junaka- borbi koja nerijetko završava samoubistvom ili porazima druge vrste. To je još zornije u piščevim političkim romanima, prvim uistinu modernim, a zasigurno vrhunskim ostvarajima toga žanra. Takav je u prvom redu "Nostromo" ,1904, Conradov najbogatiji roman i jedan od najvećih romana engleskoga jezika, u kojem se prate uzbudljive historijske mijene u izmišljenoj južnoameričkoj zemlji Costaguani, temeljenoj na kombinacijama okolnosti u više autentičnih država toga kontinenta i koji se vrti oko srebra i kapitalističko-kolonijalne eksploatacije. U "Nostromu" je pisac stvorio mikrokozam esencijalno grabežljivoga ljudskoga društva, a višeslojnost i kompozicijska složenost djela čine ga jednim od uzora savremene proze. Jetki "Tajni agent", 1907, zbiva se među anarhistima u Londonu i svjedoči o Conradovom skepticizmu spram politički radikalnih ideologija, dok je briljantni roman "Pred zapadnjackim očima", 1911 priča o tragediji studenta Razumova, o izdaji i okajanju, kojega se radnja događa u policijskoj carskoj Rusiji i među političkim emigrantima u Švicarskoj, te koji ne bi bio moguć bez djela Dostojevskoga, pisca koji je Conradu bio ideološki, pa i estetski odbojan, no s kim je nedvojbeno dijelio neke temperamentalne značajke. Conradova pak sposobnost opisivanja prirodnog okoliša kao i života na brodu bliska je impresionizmu; predočavanje nevolja s olujama i s tišinama bez vjetra najizrazitijaje u dugačkim pripovijestima "Crnac s Narcisa", 1897, "Mladost", 1902, "Tajfun", 1903, "Pojas sjene",1917. U kasnijem je razdoblju (otprilike od početka 1.svjetskoga rata do smrti) piščeva umjetnost pokazala znakove slabljenja: često se navodi roman "Šansa", 1913, kao primjer melodrame u kojoj jezična inventivnost i barokni izraz zastiru emocionalno i spoznajno siromaštvo djela. No, uzev u cjelini, Conradov opus je zasigurno ostvarenje kojega su rijetki prozaici engleskoga jezika 20. vijeka dosegli, a niko ga nije premašio. Presudno je utjecao na niz romanopisaca i novelista: mnogo mu duguju William Faulkner, Francis Scott Fitzgerald, Arthur Koestler, George Orwell, Andre Malraux, Graham Greene, Gabriel Garcia Marquez i V. S. Naipaul.
NK SAŠK Napredak Sarajevo
NK SAŠK Napredak je nogometni klub iz Sarajeva, Bosna i Hercegovina. Trenutno se takmiči u Drugoj nogometnoj ligi Federacije Bosne i Hercegovine - Centar.
Historija
SAŠK (Sarajevski Amaterski Športski Klub) je osnovan 1910. godine godine. Prvobitno se takmičio u okviru gradske lige, a 1923. godine se kao prvi plasirao u viši rang. U Hrvatsko-slovenskoj ligi se takmičio do početka Drugog svjetskog rata.
U toku Drugog svjetskog rata SAŠK je sa uspjehom igrao u ligama NDH. Nekoliko godina je osvajao prvenstvo Sarajeva, kao i prvo mjesto u konkurenciji timova iz BiH. 1942. godine SAŠK je igrao polufinale hrvatskog prvenstva protiv Građanskog iz Zagreba, a 1944. godine se plasirao u finale lige NDH gdje ga je čekala utakmica protiv HAŠK-a iz Zagreba. Zbog ratnih operacija na području NDH utakmica je odgođena i na kraju otkazana, a Hrvatski nogometni savez je proglasio HAŠK prvakom. Ta odluka je u januaru 1945. poništena tako da prvaka za 1944. godinu nema. Po završetku Drugog svjetskog rata SAŠK je kao i većina ostalih klubova zbog takmičenja u prvenstvu NDH rasformiran.
Rad kluba je obnovljen obnovljen 4. februara 1995. godine na skupštini SAŠK-a.
Omladinska škola
U klubu pored seniora djeluju i mlađe kategorije. Juniori se natječu u Federalnoj ligi BiH, a registrirano je preko 20 nogometaša. Važnost ove kategorije je velika jer se velikim dijelom iz nje popunjava seniorska selekcija. Kadeti se također takmiče u Federalnoj ligi sa veoma zapaženim uspjehom. Osvojili su Kantonalnu ligu u sezoni 2006/07, a u sezoni 2007/2008 su zavrsili na drugom mjestu iza Novog Grada. Tu su i pioniri koji su u prvom dijelu sezone 2007/08 prvi bez poraza i bez neriješenih utakmica.
Vanjski linkovi
NK SAŠK Napredak na facebook.com
Elipsa
desno|mini|300px|Elipsa: a = velika poluosa b = mala poluosa Elipsa je zatvorena kriva koja je određena sa dvije poluose: velikom (oznaka: a) i malom (oznaka: b). Oblik elipse definiše se njenim ekscentricitetom (ili eliptičnošću, oznaka: e). Elipsa se može također predstaviti kao kosi presjek ravni i valjka. Tačke F1 i F2 nazivaju se fokus. Osobine tački F1 i F2 i promjenljive tačke X  je da je suma dužina duži  F1X i F2X uvijek jednaka.
Površina elipse se računa formulom:
Ekscentricitet
Ekscentricitet je konstanta karakteristična za svaku elipsu. Predstavlja minimalno rastojanje fokusne tačke elipse od elipse, duž ose. Označava se sa e. i izračunava se kao:
a i b su dužine poluprečnika elipse. Ako sa c označimo rastojanje između fokusnih tačaka elipse dobićemo
Jednačina
Neka se ose elipse poklapaju sa koordinantnim osama. Jednačina elipse je.
Neka nezavisni parametar \theta raste od 0 do \pi
Površina i obim
Površina zatvorena elipsom je :P = ab\pi, gdje su a i b polovine velike i male ose, a  matematička konstanta. Do formule za površinu se dolazi izračunavanjem pomoću integrala.
Površina elipse je
Obim O elipse je , gdje je funkcija E totalni eliptični integral druge vrste.
Tačan beskonačan red glasi:
ili
ili bolja aproksimacija:
Za posebni slučaj, gdje je mala osa polovine velike ose, možemo koristiti:
(better approximation).
Općenitije, dužina luka dijela obima, kao funkcija obuhvatnog ugla, data je nepotpunim eliptičkim integralom. Inverzna funkcija, obuhvatni ugao kao funkcija dužine luka, je data preko eliptičkih funkcija.
Zbir rastojanja tačke elipse od žiža
Zbir rastojanja ma koje tačke elipse od njenih žiža, fokusa F_1 i F_2 je konstantan i iznosi 2a desno|mini
Ako je M(x,y) proizvoljna tačka elipse, N podnožje normale iz te tačke na direktrisu d, a N^\prime podnožje normale na direktrisu d^\prime , onda je
e\in (0,1) je ekscentricitet elipse
Zbir u zagradi desno je rastojanje između direktrisa, koje iznosi e*2*(a/e), pa je
Izvori
Ellipses
Ellipse
Ellipse, 7 February 2011 by 127.0.0.1
Analitička geometrija ravnine – osnovne formule
Historija modernog Sarajeva
Historija modernog Sarajeva počinje od proglašenja nezavisnosti Bosne i Hercegovine od Socijalističke Federativne Republike Jugoslavije, 1. marta 1992. godine. Sarajevo je postalo glavni grad nove države. Tog dana su se održali masovni antiratni protesti i taj dan se obično uzima kao početak rata. Snajperista sa obližnjeg nebodera je tada ubio prvu znvaničnu žrtvu rata, Saudu Dilberović koja je učestvovala na protestima.
Opsada sarajeva
Osim potpunog uništenja ekonomije i politike grada, napadači su ciljano uništavali objekte od velikog kulturnog značaja. Mjesta kao Gazi Husrev-begova džamija, katolička katedrala ili jevrejsko groblje su granatirani i u manjoj ili večoj mjeri oštećeni, dok su objekti kao Vijećnica i Olimpijski muzej totalno uništeni. Vojska Republike Srpske je ciljno uništavala objekte od kulturnog značaja, granatama su zapalili Nacionalnu i Univerzitetsku biblioteku, glavni Bošnjački kulturni centar na Balkanu kao i mnogi drugi značajani kulturni objekti. U opsadi je uništeno oko 700 rukopisa, vrijedna Inkunabula kao i jedinstvena kolekcija bosanskih publikacija, nekih još iz vremena bosanskog kulturnog preporoda iz 19. vijeka. Biblioteke širom svijeta su surađivale kako bi vratile bar dio izgubljenog, kroz donacije u vidu elektronskih tekstova, na taj način obnavljajući elektronsku kolekciju Biblioteke.
Poslijeratni period
mini|300p|Sarajevo danas Nekoliko sljedećih godina je bio period rekonstrukcije Sarajeva. Tokom opsade, skoro da nije bilo zgrade bez oštećenja. Ruševine su bile kroz cijeli grad, i rupe od granata su bile učestala pojava. Također je pronađeno mnogo mina na okolnim brdima i planinama.
Zahvaljujući inostranoj pomoći i domaćem radu, grad se počeo polahko oporavljati. 2003. godine, praktično da nije bilo ruševina u gradu i rupe od granata su postale rijetkost. Sarajevo je opet postao centar međunarodnih zbivanja, kao što je filmski festival, Sarajevo Film Festival i Sarajevo je opet ponudilo da bude grad - domaćin Zimskim olimpijskim igrama.
Danas je Sarajevo jedan od gradova sa najbržim razvojem u regiji. Veliki broj različitih modernih zgrada je izgrađen ili je gradnja još uvijek u toku. Jedan od takvih je izgrađeni Bosmal City Centar, koji predstavlja najvišlju zgradu na Balkanu. Rekonstruisana je i zgrada Vijeća ministara BiH koja je oštećena u ratu, a također izgrađen Avazov Twist Tower. Završena je izgradnja autoputa koji povezuje Visoko sa Sarajevom.
Rasterska grafika
mini|350p|Rasterska RGB slika, svaki [[piksel ima svoju R, G i B vrijednost koja se mjeri u %]]
Rasterska grafika ili bitmap je podatak koji predstavlja pravougaonu mrežu piksela ili obojenih tačaka, na nekom grafičkom izlaznom uređaju kao što je monitor ili na papiru. Svaka boja pojedinog piksela je posebno definisana tako da (kao primjer) RGB slike sadrže tri bajta po svakom pikselu, svaki bajt sadrži jednu posebno definiranu boju.
Red Green Blue - to znači da svaka boja ima svoju vrijednost, mijenjanjem vrijednosti se dobijaju druge boje osim ove tri osnovne. Što je više ovih vrijednosti slika će zauzimati više prostora. Ako je slika crno bijela to znači da piksel zahtjeva samo jedan bit za razliku od slike u boji koja zahtjeva tri bita (RGB) po jednom pikselu. Crno bijele slike su upravo radi toga manje po zauzimanju prostora.
Kvalitet rasterske slike
Kvalitet jedne rasterske slike određuje ukupan broj piksela (rezolucija slike) kao i broj vrijednosti za svaki pojedinačni piksel (dubina boje). Ako je dubina boje veća, više se nijansi može prikazati, to znači bolju sliku kao i vjerodostojniji prikaz. Slike zahtjevaju mnogo memorije, zbog toga se koriste razne vrste sažimanja. Bitmap (bmp) je nesažeta datoteka koja ne koristi nijednu vrstu sažimanja, slike u tom formatu su veoma velike, za razliku od njega mnogo popularniji i češće korišteniji je Jpeg (jpg) format koji sažima sliku a da se ne primjeti gubitak na kvaliteti iako je to nemoguće izvesti, ali je blizu stvarnosti.
mini|lijevo|150p|Uvećani prikaz rešetke i piksela
Također pogledajte
Praktičke informacije:
Mandarinka
Mandarinka je vrsta ribe iz porodice Callionymidae koja je popularna u akvaristici. Ova vrsta ribe je porijeklom sa Pacifika, tačnije sa područja oko Filipina i zapadno do Australije.
IC 597
IC 597 (također poznat kao PGC 154761) je spiralna galaksija koja je udaljena oko 226 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Sekstant. Najveći prečnik je 0,80 (53 hiljade sg) a najmanji 0,3 uglovnih minuta (20 hiljada sg). Prvo otkriće je napravio Stephane Javelle 4. maja 1893. godine.
Mandarinka
Mandarinke se sporo kreću i nisu lako vidljive radi njihove navike da se hrane na dnu i radi njihove veličine (oko 6 cm). Hrane se pretežno malim rakovima i drugim beskičmenjacima. Naziv mandarinka dolazi zbog njihove karakteristične boje koja podsjeća na kineske mandarine.
Pored njihove popularnosti u akvaristici, mandarinke se smatraju teškim za držanje zbog njihove specifične ishrane. Neke jedinke se nikada ne adaptiraju na akvarijumski život odbijajući da jedu neživu hranu.
IC 597
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Opera (preglednik)
Opera je internetski preglednik kojeg razvija firma Opera Software. Posljednja verzija trenutno radi na sistemu Microsoft Windows i macOS-u i koristi Blink layout engine. Ranija verzija koja koristi Presto layout engine je također podrživa, i dodatno se pokreće na Linuxu i FreeBSD sistemima. Od septembra 2014, Blink-bairana Linux verzija dostupna na beta streamu. Izdanja Opere su dostupna za uređaje koji pokreću Android, iOS, Symbian, Maemo, Bada, BlackBerry i Windows Mobile operativne sisteme, te za Java ME uređaje.
Charlesov zakon
U termodinamici i fizikalnoj hemiji, Charlesov zakon je plinski zakon i specifičan slučaj zakona idealnog plina, koji govori:
Zakon je prvi objavio Joseph Louis Gay-Lussac 1802. godine, ali to je, ustvari, bio samo neobjavljeni rad Jacques Charlesa iz oko 1787. godine. To je dovelo do toga da se ovaj zakon pripiše Charlesu. Ovakav odnos je još prije u svojim radovima predvidio Guillaume Amontons 1702. godine.
Matematička formulacija ovog zakona glasi:
gdje je:
U drugim temeljnijim definicijama, odnos između mase plina pri konstantnom pritisku je obrnuto proporcionalan temperaturi koja se dovodi u sistem, koji se dalje može koristiti određivanjem sistema gdje \alpha predstavlja kubno širenje plina, te \theta, koje predstavlja temperaturu izmjerenu u sistemu mjerenu u Kelvinima:
Dakle, kako se temperatura povećava, zapremina plina se povećava.
Također pogledajte
Thermische Zustandsgleichung idealer Gase
Plinski zakoni
Plinski zakoni su skup zakona koji opisuju odnos između termodinamičke temperature (T), pritiska (P) i zapremine (V) plinova. Oni su zbirka pravila, koja su otkrivena između kasne Renesanse i ranog 19. vijeka.
Idealni plin
Tri ranija plinska zakona:
su ukomponovana da tvore kombinovani plinski zakon
Sa dodatkom Avogadrovog zakona, dobija se gdje je
NGC 1103
NGC 1103 (također poznat kao MCG -2-8-5 i PGC 10597) je prečkasta spiralna galaksija koja je udaljena oko 190 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Eridan. Najveći prečnik je 2,20 (122 hiljade sg) a najmanji 0,6 uglovnih minuta (33 hiljade sg). Prvo otkriće je napravio Lewis Swift 26. decembra 1885. godine.
Plinski zakoni
Idealni plin
Ekvivalentna formulacija ovog zakona je: gdje je
Ove jednačine su tačne samo za idealni plin, koji je fiktivna tvorevina. Međutim, zakoni idealnog plina su dobre aproksimacije za mnoge plinove pod mnogim uslovima.
Kinetička teorija plinova, Grahamov zakon efuzije i efektivna vrijednost brzine objašnjavaju kako se individualne molekule ponašaju u plinu, kao i njihov odnos sa pritiskom, zapreminom i temperaturom. Daltonov zakon parcijalnih pritisaka, jođ jedan važan plinski zakon, objašnjava ponašanje mješavine plinova.
Ovaj zakon ima sljedeće važne posljedice:
Plinovi i fluidi teku iz područija visokog pritiska prema područijima niskog pritiska.
Neidealni plinovi
Ostali plinski zakoni, kao što je van der Waalsova jednačina, nastoje ispraviti zakone idealnog plina kako bi opisali ponašanje stvarnih plinova. van der Waalsova jednačina mijenja zakon idealnog plina, kako bi se opisalo kako se stvarni plinovi ponašaju, koristeći serije izračunatih vrijednosti koje se nazivaju van der Waalsove konstante.
Također je moguće primijeniti Boltzmannovu analizu kako bi se odredile dalje informacije o plinovima.