cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rat u Bosni i Hercegovini
Podrinje
Cilj napada JNA bio je ovladavanje tokom rijeke Drine, presjecanje komunikacije BiH i Sandžaka i etničko čišćenje bošnjačkog stanovništva iz sliva rijeke na potezu od Bijeljine do Foče. Gornji tok rijeke Drine je slabo naseljen, a u istočnoj Hercegovini živi pretežno srpsko stanovništvo, tako da južno od Foče nije bilo značajnijih ratnih ciljeva. Srpske snage zauzele su Bijeljinu, Zvornik, Višegrad i Foču, dok su se Srebrenica i Goražde odbranili i potkraj ljeta su lokalne snage Armije RBiH uspjele osloboditi značajnu teritoriju i izbiti na rijeku Drinu, a dijelom i na državnu granicu.
Posavina
mini|Teritorije pod kontrolom srpskih snaga tokom sukoba.
Cilj djelovanja JNA bio je ovladavanje tokom rijeke Save i područjem Posavine, uspostavljanje sigurnog koridora koji bi zapadne dijelove BiH, koje su već nadzirali Srbi (banjalučka i dobojska regija), kao i krajine u Hrvatskoj kopnenim putem povezali sa Srbijom. U tu svrhu angažiraju se krupni oklopno-mehanizirani sastavi, i cijelo ljeto vode se intenzivne borbe. Sjeverni dio Posavine (uz Savu) pod nadzorom je HVO-a, koji intenzivno potpomaže Hrvatska vojska, uz pružanje logistike na frontu i učestvujući i s krupnijim sastavima. Glavni problem odbrane sjevera Bosanske Posavine bio je postojanje dviju linija zapovijedanja - političke i vojne. Dok je vojna logika nalagala odsudnu odbranu i presjecanje koridora prema Krajini, čime bi se ubrzao i pad Krajine u Hrvatskoj, a snage HV-a i HVO-a bile su dovoljno opremljene i motivirane za uspješno izvršenje takvih operacija, politički argument je presudio i došlo je do povlačenja HV-a iz Bosanske Posavine, nakon čega je uslijedilo i srpsko zauzimanje toga dijela BiH.
Južni dio Posavine (Gradačac, Brčko) pod nadzorom je Armije RBIH. Ljeto 1992. prošlo je u žestokim ofanzivama i protuofenzivama, ali je krajnji rezultat za srpsku stranu bio povoljan. Srbi su imali tri faze ofenzivnih djelovanja. U aprilu i maju su zauzeli Bosanski Šamac (17. april 1992.) i Brčko (7. maj 1992.). U junu su zauzeli Derventu (7. juni 1992.), Modriču (10. juna 1992.) i Odžak (13. juna 1992.), a konačni slom odbrane uslijedio je 6. oktobra 1992. godine srpskom okupacijom Bosanskog Broda. U razdobljima između srpskih ofanziva slijedile su protuofenzive HV-a i HVO-a, u kojima se, navodno, uspjele doći do ispred Doboja, ali su tada zaustavljene političkim direktivama. Na svom dijelu fronta, Armija RBiH zabilježila je uspjeh odbranom Gradačca, a manje je poznat podatak da su jedinice Armije RBiH do 1993. godine držale ratnu liniju u predgrađima Brčkog na približno kilometar od rijeke Save. Na sjevernoj strani Posavine, pod nadzorom HVO-a se održala samo enklava kod Orašja, gdje se lokalno vodstvo usprotivilo odluci o povlačenju.
Hercegovina
U situaciji kad su snage JNA odsjekle jug Hrvatske i držale Dubrovnik u okruženju, namjera JNA je bila odsjeći Mostar s juga, te pravcem Stolac - Čapljina - Metković ovladati istočnom obalom Neretve i, vjerovatno, deltom Neretve, te izbiti na more. Srpske snage su u ofanzivi (24 - 28. april 1992.) uspjele ovladati istočnim dijelom Mostara i probiti se do Čapljine. Tu su zaustavljene intervencijom Hrvatske vojske i potisnute istočno od Stoca. U borbama je oslobođena lijeva obala Neretve u Mostaru i JNA je potisnuta u Podveležje. Oslobođenje Mostara bio je svijetli trenutak borbe u Hercegovini i primjer da se samo združenim djelovanjem može postići uspjeh. Arif Pašalić, lokalni zapovjednik Armije RBiH, izjavio je da je u borbama učestvovalo 340 boraca Samostalnog mostarskog bataljona, 60 policajaca HVO-a, jedan vod HOS-a i specijalna jedinica HVO-a, uz kvalitetnu artiljerijsku podršku HVO-a. Nakon stabilizacije vojnog stanja u zapadnoj i centralnoj Hercegovini, počinju brojni incidenti, počevši od ubistva generala HOS-a Blaža Kraljevića, koji će završiti sukobom Armija RBiH i HVO-a.
Bošnjačko-hrvatski sukob
Armija RBiH je do augusta 1992. godine izvršila punu mobilizaciju i imala 168.500 vojnika, bez snaga HVO-a i MUP-a BiH. Najveći problemi bili su odnosi s HVO-om. Dok je HVO, kao što je rečeno u izjavi prilikom osnivanja, zabranjivao postojanje bilo kakvih jedinica na području koje je smatrao da pripadaju "Herceg-Bosni", na teritoriji pod kontrolom Armije RBiH jedinice HVO-a su prihvaćene kao dio oružanih snaga BiH. Prema navodima oficira Armije RBiH, HVO je od početka rata zaustavljao konvoje s oružjem i logistikom. Glavni problem bilo je uspostavljanje jedinstvenog zapovjedništva koje bi objedinjavalo i koordiniralo vojna djelovanja. Taj problem biće izražen do kraja rata, iako su sva iskustva rata govorila da su vojni uspjesi mogući tamo gdje postoji koordinirano djelovanje. mini|desno|Faksimil Proglasa Blaža Kraljevića protiv podjele RBiH, kojeg su vojnici HOS-a dijelili stanovništvu
Sukob između Bošnjaka i Hrvata naročito u području Hercegovine i centralne Bosne je počeo još od 1992 godine. Pored toga se naročito ističu sukobi i incidenti u Mostaru, Prozoru i Kiseljaku te likvidacija komandanta HOS-a Blaža Kraljevića od strane formacija HVO-a.
Krajem aprila 1993, sukob između Bošnjaka i Hrvata eskaliralo je u totalni rat međunarodnog karaktera. U to vrijeme u Travniku je HVO zahtijevao da se bosanska armija razoruža i raspusti, pozivajući se na Vance-Owenov plan, prema kome je Travnik stavljen u "hrvatsku pokrajinu". HVO je zahtijevao povlačenje svih nehrvatskih snaga iz te pokrajine.
U roku od nekoliko sedmica u aprilu i maju 1993. godine i srpskog odbijanja Vance-Owenovog plan, nemoći međunarodne zajednice da sprovede mirovni plan i konačno izbijanja totalnog hrvatskog-bošnjačkog rata. Sve ovo je primoralo bosansku vladu i Armiju RBiH da se suoče sa novim stanjem stvari. Uslijedio je krupan politički i vojni preokret: Bošnjacima predvođena Armija RBiH počela je da uzvraća udarac. Vojna strategija Trećeg korpusa bila je da isiječe jedan trougao teritorije u srednjoj Bosni koji bi se prostirao od Tuzle na sjeveroistoku do Sarajeva na jugoistoku i Mostara na jugozapadu. Problem je bio što bosanska vlada nije kontrolisala to područje. Teritorija pod kontrolom vlade Republike Bosne i Hercegovine bila je svedena na grupu izolovanih enklava oko Travnika, Zenice, Tuzle, Bihaća, Sarajeva i enklava u istočnoj Bosni. Nijedna od ovih enklava nije mogla da se održi bez stalne međunarodne pomoći, prije svega u doturanju humanitarne pomoći, pošto su pristup u i iz svake od njih presjecale srpske ili hrvatske snage koje su ih opsjedale.
Glavni prioritet Trećeg korpusa je bio obezbjeđivanje linija komunikacije između raštrkanih teritorija u području Viteza. Armija RBiH krenula u napad na hrvatska sela u brdima iznad doline u kojoj se nalazi Vitez. Do početka ljeta, Armija RBiH je obezbijedila neku vrstu puta, koji je zaobilazio džep Viteza straga i povezivao Travnik sa Zenicom i dalje sa Tuzlom. S druge strane ni "Herceg-Bosna" nije mirovala. U Gornjem Vakufu je došao kraj tromjesečnog primirja, nakon do tada najveće ofanzive hrvatskih snaga na gradsko jezgro i okolna sela. Napadi su započeli jula 1993, pa do februara 1994. Na obje strane su počinjeni ratni zločini, pljačke i paljenje imovine.
Međunarodni komitet Crvenog krsta je polovinom augusta uspio doći do 6.474 zatvorenika u 51 logoru - od kojih su 4.400 zatvorenika držali Hrvati (broj za koji je bosanska vlada tvrdila da je daleko ispod stvarnog), 1.400 Bošnjaci i 674 Srbi.
Dana 15. septembra 1993, Vijeće sigurnosti UN-a je izdalo saopćenje u kojem od Hrvata zahtijeva raspuštanje logora, podsjećajući na osjećaj "odvratnosti i osude" koju je izrazila međunarodna zajednica godinu dana ranije prilikom otkrivanja srpskih logora.
Na samoj granici sukobom zahvaćene teritorije nalazio se Vareš, prije rata sa relativnom hrvatskom većinom, Bošnjaci i Hrvati su uspijevali da se odupru sukobu cijelo ljeto 1993. godine, kada na scenu stupa podijeljenost unutar hrvatskog naroda. Lokalno rukovodstvo je bilo za dalju saradnju sa Bošnjacima zastupajući interes probosanske struje, ali situacija se pogoršala dolaskom jedinice HVO-a iz Kiseljaka oktobra 1993. Lokalni hrvatski načelnik i šef policije su kraće vrijeme zatvoreni, a potom smijenjeni sa funkcija, te je postavljen novi načelnik općine. Bošnjački muškarci su odvedeni u zarobljeništvo, izvršeni su napadi na kuće Bošnjaka. Za nekoliko dana skoro svo civilno bošnjačko stanovništvo je pobjeglo na jug u selo Dabravinu. Međutim Hrvati nisu mogli niti htjeli da brane Vareš, prije svega jer im se nije uklapao u teritorijalne planove. Istog časa kada su stekli kontrolu nad gradom počele su pripreme za evakuaciju stanovništva u Hercegovinu. Postojala su dva puta za bijeg, oba preko srpske teritorije. Evakuacija preko srpske teritorije nije predstavljala problem s obzirom na saradnju kiseljačkog HVO-a sa Srbima, ali bošnjačko selo Stupni Do, dva kilometra udaljeno od Vareša, je predstavljao problem. U to vrijeme Franjo Tuđman 22. oktobra 1993. saziva sastanak u Predsjedničkim dvorima uz prisustvo Janka Bobetka, Imre Agotića, Josipa Lucića i Gojka Šuška u kojem iznosi teritorijalnu viziju "Herceg-Bosne" na liniji Novi Travnik-Vitez-Busovača uz rješavanje pitanja Mostara i Gornjeg Vakufa4.
U noći 23. oktobra 1993, nakon neprestanog cjelodnevnog bombardovanja sela Stupni Do, pripadnici hrvatskih jedinica upadaju u selo nakon čega čine masakr nad stanovništvom. Orgijanje nad civilima i imovinom je trajalo danima, sve do sitnih sati 3. novembra 1993. kada hrvatski načelnik naređuje hrvatskom stanovništvu da se do zore spreme za evakuaciju i okupe na gradskim ulicama, pozivajući ih preko megafona. Rekao im je da se "muslimanska armija približava gradu sa sjevera, zapada i juga." Preko 10.000 ljudi pobeglo je u jednoj jedinoj noći3.
Kako je rat bjesnio vlada Sjedinjenih Američkih Država počela je da vrši pritisak na Zagreb. Američki predsednik Clinton je imenovao svog izaslanika Carls Redmana koji je imao zadatak da uvjeri Tuđmana da zaboravi na pretenzije prema Bosni. Amerikanci su iznijeli stav da ukoliko se to ne desi, Hrvatska će izgubiti podršku za oslobađanje trećine svoje teritorije pod srpskom kontrolom. Inicijativu o prestanku sukoba je podržala i Njemačka već ranije naklonjena Hrvatskoj. Vijeće sigurnosti je 3. februara 1994. postavilo Hrvatskoj rok od dvije sedmice da povuče trupe svoje regularne vojske iz Bosne ili da se suoči sa posljedicama. Hrvatskoj je zapriječeno da će proći kao i Srbija pod sankcijama ukoliko ne ispoštuje ultimatum. Pritisak je urodio plodom. U narednih nekoliko dana bosanska i hrvatska delegacija su pozvane u Vašington. Sporazum o bošnjačko-hrvatskoj federaciji je bio potpisan, a Hrvatskoj je zauzvrat obećana vojna i ekonomska pomoć.
Intervencija međunarodne zajednice
mini|lijevo|250px|UNPROFOR Početkom sukoba i opsadom Sarajeva BH vlasti su zahtijevale vojnu intervenciju međunarodne zajednice koja je bivavši zapletena u interne politike bila nemoćna da zauzme jasan i snažan stav. Kao odgovor počela je masivna organizacija dostavljanja humanitarne pomoći te uspostava UNPROFOR-a na prostoru BiH kao neutralne vojne jedinice UN-a čiji mandat opet nije bio sasvim jasan, osim u tome da UNPROFOR nije smio se miješati u ratne operacije bilo koje strane niti koristiti silu. Kasnije se ustanovilo, nakon što je brojno UNPROFOR-ovo osoblje bilo držano kao taoci od strane srpske vojske (u Goraždu i Srebrenici; vidi: Genocid u Srebrenici) da je njihova uloga u ratu u Bosni i Hercegovini vjerovatno još više iskomplicirala situaciju, naročito na vojno-političkom planu.
Nekoliko mirovnih misija je organizovano od strane međunarodne zajednice na čijem čelu su bili prominentni zapadni političari. Čitav niz primirja je bilo potpisano samo da bi ostali kao "mrtvo slovo na papiru". Zapadni diplomati svojim stavovima i ponašanjem ipak su razbili "utopijsku viziju" da će rješenje za rat u BiH doći iz vana, što se također kasnije ispostavilo netačno. Zapadni diplomati, među kojima su se najviše isticali Lord Owen i Lord Carrington su djelomično doprinijeli kulturi odnosa zapada prema Bosni i Hercegovini, a što se podrazumijevalo na već jasnu apatiju i nedostatak liderstva. Jedan od poznatijih političkih, ali i neuspjelih rješenja bio je Vance–Owenov mirovni sporazum. U epilogu se može zaključiti da je osnovni problem stava međunarodne zajednice bio nerazumijevanje stanja na terenu i osnovnih ciljeva i tendencija ideologije srpske, hrvatske i bošnjačke strane. Dok su se stvari u Bosni i Hercegovini rješavale na frontu, stav međunarodne zajednice, koja je insistirala na diplomatskom rješenju, doimao se utopijskim.
Umiješanost međunarodne zajednice je eskalirao u kontraverznosti kako se konflikt komplicirao. Jedna od najkontroverznijih odluka UN-a bila je osnivanje tzv. sigurnih zona Žepa, Srebrenica, Goražde i Sarajevo. Evidentna nemoćnost međunarodne zajednice da kontrolira situaciju kulminirala je padom Srebrenice i genocidom u kojem su srpske snage likvidirale više od 8.000 Bošnjaka. Iako je genocid u Srebrenici pokrenuo čitav niz promjena u odnosu međunarodne zajednice prema ratu u Bosni i Hercegovini, zanimljivo je napomenuti da za vrijeme u kojem je Sarajevo bilo pod "zaštitom" UN-a kao "sigurna zona", u Sarajevu je ubijeno približno 12.000 civila od srpske vojske.
Prevashodna namjena vojne intervencije NATO-a je bila uspostavljanje vojnog balansa na terenu i tjeranje srpske strane da se odazove mirovnom procesu. Pored bombardovanja srpskih vojnih uporišta oko Sarajeva, NATO-ov plan je uključio i selektivno bombardovanje strategijskih srpskih vojnih položaja širom Bosne i Hercegovine u šta se uključuje i bombardovanje komunikacijskog centra srpske vojske nedaleko od Banja Luke, a koji je za posljedicu imao destabilizaciju srpskih vojnih položaja u zapadnoj Bosni i značajno napredovanje Operacije Oluja od strane hrvatskih i bosanskih snaga. Nato je za 15 dana bombardovanja izveo 3.200 naleta, i pritom na srpske položaje istresao 10.000 tona eksploziva. Kao posljedica vazdušnih udara NATO-a poginula su 152 civila, a 273 su teže ili lakše ranjena.
Operacija Oluja
Ovo je predstavljalo završnu fazu vojne saradnje izmedju SAD i Hrvatske, koja je otpočela 1992. godine. 1995. godine Clinton se spremao za ponovne izbore i Bob Dole, kao republikanski kanditat, postavljao je sve glasnije zahtjeve Senatu za ukidanje embarga na uvoz oružja za bosanske Muslimane. Za Clintona, Balkan postaje jedno od ključnih strateških pitanja za dalji ostanak u Bijeloj kući.
U svojoj strategiji za razrješenje krize, američka administracija na čelu sa Clintonom je odlučila da iskoristi hrvatsku vojsku za napad na srpske snage, zbog čega je potpisana Splitska deklaracija između Izetbegovića i Tuđmana, koja je dopuštala ulazak hrvatskih vojnih snaga pod vođstvom generala Ante Gotovine na teritoriju Bosne i Hercegovine u svrhu saradnje sa Armijom Bosne i Hercegovine. Za uspjeh te operacije bilo je neophodno da hrvatske snage osvoje Dinaru iznad Knina i da oslobode Knin i Krajinu u operaciji Oluja, da bi se odmah zatim prebacile na teritoriju Bosne i izvršile pritisak na Srbe i time prisilile Miloševića da potpiše Dejtonski sporazum.
Vrlo brzo je došlo do neke vrste nagodbe između hrvatske i američke obavještajne službe. Hrvatska je dala američkoj službi (DIA) 500 kg ruskih podvodnih mina i najmodernija ruska torpeda, kao i dešifrirajuće kodove korištene između ruske i jugoslavenske vojske.
Ovo oružje transportovano je u SAD preko splitskog vojnog aerodroma. Herculesi C-130 spustili su se u toku noći, oružje je natovareno i u najvećoj tajnosti prebačeno u SAD ili u američke vojne baze u Evropi. Hrvatska strana otkrila je također lokaciju tvornice za proizvodnju hemijskog oružja u u Bijelom polju pokraj Mostara. Ovo je bio samo početak saradnje, jer odmah potom SAD je isporučila Hrvatskoj sisteme za prisluškivanje i nadgledanje teritorije Srbije i Crne Gore, pomoću kojeg se moglo istovremeno osluškivati i snimati 20.000 telefonskih razgovora.
Prilikom združenih napada na srpske položaje aktivno je učestvovala regularna vojska Republike Hrvatske. Na frontu prema Krajini, angažovano je bilo pet brigada Hrvatske vojske sa ljudstvom iz Splita, Varaždina, Zagreba, Trogira, Bjelovara i Gospića, kao i tri domobranske pukovnije iz Metkovića, Splita i Unesića. Ukupno, ovdje se nalazilo 30.000 vojnika Republike Hrvatske.
Dejtonski mirovni sporazum
mini|[[Predsjednik Srbije|Predsjednik SR Jugoslavije Slobodan Milošević, predsjednik Republike BiH i predsjednik Hrvatske Franjo Tuđman parafirali su nacrt Dejtonskog mirovnog sporazuma. Pregovori su vođeni u vazduhoplovnoj bazi Wright-Patterson od 1. do 21. novembra 1995. Pregovorom su okončani sukobi koji su nastali raspadom SFRJ. Dejtonski sporazum otvorio je put za potpisivanje konačnog „Općeg okvirnog sporazuma za mir u Bosni i Hercegovini“ 14. decembra u Jelisejskoj palati u Pariz u.]] Dejtonski sporazum je bio kulminacija tzv Šatl (Shuttle) diplomatije koju je otpočeo Richard Holbrooke sa svojim timom pod sponzorstvom SAD-a. Šatl se sastojao od posredničke diplomatije između zaraćenih strana. Jednostavnije gledano kontakt grupa Šatl diplomatije je igrala ulogu kurira i moderatora koji su proslijeđivali i moderirali zahtijeve zarađenih strane.
Mnoge osnove i preduslovi Dejtonskog sporazuma započeli su zapravo Šatl diplomatijom još godinu dana prije završne konferencije. Jedan od najosnovnijih principa na kojima je Dejtonski sporazum bio zasnovan je bila podjela Bosne i Hercegovine po ključu 51-49 (51% teritorije Federaciji BiH i 49% Republici Srpskoj) koji je usaglasila tzv. kontakt grupa.
Konferencija je trajala od 1. novembra do 21. novembra 1995. godine. Glavni učesnici su bili bosanski predsjednik Alija Izetbegović, srbijanski predsjednik Slobodan Milošević, hrvatski predsjednik Franjo Tuđman, te glavni američki posrednik Richard Holbrooke, i general Wesley Clark. Sporazum je zvanično potpisan u Parizu, 14. decembra. Sadašnja upravna struktura Bosne i Hercegovine i sastav vlade bili su neki od rezultata dogovora.
Dejtonski sporazum je efektivno završio rat mada je ostavio mnoge stvari nerješene. Pored toga konačni dogovor ostvaren u Daytonu danas se smatra jednim od najkontraverznijih političkih rješenja proizašlih iz cjelokupne Jugoslovenske krize.
Uloga međunarodne zajednice
Pod međunarodnom zajednicom u ratu i Bosni i Hercegovini se prvenstveno ubrajaju UNPROFOR, NATO, Evropska unija, UN i SAD kao i druge države i međunarodne paravojne formacije koje su imale relativno značajan doprinos u tok zbivanja u Bosni i Hercegovini.
Pogoršanje krize u Jugoslaviji međunarodna zajednica je primila sa polovičnim reakcijama i mjerama kao što je bilo implementacija mirovnih posmatrača po mandatu UN-a koji nisu imali kapacitet da preduzmu značajne mjere kako bi ublažili ili poboljšali efekte krize. Sama nesposobnost međunarodne zajednice je ohrabrila nacionalističke vođe i one kojima je put u rat već bio zacrtan kao dugoročni cilj. Čitav niz rezolucija koje su izglasane pri UN-u nisu imale metod primjene osim rezolucija koje su uspostavile embargo oružja za sve države bivše Jugoslavije i ekonomski embargo protiv Srbije i Crne Gore. Obje rezolucije su u manjoj ili većoj mjeri također kršene tokom rata.
Sudski procesi
Do početka 2008. godine Međunarodni krivični sud za bivšu Jugoslaviju osudio je 45 Srba, 12 Hrvata i 4 Bošnjaka zbog ratnih zločina u Ratu u Bosni i Hercegovini.
Posljedice
Dvadeset godina poslije završetka sukoba u Bosni i Hercegovini posljedice rata se mogu primijetiti u svim slojevima društva. Grubo sve posljedice se mogu podjeliti na:
Ekonomske posljedice
Krajem 1980-ih i početkom 1990-ih Bosna i Hercegovina je pored Makedonije bila najsiromašnija republika u sastavu SFRJ. Infrastruktura unutar države kao i industrijske grane su bile loše razvijene. Kao direktan rezultat rata između 1992. i 1995. godine već niska industrijska proizvodnja unutar zemlje je opala za oko 80%. Ratna dejstva su dovela do uništavanja infrastrukture u zemlji. Sve ovo je dovelo do velikog porasta nezaposlenosti i opada životnog standarda stanovništva. U prvim godinama (1996–1998) poslije potpisivanja Dejtonskog mirovnog sporazuma zabilježen je visok procentualni rast industrijske proizvodnje. Međutim, pokazalo se da ovu visoku stopu rasta industijske proizvodnje nije bilo moguće zadržati. BDP Bosne i Hercegovine se danas počinje približavati BDP-u iz 1991. godine.
Bilješke
1 ''Mi smo bili dosljedni u ovom pogledu. Rekli smo da smo za suverenu i nezavisnu Bosnu i Hercegovinu, ukoliko ona obezbijedi tamošnjim Hrvatima status konstitutivnog naroda. U Bosni i Hercegovini (Izetbegović, op.a.) polazi od teze da se srpski narod može umiriti... a s druge strane on predlaže da ostatak Bosne i Hercegovine, odnosno muslimanska Bosna, ostane unitarna država. Predstavnici hrvatskog naroda u Bosni i Hercegovini se sa ovim ne mogu složiti pošto znaju da bi kao manjina bili podvrgnuti majorizaciji... predstavnici hrvatskog stanovništva u Bosni i Hercegovini tražili su da se tamošnjem hrvatskom življu garantuje status konstitutivnog naroda u Bosni i Hercegovini'' (obraćanje Franje Tuđmana novinarima u Zagrebu, 6. aprila 1992.)3
2 "HRZ i TRZ ostaju kod svojih zaključaka donijetih na ranijim odvojenim sjednicama, da hrvatski narod ovih regija ostaje i dalje uz jednoglasno prihvaćena opredjeljenja i zaključke usvojene na dogovorima s Predsjednikom, dr. Franjom Tuđmanom, 13. i 20. juna 1991. godine u Zagrebu. Ove dvije regionalne zajednice, (...) odlučuju da hrvatski narod u Bosni i Hercegovini mora konačno povesti odlučnu, aktivnu politiku, koja treba dovesti do realizacije našeg vjekovnog sna - zajedničke hrvatske drzave." (zaključci iz dokumenta potpisanog novembra 1991. u Grudama o ciljevima hrvatskog naroda)5
3''On je rekao: "Čuj Stipe, iznenađen sam, upravo sam bio u Hercegovini (op.a. tamo mu je živio brat). Tamo imaju logore. Izgledaju kao u nacistička vremena, još gore, ne daju im ni hrane ni vode i maltretiraju ih." Pitao sam ko su ti ljudi u logorima, a on je rekao da su to bivše komšije, iz istih sela i gradova, a njihova jedina krivica bila je to što su Muslimani. Drugu veliku grupu tamo činili su vojnici HVO-a koji su preko noći razoružani i poslati tamo. Bio je jako iznenađen, posebno tretmanom u logorima. Iskoristio sam ovu informaciju i prenio je Tuđmanu. On je odgovorio da i drugi imaju logore.'' (Stipe Mesić) 3
4"Ja sam pred par mjeseci izložio situaciju, dao zadaću ministru odbrane Šušku i generalu Bobetku, naša pomoć i naše angažiranje u Herceg-Bosni, jer se tamo rješava, rekao sam im da se tamo rješava pitanje budućih granica hrvatske države. I, kod toga sam ukazao da je veoma važno da se odbrane, tada, oni položaji koje je HVO tamo držao. To je bila ona crta, dakle, Novi Travnik, Vitez, Busovača, Mostar, i da bi trebalo, po mogućnosti, riješiti, što prije, problem Gornjeg Vakufa. Od tada pa nadalje, vođene su te operacije i imali smo stanoviti uspjeh. Ali, ta zadaća sasvim nije do kraja izvršena, i koliko sam ja čuo, koliko smo mi pružali pomoć, ali ima i stanovitih pritužbi, sa tog ratišta, da po nekakvim, u pogledu materijala i u pogledu ljudstva, da nije bilo dovoljno pomoći s naše strane. Pa bih želio da čujem s vaše strane, šta je do sada učinjeno i da se dogovorimo dalje (...)" (Razgovor Franje Tuđmana u Predsjedničkim dvorima 22. oktobra 1993.)4
7Ima 12 miliona Srba, pa čak i ako šest miliona propadne na polju borbe, još uvijek će šest miliona žeti plodove borbe - Biljana Plavšić 7
8''Ovo nije dobro što vi radite. Ovaj put na koji vi želite da izvedete BiH jeste ista ona autostrada pakla i stradanja kojim su pošli Slovenija i Hrvatska. Nemojte da mislite da nećete Bosnu i Hercegovinu odvesti u pakao, a muslimanski narod možda u nestanak'' – govor Radovana Karadžića u Skupštini Bosne i Hercegovine 4. marta 1992.8
NGC 6274-2
NGC 6274-2 (također poznat kao MCG 5-40-20, PGC 59383 i UGC 10643) je prečkasta spiralna galaksija koja je udaljena oko 544 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Herkul. Najveći prečnik je 0,60 (95 hiljada sg) a najmanji 0,2 uglovnih minuta (32 hiljade sg).
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Liverpool FC – sezona 2010/2011.
2010-11 sezona fudbalskog kluba Liverpool FC je ukupno 119. sezona ovog kluba u fudbalskoj Premier ligi Engleske, a 48. sezona zaredom u najboljem nogometnom prvenstvu Engleske. Kraj prethodne sezone obilježio je ispodprosječno 7. mjesto koje je ekipa Liverpoola osvojila, te raskid sponzorstva s kompanijom Carslberg, i potpisivanje novog sponzora - britanske banke Standard Chartered.
Pred početak sezone desile su se brojne smjene, kako u ekipi koja nastupa u crvenim dresovima, tako i u menadžmentu kluba. 3. juna 2010. godine menadžer Liverpoola Rafael Benitez je dogovorno raskinuo ugovor s upravom kluba, nakon 6 provedenih sezona u Liverpoolu. Gotovo mjesec dana poslije, 1. jula 2010. predstavljen je novi menadžer kluba - Roy Hodgson, koji je prethodno raskinuo ugovor s londonskim klubom Fulhamom. Nakon niza neuspjeha u Liverpoolu, posebno zbog ispadanja iz Carling kupa od nižerazrednog Northampton Towna (2-2, 4-2 na penalima) te poraza od Blackpoola i Wolverhamptona na Anfieldu i od Evertona, Newcastlea i Blackburna u gostima, Roy Hodgson je dobio otkaz i njegovu poziciju je preuzeo legendarni fudbaler i bivši menadžer Liverpoola Kenny Dalglish. Nakon Dalglisha, nova uprava kluba dovela je i Stevea Clarkea, na mjesto trenera 1. tima i Damiena Comollia na mjesto sportskog direktora.
Sastav 1. tima
GOLMANI
VEZNI RED
Najbolji strijelci
** Ryan Babel je u zimskom prijelaznom roku za transfere prešao iz redova Liverpoola u redove njemačkog bundesligaša TSG 1899 Hoffenheim
Izgled opreme
Opremu (dresovi, šorcevi, čarape, kopačke) fudbalskom klubu Liverpool FC dostavlja kompanija Adidas. Za domaće dresove, koji su predstavljeni 8. aprila 2010., odabrani su crveni dresovi sa trokutastim protkanim šavom, a reprezentuju modernu verziju dresova iz sezone 1989/90. Gostujuća oprema: bijeli dresovi i čarape s crno-crvenim linijama i crni šorcevi, treća oprema: crni dresovi, šorcevi i čarape sa žutim linijama.
UEFA Europa liga
3. pretkolo
Play-off faza
Grupna faza
Grupa K Knock-out faza
Troškovi i zarade
Izvor podataka: Transfermarkt
IC 1693
IC 1693 (također poznat kao PGC 73940) je spiralna galaksija koja je udaljena oko 268 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Kit. Najveći prečnik je 0,50 (39 hiljada sg) a najmanji 0,2 uglovnih minuta (16 hiljada sg). Prvo otkriće je napravio Herbert Alonzo Howe 1. januara 1900. godine.
NGC 3334
NGC 3334 (također poznat kao MCG 6-24-4, PGC 31845 i UGC 5817) je spiralna galaksija koja je udaljena oko 331 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Mali lav. Najveći prečnik je 1,10 (106 hiljada sg) a najmanji 1,0 uglovnih minuta (96 hiljada sg). Prvo otkriće je napravio John Frederick William Herschel 17. marta 1787. godine.
IC 1693
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
NGC 3334
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Shawn Marion
Na NBA draftu 1999. kao 9. pik izabrali su ga Phoenix Sunsi, za koje je igrao do 2008. Zajedno sa Steveom Nashom i Amar'eom Stoudemireom činio je udarni trojac ove ekipe. Dvaput je biran u najbolju treću petorku lige. Sa Dallas Mavericksima osvojio je NBA titulu 2011.
Pacifički sjeverozapad
mini|desno|300px|Pacifički sjeverozapad iz svemira Pacifički sjeverozapad, ponekad nazivan i Cascadia, regija je na sjeverozapadu Sjeverne Amerike (naziv regije odnosi se na sjeverozapad kopna, a ne okeana). Ovaj termin ne treba miješati sa Sjeverozapadnim teritorijama i Sjeverozapadnom obalom. Najveći gradovi u ovoj regiji jesu Vancouver, Seattle i Portland. Regija obuhvata američke savezne države Washington, Oregon, Idaho, jugoistočnu Aljasku, zapadnu Montanu i sjevernu Kaliforniju, kao i kanadsku pokrajinu Britansku Kolumbiju i dijelom teritoriju Yukon. Biom ove regije razlikuje se od bioma okolnih regija.
Arheološki lokalitet Desilo (Hutovo blato)
Arheološki lokalitet Desilo nalazi se u sklopu Parka prirode «Hutovo blato», općina Čapljina, Bosna i Hercegovina. To je jedinstven submediteranski močvarni prostor smješten unutar tipičnog ambijenta hercegovačkog krša. Lokalitet je nazvan po vrelu Desilo, jednom od brojnih vrela i jezera koje nastaju na ovom prostoru zahvaljujući masi podzemnih voda rijeke Trebišnjice. S ukupnom površinom od oko 2 ha i dubinom koja na pojedinim mjestima doseže i 10 m, Desilo je, kao vodeni kuk, duboko zavučeno između brda. Lokalitet se sastoji od gradine, nekropole (tumul) i podvodnog arheološkog dijela.
Podvodni dio
Prvo stručno podvodno istraživanje lokaliteta Desilo provedeno je u 1972. u suradnji s podvodnim arheolozima i konzervatorima iz Muzeja grada Šibenika. Pretražena je površina od 2500 m² muljevita dna. U blizini su pronađeni ostaci drvenog čamca monoksila, izrađenog od izdubljenog hrastova debla i dvije skupine amfora udaljene jedna od druge oko 20m, na dubini od 8 do 10 metara. Amfore su tipološki određene kao tip Lamboglia 2 i prema njima je lokalitet datiran u II i I stoljeće p.n.e. Za čamac je utvrđena starost od 450 godina (srednjovjekovni). Na cijelom lokalitetu nije pronađen niti jedan primjerak srednjovjekovne keramike.
Tom prilikom su u jezerskom pijesku registrirane dvije skupine amfora udaljene jedna od druge oko 20m, kao i srednjovjekovni čamac monoksil. Iako se zbog važnosti nalazišta tom prilikom insistiralo na njegovoj zaštiti, na tomu se nije ustrajalo. Devastacije su bile česte (posebno u periodu posljednjih ratnih događanja na ovim prostorima) i sigurno su lokalitetu nanijele veliku štetu.
Nova istraživanja provedena su 2007. i 2008. godine. Financijska sredstva za realizaciju istraživanja osiguralo je Ministarstvo kulture i sporta Federacije Bosne i Hercegovine. U istraživanjima su sudjelovali Fakultet filozofskohumanističkih znanosti Sveučilišta u Mostaru (prva faza, 2007.), Nevladin centar za edukaciju i istraživanje iz Mostara (druga faza 2007. i treća faza 2008.), Hrvatski restauratorski zavod iz Zagreba, Centar za balkanološka istraživanja ANUBiH, Ronilački klub Neretva iz Mostara, a projekt je potpomogla i firma Solvej iz Mostara. Voditelj projekta bila je Snježana Vasilj sa Filozofskog Fakulteta u Mostaru, a voditelj podvodnih zaštitnih istraživanja bio je Mario Jurišić sa Hrvatskog restauratorskog zavoda.
U najdubljem istraženom sloju, koji je pripadao ranom bronzanom dobu, pronađena je keramika koja pripada Cetinskoj kulturnoj grupi, što potvrđuje i analiza drveta pilona izvađenog iz nasipa. Taj prahistorijski horizont pod vodom je dio kopnenog dijela s gradinskim naseljem i nekropolom, jer u prahistoriji jezero nije postojalo. To dokazuje arhitektura pronađena na 6 m dubine u samom izvoru.
Starijem i mlađem željeznom periodu, pripadaju pronađena bronzana sjekira sa dvostrukim visokim zaliscima podunavskog tipa i željezno listoliko koplje.
Antičkom periodu pripadaju ostaci dva ilirska broda s teretom amfora, žigovi radionica na obodima amfora tipa Lamboglia 2.
NGC 1838
NGC 1838 (također poznat kao ESO 56-SC64) je otvoreno zvjezdano jato i nalazi se u sazviježđu Zlatna riba. Prvo otkriće je napravio John Frederick William Herschel 30. decembra 1836. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Arheološki lokalitet Desilo (Hutovo blato)
Zaključak
U Desilu je dosad registrirano oko 1300 nalaza. Istraživanja pokazala su kontinuitet naseljavanja od ranog bronzanog doba, preko željeznog doba i vremena ilirskog plemena Daorsa, do vremena rimske dominacije i kasnoantičkog razdoblja. Potpuna i tačna kulturno-historijska interpretacija još uvijek ostaje otvorena. Razlozi su:
SCNN1G
Gen SCNN1G kod kićmenjaka kodira podjedinicu  γ epitelnog  natrijevog kanala ENaC. ENaC je sastavljen kao heterotrimer od tri homologne podjedinice α, β i γ ili δ, β i γ. Ostale ENAC podjedinice su kodirane pomoću SCNN1A, SCNN1B i SCNN1D. ENaC se eksprimira u epitelnim ćelijama i razlikuje se od naponski ovisnog natrijwvog kanala koji je uključen u stvaranje akcijskih potencijala u neuronima. Skraćenica za gene koji kodiraju za naponski natrijski kanal počinje sa tri slova: SCN. Za razliku od ovih natrijevih kanala, ENaC je konstitutivno aktivan i ne zavisi od napona. Drugo N u skraćenici (SCNN1) predstavlja da se radi o kanalima koji nisu naponski. Kod većine kičmenjaka, ioni natrija su glavna determinanta osmolarnosti vanćelijske tečnosti. ENaC omogućava transfer iona natrija, preko epitelne ćelijske membrane u takozvanim "zategnutim epitelima" koji imaju nisku permeabilnost. Protok iona natrija kroz epitel utiče na osmolarnost vanćelijske tečnosti. Dakle, ENaC ima centralnu ulogu u regulaciji homeostaze tjelesnih tekućina i elektrolita i posljedično utiče na krvni pritisak. Pošto amilorid snažno inhibira ENaC, on se takođe naziva "natrijevim kanalom osetljivim na amilorid".
Aminokiselinska sekvenca
Dužina polipeptidnog lanca je 649 aminokiselina, a molekulska masa 74.270 Da.
Struktura gena
Dok se ljudski gen SCNN1A nalazi u hromosomskoj sekvenci 12p, ljudski geni koji kodiraju SCNN1B i SCNN1G nalaze se u jukstopoziciji u kratkom kraku hromosoma 16 (16p12-p13). Strukture ljudskih i pacovskih SCNN1G gena prvi su objavili Thomas et al. Kasnije studije Saxena et al. prijavile su kompletnu kodirajuću sekvencu ljudskog SCNN1G gena, utvrđujući da ima 13 egzona. Položaji introna su konzervirani u sva tri ljudska ENaC gena, SCNN1A, SCNN1B i SCNN1G. The positions of the introns are also highly conserved across vertebrates See: Ensembl GeneTree.
Struktura proteina
Primarne strukture sve četiri ENaC podjedinice pokazuju snažnu sličnost. Dakle, ova četiri proteina predstavljaju porodicu proteina koji imaju zajedničkog pretka. U globalnom poravnanju (što znači poravnanje sekvenci duž cele njihove dužine, a ne samo djelimičnog segmenta), ljudska γ podjedinica dijeli 34% identiteta sa β podjedinicom i 27 i 23% identiteta sa α i δ podjedinicama. Sve četiri sekvence ENaC podjedinica imaju dva hidrofobna dijela koja formiraju dva transmembranska segmenta zvana TM1 i TM2.
Interakcije
Pokazalo se da SCNN1G u interakciji sa:
Belmopan
Belmopan je glavni grad Belizea. (engleski izgovor /ˌbɛlmoʊˈpæn/), procijenjeni broj stanovnika je 16.400. Belmopan se nalazi na 17°15′S 88°46′Z﻿ / ﻿17.25°S 88.767°Z﻿ / 17.25; -88.767.
Belmopan se nalazi u okrugu Cayo na nadmorskoj visini od 76 m iznad nivoa mora. Belmopan je izgrađen istočno od rijeke Belize, 80 km u unutrašnjost od bivšeg glavnog grada, luke Belize City, nakon što je taj grad skoro uništen od strane uragana Hattie 1961. Vlada je premještena u Belmopan 1970. Njegova zgrada Narodne skupštine dizajnirana je tako da liči na hram Maja iz pretkolumbijskog doba. mini|Zgrada parlamenta Belmopan mini|Najveći kineski restoran u Belmopanu
Spisak kastiljskih kraljeva
Prva kastiljska država bila je Grofovija Kastilja, kojom su vladali:
Dinastija Jimenez
mini|155px|[[Grb Kastilje]] mini|155px|[[Grb Kastilje i Leóna]]
Dinastija Ivrea
Sljedeći vladari su potomci Urake i njenog prvog muža.
Dinastija Trastamara
Karlo I, sin Ivane I, naslijedio je kraljevstva svoga dede, svoje majke i oca, te carstvo svoga dede po ocu.
Lebe lauter
Lebe lauter je četvrti studijski album austrijske pop-rock pjevačice Christine Stürmer. Izdat je 15. septembra 2006 i odmah nakon objavljivanja dostigao prva mjesta na austrijskim i njemačkim top-listama albuma. Pjesme sa ovog albuma "Nie genug", "Um bei dir zu sein" i "Ohne Dich" su također objavljene i kao singlovi.
Ovaj se album smatra do danas (2008) najuspješnijim ostvarenjem Christine Stürmer, a prodan je u oko 300.000 kopija. Nagrađen je nagradom Amadeus Austrian Music Award kao najbolji pop/rock album 2007 godine.
Mustafa Busuladžić
Mustafa Busuladžić (1. april 1914 – 29. juni 1945) bio je pisac i prevodilac, pripadnik nacionalističkog i panislamskog pokreta Mladi muslimani, antikomunist i antisemitist.
Podržavao je ideologiju nacističke Njemačke i Ustaškog pokreta; u svojim pisanim djelima i esejima u novinama Osvit zagovarao је ustašku ideologiju i podupirao progon Jevreja u Sarajevu. Istovremeno je radio i kao voditelj na radiostanici Rim u fašističkoj Italiji. Osim maternjeg bosanskog jezika govorio je i arapski, turski, njemački i francuski.
Obrazovanje
Rođen je 1. aprila 1914. godine u Gorici kod Trebinja, od oca Smaila i majke Emine. Mekteb i osnovnu školu pohađao je u rodnom mjestu nakon čega odlazi u Travnik gdje se upisuje u Elči Ibrahim-pašinu medresu. Poslije jedne ili dvije godine provedene u travničkoj medresi, prebacuje se na dalje školovanje u Gazi Husrev-begovu medresu u Sarajevu gdje i maturira 1936. godine. Kao učenik medrese objavljivao je svoje tekstove u Islamskom glasu, Novom Beharu, Obzoru, Svijesti, El-Hidaji, Glasniku VIS-a, Našoj domovini, Kalendaru Hrvata i drugim publikacijama.
Nakon završene medrese upisao se na Višu islamsku šerijatsku školu u Sarajevu gdje je diplomirao 1941. godine. Iza toga proveo je dvije godine u Rimu na postdiplomskom studiju iz orijentalistike. Tada je bio saradnik italijanskih časopisa Mondo Arabo i Oriente Moderno. U Rimu je radio kao prevodilac vijesti i spiker na radiostanici. Bio je zaposlen u Sarajevu kao profesor u Šerijatskoj gimnaziji, a honorarno je radio u Ženskoj medresi, Realnoj gimnaziji i Srednjoj tehničkoj školi. Pored prosvjetnog i pedagoškog rada mnogo je pisao i prevodio.
U vrijeme kada su Mladi muslimani djelovali kao podružnica El-Hidaje, koja je od 1941. godine bila organizacija islamskog svećenstva Nezavisne Države Hrvatske Mustafa Busuladžić je u Sarajevu bio njihov zvanični predsjednik (poslije Kasima Dobrače, a na prijedlog Mehmeda Handžića). Mustafa Busuladžić je bio jedan od muslimanskih pisaca u Bosni i Hercegovini, a iz njegovog opusa izdvaja se brošura Muslimani u Sovjetskoj Rusiji u kojoj je opisao teško stanje muslimana u Ruskom carstvu koje se još više pogoršalo nakon dolaska boljševika na vlast.
Djelovanje u Drugom svjetskom ratu
U svojim tekstovima i govorima izjednačavao je partizane i četnike te je pozivao 1944. muslimane u SS i druge kolaboracione jedinice na prostoru Nezavisne Države Hrvatske iako su u tim godinama partizani izbacili četnike iz Višegrada i Foče i u zaštitu stavili muslimansko stanovništvo. U to vrijeme Sarajevo je puno muslimana iz istočne Bosne koji su izbjegli pred četničkim pokoljima, a na pitanje isljedenika je li mu poznata "pozadina klanja u Višegradu i na koji način je došlo do toga" odgovorio "Nije mi bila poznata". Na pitanje zašto je i dalje govorio protiv NOB-a odgovorio je "Ja sam saznao tek kasnije da su partizani izbacili četnike iz Višegrada".
Suđenje
S obzirom na to da je Mustafa bio jedan od protivnika komunizma što je potvrdio i objavljivanjem djela o muslimanima u bivšem SSSR-u, nova vlast ga je ubrzo uhapsila i prebacila u vojni zatvor. Nakon oslobođenja Sarajeva i dolaskom komunista na vlast, uhapšen je polovinom aprila 1945, a suđeno mu je pred vojnim sudom 22-23. maja u tadašnjoj Osman-pašinoj kasarni. Optužen je kao suradnik okupatora, zbog suradnje sa jeruzalemskim muftijom i članom SS-a al-Husseinija, te zato što je bio nastavnik u školi imama SS divizije. Kao dokazni materijal tužilac je priložio antikomunističku brošuru "Muslimani u sovjetskoj Rusiji", kopiju protusrpskog pisma Mehmeda Handžića koje je preveo i predao al-Husseiniju, kopiju pisma koju je predao muftiji zbog zarobljenika zatvorenih u Zagrebu, članak Naša tolerancija objavljen u Osvitu, u kom ukazuje da su Židovi zajednički neprijatelji Arapa, muslimana i kršćana, te pozdravno pismo, napisano 11. maja 1941 na svečanoj sjednici El-Hidaje upućeno poglavniku NDH Anti Paveliću, podpredsjedniku vlade Nezavisne Države Hrvatske Osmanbegu Kulenoviću, doglavniku i ministru za bogoštovlje i nastavu Mili Budaku i doglavniku Ademagi Mešiću, te antisrpski govor koji je pročitan pred Carevom džamijom u Sarajevu. Vojni ga je sud skupa s Atifom Hadžikadićem, tadašnjim gradonačelnikom osudio na smrt strijeljanjem. Strijeljanje je izvršeno noću u sarajevskom naselju Velešići.
Prema Jevrejima
U svojim osvrtima objavljenih u Osvitu nakon progona Židova u Sarajevu napisao je:
Prema ženama
U časopisu El-Hidaje u tekstu Kult golotinje napisao je:
Ideologija
Tarik Haverić u svojoj knjizi Kritika bosanskog uma ocjenjuje Busuladžićeve tekstove kao pune stereotipa prema Srbima i Jevrejima, ženama muslimankama, te da je u svojim tekstovima hvalio fašizam. Osim toga, u svojoj knjizi obrazlaže da Busuladžić nije bio ideološki neutralan u svojim tekstovima koje je pisao od 1942. do 1945.
Naslijeđe i kontroverze
Osnovnoj školi Dobroševići u općini Novi Grad 26. oktobra 2016. promijenjeno je ime u Javna ustanova Osnovna škola "Mustafa Busuladžić", što je manjim dijelom izazvalo negodovanje među zastupnicima Skupštine Novog Grada, zbog Busuladžićevog podržavanja ustaškog pokreta, antisemitizma i izjava o Židovima gdje ističe "židovski duh špekulacije, podvaljivanja, nabijanja cijena i lihvarenja" i veličanju nacionalsocijalizma za vrijeme Drugog svjetskog rata.
Marta 2018. godine Skupština Kantona Sarajevo je donijela odluku o promjeni naziva škole na prijašnje ime "OŠ Dobroševići". Dio medija je kritikovao takvu odluku jer nije uvažila stav Instituta za histroiju koji je 2016. podržao promjenu imena.
Husnija Kamberović smatra da je promjena imena osnovne škole pokazatelj revizionističkog talasa koji se nazire u bosanskohercegovačkoj historiografiji. U Sarajevu i dalje postoji nekoliko ulica koji nose imena bivših pristalica Nezavisne Države Hrvatske, među kojima je jedna ulica Mustafe Busuladžića koja se nalazi u sjevernom dijelu općine Centar.
Taipei
Grad Taipei (kineski: 台北市; doslovno "Sjeverni tajvanski grad") je najveći i glavni grad Tajvana. Smješten na samom vrhu ostrva, Taipei se nalazi na rijeci Danshui, oko 25 km jugozapadno od njegove luke Keelung, koja se nalazi na Pacifiku. Drugi obalni grad, Danshui, se nalazi na oko 20 km sjeverozapadno na ušću rijeke u Tajvanski tjesnac.
Grad leži na dvije relativno široke doline, na rijekama Keelung (基隆河) i Xindian (新店溪), koje zajedno čine rijeku Danshui, upredo sa zapadnom gradskom granicom.
Teritorija grada (Grad Taipei) je mjesto gdje živi 2.607.428 stanovnika
Taipei se smatra planetarnim gradom, i dio je velikog industrijskog područja. Željeznice, brze željeznice, aerodromi i autobuske linije povezuju grad sa drugim dijelovima ostrva. Grad opslužuju dva aerodroma: Taipei Songshan i Taiwan Taoyuan.
Taipei je osnovan u ranom 18. vijeku, i postao je važan centar prekomorske trgovine u 19. vijeku. Kineska vlada, tada Dinastija Qing, načinila je Taipei glavnim gradom provincije Taiwan, 1886. Kada su japanci osvojili Tajvan, 1895., nakon japansko-kineskog rata, oni su zadržali Taipei kao glavni grad ostrva. Republika Kina je preuzela ostrvo 1945. nakon japanskog poraza u Drugom svjetskom ratu.
Oratorij
Oratorijum je muzička kompozicija koju skupa izvode orkestar, hor, i vokalni solisti. Mada ima sličnosti, oratorijum treba razlikovati od opere. Razlike su u tome što kod oratorijuma nema podjele uloga među pjevačima, nema posebne scene ni kostima. Ipak, najveća je razlika u temi djela. U operi se uvijek radi o nekoj priči, bila ona ljubavna ili neka više dramatična priča o izdaji i prevari, pa čak i ubistvu. S druge strane, oratorijum prvenstveno obrađuje određenu sakralnu temu te su im u početku 'prirodan' ambijent bile crkve.
Najveću popularnost oratorijumi su imali početkom 17. vijeka u Italiji. U drugoj polovini istog vijeka religiozni oratorij postepeno poprima svjetovni karakter.
Kod italijanskih oratorija razlikujemo 'oratorio volgare' koji je nastajao na italijanskom jeziku, i 'oratorio latino' sa tekstom na latinskom jeziku.
Kompozitori klasične muzike rado su komponovali oratorijume, a naročito Georg Friedrich Händel.
Neki od njih su:
Sabah-namaz
Sabah-namaz ili jutarnji namaz (salatul-fedžr) prvi je od 5 propisanih, obaveznih namaza (molitvi) koje muslimani svakodnevno obavljaju. Ujedno je i najkraći dnevni namaz koji se sastoji od 4 rekata (2 sunnet i 2 obavezna farz rekata). U Kur'anu je spomenut kao jutarnji namaz u suri En-Nur u 58. ajetu. Također zajedno s drugima namazima je nekoliko puta spomenut u Kur'anu.
Vrijeme sabah-namaza
Sabah-namaz klanja se od pojave zore, pa do pred izlazak Sunca. Primjera radi, bosanskohercegovačka ulema odobrila je, u skladu sa šerijatom, da se, po dogovoru unutar svake od zajednica vjernika (džemata), sabah-namaz u džamijama može početi klanjati u unaprijed dogovoreno vrijeme, pola sata prije izlaska Sunca što je praktično s obzirom na vremenski interval kada se ovaj namaz može obaviti. Po ovome je sabah-namaz specifičan u odnosu na druge dnevne namaze koji počinju momentalno s nastupanjem namaskog vremena.
U vremenu kad Sunce izlazi zabranjeno je klanjati bilo šta sve dok ono ne bude na vidiku. U slučaju da je vjernik propustio klanjati ovaj namaz u propisanom vremenu, ima mogućnost isti naklanjati (tzv. kazā) poslije izlaska Sunca, s tim da za to nema nikakvu nagradu.
Prije početka
Prije početka namaza vjernik je dužan obaviti obredno pranje (abdest), zatim odlučiti ili zanijetiti u srcu, te okrenuti se prema kibli. Muškarci su dužni proučiti i ikamet prije farza (ikamet se ne uči prilikom klanjanja sunneta).
Početak namaza
Svaki namaz počinje početnim tekbirom, kad vjernik podiže ispružene ruke u predjelu između ramena i ušiju i izgovara riječi "Allahu ekber" ("Allah je najveći"). Jedan dio muslimanske uleme (učenjaka) smatra da postoji razlika između muškog i ženskog načina obavljanja namaza, pa preporučuje da muškarci dižu ruke u visini ušiju, a žene u visini ramena, dok drugi dio smatra da nema razlike između obavljanja namaza muškarca i žene nego preporučuju dizanje ruku u bilo koji položaj između ova dva, uključujući i njih.
Rekati
Rekāt obuhvata nekoliko radnji, a to su: iftitahi tekbir (početni tekbir), kijam (stajanje), kiraet (učenje Kur'ana), ruku' (pregibanje), 2 sedžde i posljednje sjedenje (tešehud).