cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
H2AZ1
Funkcija
"Histoni su osnovni jedarni proteini koji su odgovorni za nukleosomsku strukturu hromosomskih vlakana u eukariotima. Nukleozomi se sastoje od približno 146 bp DNK omotane oko histonskih oktamera sastavljenog od parova svakog od četiri histonska jezgra (H2A, H2B, H3 i H4). Hromatinsko vlakno se dalje sabija kroz interakciju histonskih linkera, H1, sa DNK između nukleosoma kako bi se formirale strukture hromatina višeg reda. H2AFZ gen kodira replikaciju nezavisnog člana porodice histona H2A koji se razlikuje od ostalih članova porodice. Studije na miševima su pokazale da je ovaj histon neophodan za razvoj embriona i ukazuju da nedostatak funkcionalnog histona H2A dovodi do embrionske letalnosti."
Histon H2AZ je varijanta histona H2A, i koristi se za posredovanje termosenzornog odgovora i neophodan je za percepciju temperature okoline. Zauzetost nukleosoma H2A.Z smanjuje se s temperaturom, a in vitro testovi pokazuju da nukleosomi koji sadrže H2A.Z čvršće obavijaju DNK od kanonskih nukleosoma H2A u Arabidopsis. Druge studije (Nat. Genet. 41, 941–945 i Genes Dev., 21, 1519–1529) pokazale su da ugradnja H2A.Z u nukleosome, kada se javlja zajedno sa H3.3, čini ih slabijima. Sada se pokazalo da pozicioniranje nukleosoma koji sadrže H2A.Z oko mjesta početka transkripcije utiče nizvodno na ekspresiju gena.
Nedavni dokazi također ukazuju na ulogu H2A.Z u potiskivanju podskupa ncRNK, derepresiji CUT-a, kao i posredovanju u formiranju strukture hromatina višeg reda.
NGC 1655
NGC 1655 je dvostruka zvijezda i nalazi se u sazviježđu Bik. Prvo otkriće je napravio J. Gerhard Lohse 1886. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Karim Benzema
Karim Mostafa Benzema (19. decembar 1987) francuski je nogometaš alžirskih korijena koji trenutno igra kao napadač za španski Real Madrid.
Benzema je prošao Lyonovu nogometnu akademiju i nastupio nekoliko puta u dresu francuske reprezentacije. Igrao je na EP-u 2008, a u sezoni 2008/2009. u francuskom prvenstvu (Ligue 1) bio je prvi strijelac, samo tri sezone nakon profesionalnog debija. Na kraju iste sezone potpisao je ugovor s Lyonom i postao jedan od najplaćenijih fudbalera u Francuskoj.
Student
mini|desno|300px|Spomenik studentu u [[Varšava|Varšavi]] Student (od latinskog glagola studere: "stremiti (nečemu), interesovati se (za nešto)") je osoba koja pohađa ustanovu višeg ili visokog obrazovanja, obično fakultet ili institut u okviru nekog univerziteta, s ciljem sticanja višeg ili vrhunskog znanja u nekoj od oblasti nauke. Na Univerzitetima student ima određena prava, dužnosti i obaveze koje se propisuju pravilima univerziteta i državnim zakonima. Studenti se udružuju u odgovarajuće asocijacije i udruženja u cilju zaštite svojih interesa.
Osnovna iskaznica kojom se student identificira je indeks. Studentom postaje ona osoba koja bude primljena i upisana na određeni studij. Za upis na studij postavljaju se konkursi na koje se budući studenti prijavljuju. Na državnim studijima postoje rangiranja prema uspjehu iz srednje škole ili državnoj maturi ili posebni prijemni ispiti. Na privatnom studiju pored različitih pristupa prijema studenata, presudna je i obavezna finansijska upisnina, odnosno, samostalno snošenje troškova studiranja. Nakon izvršenog izbora studija i prijema podaci o studentu i upisanom studiju se upisuju u indeks.
Student prve godine naziva se brucoš. Status studenta je raznolik, ovisno o načinu na koji se snose troškovi studiranja (redovni, vanredni, samofinansirajući). Za redovnog studenta troškove studiranja snosi država, dok vanredni i samofinansirajući studenti troškove studija snose sami. Tokom studiranja student može da mijenja svoj status. Raznolikost studenata ogleda se i u tipu i kombinaciji studija. Student može da studira više profila studija, jednopredmetni, dvopredmetni studij ili više srodnih ili različitih kombinacija studija. Kada odsluša sva predavanja predviđena na čitavom studiju student postaje apsolvent.
Tokom studiranja studenti stanuju u privatnom smještaju, studenstkim domovima ili kampovima. Razvijenije sredine imaju čitave komplekse posvećene studentima koje su po obimu posebna studentska naselja.
Ivan Hariš
Ivan Hariš-Gromovnik (ratno ime Ilija Gromovnik) (Slapno, 1903. - 1989.) komunist, partizan prvoborac, pisac, hrvatski generalmajor JNA
Ilija Gromovnik je u II svjetskom ratu bio organizator i provoditelj velikog broja diverzantskih akcija pri GŠ NOV, zbog čega je i dobio ratno ime "Gromovnik" prema istoimenom starozavjetnom proroku. Ivan Hariš Gromovnik je neko vrijeme bio visoko kotiran u Generalštabu JNA. Imao je često oprečna stajališta od službene jugoslavenske dogmatske politike u vezi Narodnooslobodilačkog rata, pa je zbog toga kasnije, iako proglašen narodnim herojem, prijevremeno umirovljen.
1936. godine se je uključio u rat u Španiji kao diverzant, da bi kasnije postao poručnik u Internacionalnoj brigadi. Osim u Španiji učestvovao je u komunističkim pokretima u Kanadi, Meksiku, Panami, Ekvadoru, Kolumbiji i Argentini.
Djela
"Diverzant" i "Dnevnik diverzantskih akcija u Hrvatskoj", no, nažalost najzanimljivije i najintrigantnije pojedinosti naravno nisu zapisane u knjigama.
Prvo Bugarsko Carstvo
Nakon ojačavanja svog položaja na Balkanu, Prvo bugarsko carstvo se nametnulo kao glavni protivnik Bizantijskog carstva što je dovelo do nekoliko ratova. Međutim, ove dvije sile su imale i periode mira i saveza, naročito tokom Druge arapske opsade Konstantinopolja, kada je bugarska vojska razbila opsadu i uništila arapsku vojsku čime je spriječena arapska invazija u jugoistočnu Evropu. Bizantijsko carstvo je imalo snažan kulturni uticaj na Bugarsku koji je doveo do usvajanja hrišćanstva 864. godine. Nakon raspada Avarskog kaganata, Bugari su proširili svoju teritoriju do Panonske nizije gdje su postigli odlučujuću pobjedu nad Ugarima prisiljavajući ih da se stalno nasele u Panoniji.
Krajem 9. i početkom 10. stoljeća Simeon I je postigao nekoliko pobjeda nad Bizantijskim carstvom. To je dovelo do širenja države na istok i odlučujuće bitke kod Anhijala 917. godine koja je dovela do opsade Konstantinopolja 924. godine. Bizantijci su se u međuvremenu oporavili, pa su predvođeni Bazilijem II pobjedili bugare u bici kod Klidiona 1014. godine. Do 1018. godine sva bugarska uporišta su se predala Bizantijskom carstvu čime je Prvo bugarsko carstvo prestalo postojati.
Nakon usvajanja hrišćanstva, Bugarska je postala kulturni centar slavenske Evrope. Njenu vodeću kulturnu poziciju dodatno su konsolidirali pronalazak glagoljice i staroslavenskog abecede. Nakon uspostavljanja nezavisne bugarske patrijaršije 927. godine, starobugarski jezik je u većem dijelu Evrope postao poznat kao staroslavenski jezik. Zahvaljujući razvoju staroslavenskog jezika i pismenosti došlo je do sprečavanja asimilacije južnih Slavena u susjedne kulture, što je potaknulo formiranje prepoznatljivog bugarskog identiteta.
Svjetsko prvenstvo u biatlonu 2020 – 10 km
Utrka u sprintu na 10 km na Svjetskom prvenstvu u biatlonu 2020. u muškoj konkurenciji održala se 15. februara 2020. u italijanskom gradu Antholzu.
Rezultati
Početak utrke je bio u 14:45. Prvih 60 takmičara kvalifikovali su se za utrku u potjeri 16. februara marta 2020.<BR>( Sva vremena početka utrka su po lokalnom vremenu (UTC+1) )
Gradac
Bosna i Hercegovina:
Crna Gora:
Hrvatska:
Slovenija:
Srbija:
Donja vilica
Donja vilica ili donjevilična kost (lat. mandibula) je jedina pokretna i najsnažnija kost glave i jedna od najjačih u ljudskom tijelu. Kod fetusa sastoji se od dvije kosti koje srastaju neposredno prije rođenja. Neposredno nakon rođenja donja vilica je manje razvijena nego gornja vilica ili druge kosti glave što kod roditelja može izazvati zabrinutost.
Pregled
mini|Vanjska strana donje vilice mini|Unutrašnja strana donje vilice Donja vilica je neparna kost, čije tijelo (corpus mandibulae) potkovičastog oblika. Na oba kraja uzdižu se dvije grane ili kraka (ramus mandibulae), koji završavaju sa po dva nastavka. To su zglobni i mišićni nastavak, preko kojih se mandibula spaja sa sljepoočnom kosti. Na gornjem rubu donje vilice nalazi se alveolni nastavak, u kojem se nalaze zubi. Kod djece, ugao između tijela mandibule i uzlaznoga kraka (angulus mandibulae) je tup, a kod odraslih približava se pravom uglu.
Honorije
Honorije (Flavije Honorije August; 9. septembar 384 - 15. august 423) bio je car Zapadnog rimskog carstva od 393. do 423. godine. Čak i po standardima zapadnog carstva koje je ubrzano propadalo, Honorijeva vladavina je bila nesigurna i haotična. Njegovu vladavinu je podržavao general Stilihon koji je bio njegov staratelj (tokom djetinjstva) i tast. Zahvaljujući njemu, Honorije je očuvao određen nivo stabilnosti. Smatra se jednim od najgorih careva; tokom njegove vladavine Rim je bio napadnut prvi put nakon 800 godina.
NGC 6102
NGC 6102 (također poznat kao MCG 5-38-47, PGC 57639 i UGC 10300) je spiralna galaksija koja je udaljena oko 346 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Sjeverna kruna. Najveći prečnik je 1,20 (121 hiljada sg) a najmanji 0,8 uglovnih minuta (80 hiljada sg). Prvo otkriće je napravio Albert Marth 24. juna 1864. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
RN5S1@
Klaster 1 5S RNK, znan i kao RN5S1@, je ljudski gen sa  hromosoma 1. Kodira podjedinicu 5S ribosomske RNK.
Kruševo (čvor)
Bosna i Hercegovina:
Crna Gora:
Hrvatska:
Sjeverna Makedonija:
Srbija:
Georg Friedrich Händel
Georg Friedrich Händel bio je njemački barokni kompozitor. Rođen je u Njemačkoj iste godine kao Johann Sebastian Bach i Domenico Scarlatti. Najvažniji dio muzičkog obrazovanja stekao je u Italiji prije preseljenja u London, gdje je postao naturalizirani britanski građanin. Veliki dio života proveo je u Velikoj Britaniji i komponirao je mnoge opere, koncerte i oratorije. Bio je pod snažnim utjecajem tehnika velikih kompozitora italijanskog baroka i polifonijske horske tradicije iz srednje Njemačke. Najpoznatija njegova djela jesu: "Muzika na vodi", "Muzika za kraljevski vatromet" i "Mesija". Utjecao je na svoje "nasljednike" kao što su Joseph Haydn, Wolfgang Amadeus Mozart, Ludwig van Beethoven, kao i na mnoge druge kompozitore koji su slijedili.
Rane godine
thumb|200px|lijevo|Rodna kuća Georga Friedricha Händela u gradu Halle, Njemačka. Händel je rođen 1685 u gradu Halle (koji je tada bio u Vojvodstvu Magdeburga, pokrajine Brandenburg tadašnja Pruska) od oca Georgea i majke Dorotheae (djevojačko Taust) Händel. Njegov otac, Georg Händel, bio je ugledni brijač-hirurg koji je također služio kao hirurg na sudu Saxe-Weissenfels u margrofoviji Brandenburg. Prema Johnu Mainwaringu, njegovom prvom biografu:. U ranoj dobi Händel postao je vješt izvođač na čembalu i orguljama. Jedan dan je zajedno sa ocem otišao na izlet u Weissenfels posjetiti njegovu rodbinu. Prema legendi, mladi Händel je privukao pažnju vojvode sa svojim sviranjem na crkvenim orguljama. Na njegov nagovor, otac je Händelu dopustio da uzima lekcije muzičke kompozicije i tehnike na klavijaturi kod Friedricha Wilhelma Zachowa, orguljaša luteranske crkve svete Marije (Marienkirche)u Halleu. Od tada, Händel je saznao o harmoniji i savremenim stilovima, o analiziranju muzičkih partitura, naučio je komponovati teme za fugu i kopirati muziku. Ponekad bi kao orguljaš svirao umjesto svog učitelja tokom crkvene službe. Godine 1698. Händel je svirao za pruskog vladara Fredericka I. i upoznao Giovannija Battistu Bononcinija u Berlinu. Tri godine kasnije Georg Philipp Telemann otišao je u Halle poslušati perspektivnog mladog čovjeka.
Od Hallea do Italije
Godine 1702. po očevoj želji, Händel je započeo studirati pravo na Univerzitetu u Halleu i uspio je dobiti mjesto orguljaša u lokalnoj protestantskoj katedrali. Nakon godinu Händel je čini se bio vrlo nezadovoljan i 1703. se preselio u Hamburg, prihvativši mjesto svirača violine i čembala u opernom orkestru. Njegove prve dvije opere, "Almira" i "Neron", komponovane su 1705. godine, nakon čega je komponovao još dvije opere, "Dafne" i "Florindo" 1708. Dok je bio u Hamburgu, Händel je upoznao kneza Ferdinanda de' Medicija, sina i nasljednika "velikog kneza Toskane", koji je pozvao Händela da posjeti Italiju, gdje je proveo više od tri godine, u Firenci, Rimu, Napulju i Veneciji. Prema Mainwaringu, Händel je otputovao u Italiju 1706. na poziv Ferdinanda de' Medicija. Ferdinando, koji je uspio u namjeri da Firenca postane glavni muzički grad Italije, privukao je vodeće talente tog vremena i bio je zainteresovan za operu. Italija je bila veliko središte muzičke aktivnosti, a naročito tokom prvih 20 godina 18. vijeka, gdje će se Händel susresti i razmijeniti ideje s mnogim vodećim kompozitorima, muzičarima i pripadnicima visokog plemstva. Tu je Händel upoznao libretistu Antonija Salvija, s kojim će sarađivati. Godine 1706. stigao je u Rim, gdje ga je markiz (kasnije princ) Francesco Ruspoli zaposlio kao kućnog muzičara i gdje je većina Händelovih glavnih italijanskih djela komponovana.
Ova posjeta je bila značajna, jer barokna muzika, kao svaka muzika iz bilo kog drugog razdoblja, ima svoje muzičke klišeje. Mnogo toga što je tipično za baroknu muziku može se pratiti natrag u Italiju, a posebno prema Corelliju, s kojim je Händel studirao. Uticaj Italije pokazaće se očiglednim kroz Händelovu životnu zaokupljenost operom - kao i italijanskim operskim "zvijezdama". Njegovi concerti grossi također svjedoče o uticaju Italije i Corellija. Pošto je opera (privremeno) zabranjena u Papinskim državama, komponovao je duhovnu muziku za rimski kler, poznati "Dixit Dominus" (1707.) je iz tog doba. On je također komponovao mnoge kantate u pastoralnom stilu za muzička okupljanja u palati kardinala Pietra Ottobonija, Benedetta Pamphilija i Carla Colonne. Dva oratorija, "Uskrsnuće" ("La Resurrezione") i "Trijumf vremena" ("Il Trionfo del Tempo"), komponovani su u privatnom okruženju za Ruspolija i Ottobonija 1709. i 1710. godine. "Rodrigo", njegova prva nezrela, ali sveitalijanska opera, prvi put je izvedena u Cocomero pozorištu u Firenci 1707. godine. Opera "Agrippina" prvi put je izvedena 1709. u Pozorištu svetog Ivana zlatoustog (Teatro San Giovanni Grisostomo), najljepšem pozorištu u Veneciji, vlasništvu Grimanija. Zahvaljujući operama na libreta kardinala Vincenza Grimanija, kandidovao se za nezapamćenih 27 nastupa. Tu je pokazana izuzetna zrelost Händela i započeo je njegov ugled operskog kompozitora. Publika, zabezeknuta s raskošnošću i ljepotom njegovog stila, nagradila je pljeskom muziku iz Il caro Sassone ("Dragi Saksonac"-što se odnosilo na njegovo njemačko porijeklo).
Odlazak u London
Tako je na svojim putovanjima širom Italije Händel također napravio niz korisnih kontakata, među kojima su bili "vojvoda od Manchestera", "engleski ambasadori", i najvažniji od svih princ Ernest August od Hannovera, brat vladara u Hannoveru, koji će ga nagovoriti da posjeti taj grad. Početkom 1710, Händel napušta Italiju da bi postao kapelnikom kod "Georgea Louisa", vladara (elektora) u Hannoveru, koji će kasnije postati George I. kralj Velike Britanije 1714. godine. Kratko nakon preuzimanja novog posla biva poslat na jednogodišnje odsustvo u Englesku. Posjetio je Annu Mariju Luisu de' Medici i njenog supruga u Düsseldorfu na putu prema Londonu 1710. godine. Tokom svoje prve osmomjesečne posjete Londonu, Händel je bio pozitivno primljen na dvoru kod Ane,kraljice Velike Britanije. Sa svojom prvom italijanskom operom "Rinaldo", na tekst "Oslobođeni Jerusalem' ("La Gerusalemme Liberata") italijanskog poete Torquata Tassa i posebno komponovanom za London, Händel je doživio veliki uspjeh. Opera je prvi put izvedena 1711. godine. Ovo djelo sadrži jednu od Handelovih najdražih arija, "Draga zaručnica, draga ljubavnica" ("Cara Sposa, amante cara"). Godine 1712. Händel je odlučio trajno se nastaniti u Engleskoj. Dobio je godišnju platu od 200 £ od kraljice Ane, nakon što je komponovao za njen rođendan "Utrecht Te Deum", koja je prvi put izvedena 1713. godine.
Od plemstva do opere
thumb|250px|lijevo|Scena kraljevskog vatrometa održanog 15. maja 1749. godine u čast britanskog [[Đorđe II, kralj Velike Britanije|kralja Georga II, za koju priliku je Händel napisao muziku.]] Jedan od njegovih najvažnijih pokrovitelja bio je mladi i bogati Richard Boyle, 3. grof od Burlingtona, koji je rano pokazao ljubav za njegovu muziku. Za njega je napisao Amadis od Galije (Amadigi di Gaula), neobičnu operu, s Nicolom Grimaldijem u kojoj nema glasova nižih od alta. U julu 1717. Händelova Muzika na vodi je izvedena više od tri puta na Temzi za kralja i njegove goste. Sa članovima dvora i muzičarima smještenim na brodovima, večernja zabava je trajala sve do ranih jutarnjih sati.thumb|Georg Friedrich Händel (lijevo) i [[George I od Velike Britanije i Irske|Kralj George I na rijeci Temzi, 17 jula 1717, Edouard Jean Conrad Hamman (1819–88).]]
Ovo djelo je bilo uspješno u pomirenju kralja i Händela. Njegova velika ljubav za opere, njegovi blistavi pjevači i izazov za poticanje i održavanje interesa promjenljive publike počeli su da ga udaljavaju od prilično tijesnog kruga dvora i njihove muzike. Proveo je najviše vremena svog bezbrižnog života kao kućni kompozitor za grofa od Carnarvona (od 1717. vojvoda od Chandosa) koji je održavao grupu pjevača i instrumentalista za muzičke događaje u svojim kućama, jedna u središtu Londona, druga u (ono vrijeme) mirnom seluCannons sjeverno od Londona. Tu je položio temelje za svoje buduće horske kompozicije u dvanaest Chandos himni. Tokom zime 1718-1719. članovi plemstva stvorili su italijansku opersku firmu u Londonu, u početku finansirana od osmogodišnje pretplate i nazvavši je (s kraljevim dopuštenjem) Kraljevska muzička akademija (The Royal Academy of Music) sa Händelom kao muzičkim direktorom. Prepoznavajući presudnu važnost u zapošljavanju samo najboljih pjevača i instrumentalista, pogotovo u glavnim vokalnim dijelovima dominiranim od strane nekoliko međunarodnih "zvijezda". U maju 1719. Chamberlain Thomas Holles 1. vojvoda od Newcastlea poslao je Händela u potragu za novim pjevačima. Putovao je u Dresden da prisustvuje otvaranju novoizgrađene operske kuće. Godine 1723. preselio se u kuću na "25 Brook Street", koju je unajmio i živio u njoj do kraja svog života. Ova kuća gdje je svirao, kopirao muziku i prodavao ulaznice, sada je Kućni muzej Georga Friedricha Händela.
Kraljičino "pozorište na Haymarket-u" (sada Pozorište njenog veličanstva), osnovano 1705. od strane arhitekte i pisca Johna Vanbrugha, ubrzo je postala operska kuća gdje je između 1711. i 1739. po prvi put izvedeno više od 25 Händelovih opera. 1729. Zajedno sa Johnom Jamesom Heideggerom postao je upravnik ovog pozorišta.
Od opere do oratorija
left|thumb|Handel - [[Philip Mercier]]
Prelaz iz opere ka oratoriju bio je postepen. Händel je komponovao Esther oko 1720. za vojvodu od Chandosa koja nije bila izvedena u kapeli na "Cannonsu", nego u "velikom salonu" kao kostimografska faza proizvodnje, već na "pola puta" između opere i oratorija. U 1732. Händel je obnovio ovaj posao i ponovo ga predstavio na Haymarket pozorištu. Može se reći da je Händel "izmislio" oratorij, ali je u stvari to bio rezultat intervencije londonskog biskupa, koji je u tom trenutku zabranio bilo kakav oblik pozorišnog djelovanja na pozornici koristeći biblijske teme. Kroz ovu puritansku cenzuru Händel će otkriti da zapravo postoji publika za biblijske muzičke drame. Händel je tada producirao Debora i Athalia, koje je Basil Lam nazvao "prvi veliki engleski oratorij". Tako je s jedne strane, trend oratorija u njegovom kompozitorskom radu u porastu, dok su njegove operske aktivnosti istovremeno sve manje, što je bila nužnost jer je publika bila prilično umorna od italijanske opere.
U aprilu 1737. pretrpio je moždani udar ili ozljedu koja je ozbiljno uticala na njegovu desnu ruku. Bio je iscrpljen od stresova u posljednjih pet godina, a njegovi prijatelji i pokrovitelji pitali su se da li će ikad biti u stanju da svira ili komponuje. Povlači se na banjsko liječenje u Aachen (francuski Aix-la-Chapelle) da bi se nakon šest sedmica kasnije vratio u London, i na iznenađenje svih potpuno oporavljen. Uskoro je bio u mogućnosti svirati orgulje, i počeo je planirati svoja sljedeća djela. Händel je još uvijek bio odlučan pisati za pozornicu, ali priznajući na kraju da se stvarnost javnih ukusa mijenja - i ekonomika ignorisanja istih.
Handel se okrenuo obliku koji je postepeno razvijao tokom deset godina: Engleskom oratoriju, koji je u mnogo čemu muzički operski, iako se daleko više oslanja na horsko pjevanje. Aleksandrova svetkovina (Alexander's Feast) je pratilo Trijumf vremena i istine (Il trionfo del Tempo e della Verita), zatim Saul, i biblijski ep Izrael u Egiptu 1739. Na kraju Händel je prepoznao sklonost javnosti ka engleskim horskim djelima, dajući sebi novi životni kreativni pravac. Händel je doživio drugi moždani udar u aprilu 1743. Međutim, ovo je bio samo privremeni korak unazad, a uskoro je na zaprepaštenje svih nastavio da komponuje velika orkestralna djela, uglavnom oratorije. Čak i kada je 1752. potpuno oslijepio nastavio je izvoditi orguljaške končerte i nastupati kao dobrovoljac između dijelova njegovih oratorija, tako velika je bila njegova memorija i moć improvizacije. Ostao je aktivan u pripremama za izvođenje njegovih djela do njegove smrti u Londonu 14. aprila 1759. u 74-oj godini. Prisustvovao je posljednjoj izvedbi njegovog djela "Mesija." Više od 3.000 ožalošćenih prisustvovalo je njegovom sprovodu, koji je održan uz pune državne počasti, a pokopan je u Vestminsterskoj opatiji (Westminster Abbey). Händel se nikada nije ženio, a zadržao je privatnost njegovog ličnog života. Ostavio je poveliko imanje nakon svoje smrti, vrijedno 20.000 £, a većinu toga je ostavio rodici u Njemačkoj, sa dodatnim darovima ostaloj rodbini, slugama, prijateljima i omiljenim dobrotvornim društvima.
Muzička djela
Händelove kompozicije uključuju 42 opere, 29 oratorija, više od 120 kantata, trija i dueta, mnogobrojne arije, kamerna muzika, velik broj ekumenskih djela, ode i serenade i 16 orguljaških koncerte. Njegovo najpoznatije djelo, oratorij Mesija sa svojim "Haleluja" horskim dijelom, među najpopularnijim je djelima u horskoj muzici te je postalo glavno djelo tokom božićne sezone. Među djelima s brojevima opusa objavljenih i popularisanih za svog života su orguljaški Koncert Op.4 i Op.7, zajedno s opus 3. i Concerti grossi Opus 6., potonji objedinjuje raniji orguljaški koncert Kukavica i slavuj (The Cookoo and The Ninghtingale) u kojem se pjev ptica imitira u gornjim registrima orgulja. Također se ističu njegovih šesnaest orguljaških suita, naročito Harmonični kovač (The Harmonius Blacksmith). Händel je uveo različite prethodno neuobičajene muzičke instrumente u svojim djelima: viola d'amore i Violetta Marina (Orlando), lutnja (Oda povodom dana Svete Cecilije), tri trombona (Saul), klarinet ili male visoke rogove (Tamerlano), fagot, viola da gamba, zvona, i harfa (Julije Cezar, Aleksandrova svetkovina). Händelova djela katalogizirana su u Händel-Werke-Verzeichnis i poznatija su po HWV broju. Naprimjer, Mesija je katalogiziran kao HWV 56.
Muzičko naslijeđe
Nakon njegove smrti, händelove italijanske opere su pale u zaborav, osim zbirki poput arije "Ombra mai fu" iz Serse. Tokom 19. vijeka i prve polovine 20. vijeka, posebno u anglofonim zemljama, njegov ugled je bio prvenstveno zasnovan na njegovim engleskim oratorijima, koje su obično izvodili ogromni horovi amaterskih pjevača na svečanim prilikama. Od 1960-ih, s oživljavanjem interesa za baroknu muziku i sviračke stilove izvođenih na izvornim muzičkim instrumentima oživio je i interes za Händelovim italijanskim operama, a mnoge su snimljene i izvođene na pozornici.
Od ranog muzičkog preporoda 50 njegovih opera izvođeno je u operskim kućama i koncertnim dvoranama. U posljednjih nekoliko decenija također je vidljivo oživljavanje interesa za brojne svjetovne kantate, što bi se moglo nazvati 'svjetovnim oratorijima' ili 'koncertnim operama'. Od prvih, Oda povodom dana svete Cecilije iz 1739. (na tekst Johna Drydena) i Oda povodom rođendana kraljice Ane iz 1713. su naročito značajne. Za svoje svjetovne oratorije, Händel je koristio klasičnu mitologiju kao teme, u djelima kao Acis i Galatea iz 1719. Hercules iz 1745. i Semele iz 1744. U smislu muzičkog stila, posebno u pisanju tekstova za glas na engleskom jeziku, ovi radovi imaju blisko srodstvo sa duhovnim oratorijima. Oni također dijele nešto od lirskog i dramatskog kvaliteta händelovih italijanskih opera. Kao takvi, oni se ponekad izvode na pozornici malih kamernih ansambala. S ponovnim otkrivanjem njegovih pozorišnih djela, Händel, uz njegov renome kao instrumentalist, orkestralni pisac, i melodist, sada se smatra jednim od velikih muzičkih operskih dramatičara. Händel je uglavnom imao visok ugled kod kolega kompozitora, kako u svoje vrijeme tako i poslije. Nakon Händelove smrti, mnogi kompozitori su pisali djela na temelju ili inspirisana njegovom muzikom. Prvi stavak iz Simfonije br. 6. op. 116, Doba Bacha i Händela, Louis Spohra podsjeća na dvije melodije iz händelovog Mesije. Godine 1797. Ludwig van Beethoven je objavio 12 varijacija u g-duru na See the conqu'ring hero comes iz händelovog Jude Makabejca, za violončelo i klavir. Gitarski virtuoz Mauro Giuliani obradio je njegove Varijacije na temu Händela, op. 107 za gitaru, a na temelju Händelove Suite broj 5 u Es-duru, HWV 430, za čembalo. Godine 1861. koristeći temu iz druge händelove suite za čembalo, Johannes Brahms je napisao Varijacije i fugu na temu Händela, op. 24, jedno od njegovih najuspješnijih djela (čak je dobilo i pohvale od Richarda Wagnera). Koncert za gudački kvartet i orkestar u B-duru Arnolda Schönberga iz 1933. godine bio je komponovan po händelovom Concerto Grosso, op. 6/7.
Veza s J. S. Bachom
Iako su rođeni u samo nekoliko sedmica razlike i na vrlo kratkoj udaljenosti, Bach i Händel nikad se nisu susreli. Godine 1719. Bach je putovao u Halle u nadi da će se sresti, ali Händel je već otputovao dok je Bach stigao. Godine 1729, kad je Händel još jednom bio u rodnom gradu, Bach je poslao svog sina Wilhelma Friedemanna da pozove Händela u Leipzig, ali Händel nije bio u mogućnosti putovati. Na prilično nevjerovatan način muzika ova dva najveća kompozitora iz vremena kasnog baroka pokazuje da nije ni bilo nekih zajedničkih tačaka između njih. Bach je bio odličan u žanrovima kao što su crkvena kantata, oratoriji "Pasije", mise, i koncerti u stilu Antonija Vivaldija, koje je Händel jedva i "dotakao". Händelovi najveći uspjesi bili su u operi, oratorijima, a koncerti u stilu Arcangela Corellija žanr je koji Bach nikad nije komponirao. Činilo se da se njihovi interesi preklapaju u suiti za klavijaturu i instrumentalnoj sonati, ali se baš tu njihovi stilovi uveliko razlikuju, tako da su solo sonatu potpuno prepustili trećem članu kompozitorskog trija rođenog 1685. godine, Domenicu Scarlattiju.
Zubni tehničar
mini|desno|250px|Zubni tehničar
Zubni tehničar je osoba koja je završila četvorogodišnje obrazovanje u odgovarajućoj školskoj ustanovi. On je dio tima koji čine stomatolog i stomatološka sestra. Zubni tehnicar po pravilu nema kontakt sa pacijentima. U nekim zemljama tehničari nakon dodatne obuke imaju pravo na pravljenje totalnih proteza pacijentima bez zuba koji su prethodno bili kod stomatologa. Posao zubnoh tehničara je proizvodnja i opravak zubnih nadogranji (krunice, mostovi, parcijalne i totalne proteze) te ortodonskih aparata.
Jelena Zrinska
mini|desno|Jelena Zrinski Jelena Zrinski (na mađarskom: Zrínyi Ilona; Ozalj, 1643 – 18. februara 1703) je bila hrvatska plemkinja iz porodice Zrinski.
Biografija
Grofica Jelena Zrinski bila je istaknuta junakinja u borbi za nacionalno oslobođenje Hrvatske i Ugarske od habsburške apsolutističke vlasti.
Rođena je u Ozlju 1643. godine kao kćerka Petra Zrinskog (1621-1671), hrvatskog bana i mučenika, i njegove žene Katarine Zrinski, rođ. Frankopan, književnice i prevodioca. Bila je njihovo najstarije dijete, kasnije dobivši još dvije mlađe sestre, Juditu Petronilu (1652 – 1699), te Auroru Veroniku (1658 – 19. januar 1735) i jednog brata, Ivana Antuna (26. august 1654 – 11. novembar 1703), koji su bili posljednji potomci te plemićke porodice.
Poznata je bila od najranije mladosti po svojoj izuzetnoj ljepoti i odličnom obrazovanju. O njenoj edukaciji nema puno podataka, tek da je visok stepen obrazovanosti stekla u krugu svoje porodice, uz majku i oca, hrvatske književnike i erudite, ali i amidžu Nikolu Zrinskog mlađeg.
Jelena se 1. marta 1666. udala u Ugarsku za Franju I Rakocija (na mađarskom: I. Rákóczi Ferenc), transilvanskog (erdeljskog) kneza, i pridružila nezadovoljnom ugarskom plemstvu koje se suprotstavilo centralističkim težnjama Bečkog dvora, što je nešto kasnije dovelo i do otvorenog rata za ugarsku nezavisnost, koji je završio početkom 18. vijeka porazom pobunjenika. Ti događaji su u historiografiji poznati kao „Ustanak Kuruca“.
S Rakocijem je Jelena imala troje djece, među kojima i Franju II, kasnijeg transilvanskog kneza i vođu ustanika. Nakon Rakocijeve smrti 1676. godine preudala se 1682. za Mirka Tekelija (na mađarskom: Imre Thököly), također transilvanskog kneza. S njim se istakla u ustaničkim redovima, koje su inače podržavale Osmanlije, a naročito je odjeknulo njeno trogodišnje (1685-1688) rukovođenje odbranom tvrđave Mukačevo (na mađarskom: Munkács), tada na sjeveroistoku Ugarske, a danas na teritoriji Ukrajine. Početkom 1688. godine, ne mogavši je više odbraniti, Jelena je predala tvrđavu austrijskim trupama, a sama postala zarobljenik.
Nekoliko godina kasnije, razmjenom ratnih zarobljenika, Jelena se vratila svom mužu, ali je, nakon što je sklopljen Karlovački mir u Sremskim Karlovcima 1699. godine, morala otići u egzil u Tursku. Tamo je živjela neko vrijeme u carigradskom kvartu Galata, a zatim sve do svoje smrti 18. februara 1703. u gradu Nikomediji, današnjem Izmitu.
Posmrtni ostaci hrabre hrvatske grofice (udajom i ugarske kneginje) prebačeni su 1906. godine u Košice (tada ugarski, a danas slovački grad), gdje su sahranjeni u katedrali Svete Elizabete uz grob njenog sina Franje.
Umrla je u Nikomediji, u Turskoj.
Baljci
Bosna i Hercegovina:
Hrvatska:
Vojkovići
Bosna i Hercegovina:
Željko Joksimović
Željko Joksimović (rođen 20. aprila 1972) je srbijanski pjevač.
Eurosong
Na Eurosongu 2004. predstavljao je Srbiju i Crnu Goru pjesmom Lane Moje i time osvojio drugo mjesto iza ukrajinske pjevačice Ruslane.
2005. godine, opet je komponovao pjesmu koja se plasirala u nacionalnu selekciju za Euroviziju, ali je njegova pjesma Jutro, koju je izvodila Jelena Tomašević, osvojila drugo mjesto na izboru nakon podgoričke grupe No Name koji su te godini predstavljali Srbiju i Crnu Goru na Euroviziji.
Željko Joksimović 2006. godine komponuje muziku za pjesmu kojom je sarajevska grupa Hari Mata Hari predstavljala Bosnu i Hercegovinu na Eurosongu u Atini 2006. godine.
Joksimović je, zajedno sa Jovanom Janković, vodio program Pjesme Eurovizije 2008. u Beogradu. Iste godine, Joksimović je komponirao i radio aranžman za pjesmu Oro, koja je u izvedbi Jelene Tomašević pobijedila na Beoviziji i zatim zauzela šesto mjesto na Pjesmi Eurovizije.
Predstavljao je Srbiju na Pjesmi Eurovizije 2012. godine u Bakuu, Azerbejdžan. Dana 10. marta 2012. godine, Željko je predstavio pjesmu "Nije ljubav stvar".
250px|thumb|desno|Željko Joksimović na nastupu.
Mirjana Kapetanović
Mirjana Kapetanović, rođena 18. marta 1959. godine u Konjicu, bosanskohercegovačka je književnica i novinarka.
Biografija
Mirjana Kapetanović školovala se u Konjicu. Dugi niz godina pjevala je u horu Djevojke s Neretve, Ženskom gradskom horu i ansamblu Rezonanca. Aktivna je članica u Amaterskog pozorišta Neretva Konjic.
Bavila se humanitarnim radom u okviru humanitarnih organizacija Hrana za život u Sarajevu, Merhamet u Konjicu, Vindol za decu sveta i Zavod EkoAlt Vindol u Sloveniji, Udruženje Žena za ženu u Konjicu i samostalno, što joj je i sada najdraža preokupacija.
Dugi niz godina radila je kao novinar Radio Konjica i Radio FERN-a, kao dopisnica Večernjih novina (kasnije Jutarnjih novina), Dnevnog Avaza, časopisa za žene Azra, časopisa Arka. Deset godina stalna je saradnica novinske kuće Color Press Group iz Novog Sada. Širokih interesovanja i zanimanja sarađivala sa nizom časopisa u Hrvatskoj i Srbiji. Objavljivala je kratke priče u književnim časopisima Lica (Sarajevo), Diwan (Tuzla), Književni pregled (Beograd), Avlija (Rožaje), te na Internetu. U toku novinarskog djelovanja objavila je preko 500 članaka, intervjua, reportaža, preko 150 autorskih emisija kao što su Govinda, Na granici mogućeg, Plava planeta, emitiranih na Radio Konjic u, te mnoštvo radijskih priloga u saradnji sa drugim urednicima i emisijama na radio FERN-U, BHR1 i Radio Konjic u.
Zadnjih deset godina isključivo se bavi književnim radom. Ima dvoje djece, Edvina i Irinu, bosanskohercegovačku pjevačicu.
Veliki Gradski park u Tivtu
Veliki gradski park u Tivtu ja naziv zaštićenog područja u Crnoj Gori, smještenog u centru Tivta. Park je poznat i pod nazivom Mornarički park zbog činjenice da se Mornarice dugo bavila održavanjem parka. Podignut je 1892. godine o čemu svjedoči natpis na tada postavljenom spomen obilježju. Osnovan je po naredbi komandanta austro-ugarske mornarice Frihera fon Šterneka, sa ciljem uređenja okruženja brodogradilišta Arsenal, kojeg je osnovao isti admiral 1889.
Jedina građevina koja je podignuta u parku je rasadnik i još uvijek je u upotrebi. To je građevina od opeke sa ostakljenim krovom, čija je unutrašnjost krajnje funkcionalna, sa dealjima na kostrukciji od kovanog željeza koja u tjemenima i na kraju kosine krova ima secesijske ukrase.
Biljne vrste
Osnivač parka naredio svim komandantima austrougarskih ratnih brodova da donose biljke sa putovanja, a zatim je ta praksa prerasla u običaj. U svojem najsjajnijem periodu, park je bio popunjen brojnim egzotičnim biljnim vrsta. Iako devastiran i umnogome osiromašen, ovaj park još uvijek predstavlja jedinstvenu biljnu cjelinu. Još su prisutna brojna stabla alepskog i primorskog bora, eukaliptusa, velikocvjetne i liliflora magnolije, čempresa, kedra, platana, lipe, katalpe, melije, hrasta medunca, lovora i palme, rogača, abacije, divljega kestena. Park je poseban sa po dva stabla čileanske jele (Araukarija araukana) za koja se često navodi da su dva stabla iz tivatskog parka jedinstvena u Evropi.
Zaštićeno područje
Od 1968. godine park je zaštićeni objekat prirode, a u januaru 2015. godine Odlukom Skupštine Opštine Tivat dobio je status spomenika prirode.
Miloš Čolić
Miloš Čolić, rođen 18. februara 1999. na Sokolcu je bosanskohercegovački biatlonac i nordijski skijaš-trkač. Član je SK Istočno Sarajevo.
Suez
Suez (arapski سويس) (transl|arapski|DIN|as-Suways) je lučki grad (broj stanovnika, otprilike 497 000) na sjeveroistoku Egipta, lociran na sjevernoj obali Zaliva Suez, nedaleko od južnog kraja Sueskog kanala, imajući iste granice kao i guvernat Suec. Ima dvije luke, Port Ibrahim i Port Tawfiq, i razvijenu lučku infrastrukturu. Zajedno formiraju metropolitansko područje. Željezničke pruge i autoputevi povezuju Suec sa Kairom, Port Saidom i Ismailijom. Suez ima petrohemijsko postrojenje od kojeg vode cjevovodi derivata, do Kaira.
Suez je jedna od stanica na putu muslimanskih hadžija na putu do Meke, u Saudijskoj Arabiji, i natrag.
NGC 36
NGC 36 (također poznat kao IRAS 00088+0606, MCG 1-1-43, PGC 798 i UGC 106) je prečkasta spiralna galaksija koja je udaljena oko 277 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Ribe. Najveći prečnik je 2,20 (177 hiljada sg) a najmanji 1,1 uglovnih minuta (89 hiljada sg). Prvo otkriće je napravio John Frederick William Herschel 25. oktobra 1785. godine.
IC 1437
IC 1437 (također poznat kao MCG 0-56-16, PGC 68438 i UGC 11965) je spiralna galaksija koja je udaljena oko 410 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Vodolija. Najveći prečnik je 1,10 (131 hiljada sg) a najmanji 1,0 uglovnih minuta (119 hiljada sg). Prvo otkriće je napravio Stephane Javelle 5. novembra 1891. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Katoličanstvo u Bosni i Hercegovini
[[Datoteka:Karta biskupija u Bosni i Hercegovini.png|mini|desno|Podjela BiH na (nad)biskupije:
]] Katolička crkva Bosne i Hercegovine dio je opće Katoličke crkve, pod duhovnim vodstvom pape i rimske kurije.
Organizacija
mini|200 px|[[Sarajevo|Sarajevska katedrala Srca Isusovog]] mini|desno|200px|Crkva [[Sveti Antun Padovanski|Sv. Antuna Padovanskog u Bugojnu]]
Sastoji se od Vrhbosanske nadbiskupije, koja se dijeli na tri biskupije: Banjalučku, Mostarsko-duvanjsku i Trebinjsko-mrkansku. Skopska biskupija također pripada pod Vrhbosansku nadbiskupiju. U BIH postoje i dvije franjevačke provincije: Bosne Srebrene sa sjedište u Sarajevu i Uznesenja Marijina na nebo sa sjedištem u Mostaru. Prije rata bilo je 528 000 vjernika, a danas ih ima oko 215 000.
Vrhbosanska nadbiskupija
Vrhbosanska nadbiskupija ima svoje sjedište u Sarajevu, koje je tadašnji papa Ivan Pavao II. posjetio 1997. godine. Presvetom Srcu Isusovu posvećena je katedrala i nadbiskupija. Sarajevo je sjedište i mnogih redovničkih matičnih kuća, muških i ženskih: franjevačke provincije Bosne Srebrene, sestara Služavki Maloga Isusa, jedine autohtone ženske družbe u BIH, koju je osnovao prvi Vrhbosanski nadbiskup Josip Stadler, Milosrdnica sv. Vinka Paulskog, Školske sestre franjevke. U njemu se nalaze i dvije bogoslovije: dijecezanska Vrhbosanska i franjevačka s visokim teološkim školama.
Banjalučka biskupija
Banjalučka biskupija osnovana je 1881. godine bulom pape Leona XIII. Katedrala je posvećena sv. Bonaventuri. Ima oko 450 župa u šest dekanata. Jednu župu trenutno vode redovnici trapisti iz samostana Marija Zvijezda. Broj katolika je jako opao kao posljedica ratnih progona.
Mostarsko-Duvanjska biskupija
Mostarsko-Duvanjska biskupija osnovana je kada i banjolučka 1881. godine, a u svome imenu čuva spomen na prijašnju biskupiju u Duvnu. Zajedno s trebinjskom biskupijom, koja je uspjela preživjeti sve vrijeme turske vladavine, obuhvata Hercegovinu, tj. južni dio države BiH. Mostarski biskup je ujedno i trajni upravnik trebinjske biskupije, od 1890. godine. Pastoralnu službu u mostarskoj biskupiji obavljaju dijecezanski svećenici i franjevci, dok u trebinjskoj franjevaca nema. U biskupiji Mostar-Duvno trenutno živi oko 215.000 vjernika.
Trebinjsko-Mrkanska biskupija
Trebinjsko-Mrkanska biskupija najstarija je i najmanja u cijeloj Bosni i Hercegovini. Osnovana je prije 1022. godine. Ima oko 20.000 vjernika. Pastoralnu službu obavljaju samo dijecezanski svećenici. Puni joj je naziv Trebinjsko-Mrkanska, jer je u tursko doba neko vrijeme sjedište biskupije bilo na otočiću Mrkan kod Dubrovnika.
Historija
mini|250 px|Katolici tokom služenja svete mise, oko 1900. Katoličanstvo je došlo u BIH u 6. vijeku iz grada Salone. Pokrštavanje je bilo iz smjera sjevera od strane Franaka, a s juga od strane Bizanta. Završilo je u 9. vijeku. U srednjovjekovnoj bosanskoj državi, uoči turskog osvajanja živjelo je oko 750.000 katolika, koji su činili većinu stanovništva. Rašireni su bili franjevački samostani. U srednjem vijeku postojali su i Bosanski krstjani, bogumili, vjerska skupina različita od katoličanstva, koji su postepeno nestali. U osmanskom razdoblju, broj katolika je jako pao, mnogi su prešli na islam, bilo je progona i zatiranja katoličke vjere. Veliku ulogu u očuvanju, odigrali su franjevci. Turski sultan Mehmed II Osvajač, na traženje fra Anđela Zvizdovića, koji je zatražio slobodu vjerskog rada i slobodno ispovijedanje vjere katolicima u Bosni, izdao je svečanu povelju - "Ahd-namu" 1463. godine, kojom je franjevcima zajamčio slobodu rada u svom carstvu i da se izbjegli franjevci mogu slobodno vratiti. U austro-ugarskom razdoblju počinje oporavak Katoličke crkve i njenih vjernika u Bosni i Hercegovini. Godine 1881., uspostavljena je redovna crkvena organizacija i podjela po biskupijama koja uz male promjene postoji i danas. Za nadbiskupa vrhbosanskog postavljen je Josip Stadler. U razdoblju Kraljevine Jugoslavije, katolici su smatrani građanima drugog reda uz potiskivanje vjere. Tokom Drugog svjetskog rata ubijena je gotovo jedna trećina odnosno 66 hercegovačkih franjevaca. Od tog broja 36 ih je ubijeno na Širokom Brijegu. U socijalističkoj Jugoslaviji, komunistička vlast provodi opću nacionalizaciju, čime i Katolička Crkva gubi brojne posjede, bolnice, škole i domove. Oduzeti su ne samo posjedi nego i pojedini samostani. Brojni svećenici, pa čak i visoki i ugledni crkveni dostojanstvenici, završili su na suđenjima na kojim ih se optuživalo za saradnju sa fašistima i potporu ustaškom režimu. Mnogi su služili zatvorske kazne. Vjeruje se, da se u Međugorju 1981. godine ukazala Gospa, ali službena Crkva to nije priznala. Mjesto se razvilo u jedno od najvećih svjetskih molitvenih središta. U posljednjem ratu, srušene su i razrušene na stotine crkvi, a broj vjernika je pao kao posljedica progona i iseljavanja.
Svjetski dan bicikla
mini|Svjetski dan bicikla u [[New Delhi|Delhiju (2018)]] Svjetski dan bicikla jest godišnji praznik koji se u svijetu obilježava 3. juna, a ustanovila ga je Generalna skupština Ujedinjenih nacija 12. aprila 2018 (rezolucija 72/272).
Njemačka marka
Marka je izdavana u obliku kovanica i novčanica. Postojale su ukupno četiri serije novčanica.
Svjetski dan bicikla
Ideju uspostavljanja Svjetskog dana bicikla dao je član omladinske reprezentacije Leszek Sibilski, poljski sociolog koji radi u Sjedinjenim Američkim Državama. Godine 2015. članak "Biciklizam je svačiji posao" pokrenuo je kampanju. Uspio je uvjeriti delegaciju iz Turkmenistana da UN-u formalno podnese nacrt rezolucije 3. juna kao Svjetskog dana bicikla. Na kraju, tokom glasanja 12. aprila 2018. dobila je podršku 193 zemlje, od kojih je 56 bilo sponzora inicijative. U tekstu rezolucije naglašava se "jedinstvenost, dugovječnost i svestranost bicikla, koji je u upotrebi već dva stoljeća i koji je jednostavno, dostupno, pouzdano, čisto, ekološki prihvatljivo prijevozno sredstvo". Kao simbol ljudskog napretka i razvoja, bicikl "[promoviše] toleranciju, međusobno razumijevanje, poštovanje i socijalnu uključenost i kulturu mira". Bicikl je "simbol održivog transporta i prenosi pozitivnu poruku podrške održivoj potrošnji i proizvodnji te ima pozitivan utjecaj na klimu".
Autor bijelo-plavog logotipa #June3WorldBicycleDay je Isaac Feld, a prateću animaciju kreirao je John E. Swanson. Oni prikazuju razne bicikliste koji se voze širom svijeta. Oni pokazuju da bicikl pripada cijelom čovječanstvu i da mu služi.
Njemačka marka
Uvođenje njemačke marke
Plan uvođenja nove valute je bio pod najstrožijom tajnom. Određeni dijelovi plana su usaglašeni na takozvanoj Konklavi u Rothwestenu. Tom prilikom su se u Rothwestenu (dolina Fulde) od 21. aprila do 8. juna 1948 godine sastali predstavnici jedanaest njemačkih banaka kao i vodeći njemački ekonomisti sa predstavnicima tri okupacione sile i sačinili nacrt četiri zakona o novim postavkama novčanih poslova koji su regulisali uvođenje nove valute. Već u martu 1948 godine iz ovih zakona proizilazi i zakon o uspostavljanju Banke njemačkih zemalja (Bank der deutscher Länder). Danas u Rothwestenu postoji muzej u kojem su sačuvani predmeti i dokumenti iz ovog vremena. O uvođenju nove valute, stanovništvo je obaviješteno 18. juna 1948 godine putem radija, samo tri dana prije uvođenja marke.
Njemačka marka (D-Mark) uvedena je u opticaj 21. juna 1948 godine u zapadnim okupacionim zonama (pokrajine Schleswig-Holstein, Hamburg, Bremen, Donja Saksonija, Sjeverna Rajna-Vestfalija, Hessen, Porajnje-Falačka, Baden, Würtemberg-Baden, Würtemberg-Hohenzollner i Bavarska) kao i u zapadnom Berlinu 24. juna 1948 godine. Podjela novih novčanica se vršila na mjestima gdje su se dotad dijelile markice za hranu. Svaki građanin je dobijao po 60 maraka i to 40 maraka odmah a ostatak dva mjeseca kasnije. Preduzeća su dobijala 60 DM po radniku.
Raniji novac, marka Trećeg Reicha (Reichsmark ili RM) se mijenjala za nove marke po kursu 100 RM za 6,50 DM, dok je za pretvaranje potraživanja vrijedio kurs 10 RM za 1 DM. Jedino su tekuća potraživanja poput plata i stanarina bila pretvarana u DM po kursu 1:1. Otpisi dugovanja, hipoteke i slični uzajamni odnosi su pretvarani u odnosu 10 RM:1 DM, kao i rezerve premija osiguranja i privatna osiguranja te stambena štednja i stambeni fondovi (Bausparkassen).
Kao posljedica valutne reforme 1948, značajno je smanjena količina novca u opticaju. Prema analizama Međunarodne klirinške banke, na ovaj način je Reichsmarka zamijenjena sa novom njemačkom markom u odnosu 12,6 RM:1DM. Ponovno su stupile na snagu uobičajene funkcije novca, a Centralna banka je kontrolisala izdavanje novca. U periodu od 27. juna do 8. augusta 1948 godine, izdavanje novca je bilo dosta ograničeno i svodilo se samo na zamjenske kredite. Tek od oktobra 1948, u većoj mjeri dolazi do izdavanja novca od strane Centralne banke.
Nova valuta je dovela i do znatnog porasta cijena, što je rezultiralo općim štrajkom 12. novembra 1948 godine. U tom jedinom općem štrajku u historiji Savezne Republike Njemačke učestvovalo je oko 9 miliona ljudi.
U ruskoj okupacionoj zoni i kasnije DDR-u, više kao jedinstveni znak valute u periodu od kraja juna 1948 do 1964 također je služila njemačka marka (DM). Od 1964 zvanična valuta DDR-a se naziva marka njemačke Centralne banke (Mark der Deutschen Notenbank ili MDN) a od 1968 do kraja juna 1990 marka DDR-a (Mark der DDR ili M).
U Zapadnom Berlinu uvođenje njemačke marke je bilo povod za blokadu Berlina.
Marka pod kontrolom Bundesbanke
Njemačka marka je ispočetka izdavana od strane Banke njemačkih zemalja, koja je 1957 godine postala Njemačka savezna banka (Deutschen Bundesbank). Pored zvaničnih izdanja, Bundesbanka je od 1960 do 1988 izdavala savezne trezorske zapise i serije zamjenskih novčanica kao rezervu novca u kriznim periodima. DM je imala, i dalje ima, ugled kao tvrda valuta. Ovo proizilazi iz usporedbe sa unutrašnjom kupovnom moći sa ostalim valutama. Jedna statistička studija iz 1977 uspoređuje unutrašnje kupovne moći nekoliko valuta u odnosu na 1950 godinu u slijedećim zemljama (tabela desno): Iako je to bio velik pad vrijednosti njemačke marke od gotovo pola, ipak je bio mnogo manji nego u većini razvijenih zemalja. U oko 50 godina od uvođenja marke 1948 godine do uvođenja eura 1999 godine njena kupovna moć je opala na oko četvrtinu.
Stopa inflacije u ovom vremenskom periodu bila je prosječno oko 3 posto što je više nego što danas ima euro. Gubljenje vrijednosti marke se može ogledati i u visokoj stopi rasta, koja obično vodi u do veće inflacije. U skladu sa procesima reunifikacije Njemačke 1990 godine, i u bivšoj DDR uvodi se zapadnonjemačka marka. To je za Nijemce iz DDR-a bila vjerovatno jedna od najvećih promjena u toku reunifikacije, jer je zapadnonjemačka marka tamo važila kao simbol privrednog čuda i prosperiteta.