cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Josip Broz Tito
Sovjetski Savez
Zbog ponovnog slabljenja odnosa Hruščov je kao i Tito pokušavao popraviti odnose, pozivajući jugoslavenske delegacije u posjete, da bi se njih dvojica sastali početkom augusta u Snagovu blizu Bukurešta. Sastanak je različito tumačen od sviju strana, a na Zapadu je sastanak protumačen da će Moskva priznati jugoslavenski put u socijalizam, a da će Tito zauzvrat poduprijeti Moskvu u međunarodnim odnosima. Poziv Hručova za proslavu 40-godišnjice Oktobarske revolucije, Tito je odbio iz zdravstvenih razloga, te je poslao delegaciju s Rankovićem i Kardeljom, ali je pravi razlog bio Titovo izbjegavanje sastanka "12 partija" na kojem su Deklaracijom stavovi SKJ proglašeni "revizionističkim". Tito je ipak u komunikaciji s Hručovim dosegao ravnopravnu osnovu, koja mu je u odnosu na Staljina nedostajala. Nacrt novog programa SKJ, prije negoli je donesen na Sedmom kongresu SKJ, poslan je svim komunističkim partijama, s molbom za mišljenje i prijedloge izmjena. Reakcije su bile različite, stizali su prijedlozi za promjene programa, koje je Tito djelomično i formalno unio u Program, ali ni jedna od komunističkih partija nije se odazvala pozivu da prisustvuje Kongresu. Nakon završetka Kongresa, Hručov je optužio jugoslavenski partijski vrh da organiziraju neprijateljske demonstracije protiv KPSS i drugih partija, te je otkazao sve sporazume o investicijama i naučno-tehničkoj saradnji, potpisane dvije godine prije. Istovremeno su slijedili napadi na Tita i suradnike u novinskim člancima i na sastancima komunističkih partija. Vrhunac napada bio je na konferenciji komunističkih i radničkih partija u novembru 1960. u Moskvi na kojoj je sudjelovala 81 partija, gdje je SKJ optužen za promociju "antilenjinističkog revizionističkog programa i suprostavljanju SKJ cijelom međunarodnom komunističkom pokretu." Odnosi su poboljšani potkraj 1962. kada je došlo do novog susreta s Hruščovim, a slijedeće godine do još jednog. Na sastancima su izostali Kardelj i Koča Popović, koji je bio protivnik bilo kakvog koketiranja sa Sovjetima. Na drugom susretu Tito se obratio Vrhovnom sovjetu, a sastanci su bili prijateljski i djelomce se odvijali nasamo. Smjenom Hručova i dolaskom na vlast Leonida Brežnjeva i Alekseja Kosigina, odnosi su se poboljšali, jer oni nisu dovodili u pitanje Titov put u socijalizam, ali su mu, svečanim dočecima i dugim špalirima, lukavo davali do znanja koliko ga cijene, što je godilo njegovoj taštini.
Kina i Albanija
Političkim udaljavanjem Kine od sovjetske politike, Mao Zedong je i dalje se zalagao za disciplinu unutar komunističkog lagera, ali je za Maoa, Titova politika balansiranja između blokova bila apsurdna, smatrao je da je njegov uticaj na Hruščova opasan, a njegovi odnosi sa Zapadom sumnjivi. Ta se averzija Maoa dugo godina nije promijenila. Pod uticajem Kine, režim Envera Hoxhe u Albaniji je bio najžešći kritičar Tita i Jugoslavije.
Zapadna Evropa
Saradnja s Italijom bila je u uzlaznoj putanji, mada je zbog neriješenih graničnih pitanja, te nesporazumima oko nacionalnih manjina, te različitih gledanja oko dogadaja u Drugom svjetskom ratu, dolazilo do povremenih zastoja u pregovorima. S Austrijom se razvila plodna saradnja, koje je bila remećena sporovima oko slovenske manjine u Koruškoj i hrvatske u Gradišću. Austrijski kancelar Josef Klaus posjetio je Jugoslaviju 1965, godine, a Tito je dvije godine kasnije posjetio Austriju, kada je zaobišao pitanja nacionalnih manjina, zahvalio se na prihvaćanju radnika iz Jugoslavije i zatražio potporu austrijskih vlasti na suzbijanju antijugoslavenske aktivnosti u Austriji. Mada je SR Njemačka već 1950-ih godina zauzela jedno od vodećih mjesta u inozemnoj trgovini, Tito je 1957. godine, zbog obećanja Hruščovu i Władysławu Gomułki, priznao Istočnu Njemačku, a prije priznanja je predlagao konfederaciju podijenjene Njemačke, sa administrativnom autonomijom obaju dijelova. Priznanju su se protivili Koča Popović i neki drugi visoki političari. SR Njemačka je prvi i jedini put primjenila smjernice Halštajnove doktrine i prekinula diplomatske odnose s Jugoslavijom. Odnosi su ponovo uspostavljeni 1968, kada je kancelar postao Will Brandt mada je već pocetkom 1960-ih trgovinska razmjena sa Zapadnom Njemačkom ponovo počela rasti, a jugoslavenski radnici su počeli odlaziti na rad u Njemačku. Odnosi s Francuskom su se pogoršali nakon što je Jugoslavija podržavala borbu za nezavisnost u Alžiru
SAD
Nakon zasjedanja Opće skupštine UN 1960. u New Yorku, sastao se s tadašnjim predsjednikom SAD-a Dwightom Eisenhowerom, gdje je naglasio neutralnost jugoslovenske politike riječima "da se ne implicira pasivnost, nego da se ne zauzima strana." Posjetio je udovicu Eleonor Roosvelt, koju je već ugostio 1953. godine na Brijunima. Doček u New Yorku je obilježen petodnevnim demonstracijama jugoslavenskih emigranata, o kojima mediji u Jugoslaviji nisu pisali, kao ni o zaustavljanju dvije osobe na 35-om spratu hotela, koje su pokušale izvršiti atentat na Broza. Nedugo nakon nakon susreta s Hruščovim u septembru 1963. posjetio je novog predsjednika SAD-a Johna Kennedyja. Uprkos tome, je u proljeće 1961. godine u vrijeme Kubanske krize nakon iskrcavanja kubanskih izbjeglica u Zalivu svinja, optužio SAD za agresiju na Kubu. Reakcija SAD je bila bojkot jugoslavenskih brodova i robe, te ograničenje mogućnosti dobijanja američkih kredita. Još jedna kriza u američko-jugoslavenskim odnosima je bila izazvana krizom u Berlinu u augustu 1961, kada se Tito nije oglasio. Najbolju suradnju Tito je imao s Kennedyjem, a nakon atentata je dao izjavu o njegovoj svjesnosti očuvanja mira u svijetu i miroljubivog rješavanja međunarodnih problema. Titovo podržavanje Sjevernog Vijetnama u Vijetnamskom ratu nije ugrozilo odnose sa SAD-om.
Vatikan
Odnosi s Vatikanom su se od 1960-ih počeli poboljšavati, djelomično utjecajem liberalizacije u Jugoslaviji, a djelomično pod utjecajem Drugog vatikanskog koncila. Nakon smrti kardinala Stepinca 1960. u javnosti je njegov nasljednik Franjo Šeper, prikazan koo osoba radikalno drugačijih stavova, a kada je 1963. godine papa postao Pavao VI, Tito mu je osobno čestitao, a papa mu se zahvalio na čestitci. Pregovori s Vatikanom su počeli 1964. godine, a dvije godine kasnije potpisan je protokol. Jugoslavenske vlasti su se obavezale da ce jamčiti položaj vjerskih zajednica sukladno Ustavu, a Vatikan da će katolički kler djelovati u vjerskim okvirima i da Crkva osuđuje svaki akt nasilja. Od 1962. godine izlazi "Glas Koncila", a obnovljen je rad niza vjerskih časopisa i zbornika, 1968. godine objavljen je cjeloviti prijevod Biblije na hrvatski jezik, povodom 300-e godišnjice Zagrebačkog sveučilišta, Tito se srdačno rukovao sa zagrebačkim nadbiskupom Franjom Kuharićem, a Božu Milanovića je odlikovao Ordenom zasluga za narod sa srebrnom zvijezdom.
Izrael
Tito je 1948. godine podržao osnivanje Izraela, a promjene u vanjskoj politici nastale su 1950-ih, zbog veće bliskosti s Egiptom i usklađivanjem stavova u nesvrstanom pokretu, te je jednom pred hrvatskim političkim vodstvom Izrael nazvao "vještačkom tvorevinom", a znao je dati i izjave koje su imale okus antisemitizma Izbijanjem Trećeg arapsko-izraelskog rata 1967. Tito je odlučno stao na stranu arapskih zamalja, ponajprije Egipta. Osudio je "izraelsku agresiju" i otputovao u Moskvu na sastanak rukovodilaca komunističkih i radničkih partija socijalističkih zemalja. Tu je naglasio "...da borba arapskih zemalja nije samo njihova, da je to prvi front svih socijalističkih i progresivnih snaga protiv imperijalizma..." Za razliku od drugih situacija u kojima je pokušavao balansirati između sukobljenih snaga, u ovom je slučaju istakao da nema ambicija tu biti posrednik. Po osobnom Titovom nalogu, prekinuti su diplomatski odnosi s Izraelom. Titov antiizrealizam dijelom je njegovog straha od Zapada. U isto vrijeme desio se desničarski puč u Grčkoj, pa je u strahu da bi SAD mogle preuzeti kontrolu nad širom regijim, pokušao time pridobiti podršku Sovjetskog Saveza. Uprkos priklonjenost arapskim državama, Tito je često naglašavao Naseru i drugim arapskim političarima "...da je nemoguće Izrael gurnuti u more..."
Demokratizacija
Zbog privredne reforme, odlaska velikog broja Jugoslavena na rad u inostranstvo, sve većeg broja stranih turista, kao i dolaska novih ideja sa zapada, Tito se sve teže odnosio prema novim zahtjevima demokratizacije u državi. Tito nije uspijevao kontrolisati SKJ, koji je bio podijeljen po teritorijalnom principu i republičkim granicama, a problemi nacionalnog pitanja pojavljivali su se na više mjesta. Muslimani su dobili status naroda 1968. godine, nakon što je Tito javno izricao da će se muslimani asimilirati ili u srpsku ili u hrvatsku naciju. Tito je još na Petoj zemaljskoj konferenciji 1940. godine tvrdio da "...Muslimani nisu formirana nacija, ali jesu etnička grupa." Nakon rata je Muslimane sustavno spominjao ravnopravno sa Srbima i Hrvatima, a tu je temu aktualizirao ponovo 1959. godine na Drugom plenumu CK KPJ. Daljom federalizacijom države, taj je proces završen 1968. godine. Albansko pitanje je ostalo neriješeno, nakon što je Tito shvatio, da na način kako je zamišljao - vezivanjem Albanije za Jugoslaviju - nije moguće riješiti. Primio je u martu 1951. godine kosovsku delegaciju gdje je istakao da se "...raduje da čuje da su nestali tragovi prošlosti i mržnje izmedu Albanaca i Srba, te da jača jedinstvo..." Daljim akcijama opismenjavanja, jačanja školskog sistema, otvaranjem biblioteka i listova na albanskom jeziku, Tito je forsirao integraciju Albanaca u Jugoslaviju, kao i ukidanjem pejorativnog imena Šiptari za Albance.
Studentske demonstracije u Beogradu, Sarajevu, Zagrebu i Ljubljani, praktički je suzbio televizijskim govorom 9. juna 1968. potvrdujući zahtjeve studenata riječima: "...revolt do koga je došlo je djelomično i rezultat toga što su studenti vidjeli da sam i ja često ponavljao ta pitanja pa se ona ipak nisu rješavala." Taj se govor smatra jednim od blistavih trenutaka u njegovoj karijeri, a vjerovatno i njegov posljednji veliki nastup u domaćoj javnosti.
Uvođenjem Ustavnih amandmana 1971. godine, na njegovu inicijativu ustanovljeno je Predsjedništvo SFRJ u sastavu od 24 člana, što je bio početak uvodenja kolektivnog rukovođenja u državne institucije, a te su odluke kasnije uvedene u Ustav iz 1974. godine, čime su teze o Titovom zamjeniku postale neostvarive.
Hrvatsko proljeće
Krajem 1960-ih vlast u SR Hrvatskoj preuzima reformistički i nacionalno orijentirano vodstvo sa Savkom Dabčević-Kučar i Mikom Tripalom na čelu. Njih do kraja 1971. godine podržava sve veći broj Hrvata, ali i drugih hrvatskih građana, pa to gibanje prerasta u narodni pokret s mnogim javnim iskazima podrške. Zbog ograničene demokratizacije društva u pokretu su dominirale dvije ideje - nacionalna i liberalnodemokratska. Jedna od vodećih organizacija bila je Matica hrvatska, među čijim članovima je vladalo mišljenje da je svaka Jugoslavija tamnica Hrvata, a da su hrvatski komunisti počinili nacionalnu izdaju. Prvi otvoreni spor se može smatrati, kada je potpredsjednik Savezne skupštine Miloš Žanko u nizu članaka u Borbi zaključio da hrvatski nacionalizam raste i nacionalisti slobodno djeluju jer ih novo rukovodstvo Saveza komunista Hrvatske (SKH) podržava. Tito je primio Žanka, razgovorao s njim šest sati i prihvatio njegovu borbu protiv nacionalizma, ali nakon prijema delegacije CK SKH na čelu s Vladimirom Bakarićem, inicirano je smjenjivanje Žanka, koje je sprovedeno na Desetoj sjednici CK KPH, ali su i na toj sjednici suhoparnim birokratskim jezikom, hrvatski komunisti iznijeli samostalnu viziju razvoja Hrvatske u Jugoslaviji, a Tito se ispočetka izjašnjavao da je politika CK SKH politika CK SKJ.
Smrt
thumb|250px|desno|Sahrana Josipa Broza Tita 8. maja 1980. godine u Beogradu, kojoj su prisustvovali mnogi tadašnji najpoznatiji svjetski državnici.
Nakon teškog operativnog zahvata i amputacije noge ostaje pod stalnim ljekarskim nadzorom. Umro je u Kliničkom centru u Ljubljani, 4. maja 1980. godine. Njegova sahrana je okupila mnoštvo političkih ličnosti, šefova država i vlada iz svih država svijeta.
Sahranjen je u Beogradu u mauzoleju nazvanom Kuća cvijeća. Njegova sahrana je bila jedna od najvećih u historiji čovječanstva. Lista priznatih državnika i ličnosti koji su se okupili da odaju posljednju počast Titu je bila impozantna: 4 kralja, 31 državni predsjednik, 22 premijera, 47 ministara vanjskih poslova, uz to poznate ličnosti kao Indira Gandhi, Margaret Thatcher, Willy Brandt i mnogi drugi. Tito je bio jedina poznata osoba koja je pored pape Ivana Pavla II imala pogreb sa preko 100 svjetskih državnika, što predsjednika, premijera, monarha i ambasadora.
Mihailo Šišman
Mihailo Šišman, bugarski car (1323-1330).
Trgovanje ljudima
Trgovina ljudima uključuje vrbovanje, prevoz, azil i prihvat osoba putem prijetnji, upotrebe sile ili drugih oblika prinude, otmice, prijevare, zloupotrebe moći ili bespomoćnosti, davanje, primanje ili plaćanje sredstava radi dobijanja pristanka drugog lica. ., a u svrhu eksploatacije. Trgovina ljudima je danas prepoznata kao rastući problem u borbi protiv međunarodnog organizovanog kriminala, kroz koji su žene, djeca i muškarci izloženi raznim oblicima zlostavljanja, eksploatacije i suzbijanja svojih osnovnih ljudskih prava. Predstavlja neku vrstu modernog oblika ropstva
Prema podacima Državnog sekretarijata SAD, u 2017. godini u svijetu je identifikovano 100.409 žrtava trgovine ljudima, pokrenuto je 17.880 sudskih procesa u svim oblicima trgovine ljudima, a izrečeno je 7.045 presuda. Procjenjuje se da u svijetu u svakom trenutku ima oko 20 miliona žrtava trgovine ljudima, a godišnji profit od ovog oblika kriminala iznosi oko 150 milijardi dolara..
NGC 3616
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
IC 348
IC 348 (također poznat kao IC 1985) je otvoreno zvjezdano jato i nalazi se u sazviježđu Perzej. Prvo otkriće je napravio Truman Henry Safford 1. decembra 1866. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Janja
Janja je naseljeno mjesto u gradu Bijeljini, Bosna i Hercegovina. Janja je također i sjedište istoimene mjesne zajednice. Geografski se nalazi donjem Podrinju. Nalazi se jedanaest kilometara južno od Bijeljine. Prostire se na obje strane rijeke Janje, koja se na dva kilometra od naselja ulijeva u rijeku Drinu. Kroz Janju prolazi magistralna cesta M14.1, Bijeljina-Zvornik, odnosno ulica Bijeljinska.
Janja je najveće naseljeno mjesto u Bosni i Hercegovini koje nije sjedište općine.
Historija
Janja se spominje kao trgovačko mjesto u Bosni sa 3.945 stanovnika s početka 18. vijeka. Janja je u prošlosti dugo vremena bila kasaba. Nakon toga dugo je bila nahija, pa ajanluk, a od 1867. do 1878. godine bila je mudirat (ispostava), što je značilo veći rang od općine. Od 1878. pa sve do 1961. godine, Janja je bila općinski centar površine od oko 189 km2. Tokom rata u Bosni i Hercegovini, srpske vlasti su sprovele djelimično etničko čišćenje Bošnjaka s područja Janje kao i ostalih dijelova Bijeljine. Džamije su porušene, a civilno bošnjačko stanovništvo je dijelom protjerano, a dijelom je ostalo u Janji. Nakon rata Bošnjaci su se vratili u značajnom broju, ali povratak još uvijek nije završen.
Geografija
U novije vrijeme Janja je podijeljena na četiri kvarta. Prvi kvart obuhvata Brzavu, Ciganluk, Šehić i Durgutović mahalu. Drugi kvart Gornju Mahalu. Trećem kvartu pripadaju Šarampov, Dugo Polje i Varoš, a četvrtom Smajić mahala i Polutine. Poljoprivredno zemljište je osnovni prirodni resurs Janje, a prostire se na oko 14.000 hektara. Najveći dio su kvalitetne oranice, pogodne za proizvodnju najintenzivnijih ratarskih kultura. Pored proizvodnje žitarica, posebno je razvijena proizvodnja svih vrsta povrća. Pored zemljišta, jedini prirodni resursi su još hidropotencijal rijeke Drine i šljunak u koritu ove rijeke.
Varminsko-mazursko vojvodstvo
Varminsko-mazursko vojvodstvo (polj. Województwo warmińsko-mazurskie) je vojvodstvo u Poljskoj. Nalazi se na sjeveru zemlje. Ime vojvodstva dolazi od dvije historijske regije Varmija i Mazurija.
Uspostavljeno je 1. januara 1999. godine. Središte vojvodstva je Olsztyn (174. 775 (2014)). Ostali veći gradovi su Elbląg (122.568) i Ełk (59.934).
Nogometne utakmice Belgija – Bosna i Hercegovina
mini|desno|150px|[[Edin Džeko, strijelac pet golova u međusobnim utakmicama Bosne i Hercegovine i Belgije.]] U dosadašnjoj historiji Bosna i Hercegovina i Belgija su odigrali sedam međusobnih utakmica. Prvu utakmicu pomenute reprezentacije su odigrale 26. marta 2005. u Bruxellesu u sklopu kvalifikacija za Svjetsko prvenstvo 2006. Iako je Bosna i Hercegovina povela već u prvoj minuti golom Zlatana Bajramovića Belgija je do kraja prvog poluvremena uspjela da preokrene rezultat u svoju korist. U drugom poluvremenu Belgija je postigla još dva gola te zabilježila ubjedljivu pobjedu rezultatom 4-1. Drugu međusobnu utakmicu Bosna i Hercegovina i Belgija su odigrale 3. septembra 2005. u Zenici. Jedini gol na utakmici postigao je Sergej Barbarez u 62. minuti utakmice. U sljedećim kvalifikacijama za Svjetsko prvenstvo 2010. Bosna i Hercegovina i Belgija su voljom žrijeba opet bile u istoj kvalifikacijskoj grupi. U obje utakmice Bosna i Hercegovina je bila uspješnija te zabilježila pobjede. Prvobitno je u Genku Bosna i Hercegovina ostvarila pobjedu rezultatom 4-2 golovima Edina Džeke u 8, Jahića u 74, Bajramovića u 81. i Zvjezdan Misimovića u 87. minuti utakmice. Nekoliko dana kasnije u Zenici dva gola Edina Džeke donijela su pobjedu Bosni i Hercegovini rezultatom 2-1. U kvalifikacijama za Evropsko prvenstvo 2016. Bosna i Hercegovina i Belgija su bile smještene u grupu B. U Zenici 13. oktobra 2014. utakmica između Bosne i Hercegovine i Belgije je završena neriješenim rezultatom 1-1. Bosna i Hercegovina je povela golom Edina Džeke u 28. minuti utakmice da bi u 51. minuti Radja Nainggolan postavio konačan rezultat. U Bruxellesu 3. septembra 2015. Belgija je ostvarila pobjedu rezultatom 3-1. Bosna i Hercegovina je u 15. minuti povela golom Edina Džeke udarcem glavom nakon ubacivanja Mensura Mujdže da bi u 23. minuti utakmice Marouane Fellaini nakon ubačaja iz kornera također glavom izjednačio rezultat na utakmici. Pred kraj prvog poluvremena Kevin De Bruyne udarcem izvan šesnaesterca dovodi Belgiju u prednost. U drugom poluvremenu Belgija je postigla još jedan gol kojeg je postigao Eden Hazard iz jedanaesterca. Godinu dana poslije Belgija i Bosna i Hercegovina odigrale su utakmicu u sklopu kvalifikacija za Svjetsko prvenstvo 2018. Autogolom Emira Spahića Belgija je povela u 26. minuti utakmice. Tri minute poslije Eden Hazard je postavio konačan rezultat prvog poluvremena. U drugom poluvremenu Belgija postiže još dva gola te ostvaruje visoku pobjedu rezultatom 4-0. U Sarajevu 7. oktobra 2017. na stadionu Grbavica Bosna i Hercegovina je poražena od Belgije rezultatom 3-4 te na taj način izgubila sve šanse za plasman na Svjetsko prvenstvo 2018. Thomas Meunier je već u 4. minuti utakmice doveo Belgiju u vodstvo. Golovima Medunjanina u 30. i Višće u 39. minuti Bosna i Hercegovina je prvo poluvrijeme riješila u svoju korist. Međutim, u drugom poluvremenu Belgija postiže tri gola. Jedini gol u drugom poluvremenu za Bosnu i Hercegovinu postigao je Dario Đumić u 82. minuti utakmice.
Pejzažna arhitektura
mini|Pogled na vrtove palače u [[Versailles|Versaillesu]] Pejzažna arhitektura je djelatnost koja se bavi oblikovanjem vanjskih javnih prostora, spomenika i građevina sa ciljem kreiranja prirodno, društveno i estetski skladnog prostora. Uključuje sistematsko istraživanje postojećih društvenih, ekoloških i geoloških uslova i procesa krajolika, te osmišlja i planira moguće intervencije. Primjenjuje se i u djelokrugu djelovanja drugih djelatnosti, poput urbanog dizajna, urbanog planiranja, tretmana otpadnih voda, zaštita okoliša, planiranja parkova i zona za rekreaciju i uređenja okoliša privatnih posjeda.
Rat u Iraku 2003.
Rat u Iraku ( od 2003. do decembra 2011.) bila je serija vojnih intervencija u svrhu okupacije Iraka od koalicije od 48 zemalja koju je predvodila SAD. Sama invazija je trajala od marta do maja 2003., u kojoj je koalicija okupirala Irak i svrgnula Sadama Huseina, dok su se od druge faze vodile borbe protiv napada pobunjenika koji su se borili protiv okupacije, a koji su trajali preko tri godine. Sam rat izazvao je brojne kontroverze, iako SAD tvrdi da je legitiman.
Povod
U septembru 2002. pojavila se kriza zbog tvrdnje američkog predsjednika Georgea W. Busha da Irak posjeduje oružja za masovno uništenje, pomaže teroristima (te je i implicirao da je Irak stajao iza napada 11. septembra 2001.) te da se nije razoružao prema rezolucijama UN-a. Još je ranije naveo da su "Irak, Iran i Sjeverna Koreja osovine zla". Irak je izjavio da ne posjeduje nikakva oružja za masovno uništenje. U novembru 2002. UN-ovo Vijeće sigurnosti je odobrilo rezoluciju 1441 kojom se zahtijeva da Irak surađuje sa svojim obavezama za razoružanje što je ta država prihvatila, na što su UNMOVIC inspektori počeli sa svojim pretragama. desno|150p|mini|Zarobljeni bivši diktator Saddam Hussein
No američki predsjednik George W. Bush nije bio zadovoljan, tvrdivši da Irak skriva svoj arsenal od inspektora i da pomaže teroristima. Državni sekretar SAD-a Colin Powell čak je održao prezentaciju u UN-ovom Vijeću sigurnosti i prezentirao navodne dokaze o tome kako Irak posjeduje pokretne kamione/laboratorije u kojima proizvodi antraks te da planira nabaviti nuklearno oružje. I britanski premijer Tony Blair je snažno zagovarao vojnu intervenciju, navodeći kako se pod Huseinovim režimom kršilo humanitarno pravo te je nastradalo oko 400.000 ljudi te kako Irak ima oružje koje je sposobno doseći i Veliku Britaniju. Nakon neuspjelog pokušaja da se u UN-u dobije rezolucija koja podržava upotrebu vojne intervencije, SAD je 17. marta 2003. objavio ultimatum - Saddam Hussein mora napustiti Irak u roku od 48 sati ili će doći do rata. Kada se to nije dogodilo, SAD i Velika Britanija započeli su sa koalicijom drugih država rat sa Irakom, navodno kako bi se riješili diktatora Saddama Husseina i stabilizirali regiju.
Tok rata
lijevo|200p|mini|Karta država koje su bile uključene u koaliciju rata u Iraku
Koalicija od 48 država koju je predvodila SAD, a uključivala je i države kao što su Japan, Australija, Poljska, Danska, Filipini, Afganistan (pod kontrolom SAD-a), Italija i Španija, brojala je oko 263.000 vojnika, dok je Irak imao snagu od 375.000, ali je bio oslabljen zbog dugogodišnjih sankcija. Pošto koalicija nije dobila dozvolu napasti Irak sa Turske, invazija je krenula 20. marta 2003. sa teritorije Kuvajta, nazvana "Operacija sloboda Iraku". Tog datuma su se čule eksplozije u Bagdadu, nedugo nakon isteka ultimatuma, a prva meta je bio sam Saddam Hussein i njegovi visoki dužnosnici u njegovom bunkeru kojeg su gađale rakete sa vojnih brodova u Perzijskom zaljevu. Idučeg jutra Hussein se pojavio na televiziji živ te je održao govor svom narodu, a neki britanski stručnjaci su zaključili da se radi o njegovom dvojniku. Irak je prvih dana vodio popriličan otpor na jugu zemlje te je zapalio izvore nafte uz granicu sa Kuvajtom kako bi izveo kaos, dok su na sjeveru Kurdi već odavno izmakli autoritetu zemlje pa je Turska poslala dodatne vojnike kako bi čuvali granicu.
lijevo|200p|mini|George W. Bush [[1. maja 2003. je održao govor na vojnom brodu USS Abraham Lincoln]]
No s vremenom je koalicija postizala sve veće uspjehe, a vojnici Iraka počeli su masovno dezertirati. Osvojeni su gradovi Basra, Umm Kasr i Nassiriya, a Arapska liga je 24. marta izglasala jednoglasnu rezoluciju kojom se poziva na prestanak okupacije - izuzev Kuvajta koji je htio da se rat nastavi. Ubrzo je koalicija stigla i do grada i Najafa, a SAD je optužio Siriju da je sakrila iračko oružje za masovno uništenje, što je ta država snažno osporila. 4. aprila osvojen je aerodrom u Bagdadu, a sam grad je opkoljen. 9. aprila 2003. pao je Bagdad a 10. aprila su Kurdi osvojili Kirkuk na sjeveru. Civili su većinom na početku pozitivno dočekali koaliciju i oslobađanje od diktature i sankcija, no nastao je i haos među gomilom usred vakuuma moći, tako da su se pojavile pljačke i razaranja vrijednih historijskih spomenika. Bush je 1. maja održao govor na vojnom brodu USS Abraham Lincoln te proglasio kraj većih vojnih operacija, međutim ubrzo su počeli napadi pobunjenika na vojnike koalicije. Iako je bivši irački diktator Saddam Hussein uhapšen 13. decembra 2003., napadi pobunjenika i militanata protiv američkih vojnika i civila nisu prestali i nasilje u Iraku je gotovo postala rutina, a kasnije su se pojavili i sukobi šijita i sunita, što je mnoge navelo da bi mogao izbiti građanski rat. Iako su sankcije skinute sa Iraka, životni standard se nije značajno poboljšao, a radovi na obnovi infrastrukture su se odužili. SAD je odbio predati Irak snagama UN-a uprkos napadima. 2. jula 2003. Bush je na pitanje o tome kako bi se američki vojnici trebali povući iz Iraka zbog otpora odgovorio da se to neće dogoditi. Čak ni nakon uspostavljene nove vlade u Iraku i prvih slobodnih izbora situacija je ostala problematična.
Kontroverze
desno|200p|mini|Uklonjen kip Huseina sa trga u Bagdadu
Iako je američki predsjednik Bush izjavio da je rat u Iraku "dio rata protiv terorizma", mnogi stručnjaci smatraju da je invazija bila motivirana drugim razlozima, pogotovo kada oružje za masovno uništenje nikada nije pronađeno. Neki smatraju da je glavni razlog bio kontrola bogatog izvora nafte u Iraku. Uz to pojavile su se i optužbe raznih udruga protiv koalicije zbog kršenja ljudskih prava, iako su američki vojnici trebali "osvojiti srca i umove Iračana", poput u zatvoru Abu Ghraib u kojem su se pojavile slike američkih vojnika kako ponižavaju Iračane, te Mahmudiyah incident u kojem je navodno silovana i ubijena 14-godišnja djevojčica ili ubistva u Hadithu u kojem su navodno ubijena 24 civila, većinom djeca i žene. Iako su mnogi tražili da se zbog toga skandala smjeni Donald Rumsfeld, to se nije dogodilo. Uz to, protesti širom svijeta pratili su rat u Iraku, a i mnoge slavne ličnosti u SAD-u su kritikovale vladine odluke; među njima su i filmski glumci Sean Penn i Tim Robbins, te režiser Michael Moore koji je konflikt opisao u dokumentarcu "Fahrenheit 9/11". Među državama koje su bile izričito protiv rata su bile i Francuska, Njemačka, Rusija, Egipat i Kina, koje su upozorile da će on samo povećati terorizam umjesto da ga smanji.
Troškovi
SAD je do 29. septembra 2006. potrošio 379 milijardi $ na rat u Iraku, što je gotovo 1.000 $ troškova po stanovniku SAD-a ili prosječno 6.4 milijardi $ na mjesec. Velika Britanija potrošila je oko 4.5 milijardi funti. Joseph Stiglitz, bivši ekonomista Svjetske banke, je izjavio da bi se ukupni trošak rata u Iraku mogao popesti na 1 do 2 biliona $. Među troškovima u ratu su i vojna oprema.
Žrtve
Do 1. septembra 2003., kada je Bush izjavio da je većina vojnih operacija završena, poginuo je 171 vojnik koalicije ( od toga 138 Amerikanaca, 33 Britanaca) te oko 2.300 vojnika u Iraku. desno|250p|mini|Jedna od mnogobrojnih automobilskih bombi u Iraku 2005.
Do 21. oktobra 2006. poginulo je 3.029 vojnika koalicije (od toga 2.791 američkih, 119 britanskih, 33 italijanskih, 18 ukrajinskih i dr.) dok je broj poginulih civila još uvijek upitan - neki stručnjaci tvrde da dostignut broj od preko 100.000, dok drugi tvrde da je taj broj mnogo manji, negdje oko 8.000.
U oktobru 2006. je britanski časopis "The Lancelot" pod Johns-Hopkins fakultetu u Baltimoreu objavio da bi broj mrtvih od početka rata mogao biti čak i do 650.000 ili 2.5% stanovništva, čime bi to bio jedan od najkrvavijih ratova u 20. i 21. vijeku. Kao i kod prijašnjih studija, i ovdje se navodi da su statistički rezultati te metode nedovoljno precizni, makar je više ljudi poginulo nego što se do sada mislilo. Bijela kuća je odbacila tu brojku, tvrdeći da je isuviše pretjerana. Uz to je poginulo i 110 novinara u toj državi.
Omurtag
Omurtag (bugarski: Омуртаг; grčki: Ομουρτάγ) bio je kan Bugarske od 814. do 831. godine. Na samom početku vladavine potpisao je 30-godišnji mirovni sporazum sa susjednim Bizantijskim carstvom koji je ostao na snazi do kraja njegovog života. Nakon završetka uspješnih ratova protiv Franačke države, izvršio je administrativne reforme koje su povećale autoritet i moć centralne vlade. Njegova vladavina je obilježena snažnim razvojem bugarske arhitekture sa nizom značajnih građevinskih projekata.
Tajga
mini|lijevo|300px|Rasprostranjenost tajge Tajge su tip zimzelenih šuma četinjača sjevernih dijelova umjerene zone sjeverne polulopte koje su cirkupolarno rasprostranjene u Evropi, Aziji ("sibirska tajga") i Sjevernoj Americi ("kanadska tajga").
Naziv tajga potiče iz narodnog govora i odnosio se prvobitno na četinarske šume zapadnog Sibira. Danas je kao naučni termin primijenjen na sve četinarske šume sjevernih dijelova sjeverne hemisfere. Moguće je razlikovati nekoliko tipova (podzona):
Tajge se u sjevernim subarktičkim oblastima Evrope, Azije i Sjeverne Amerike pruža zonalno širokim pojasom od zapada ka istoku, preko ogromnih oblasti između Tihog i Atlanskog okeana, pa se zato može govoriti o zoni tajge, za koju su najkarakterističnije tamne četinarske šume, prije svega smreke. To su tamne četinarske šume u kojima potpuno odustaju floristički elementi krupnolisnih listopadnih šuma. Njihovi graditelji su različite vrste jele i smreke.
Ove tamne četinarske šume su relativno siromašne u faunističkom pogledu. Karakterisčne vrste su žeravac, los, američki i azijski samur, ptice kao što su djetlić, krstokljun, gaćasti ćuk, itd. Stalni stanovnici tajge su mrki medvjed, vuk, lisica, divlja svinja, vjeverica, puh, hermelin, polarni zec, srna, dabar. Od vodozemaca tu su smuk, crni daždevnjak, živorodni gušter. Zimska klima tajgi je vrlo surova, pa živi svijet opstaje zahvaljujući životnim formama koje ih karakteriziraju npr. gusto krzno, bogato perje, potkožno masno tkivo, te sposobnost nalaženja i pripremanja dobrog skrovišta i jazbina, fiziološke osobine za doba zimskog sna i dr.
alt=ovako izgleda jedna tipična tajga....|mini|tajga..
The Winner Takes It All
"The Winner Takes It All" jest pjesma koju je snimila švedska pop grupa ABBA. Izdana kao prvi singl sa sedmog studijskog albuma grupe, Super Trouper, balada je u tonalitetu G-dura, a odražava kraj ljubavne veze. B-strana singla bila je pjesma koja nije s albuma, "Elaine". Pjesma je dostigla broj 1 na top-listama u nekoliko zemalja, uključujući Veliku Britaniju, gdje je postala njihov osmi broj 1. To je ujedno bio i posljednji top 10 hit grupe u Sjedinjenim Američkim Državama. Napisali su je Björn Ulvaeus i Benny Andersson, a glavni vokal pjeva Agnetha Fältskog. mini| Societetshuset u [[Marstrandu, gdje je spot snimljen u ljeto 1980.]]
Ihan
mini|280px|Ihan, rimokatolička crkva "Sv. Jurij" Ihan je naseljeno mjesto u sastavu općine Domžale, regija Srednja Slovenija, Slovenija.
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Sloveniji nalazio se u sastavu stare općine Domžale.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2011. godine, Ihan je imao 784 stanovnika.
Napomena: ''U 2006. izvršena je manja razmjena teritorija između naselja Ihan i Prelog.''
Brzo klizanje na Zimskim olimpijskim igrama 2014 – 1500 m (žene)
100p|desno
Takmičenje u brzom klizanju na 1500 m u ženskoj konkurenciji na Zimskim olimpijskim igrama 2014. u Sočiju održalo se u kompleksu za brzo klizanje Adler arena 16. februara 2014.
Kvalifikacije
U ovoj disciplini moglo je sudjelovati trideset šest klizačica, te najviše po četiri iz jedne zemlje. Dvadeset najboljih nakon četiri utrke Svjetskog kupa u brzom klizanju u sezoni 2013/14. osiguralo je sudjelovanje, dok je ostalih šesnaest mjesta određeno na temelju svih rezultata ostvarenih u Svjetskom kupu u ovoj disciplini i na Svjetskom prvenstvu u sprintu u brzom klizanju 2014. godine.
Rezultati
Trke su održane u 18:00.
Lacković
mini|Grb Lackovića Lackovići, hrvatska plemićka porodica koja je, povremeno, vladala Transilvanijom u 14. stoljeću. Porodica je dala banove Hrvatskoj, Slavoniji, Dalmaciji i Bugarskoj, zadarske knezove, Ugarskoj palatine, kao i napuljskog namjesnika. Osim u hrvatskom obliku prezimena, porodica je na mađarskom bila poznata i kao Lackfi / Laczkovich.
Povijest
Osnivač porodice je Ladislav (mađarski: László), zvani Lacko (Laczk), koji je bio sikulski knez u prvoj polovini 14. vijeka. Szekely (mađarski: Székely, ili Székelyföld; latinski: Terra siculorum) je područje u istočnom dijelu Transilvanije, danas u središnjoj Rumuniji, a nekada u sastavu Mađarske, gdje žive Sekelji, većinska mađarska etnička grupa.
Lackovi potomci, Lackovići, proširili su svoje posjede, utjecaj i moć, pa su sredinom 14. vijeka došli u Hrvatsku, postajući dio hrvatskog plemstva, dajući hrvatske, slavonske i dalmatinske banove. Imali su posjede od Međimurja na sjeveru, preko Slavonije, do Zadra na jugu.
Asparaginska kiselina
mini|250px|Strukturna formula Asparaginske kiseline mini|250px|3D prikaz L-asparaginske kiseline Asparaginska kiselina ili aspartična kiselina – skraćenice: Asp ili D; Asx ili B – je α-aminokiselina. To je proteogena, neesencijalna aminokiselina, formule HOOCCH(NH2)CH2COOH, čiji je  karboksilni anionski oblik aspartat. Putem transaminacije, aspartat reverzibilno prelazi u oksalacetat, koji je važan član citratnog ciklusa. Ima značajnu ulogu i u ciklusu ureje, kao i u biosintezi pirimidina, a česta  je komponenta aktivnog centra enzima.
Asparaginska kiselina je jedna od 20 aminokiselina koje ulaze u sastav proteina. Kodoni za ugradnju ove kiseline u polipeptidni lanac su GAU i GAC.
U ljudskom tijelu, aspartat je jedan od metabolita u ciklusu ureje i sudjeluje u glukoneogenezi. Aspartat u centralnom nervnom sistem djeluje kao neurotransmiter.
Asparaginska kiselina, zajedno sa glutaminskom, je klasificirana kao kisela aminokiselina sa pKa vrednošču od 4.0. Aspartat je sveprisutan u biosintezi. Kao kod svih aminokiselina, lokacija protona kiseline zavisi od pH vrednosti rastvora i uvjeta kristalizacije.
Otkriće
Asparaginska kiselinu je otkrio (1827.) Plisson. Sintetizirana je putem ključanja asparagina (otkrivenog 1806) sa bazom.
Forme i nomenklatura
Termin "asparaginska kiselina" se odnosi na bilo koji od enantiomera smješe. Od dvije stereo forme, samo jedna –  L -asparaginska kiselina – direktno je ugrađena u proteine. Biološke uloge drugog enantiomera,  D -asparaginske kiseline su znatno ograničenije. Dok enzimska sinteza katalizira jedan ili drugi izomer, većina hemijskih sinteza proizvodi oba oblika, tj. DL -asparaginsku kiselinu.
Druge biohemijske uloge
Aspartat je također metabolit u ciklusu ureje i učestvuje u glukoneogenezi. Obavlja redukciju ekvivalenata malat-aspartat premeštanja, koji koristi neposrednu međukonverziju aspartata i oksaloacetata, koji je oksidirani (dehidrogenizirani) derivat maleinske kiseline. U biosintezi inozitola, aspartat dodaje jedan atom dušika, prekursora purinskih baza.
Neurotransmiter
Aspartat (konjugirana baza asparaginske kiseline) podstiče NMDA receptore, iako sa nejednskom  jačinom kao aminokiselinski neurotransmiter  glutamat. Služi kao podražujući neurotransmiter u mozgu, iako je  ekscitotoksin.
Izvori u hrani
Kod ljudi, asparaginska kiselina se može sintetizirati  iz metabolita centralnog metaboličkog puta. Asparaginske kiseline ima se u slijedećim namirnicama:
Hemijska sinteza
Razgranata asparaginska kiselina može biti sintetizirana iz dietil natrij-ftalimido-malonata: C6H4(CO)2NC(CO2).
Velikopoljsko vojvodstvo
Velikopoljsko vojvodstvo (polj. Województwo wielkopolskie) je vojvodstvo u Poljskoj. Nalazi se na zapadu zemlje.
Uspostavljeno je 1. januara 1999. godine. Središte vojvodstva je Poznań (546.829 (2014)).
Pocahontas
desno|250p|mini|Gravira Pocahontas napravljena 1616. u Engleskoj - jedini prikaz napravljen za njenog života
Pocahontas (cca. 1595 - 21. mart 1617.) je kći indijanskog poglavice Powhatana koja se u Virginiji udala za engleskog kolonistu Johna Rolfea te zajedno s njim otišla u Englesku. Smatra se jednom od najpoznatijih ličnosti među američkim domorocima, te joj je život poslužio kao inspiracija za brojne legende, književna djela i filmove.
Život Pocahontas
Godine 1607., kada je Pocahontas imala 10 ili 12 godina, Engleska je na obalama Virginije počela graditi koloniju zvanu Jamestown. Jedan od ljudi uključenih u taj projekt bio je kapetan John Smith. Njega su zarobili lovci iz plemena Powhatan te ga doveli u naselje Werowocomoco, koje je tada bilo jedno od sjedišta konfederacije. Tamo je Smith, u skladu s običajima, trebao biti pogubljen. U posljednjem trenutku prije pogubljenja se na njegovo tijelo kao živi štit bacila Pocahontas te mu tako spasila život. Njen otac je tada odlučio ne samo Smithu poštediti život, nego ga pustiti da se vrati u svoje naselje.
Motivi i prava priroda ovog događaja nisu poznati, a s obzirom da jedini zapis potiče od samog Smitha, od 1860-ih se među historičarima javljaju sumnje da se on uistinu dogodio.
Kasnije je Pocahontas otišla živjeti kod plemena Patawomec, koji su bili vazali Powhatana i imali teritorij oko rijeke Potomac. U martu 1613. ju je Japazaws, poglavica Patawomeca, zarobio i predao engleskim kolonistima iz Jamestowna kako bi se preko nje otkupili dva Engleza zarobljena od strane Powhatana. Powhatan je pristao vratiti Engleze, ali ne i njihovo oružje, te su se obje strane pripremale za rat. Sama Pocahontas je odvedena u Henricus u današnjij pokrajini Chesterfield. Tamo je svećenik Alexander Whitaker učoo engleskom jeziku i kršćanskoj vjeri, a poslije je i krštena te dobila ime Rebecca.
Nakon što su u martu 1614. počeli oružani sukobi između kolonista i Powhatana, kod naselja Matchot su održani pregovori prilikom kojih su Englezi pokušali isposlovati mir predajom Pocahontas. Međutim, tada je Pocahontas rekla poglavicama Powhatana kako je uvrijeđena time što ju je otac držao manje vrijednom od zaplijenjenog engleskog oružja, te rekla kako više voli živjeti među Englezima.
Brak između Rolfea i Pocahontas je pridonio smirivanju tenzija između kolonista i domorodaca, a nešto kasnije su vlasti kolonije došli na ideju da Pocahontas iskoriste kako bi privukli nove koloniste. Zbog toga su Rolfe, ona i još 11 pripadnika plemena Powhatan 1616. otputovali u Englesku. Tamo su izazvali veliku senzaciju među javnošću, a jednom prilikom su dovedeni na dvor kralja James I. Tamo se srela i s Johnom Smithom, za koga je pogrešno vjerovala da je bio stradao u brodolomu nekoliko godina ranije.
U martu 1617. su se Rolfe i Pocahontas ukrcali na brod koji ih je trebao vratiti u Virginiu. Međutim, Pocahontas se zbog bolesti iskrcala u Gravesendu. Tamo je i umrla i pokopana, a mjesto danas obilježava spomenik.
Potomstvo Pocahontas
Pocahontas je imala samo jednog sina, a preko nje samo jednu unuku - Jane Rolfe - koja je pak rodila Johna Bollinga, uglednog vojnika i političara koji je došao u srodstvo s mnogim drugim uglednim porodicama - tzv. Prvim porodicama Virginije. Zahvaljujući tome, veliki broj poznati i uglednih ličnosti vuče porijeklo od Pocahontas, od kojih je najpoznatija Edith Wilson, supruga predsjednika Wilsona.
Neki izvori tvrde da i porodica Bush, uključujući predsjendike Georgea H.W. i Georgea W. Busha, potječe od Pocahontas, ali se većina geneaologa s time ne slaže.
Pocahontas u popularnoj kulturi
desno|mini|Portret Pocahontas iz 18. vijeka
Relativno kratak život Pocahontas je postao predmetom brojnih književnih djela, pri čemu su se na oskudne historijske podatke nadovezivali mitovi i legende koje su često imale različiti ideološki sadržaj.
U 18. i 19. vijeku je legenda o Pocahontas uz svoju romantičnu, dobila i političke i vjerske konotacije. Tako su kršćanski fundamentalisti njeno prijateljstvo s kolonistima- koji je, po njihovom tumačenju omogućio opstanak Jamestowna - te kasniji prelaz na kršćanstvo shvaćali kao instrument Božije volje koja je bijelim anglosaksonskim protestanskim naseljenicima dala pravo da upravljaju sjevernoameričkim kontinentom. Američki nacionalisti su je, pak, smatrali svojevrsnom pramajkom američke nacije.
Krajem 20. vijeka, pogotovo zahvaljujući pokretu politički korektnog dekonstruiranja historije i historijskih mitova, priča o Pocahontas dobija drukčije tumačenje, odnosno ona se prikazuje kao nedužno dijete prirode koju su iskoristili brutalni i beskrupulozni doseljenici u cilju otimanja zemlje Indijancima. Taj stav je možda najkarakterističniji za Disneyev animirani film Pocahontas iz 1995. godine.
Film Novi svijet Terencea Mallicka iz 2005. godine je biografiju Pocahontas pokušao dramatizirati isključivo na temelju historijskih podataka.
Histidin
mini|desno|L-histidin Histidin (His, H) je jedna od esencijalnih aminokiselina.
Hemijska formula glasi: C3H4N2CH2CHNH2COOH
Historija
Histidin 1896. godine izolirao njemački liječnik Albrecht Kossel.
Prehrana
Histidin nalazimo u voću kao što su banane, mesu i peradi i mlijeku i mliječnim proizvodima. Može je se naći i u raznom povrću, ali u manjim količinama.
Fiziologija
Iz histidina enzimskom dekarboksliacijom nastaje histamin, važni biogeni amin.
NGC 429
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
NGC 5115
NGC 5115 (također poznat kao MCG 2-34-10, PGC 46754 i UGC 8408) je prečkasta spiralna galaksija koja je udaljena oko 336 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Djevica. Najveći prečnik je 1,40 (137 hiljada sg) a najmanji 0,7 uglovnih minuta (68 hiljada sg). Prvo otkriće je napravio Lewis Swift 25. marta 1887. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Glavom kroz zid
Glavom kroz zid drugi je studijski album grupe Parni valjak. Objavljen je 1977. godine u izdanju diskografske kuće Jugoton. Album su producirali Husein Hasanefendić – Hus i Mato Došen. Album se sastoji od osam pjesama od kojih su Singli "Lutka za bal" i "Crni dan". Tekstove svih pjesama napisao je Hus izuzev pjesama "Djevojke" i "Uvijek ista priča" koje su djelo Jurice Pađen.
Najbolje komentare publike dobila je pjesma "Lutka za bal".
Republika (časopis)
Republika je hrvatski i jugoslavenski mjesečnik za književnost, umjetnost i društvo. Danas izlazi u izdanju Društva hrvatskih književnika i Školske knjige. Počeo je izlaziti 1945.
Poznati suradnici
Siniša Vuković, Dragana Tomašević-Karahasan
Boris Jeljcin
Boris Jeljcin (1. februar 1931 – 23. april 2007) bio je sovjetski i ruski političar. Jeljcin je bio prvi demokratski izabran predsjednik Rusije u njenoj historiji.
Djetinjstvo i školovanje
Rodio se u siromašnim okolnostima u selu Butka, Jekaterinburg (nekadašnji Sverdlovsk). Zbog neimaštine cijela porodica napušta selo i ide u grad, otac nalazi posao kao građevinski radnik. Jeljcin upisuje građevinarstvo 1955. na politehničkom univerzitetu Ural Kirov. Nakon diplomiranja zapošljava se u preduzeću Jušgojstroj gdje vodi građevinsku administraciju. U 1956. ženi Anastazju Josifovnu Girinu, s kojom ima dvije kćerke. 1961. ulazi kao član komunističke partije Sovjetskog Saveza. Napušta Jušgojstroj i 1963. radi u stambeno građevinskom kombinatu u Jekaterinburgu.
Politički rad
Od 1968. bavi se politikom. 1976. postaje Prvi sekretar oblasnog komiteta a time i član Vojnog savjeta uralskog okruga. Između 1979. i 1984. radi kao član stalne komisije za poštu, prevoz i komunikacije. U 1981. postaje član Centralnog komiteta (CKSU). U aprilu 1984. radi kao sekretar Mihaela Gorbačova u Moskvi. Tu obavlja do jula 1984. funkciju vođe građevinskog odjeljenja CKSU. U decembru 1984. postaje šef partije s zadatkom da suzbije korupciju i smanji birokratiju. Jeljcinova popularnost raste nakon što je objelodanio propuste vladajućih sovjetskih elita.
Prvi konflikt s Gorbačovom
Na 27. sjednici Komunističke partije Jeljcin drži govor gdje kritikuje Gorbačovov način upravljanja tražeći radikalniju i bezkompromisnu obnovu centralnog aparata. 11. novembra 1987. Jelcin daje ostavku zbog "grubih nedostaka vođenja". Dana 18. februara 1988. izabran je kao kandidat politbiroa. Dobija mjesto Prvog zamjenika predsjedavajućeg građevinskog komiteta. U maju iste godine daje intervju BBC-u gdje traži ostavku Jegora K. Ligašova, člana politbiroa, nazivajući ga kočnicom za reforme. 25. marta 1989. Jeljcin dobija 89 posto glasova u prvom biračkom okrugu (Moskva). Postaje u maju iste godine član Sovjetskog nadvrha i vodi u parlamentu komitet za građevinstvo i arhitekturu. Napada opet Gorbačova kritikujući da ima previše ovlaštenja. 12 jula na 28. sjednici komunističke partije najavljuje izlazak iz nje. Donosi odluku ukidanja svih privilegija za vodeće kadrove. U Njemačkoj se objavljuju njegove bilješke.
Prvi direktni mandat za predsjednika Rusije
12. juna 1991. Jeljcin postaje prvi direktno izabrani predsjednik republike Rusije. Protivnici reformi pokušavaju 19. augusta 1991. vojni udar u svrhu uklanjanja Mihaela Gorbačova, no otpor sovjetskog naroda i Jeljcinova podrška to onemogućavaju. Nakon ovog događaja Jeljcin postaje još popularniji.
Raspad SSSR-a
8. decembra 1991. Rusija, Ukrajina i Bjelorusija potpisuju sporazum o osnivanju Saveza nezavisnih država, par dana kasnije pristupa još osam bivših sovjetskih republika. 17 decembra 1991. Boris Jeljcin i Mihail Gorbačov zvanično ukidaju SSSR. 25. decembra 1991. Gorbačov daje ostavku i predaje Jeljcinu, kao predsjedniku Rusije, komandu nad strateškim nuklearnom arsenalom. Evropska Zajednica i SAD priznaju Rusiju kao pravnog nasljednika SSSR-a.
Ruska federacija
mini|desno|Jeljcin i [[Bill Clinton zajednički se smiju u oktobru 1995.]]
Uspon Vladimira Putina
9. augusta 1999. Jeljcin predlaže Vladimira Putina, dotadašnjeg šefa FSB-a, za šefa vlade. 16. augusta 1999. Putin postaje predsjednik ruskog parlamenta (DUMA). Nakon oboljenja od bronhitisa i sve rjeđih javnih nastupa Jeljcin predlaže Putina za nasljednika.
Smrt
Boris Jeljcin umire 23. aprila 2007. u Moskvi od insuficijencije srca.
Nagrade
Predsjednica Letonije Vaira Vike-Freiberga dodjeljuje mu 2006. najvišu nagradu te zemlje za historijsku ulogu u oslobađanju Letonije.
Šesto čulo (film)
Šesto čulo američki je film u žanru natprirodnog horor - trilera snimljen 1999. godine. Scenarij i režiju uradio je M. Night Shyamalan. Film je priča o Coleu Searu (Haley Joel Osment), problematičnom i izolovanom dječaku koji je u stanju da vidi i razgovara sa mrtvima, i isto tako problematičnom dječijem psihologu (Bruce Willis) koji pokušava da mu pomogne. Film je potvrdio Shyamalana kao pisca i režisera, i predstavio se kino publici sa osebujnim talentom a posebno sa njegovom sklonošću ka neočekivanim završecima.
Hollywood Pictures je otpočeo sa širokim prikazivanjem filma 6. augusta 1999. godine. Film je bio dobro primljen od strane publike a kritičari su istakli izvedbe glumačke ekipe a posebno Osmenta, Collette i Willisa, kao i atmosferu, i neočekivani završetak. Šesto čulo je bio na drugom mjestu sa najvećom zaradom 1999. godine, odmah iza filma Ratovi zvijezda I: Fantomska prijetnja, zaradivši oko 293 miliona dolara u SAD-u i 672 miliona širom svijeta. Doživio je šest nominacija za Oscara, uključujući i Oscara za najbolji film, najbolju režiju za Shyamalana, najbolji originalni scenarij, najboljeg sporednog glumca za Osmenta, i najbolju sporednu glumicu za Toni Collette, ali nije uspio osvojiti nagrade ni u jednoj od nominiranih kategorija.