cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Simone Martini
Maestà
thumb|450px|desno|"Maestà", Palazzo Publico, Siena, freska na zidu, dimenzije 763 x 970 cm, 1312–1315. Godine 1312. Martini je dobio narudžbu od vlasti grada Siene (poznatu kao Vlada devetorice) da naslika veliku fresku Maestà. Činjenica da mu je povjeren tako važan posao za glavnu dvoranu (Sala del Consiglio), gdje su se održavali sastanci Vlade devetorice u Palazzo Pubblico, govori da je on već tada stekao veliki ugled kao umjetnik. Ova velika freska kao i istoimeno djelo Duccia di Buoninsegne koristi veoma sličnu ikonografiju. Zauzima cijeli zid glavne dvorane i na plavoj pozadini prikazuje ustoličenu Madonu kako u krilu drži malog Isusa, okruženu apostolima, svecima i anđelima prikazanim na obje strane u klečećem položaju i posudama sa cvijećem u rukama kao poklonima Madoni. Oko čitave scene, postavljene ispod impozantnog i elegantnog baldahina od crvene svile, oslikan je okvir ukrašen medaljonima koji prikazuju Krista kako blagoslovi, proroke i evanđeliste (prepoznatljivi u uglovima po ikonografskim simbolima), te amblemima komune Siene, s kružnim crno-bijelim trakama, koji sačinjavaju grb naroda Siene i divljim lavom na crvenoj pozadini. U donjem dijelu freske, na unutrašnjem okviru, ostaci su natpisa koji između ostalog sadrže umjetnikovo ime. "Maestà" daje utisak veličanstvenosti sa zlatom koje je utisnuto sa prekrasnim šarama, a umjetnik je umetnuo obojeno i zlatno staklo kako bi slika zablistala. Madona sjedi na jastuku tamnoplave boje, kao i njena odjeća, a za njihovo crtanje Simone Martini je koristio skupe pigmente. Postoji stepen elegancije u ovom djelu koji je u skladu sa sijenskim slikarstvom iz 14. stoljeća. Figure su izdužene, kao i njihove ruke i nosovi.
Radove na fresci počeo je 1312, a do završetka cjelokupnog djela radio je u nekoliko faza. Nakon što je naslikao dvije trećine površine morao je otići u Asizi, gdje je započeo slikanje freski u kapeli San Martino. Ali i radovi u kapeli San Martino su prekinuti i Martini se ubrzo vratio u Sienu kako bi dovršio donji dio freske Maestà. Današnji izgled površine ove freske daje utisak dotrajalosti zbog usvojene slikarske tehnike prilikom izrade, gdje je umjetnik koristio uglavnom suho slikanje (tzv. "suhi secco"). Radovi su završeni u junu 1315, što pokazuje i potpis Martinija. Međutim, pet godina nakon što je završio ovu fresku Simone Martini je morao restaurirati jedan njen dio zbog oštećenja od vlage u zidu. Kada je Simone 1315. naslikao ovo djelo, njegov lični umjetnički stil bio je u potpunosti razvijen. Najočiglednije inovacije prisutne u Simoneovom stilu su njegove ideje o trodimenzionalnom prostoru. Noseći stubovi baldahina postavljeni su u perspektivi, dajući tako osjećaj dubine kompoziciji. Pod baldahinom je gomila od tridesetak ljudi: nema više povorke ljudi u paralelnim redovima, već konkretni prostorni ritmovi i animirani gestovi.
"Maestà" je naslikana u roku od nekoliko godina nakon završetka same zgrade gradske vlade Palazzo Pubblico i vjerovatno je bila prvo djelo u opsežnom programu pedagoške dekoracije koju su nastavili potonji sijenski slikari. Samo nekoliko godina nakon što je Duccio naslikao svoje remek-djelo "Maestà", Simone je svoju "Maestu" naslikao kao ideal dobre i pravedne vlade. Ovo je ujedno i najstarija slika koja mu se sa sigurnošću može pripisati. Predstavlja sintezu religiozne ikonografije i političke namjere pri čemu se religiozno djelo nalazi u sekularnoj gradevini. Kao i u ranijim djelima na ovu temu nastavljen je kult štovanja Madone kao zaštitnice grada nakon pobjede Siene nad Firencom u bici kod Montapertija.
Assisi
thumb|250px|desno|Posveta kapele sa sv. Martinom i kardinalom Gentileom Partinom da Montefioreom (freska u sredini) Godine 1312. kardinal Gentile Partino da Montefiore, titular kapele sv. Martina u Assisiju, posjetio je Sienu, gdje je upoznao Simonea Martinija. Pri tom je u martu iste godine platio 600 zlatnih florina naručivši od njega da oslika kapelu sv. Martina, koju je ranije dao da se sagradi. Ciklus fresaka koje je Martini potom oslikao u ovoj sakralnoj građevini (koja se nalazi u donjoj bazilici sv. Franje Asiškog) rađen je u tri faze između 1313. i 1318. U isto vrijeme radio je fresku Maestà u Palazzo Publicu u Sieni (između 1312. i 1315), a prekidao je radove na oba projekta i 1317. putovao je u Napulj na dvor Roberta Anžujskog, gdje je uradio njegov portret. Godine 1318. konačno se vratio u Assisi da bi završio radove. Oslikavanje vitraža u tri velika prozora kapele sv. Martina koji se preklapaju u sredini pripisuje se Giovanniju di Boninu, koji je sarađivao sa Simoneom Martinijem. Na glavnim staklenim površinama prikazane su pojedinačne figure, označene natpisom na vrhu. Ciklus freski opisuje priče sv. Martina, biskupa od Toursa (pogledati sliku desno i galeriju ispod). Na bočnim stranama tri prozora, slijeva nadesno, prikazane su biste svetih vitezova, svetih biskupa i papa, te svetih pustinjaka i osnivača religioznih redova. Na sofitima ulaznog luka još je osam svetitelja u punoj dužini, a potonji je nastao u posljednjoj fazi radova 1318. Freske su poredane u parovima, a da bi se pratio redoslijed, treba početi sa dva najniža reda na lijevoj strani, zatim gledati dva na desnom zidu nasuprot i tako naizmjenično do vrha.
Tokom radova na ciklusu freski u Assisiju, Martini se po slikarskoj vještini mogao uporediti s drugim firentinskim majstorima iz Giottove škole, pa čak i sa samim Giottom, koji je tada bio aktivan na gradilištu u Assisiju. Martini je unaprijedio neke slikarske elemente, poput čvrstog realističkog arhitektonskog okvira i iluzionističke igre svjetla i sjene, s pažnjom na stvarne izvore svjetlosti. Na primjeru osam svetitelja naslikanih u punoj dužini iz 1318. (posljednjeg u čitavom ciklusu), također je primjetan utjecaj bogatih volumena iz slikarskih djela Giotta di Bondonea. Međutim, Martini se nije pasivno prilagođavao firentinskoj školi, pri čemu je jasan jaz između njegovog načina slikanja i Giottovog. Također, polazeći i od iste teme slika: kod Giotta su naslikane priče o popularnom svecu poput sv. Franje, dok su kod Martinija prikazi o profinjenom vitezu svecu (Simone je i sám nosio titulu viteza), od kojih je on podvukao neke od učtivih aspekata legende.
To je najuočljivije na primjeru poznate scene ''Investitura sv. Martina'', gdje je radnja smještena u palati, s lijepo odjevenim dvorskim muzičarima i sa slugom sa lovačkim sokolom u ruci (pogledati galeriju). Simoneov kontekst je više nalik na bajku, a realistična studija kostima i poza je izvanredna; fizionomska identifikacija na licima (posebno u naturalističkim licima muzičara) nema premca u cijelom slikarstvu tog vremena, pa čak i u odnosu na Giotta. Na većini fresaka iz ciklusa u kapeli San Martino primjetan je snažan gotički duh i zajedno uzevši predstavljaju jedno od najvažnijih djela ovog sijenskog majstora.
Povratak u Toskanu
Vrativši se u Toskanu 1318, počeo je duži umjetnički period tokom kojeg je uglavnom slikao poliptihe (pogledati galeriju). Naslikao ih je najmanje šest prije nego što se trajno vratio u Sienu 1325. Prvi poliptih naslikao je 1318–1319. za crkvu Svetog Augustina u San Gimignanu (Siena). Dugo se smatralo da je ovaj poliptih uništen, ali nedavno je grupa naučnika rekonstruisala njegov prvobitni izgled i ušla u trag različitim panelima s ovog poliptiha, koji se čuvaju danas u tri različita muzeja; središnji panel s Madonom i Djetetom nalazi se u Muzeju Wallraf-Richartz u Kölnu (Njemačka), tri panela sa svecima u Muzeju Fitzwilliam u Cambridgeu (Velika Britanija) i peti panel sa svetom Katarinom u firentinskoj privatnoj kolekciji. Dizajn poliptiha sa svim panelima koji sačinjavaju cjelinu, zaobljeni oblik panela, kao i prilično arhaična čvrstoća figura i njihov strogi i svečani izgled, sve to sugerira raniji datum izrade nakon Asisija (postoji velika sličnost sa svecima na donjoj strani luka), ali nesumnjivo prije gotičkog poliptiha u Pisi. Naučnici se gotovo jednoglasno slažu da je ovaj poliptih autogram Simonea, koji je vjerovatno naslikala blagoslovljenog Krista koji će biti postavljen iznad središnjeg panela. Zatim je otišao u Pisu gdje je naslikao poliptih za dominikanski samostan Svete Katarine Aleksandrijske. Na sedam glavnih panela nalaze se prikazi svetaca, dok je na središnjem najvećem panelu Madona sa Djetetom. Predella u donjem dijelu sadrži slike 15 svetaca, dok su u gornjem redu sa manjim panelima slike 12 apostola, te arhanđeli Gabrijel i Mihajlo iznad najvećeg panela s Madonom i Djetetom. Na trouglastim panelima na vrhovima poliptiha su slike drugih svetaca sa blagosiljajućim Kristom u srednjem najvišem panelu. Slikanje poliptiha počelo je 1319, a završeno sljedeće godine. Prvobitno je bio postavljen na gornjem oltaru već navedenog samostana, a danas se čuva u Nacionalnom muzeju San Matteo, također u Pisi.
Simone Martini je zatim naslikao između 1320. i 1324. najmanje tri poliptiha za crkve u Orvietu. Prvi je bio za crkvu Santa Maria dei Servi, od koje je ostalo pet od ukupno sedam panela, a svi su izloženi u Muzeju Isabelle Stewart Gardner u Bostonu. Tada je došao red na poliptih za crkvu San Francesco, od koje je danas ostao samo središnji panel s Bogorodicom Djetetom (Museo dell'opera del Duomo di Orvieto) i sv. Katarinom u Nacionalnoj galeriji Kanade u Ottawi. Poliptih za crkvu San Domenico je vjerovatno nastao nakon kanonizacije Tome Akvinskog 1323. Danas se svih pet od sedam sačuvanih panela nalazi u Museo dell'Opera del Duomo u Orvietu.
Tri poliptiha iz Orvieta i prethodna dva iz San Gimignana i Pise pokazuju zreli stil Martinija, sa prikazom volumena i upotrebe tehnike chiaroscura pod utjecajem Giotta di Bondonea sa dobro osmišljenim, nježnim, aristokratskim figurativnim prikazom tipičnim za ovog umjetnika. Figure su staložene i delikatne, čak i u dodiru ruku, a lica su ljubazna i izvedena sa slikovitom delikatnošću i sposobnošću koja ih čini veoma prirodnim. Cjelokupno raspoloženje u ovom slikarskom djelu je veoma svečano i sve je ukrašeno gotičkim ukrasima.
Siena
Osjećajući umor nakon mnogobrojnih putovanja, radeći za različite pokrovitelje u Assisiju, Pisi, Orvietu i Napulju, samo povremeno se vraćajući u Sienu na vrlo kratke periode tokom kojih je radio u Palazzo Pubblicu (jednom prilikom da retušira Maestà, drugom da naslika neka djela koja više nisu sačuvana), Martini se 1325. odlučio nastaniti u rodnom gradu. Iste godine oženio se Giovannom Memmi, kćerkom slikara Memma di Filippuccija i sestrom dvojice Simoneovih učenika i saradnika, Federica i Lippo Memmija. U dokumentu iz 1326. spominje se plaćanje Martiniju za izradu poliptiha koji je prvobitno bio u Palazzo del Capitano del Popolo u Sieni. Prema nedavnim rekonstrukcijama i nakon pronalaska novih pisanih dokumenata, riječ je o prijenosnom poliptihu koji je također dugo boravio u Palazzo Pubblicu u Sieni i kratko vrijeme u Palazzo del Podestà. Danas se dijelovi ovog poliptiha u kojem su naslikani Bogorodica s Djetetom između svetih Ansana, Petra (lijevo), Andrije i Luke evanđelista (desno) čuvaju u raznim svjetskim muzejima. Pet odjeljaka čuva se u muzeju Thyssen-Bornemiza u Madridu (San Pietro), a preostala tri u J. Paul Getty Museumu u Los Angelesu (San Luca) i Metropolitanu u New Yorku. thumb|250px|desno|Triptih blaženog Augustina Novella i četiri njegova čuda, Crkva svetog Augustina u Sieni, tempera na drvu, približno 1328., 198 X 257 cm, Pinacoteca Nazionale di Siena. Između 1324. i 1329. također je naslikao oltarni triptih na kojem su prikazani blaženi Augustin Novella i četiri njegova čuda. Na središnjem panelu prikazan je stojeći sveti Augustin s crvenom knjigom (pravila augustinskog reda, koje je uređivao) i anđelom koji mu šapuće sveto nadahnuće na uho, dok su na vanjskim panelima (s njegove obje strane) scene sa čudesnim iscjeljenjima i prikaz Siene ili pejzaža oko nje. Također je tokom boravka u Sieni dovršio oltarnu sliku za bočni oltar posvećen svecu u crkvi svetog Augustina u Sieni. Danas se ovo djelo nalazi u Nacionalnoj umjetničkoj galeriji u Sieni. Također je vrijedan pažnje i panel koji prikazuje svetog Ladislava od Altomontea (1325–1330), nepoznatog porijekla, koji se i danas može vidjeti u Gradskom muzeju Santa Maria della Consolazione u Altomonteu (Cosenca). Rad je ranije bio pripisivan Lippu Memmiju prije nego što je sijenska historičarka umjetnosti Lucy Olcott utvrdila da ga je uradio Martini 1903.
U ovim djelima Martini održava likovnu delikatnost i figurativnu gracioznost i prefinjenost iz vremena kad je slikao u Orvietu, dodatno oplemenjujući naturalizam likova, što je vidljivo u figurama djeteta i svetog Luke evangeliste (prvo djelo), u blaženom Augustinu Novelli (drugo djelo) i svetom Ladislavu (treće djelo). U scenama četiri čuda iz drugog djela također se može vidjeti postizanje perspektive i volumetrijske izvedbe te narativnog kapaciteta i dramatičnog prikazivanja scena i figura koje naglašavaju daljnji napredak prema Giottovom slikarskom stilu.
Freska Guidoriccia da Fogliana
thumb|600x600px|Zapovjednik oružanih snaga Siene Guidoriccio da Fogliano tokom opsade tvrđave Montemasi. Godine 1330. vratio se na posao u Palazzo Pubblico u Sieni, oslikavajući fresku Guidoriccio da Fogliano pri opsadi tvrđave Montemassi. Freska se nalazi u Sala del Mappamondo, na suprotnom zidu gdje je Maestà, koju je uradio petnaestak godina ranije, kako bi proslavio zauzimanje dvoraca Sassoforte i Montemassi uz vojnu komandu Guidoriccia da Fogliana, koga je unajmila gradska vlada Siene. U ovom poznatom djelu u kojem je bajkovita scenografija pomiješana sa oštrim osjećajem za stvarnost, vojni zapovjednik Guidoriccio da Fogliano je metafora sijenske moći, a ne realistički portret. Okolni pejzaž ima simboličku vrijednost, sa elementima tipičnim za rat (vojne prepreke, vojni logori, dvorci), bez ljudskih figura. Dvostruka simbolička vrijednost i individualna proslava podsjećaju na oltarnu sliku svetog Ludovika i predstavlja element koji podržava autografiju djela Martinija.
Postoji u sijenskim hronikama pisani dokument koji svjedoči da je Martini od gradske vlade dobio zadatak da uradi ovaj posao. Prema pisanoj dokumentaciji, također je dobio zadatak da sljedeće godine naslika osvajanje dva sela, Castel del Piano i Arcidosso, a nakon otkrića nove freske 1980. nastala je polemika među umjetničkim kritičarima o autentičnosti tradicionalnog predstavljanja Guidoriccia i o identifikaciji osvojenih dvoraca. Spor je okončan zahvaljujući Enzu Carliju koji je prepoznao vojna oruđa u građevini iza Guidoriccia, koja su samo djelomično zidana i izgrađena za opsadu Montemassija.
Ova freska i danas je predmet oštrih kritičarskih i historiografskih kontroverzi. Godine 1980. nakon otkrića visokokvalitetnog djela na istom mjestu u podlozi od žbuke koje se podjednako može pripisati Martiniju, ali koje je naslikano nakon 1330, nastali su problemi u određivanju datuma izrade i pripisivanja gore navedenog Guidoriccia da Fogliana. Godine 2010. antikvar iz Palerma došao je u posjed pet pergamenata, do tog datuma skrivenih u koricama knjige, na kojima su prikazane skice Guidoriccijeve freske. Pergamente su potpisali Francesco i Domenico d'Andrea i potječu iz 1440. Stoga je vjerovatno da je predmetno djelo kopija izgubljenog originala Simonea Martinija iz 15. stoljeća.
Bogojavljenje sa sv. Ansanom i Margaretom
thumb|600x600px|"Bogojavljenje sa sv. Margaretom i Ansanom", tempera i zlato na drvu, 265x305 cm, 1333. [[Galleria degli Uffizi.]] "Bogojavljenje sa sv. Ansanom i Margaretom" jest drveni triptih obojen temperom i zlatnom bojom, sa središnjim panelom dvostruke veličine koje je Martini naslikao zajedno sa njegovim zetom Lippo Memmijem 1333. Prvobitno je naslikan da ukrašava bočni oltar svetog Ansana, a naručen je kao dio ciklusa od četiri oltarne slike posvećene svecima zaštitnicima grada (sveti Ansan, Sabin iz Spoleta, Krescencije i Viktor), koje se nalaze u transeptu sijenske katedrale. Datum nastanka slike određen je u fragmentu originalnog okvira, koji je sada ugrađen u novi okvir dodan tokom renoviranja iz 19. stoljeća. Zahvaljujući ranijim istraživanjima ustanovljeno je da je središnji panel naslikao Simone Martini, a bočne panele sa prikazima svetaca uradio je Lippo Memmi; potpisan je i datiran od strane dvojice autora. Prema nekim historičarima umjetnosti, Simone Martini naslikao je središnji panel sa scenom Navještenja, dok je likove sa obje strane naslikao Lippo Memmi. Danas se ovaj triptih nalazi u galeriji Uffizi u Firenci i smatra se Martinijevim remek-djelom i jednim od najistaknutijih djela gotičkog slikarstva. Ujedno, to je i posljednje njegovo djelo iz sijenskog perioda.
Preseljenje u Avignon: Orsini poliptih
thumb|350px|desno|Četiri scene iz "Orsini poliptiha", Kraljevski muzej lijepih umjetnosti, [[Antwerpen.]] Ubrzo nakon završetka triptiha Navještenje sa svetim Ansanom i Margaretom, 1335. ili 1336, na poziv pape Benedikta XII sa suprugom, zetom Lippom Memmijem i bratom Donatom (također slikarom) otišao je u Avignon. Na papinskom dvoru došao je u dodir s tadašnjim međunarodnim stremljenjima u umjetnosti. Jedno od prvih djela avinjonskog perioda bio je Poliptih Orsini iako ostaju sumnje je li riječ o jednom od posljednjih djela iz sijenskog perioda, nastalom nakon već navedenog triptiha iz 1333. Prijenosni "Poliptih Orsini" (za koji je utvrđeno da je urađen 1333) predmet je privatne pobožnosti koji je naručio član porodice Orsini (po svoj prilici kardinal Napoleone Orsini, koji je u to vrijeme bio u Avignonu). Sastoji se od osam drvenih panela, od kojih dva imaju naslikan grb porodice Orsini, na druga dva je anđeo Gabrijel u sceni navještenja i Bogorodica od Blagovijesti, dok ostala četiri prikazuju scene iz muke Kristove, odnosno Kalvarije, raspeća, skidanje s križa i sahranu. Paneli se danas nalaze raštrkani u tri različita evropska muzeja.
Scene su artikulirane u prostoru sabijenom u dubinu, koji se okomito razvija čak i više nego u prethodnom djelu "Nagovještenja" iz 1333. i u svakom slučaju manje nego u sljedećem uvodnom Komentaru Servija Vergilija iz 1338. U poređenju s prethodnim radovima, ovo djelo u svojim scenama odlikuje se mnoštvom figura koje postaju vitke s nemirnim licima. Scene su pune likova u različitim pozama, gestovima, emocijama i crtama lica. Izvanredna je psihološka introspekcija i eksternalizacija emocija. Iz istih godina potječe i mali slikarski panel za privatnu upotrebu u kojem je prikazano "Raspeće", a danas je izložen u Muzeju umjetnosti Fogg u Cambridgeu (Massachusetts).
Popis stanovništva u Srbiji 2011 (Moravički okrug)
Po popisu stanovništva, domaćinstava i stanova 2011. u Srbiji, koji je proveden od 1. do 15. oktobra 2011, u Moravičkom okrugu okrugu živjelo je ukupno 212.603 stanovnika, što predstavlja 2,96% od ukupnog broja Srbije, te 10,46% od ukupnog broja stanovnika stanovnika statističkog regiona  Šumadije i zapadne Srbije. Popis stanovništva provoden je na temelju Zakona o popisu stanovništva, domaćinstava i stanova u 2011. godini ("Službeni glasnik RS", br. 104/09 i 24/11).
Simone Martini
Posljednji radovi u Avignonu
thumb|150px|desno|Naslovna stranica za "Vergilijev kodeks" (1340) u Biblioteci Ambrosiana u Milanu, sa "Vergilijevom Alegorijom" Tokom boravka u Avignonu, jedno od najvažnijih djela koje je naslikao bile su freske (danas oštećene) za katedralu Notre-Dame des Doms po narudžbi kardinala Jacopa Stefaneschija. Od njih su ostale odvojene freske u dvije lunete portala i odgovarajućih sinopija, koje prikazuju Kristov blagoslov između anđela i Bogorodice, te poniznosti između anđela i kardinala Stefaneschija. Ova djela, koja potječu iz perioda između 1336. i 1340, danas su u Papinskoj palači u Avignonu. Među tim freskama bila je i ona svetog Jurja i zmaja, danas izgubljena, ali koju izvori opisuju kao izvanredno izvedenu. U posljednjim godinama stvaralaštva došao je u dodir sa slikanjem minijatura, a najpoznatije djelo je portret Laure posvećen njegovom novom prijatelju Francescu Petrarki, koga je upoznao u Avignonu. Petrarca je slavio Martinijev kvalitet naslikanog portreta njegove voljene Laure u stihovima soneta 37 i 38. Danas ovaj portret nije sačuvan. Martini je svom književnom prijatelju 1338. iluminirao minijaturu na pergamentu za naslovnu stranicu kodeksa s Vergilijevim djelima koje je prokomentirao Servije (danas se čuva u Biblioteci Ambrosiana u Milanu). U ovoj predstavi Servio, Vergilijev komentator, povlači zavjesu kako bi prikazao velikog pjesnika, dok su u sceni prisutni pastir, zemljoradnik i vojnik, kao metafora za pastoralne, idilične i epske teme opjevane u djelu. thumb|140px|lijevo|Povratak malog Isusa iz spora u hramu, tempera na drvu, 49,6 × 35,1 cm, Walker Art Gallery u Liverpoolu (1342) Posljednje Martinijevo djelo jest mali panel za privatnu pobožnost, koju je potpisao i na kojem je godina (1342) i sada se čuva u Walker Art Gallery u Liverpoolu. Prikazana je scena Povratak malog Isusa iz spora u hramu, gdje se pojavljuje neobična i neobrađena tema u kojoj sveti Josip ukorava Isusa nakon spora. I u svom zadnjem slikarskom djelu nastavio je s korištenjem bogate ukrasne pozlate, uz presijavanje boja poput dragulja i graciozne linije figura karakterističnih za gotičku umjetnost Francuske i Italije. Za njega je tipično da ovi dekorativni kvaliteti ne umanjuju svečanu emocionalnu dramatiku scene koja se prenosi gestom, pozom i izrazom lica.
Popis stanovništva u Srbiji 2011 (Moravički okrug)
Starosna piramida
Od ukupnog broja stanovnika u Moravičkom okrugu bilo je 104.309 (49,06%) muškaraca i 108.294 (50,94%) žena, što predstavlja omjer muškaraca i žena 963:1000. Prosječna starost stanovništva bila je 43,3 godina, muškaraca 42,0 godina, a žena 44,5 godina. Udio osoba starijih od 18 godina je 83,2% (176.926), kod muškaraca 82,4% (85.903), a kod žena 84,1% (91.023).
Simone Martini
Posljednji radovi u Avignonu
U svim ovim djelima iz avinjonskog perioda prizori su prikazani u aludiranom prostoru, što je trend koji je počeo već u Navještenju iz 1333, ali koji u Vergilijevoj alegoriji dostiže krajnje posljedice, jer je scena prikazana na strmoj razini. Čak je i psihološki nemir koji je već viđen u Orsinijevom prijenosnom poliptihu ovdje reprogramiran u svim likovima. Cijelom avinjonskom produkcijom dominiraju mali paneli za privatnu upotrebu, koji odražavaju ulogu Simonea Martinija u Avignonu, praktično penzionisanog slikara u službi bogate kardinalske porodice u čijoj je službi slikao u slobodno vrijeme.
Stil i utjecaj
U prvim slikarskim djelima slijedio je Ducciov put, ali je već u svom prvom remek-djelu Maestà (koje je prostranije i prozračnije i obdareno tečnim, ekstatičnim ritmom u klečećim anđelima koji Madoni nude ljiljane i ruže) počeo se udaljavati od utjecaja bizantijskog slikarstva. U ovom djelu napravio je pomak ka gotičkom slikarstvu uz istovremeni razvoj vlastitog slikarskog stila. Nakon "Maestà" iz Palazzo Pubblico u Sieni, Simone se potvrdio i kao profinjen sekularni slikar. U vrijeme rada na ciklusu freski u Assisiju, materijalizirala se njegova sposobnost da prikaže prirodne fizionomije, postavljajući temelje za nastanak portreta. Po završetku portreta kralja Roberta Anžujskog i sv. Luja od Tuluza Martini je uglavnom dvorski umjetnik čiji slikarski stil odlikuju prefinjenost i elegancija pod velikim utjecajem gotičkog slikarstva iz Francuske. Najbolji primjer je njegovo djelo Navještenje sa svetim Ansanijem i Margaretom, koje se smatra apsolutnim remek-djelom i jednim od najvećih primjera sijenske gotike, a koje karakterizira prekrasna elegancija linija i boja. U ovom i drugim kasnijim radovima stvorio je ideal stila kojem su se divili i oponašali ga ne samo sijenski majstori nego i neki od velikih slikara aktivnih na francuskim dvorovima u drugoj polovini 14. stoljeća. On je jedan od najvažnijih predstavnika dvorske gotike i njegovo dvorsko slikarstvo odnosi se na aristokratsko-viteški svijet, dok se Giottov realizam odnosi na kulturu građansko-trgovačkog svijeta. Do kraja 14. stoljeća spoj italijanske i sjevernoevropske umjetnosti doveo je do razvoja međunarodnog gotičkog stila, a upravo je Martini dao najveći doprinos njegovom nastanku. Ovaj stil je poznat po ekstremnoj linearnosti u slikarstvu sa tečnim krivuljama koje daju efekt elegancije i prefinjenosti.
Avdijina pećina
Avdijina pećina smještena je u Rudom polju, lijevo od puta Vrtoče – Krnjeuša. Ulazni otvor pećine je u samoj ravni polja, na nadmorskoj visini 573 m.
Geografija
Pećina je sasvim mala sa jednim prostim kanalom dužine 22 m. Ulazni otvor ima jamski izgled širine 5 m. Dno je prekriveno rasturenim blokovima krečnjaka. Tavanica je niska i jedva dostiže visinu 2 m, te bez ikakvog pećinskog nakita. Nagnutost kanala upućuje na to da je pećina nastala radom poniruće vode, te je po načinu nastanka svrstavamo u tip ponorskih pećina.
Lipik
mini|280px|Lipik, rimokatolička crkva "Sv. Franjo Asiški" Lipik je grad u Hrvatskoj, u Požeško-slavonskoj županiji.
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Hrvatskoj nalazio se u sastavu stare općine Pakrac.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2011. godine, grad Lipik je imao 6.170 stanovnika, od čega u samom Lipiku 2.258.
Grad Lipik
Napomena: ''Nastao iz stare općine Pakrac. Od 1857. do 1961. sadrži dio podataka grada Garešnice (Bjelovarsko-bilogorska županija).''
Popis 1991.
Na popisu stanovništva 1991. godine, naseljeno mjesto Lipik je imalo 3.725 stanovnika, sljedećeg nacionalnog sastava:
Mepindolol
Mepindolol (betagon)  je neselektivni beta blokator, koji se upotrebljava za liječenje glaukoma. Toje metilni derivat pindolola, sa kardioneselektivnom djelovanjem i unutrašnjom  simpatometičkom aktivnosti. Lijek ima umjerene efekte  na membranskee stabilizatori i negativnu  inotropnu aktivnost. Kao pindololov  metilni derivat,  nema kardioselektivnu unutrašnju simpatometsku aktivnost.
Farmakocinetika
Nakon oralne primjene, mepindolol se dobro apsorbira iz gastrointestinalnog trakta. Bioraspoloživost je oko 82%, a vršna koncentracija u plazmi se postiže otprilike 1,5-3 sata nakon uzimanja. Stabilno stanje (740 ng / ml) postiže se korištenjem sistema transdermalnog oslobađanja pod  svakodnevnom kontrolom (20 mg mepindolol / 9,8 cm2), nakon primjene tokom jedne sedmice.
Veza sa proteinima plazme je 49-57%, a poluvijek je 4-4,6 sati. Mepindolol se uglavnom izlučuje u urinu, nepromijenjen. Lijek je u stanju da prođe i kroz placentu u krv I mozak ploda.
Toksičnost
U miša, nivo LD50 je 76 mg/kg, nakon oralne primjene, a  27 mg/kg nakon intravenske primjene.
Terapijske indikacije
Mepindolol je upotrebljiv kao sulfat u liječenju arterijske hipertenzije I i sindroma hiperkinetike (lupanja) srca.
Terapijske doze
Mepindolski sulfat primjenjuje se oralno. U liječenju hipertenzije se daju 5 mg/dan (jedna tableta prije jela) tokom dvije sedmice; zatim, ovisno o odgovoru, doza se može  udvostručiti (jedan unos ili frakcijski). Kod angine pektoris se daju 5 mg/dan (jedna tableta), i to samo u posebno otpornim  slučajevima, 5 mg ujutro i uveče,  prije jela.Kod  srčanog  hiperkinetskog sindrom daju se 2,5 mg (1/2 tablete),  ujutro i naveče. U toku su ksperimenti sa kontroliranim oslobađanjem transdermalne formulacije, koja se izgleda bolje podnosi u odnosu na slične primjene propranolola.
Nuspojave
Mepindolol može izazvati vrtoglavicu, umor, poremećaji spavanja, hlađenje ruku i stopala, osjećaj težine u nogama i grčeve u mišićima. Povremeno može doći do bronhospastičnih pojava. Transdermalna administracija može izazvati iritaciju kože i pojavu plikova.
Kontraindikacije i mjere opreza
Lijek je kontraindiciran kod osoba sa poznatom preosjetljivošću. Upotrebu mepindolola treba izbjegavati u bolesnika sa zatajenjem srca, dekompenzacijom  srčane provodljivosti i sporim otkucajima srca. U ispitanika s bronhijalnom astmom mepindolol može uzrokovati značajno smanjenje FEV1. Mepindolol se ne preporučuje kod dijabetičara, gdje je bolje posegnuti za selektivnim beta-blokatorima, u trudnoći i tokom dojenja. Kod nekih tretiranih ispitanika uočeno je da  mepindolol može smanjiti pažnju i zbog toga ga  tokom liječenja treba izbjegavati u vožnji  i rukovanju operativnim  mašinama koje zahtijevaju visok nivo pažnje. Terapiju treba prekinuti postepeno.
Predoziranje
Predoziranje mepindolol odlikuje se osjetnom  bradikardijom (usporenim otkucajima srca).
Interakcije
Mepindolol, slično kao i drugi beta blokatori, može pojačati hipoglikemijski učinak insulina i djelovanje oralnih antidijabetika. Kao i kod drugi beta-blokatori ima hipotenzivni efekat koji možr  se pojačati djelovanje lijekova, kao što su  rezerpin,  gvanetidin, fenotiazin, diuretici, opći anestetici alkoholi. Ovi neželjeni efekti mogu se smanjiti adrenalinom.
Tredića pećina
Geografija
Po razgranatosti kanala pećina pripada tipu prostih pećina, a po načinu postanka je ponorska pećina.
Sarkozin
Sarkozin, također poznat kao N-metilglicin, međuprodukt je i nusprodukt u sintezi i razgradnji glicina. Sarkozin se metabolizira u glicin pomoću enzima sarkozin dehidrogenaza, dok glicin - 'N' '- metil transferaza stvara sarkozin iz glicina. Sarkozin je derivat aminokiseline koji se prirodno nalazi u mišićima i drugim tjelesnim tkivima. U laboratoriji se može sintetizirati iz hloracetatne kiseline i metilamina. Sarkozin se prirodno nalazi kao intermedijar u metabolizmu, od holina do glicina. Sarkozin je slatkastog okusa i rastvara se u vodi. Upotrebljava se u proizvodnji biorazgradivih površinski aktivnih tvari i pasta za zube kao i za druge potrebe.
Kalošević (Teslić)
Kalošević je naseljeno mjesto u općini Teslić, Bosna i Hercegovina.
Sarkozin
Sarkozin, poput srodnih dimetilglicinskih (DMG) i trimetilglicinnskih (TMG) spojeva nastaje metabolizmom hranjivih tvari kao što su holin i metionin, koje obje sadrže metilne grupe koje se koriste u širokom rasponu biokemijskih reakcija. Sarkozin se brzo razgrađuje do glicina, koji, pored svoje važnosti kao sastojka proteina, ima značajnu ulogu u raznim fiziološkim procesima, kao glavni metabolički izvor komponenata živih ćelija poput glutationa, kreatina, purina i serina. Koncentracija sarkozina u krvnom serumu normalnih ljudskih ispitanika iznosi 1,4 ± 0,6 mikromola.
Toksičnost
Uočeni su motorna neuparenost i oštećenja dišnog sistema kod pacova pri 10 mg/kg.
To iznosi 800 mg za osobu od 80 kg.
Shizophrenija
Sarkozin je ispitan u odnosu na shizofreniju. Rani dokazi govore da je unos 2 g dnevno sarkozina kao dodatna terapija određenim antipsihoticima (a ne klozapinom ) kod shizofrenije daje značajna dodatna smanjenja i pozitivnih i negativnih simptoma, kao i neurokognitivnih i općih psihopatoloških simptoma koji su zajednički s bolešću. Sarkozin se dobro podnosi. Također se ispituje moguća prevencija shizofrenih bolesti tokom uvodnog stadija bolesti. Djeluje kao inhibitor transportera glicina tipa 1 i agonist glicina. Povećava koncentraciju glicina u mozgu uzrokujući povećanu aktivaciju NMDA receptora i smanjenje simptoma. Kao takva, to bi mogla biti zanimljiva opcija liječenja i mogući novi smjer u liječenju mentalnih bolesti u budućnosti. Metaanaliza iz 2011. utvrdila je da dodatni sarkozin ima srednju veličinu za negativne i ukupne simptome.
Depresija
1.	Glavni depresivni poremećaj je složena bolest i većina sada dostupnih antidepresiva koji imaju za cilj monoaminsku neurotransmisiju pokazuju ograničenu djelotvornost i kognitivne učinke. N-metil-D-aspartatni receptori (NMDAR), jedan podtip recepta za glutamate, imaju važnu ulogu u učenju i pamćenju, a sredstva za pojačavanje NMDAR, kao što je sarkozin (N-metilglicin), koriste se kao dodatak terapija shizofrenije. Preliminarna klinička ispitivanja pokazala su da unos sarkozina poboljšava, ne samo psihotske, već i depresivne simptome u bolesnika sa shizofrenijom i tako također može biti koristan dodatak za liječenje depresivnog tipa shizofaktivni poremećaji gdje brzo djelujući glutamatergijski antidepresivi, posebno NMDA antagonisti kao što je esketamin, može podsticati pogoršanje psihotskih obilježja i (iako je analiza rizika i koristi još uvijek u toku).
Mogući marker za rak prostate
Za sarkozin je prijavljeno da aktivira ćelije raka prostate i da ukazuje na njihovu zloćudnost ako se mjeri u urinu. Sarkozin je identificiran kao diferencijalni metabolit koji se količinski znatno povećao tokom progresije raka prostate do metastaza i mogao se otkriti u urinu. Razina sarkozina čini se da kontrolira invazivnost kancera.
Ovaj zaključak bio je upitan.
Historija
Sarkozin je prvi izolirao i imenovao od njemački hemičara Justus von Liebig, 1847. godine.
Jacob Volhard prvi ga je sintetizirao, 1862., radeći u laboratoriji  Hermanna Kolbea. Prije sinteze sarkozina, dugo se znalo da je to proizvod hidrolize kreatina, spoja koji se nalazi u mesnom ekstraktu. Pod ovom pretpostavkom, pripremajući spoj s metilaminom i monohloracetatnom kiselinom, Volhard je dokazao da je sarkozin N-metilglicin.
Šentjurij
Slovenija:
Kent Football League (1894–1959)
Pobjednici
Osvajači lige su bili slijedeći klubovi.
Member clubs
Tokom historije slijedeći klubovi su igrali u Kenr League.
Morska voda
Morska voda ili slana vodamje voda iz mora ili okeana. U prosjeku, morska voda u svjetskim okeanima ima salinitet od oko 3,5% (35 g/L, 599 mM). To znači da svaki kilogram (otprilike jedan litar zapremine) morske vode ima oko 35 g rastvorene soli (pretežno ioni natrij (Na+) i hlor (Cl–). Prosječna gustina na površini je 1,025 kg/L. Morska voda je gušća i od slatke vode i od čiste vode (gustoća 1,0 kg/L, na  4oC, jer rastvorene soli povećavaju masu za veći udio zapremine. Tačka ledišta morske vode smanjuje se kako se povećava koncentracija soli. Pri tipsknom salinitetu, smrzava se na približno –2oC. Najhladnija morska voda koja je ikad zabilježena u tečnom stanju pronađena je 2010. u potoku ispod antarktičkog ledenjaka: izmjerena temperatura bila je –2,6 oC.
Kiselost (pH) morske vode obično je ograničena na raspon između 7,5 i 8,4. Međutim, ne postoji univerzalno prihvaćena referentna pH-skala za morsku vodu i razlika između mjerenja na osnovu različitih referentnih ljestvica može biti i do 0,14 jedinica.
Slanost (salinitet)
Iako velika većina morske vode ima salinitet između 31 g/kg i 38 g/kg, odnosno 3,1–3,8%, nije ravnomjerno slana u cijelom svijetu. Tamo gdje se događa miješanje sa otjecanjem slatke vode iz ušća rijeka, u blizini topljenja ledenjaka ili velike količine padavina (npr. monsuni), morska voda može biti znatno slanija. Najslanije otvoreno more je Crveno more, gdje visoke stope isparavanja, niske padavine i malo oticanje rijeke, te ograničena cirkulacija, rezultiraju neobično slanom vodom. Slanost u izoliranim vodenim tijelima može biti znatno veća – oko deset puta veća u slučaju Mrtvog mora. Povijesno gledano, za približavanje apsolutne slanosti morske vode korišteno je nekoliko skala. Popularna bila je "Praktična skala saliniteta", gdje se slanost mjerila u "praktičnim jedinicama saliniteta (psu)". Sadašnji standard za slanost je skala zvana "Referentni salinitet", sa salinitetom izraženim u jedinicama g/kg.
Termofizička svojstva
Gustoća površinske morske vode kreće se od oko 1.020 do 1.029 kg/m3, ovisno o temperaturi i slanosti. Na temperaturi od 25 °C, slanosti od 35 g/kg i pritisku od 1 atm, gustoća morske vode je  1023,6  kg/m3. Duboko u okeanu, pod visokim pritiskom, morska voda može doseći gustoću od 1.050 kg/m3 ili više. Gustoća morske vode također se mijenja sa slanošću. Slane vode koje generiraju postrojenja za desalinizaciju, mogu imati slanost do 120 g/kg. Gustoća tipske salamure morske vode od 120 g/kg slanosti pri 25 °C i normalnom atmosferskom pritisku iznosi 1.088 kg/m3  Za morsku vodu, pH ograničen je na raspon od 7,5 do 8,4. Brzina zvuka u morskoj vodi je oko 1.500 m/s (dok je brzina zvuka u zraku obično oko 330 m/s, pri pritisku od oko 101,3 kPa (1 atmosfera) i varira s temperaturom vode i slanošću.  Toplotna provodljivost morske vode iznosi 0,6  W/mK na 25  °C i salinitetu od 35  g /kg. Toplotna provodljivost opada sa povećanjem slanosti i povećava se s porastom temperature.
Hemijski sastav
Morska voda sadrži više rastvorenih iona nego svi bilo koji tip  slatke. Međutim, odnosi otopljenih supstanci dramatično se razlikuju. Naprimjer, iako morska voda sadrži oko 2,8 puta više bikarbonata od riječne vode, u njoj je postotak bikarbonata kao omjer „svih“ otopljenih iona daleko niži nego u riječnim vodama. Ioni bikarbonata čine 48% rastvorenih sastojaka riječne vode, ali samo 0,14% morske. Razlike poput ovih nastaju zbog različitih vremena zadržavanja otopljenih sastojaka morske vode; natrij i hlorid imaju vrlo dugo vrijeme zadržavanja, dok kalcij (vitalni za formiranje karbonata) ima tendenciju da se mnogo brže taloži. Najzastupljeniji otopljeni ioni u morskoj vodi su natrij, hlor, magnezij, sulfati i kalcij. Njegova osmolarnost je oko 1000 mOsm/L.
Pronađene su male količine drugih supstanci, uključujući aminokiseline, u koncentracijama do dva mikrograma atoma dušika po litru, za koje se smatra da su imale ključnu ulogu u porijeklu života.
Vanjski linkovi
Tables
Nekropole stećaka u Ilijašu
Nekropole stećaka u Ilijašu, nalaze se u općini Ilijaš,  Bosna i Hercegovina. Prema istraživanjima Šefika Bešlagića 1967. godine na području općine Ilijaš, registrovana su 32 lokaliteta srednjovjekovnih nekropola u 20 naselja, sa ukupno 518 stećaka. Najviše stećaka je u formi sanduka (240), sljemenjaka (236), ostatak čine ploče (41) i uspravni stećak (1). Na većini ovih srednjovjekovnih nekropola ili u njihovoj neposrednoj blizini nalaze se groblja iz kasnijih vremenskih perioda.
Nekropola stećaka Srednje
Smještena je u samom naselju, na desnoj obali rijeke Ljubine, na blagom uzvišenju u pravcu sjeverozapada od harema i mjesne džamije. Proglašena je za nacionalni spomenik Bosne i Hercegovine. U nekropoli stećaka Srednje se nalazi 15 stećaka od kojih su 9 u formi sljemenjaka, a 6 u formi sanduka. Stećci su položeni u redove, obrađeni, ali bez ukrasa.
Nekropola stećaka u Donjim Ivančićima
Naselje Ivančići je smješteno u dolini rijeke Ljubine, blizu puta Sarajevo – Tuzla. Od Ilijaša je udaljeno oko 22 km zračne linije u pravcu sjeveroistoka. Nekropola je na lijevoj obali rijeke Ljubine i takođe na lijevoj strani puta koji vodi iz pravca Donjih Čevljanovića ka Gornjim Čevljanovićima. Proglašena je za nacionalni spomenik Bosne i Hercegovine. Nacionalni spomenik čini nekropola sa 13 stećaka (10 u formi sljemenjaka, 2 u formi sanduka i 1 u formi ploče).
Nekropola stećaka Luka
Naselje Luka je od Sarajeva udaljeno 12 km zračne linije u pravcu sjevera, a od Ilijaša 16 km zračne linije u pravcu zapada, na nadmorskoj visini 1124 m. U kotlini koju stvaraju rječica Liješnica i Perački potok, duboko ispod naselja u pravcu jugozapada na udaljenosti od 850 m, smještena je nekropola sa stećcima, koja je nacionalni spomenik Bosne i Hercegovine. Nacionalni spomenik čine ostaci srednjovjekovnog grada i nekropola sa 79 stećaka. Stećci su se u srednjem vijeku nalazili na teritoriji župe Vrhbosna, koja je kasnije podijeljena na nekoliko manjih oblasti. Nakon te podjele prostor današnjeg sela Luka bio je sastavni dio zemlje Pavlovića.
Na lokalitetu je evidentirano 79 stećaka (45 ploča, 28 sanduka, 6 sljemenjaka i 1 stela). Ukrašena su tri stećka (ploča br. 49., sljemenjak br. 62. i sanduk br. 73.), čiji su ukrasni motivi: polumjesec i jabuka. Obrada stećaka je dobra, ali su pojedini primjerci okrnjeni i utonuli u zemlju.
Među lokalnim stanovništvom sela Luka sačuvana je tradicija o postojanju Grada iznad njihovog naselja. Danas se mogu identificirati ostaci kamena, koji je obrađivan rukom i koji je utonuo u zemlju. Konfiguracija terena, postojanje platoa sa vidljivim potpornim zidom i prilazni put sa sjeveroistočne strane upućuju na činjenicu da bi se na navedenom prostoru mogli tražiti ostaci srednjovjekovnog grada. Međutim, bez većih arheoloških iskopavanja nije moguće potvrditi obim grada, ulogu, vrijeme nastanka i trajanja i dr.
Nekropola stećaka u Kopošićima
mini|desno||250px|Stećci u Kopošićima Poslije stećka iz Zgošće kod Kaknja, stećci u Kopošićima smatraju se najljepšim bosanskim stećcima. Ovo su stećci veoma značajnih ljudi, obični ljudi nisu mogli imati ovako raskošne stećke, u pitanju je tzv. oblik kneževskih stećaka.
Selo Kopošići se nalazi u podnožju sjeverne strane brda Hum. Od starog grada Dubrovnika udaljeno je oko 1 km. Nekropola stećaka je situirana uz katoličko groblje, na vrhu sela. Proglašena je za nacionalni spomenik Bosne i Hercegovine. Nekropola se sastoji iz dvije grupe. Jedna grupa od 6 spomenika je na katoličkom groblju, a druga grupa sa 8 stećaka, je nekih 70 m istočno, na njivi Odžak, pored puta iz doline Zenika za Kopošiće i Nasiće. Sljemenjak dimenzija: dužina 2,10 m, širina 1 m na najširem dijelu ispod sljemena i 0,90 u podnožju, visina 1 m, ističe se skladnim proporcijama, otmjenošću forme i jednostavnošću ukrasa. To je stećak kneza Batića Mirkovića, sa natpisom na bočnoj strani:
''+Va ime otca i sina i svetoga Duha amin. Se leži knez Batić na svojoj zemlji na plemenitoj, milostju božjom i slavnoga gospodina kralja Tvrtka knez bosanski. Na Visokom se pobolih, na Duboku me dan dojde. Si bilig postavi gospoja Vukava s mojimi dobrim i živu mi virno služaše i mrtvu mi posluži.''
Stećak kneza Batića opljačkan je još 1891. godine.
Drugi stećak je pripadao Batićevoj supruzi Vukavi. To je sljemenjak sa postoljem iz jednog komada kamena dimenzija: 2x1x0,9 m. Krovni dio sljemenjaka je naglašen tordiranom vrpcom, “crijepom kao pokrovom”, a zabat rozetama. Na bočnim zidovima su spiralni plastični ornamenti i rozete. mini|Stećak u Kopošićima
Treći spomenik je dječiji stećak, karakterističan po dvostrukom postolju i krovu koji je oivičen tordiranom vrpcom. Na lokalitetu Odžak svi stećci su dobro klesani i imaju proporcionalne mjere izrade ukrasa. Tri stećka su sa skladnim proporcijama, kvalitetom likovne obrade i ukrašenosti. Na ovim spomenicima su tordirane vrpce, osmerolisne rozete, spirale i grozdovi, jabuke i arhitektonski elementi.
Stećak Batića, njegove supruge Vukave i dječiji grob (stećci 1,2,3) predstavljaju “vječna kuće” sa posebno istaknutim elementima konstrukcije.
Nekropola stećaka na Ozrenu
Proglašena je za nacionalni spomenik Bosne i Hercegovine. Nacionalni spomenik čini nekropola sa stećcima i nišanima na lokalitetu Travnjak (sedam stećaka i pet nišana) i nekropola sa stećcima na lokalitetu Bandijera (27 stećaka).
Štajngrova
Štajngrova je naseljeno mjesto u sastavu općine Benedikt, regija Podravska, Slovenija.
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Sloveniji nalazila se u sastavu stare općine Lenart.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2011. godine, Štajngrova je imala 232 stanovnika.
Šent Jurij
mini|280px|Šent Jurij, rimokatolička crkva "Sv. Jurij" Šent Jurij je naseljeno mjesto u sastavu općine Grosuplje, regija Srednja Slovenija, Slovenija.
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Sloveniji nalazio se u sastavu stare općine Grosuplje.
Stanovništvo
Napomena: ''Do 1952. iskazivano pod imenom Sveti Jurij pri Grosupljem, a od 1952. do 1992. pod imenom Podtabor pri Grosupljem. Od 1992. se iskazuje pod imenom Šent Jurij.''
IC 3461
IC 3461 (također poznat kao MCG 2-32-116 i PGC 41529) je eliptična galaksija koja je udaljena oko 47 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Djevica. Najveći prečnik je 0,70 (9 hiljada sg) a najmanji 0,6 uglovnih minuta (8 hiljada sg). Prvo otkriće je napravio Friedrich Carl Arnold Schwassmann 13. septembra 1900. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Diwali
Tokom festivala, hindu vjernici se mole Ganeshi, božanstvu koji je predstavljen sa glavom slona i Lakshmi, božici svjetlosti, mudrosti i sreće, mada je glavno božanstvo koje se slavi tokom ovog festivala Ganesha. Za hinduse, ovo je jedan od najvažnijih praznika tokom godine koji provode u krugu porodice uz tradicionalne aktivnosti.
Deepavali (Diwali) je zvanični praznik u Indiji, Nepalu, Šri Lanki, Mjanmaru, Mauricijusu, Gvajani, Trinidad i Tobagu, Surinamu, Maleziji, Singapuru i Fidžiju.
Grgurići
Grgurići su naseljeno mjesto u gradu Livnu, Bosna i Hercegovina.
Ipsos
Ipsos je svjetska agencija za istraživanje tržišta i javnog mišljenja koja je osnovana 1975. u Parizu. Danas ima urede u gotovo stotinu zemalja širom svijeta. Ipsos zapošljava više od 16.000 radnika širom svijeta.
Historija
Agenciju je 1975. u Parizu osnovao Didier Truchot, a sedam godina kasnije mu se pridružuje Jean-Marc Lech na mjestu kopredsjednika. Već u narednih pet godina, Ipsos postaje peta po veličini agencija ovog tipa u Francuskoj, a do 1998. Ipsos postaje evropska agencija, te se širi u Sjevernu Ameriku i Latinsku Ameriku. Godine 1999. Ipsos se pojavljuje na pariskoj berzi, a pet godina kasnije osniva Ipsos fondaciju. U povodu 40 godina postojanja, agencija usvaja novi moto "Game changers".
Tišina (čvor)
Bosna i Hercegovina:
Hrvatska:
Slovenija:
Bočata voda
Bočata voda je slana voda nižeg saliniteta od morske; nastaje miješanjem morske s tečnom vodom ili padavinskom.
Rijeka Temza koja teče kroz London tipsko je ušće rijeke. Grad Tedington, nekoliko milja zapadno od Londona označava granicu između plimnih i neplimanih dijelova Temze, iako se još smatra slatkovodnom rijekom, otprilike istočno od Battersea, utoliko što je prosječna slanost vrlo niska, a fauna riba pretežno se sastoji od slatkovodnih vrsta kao što su rod Rutilus, šaran, smuđ i štuka. Naprimjer, farme atlantskog lososa često se nalaze u estuarijima, iako je to izazvalo kontroverzu, jer uzgajivači ribe pritom izlažu divlju ribu koja migrira velikom broju vanjskih parazita kao što su morske uši, koje pobjegnu iz torova u kojima se uzgajaju tovne ribe.
Estuarij Temze postaje slan između Battersea i Gravesenda, a raznolikost prisutnih slatkovodnih vrsta riba je manja, prvenstveno rutilusa i ; eurihaline morske vrste kao što su iverak, evropski brancin, cipol i slične postaju mnogo češće. Dalje prema istoku, slanost se povećava i slatkovodne vrste riba u potpunosti se zamjenjuju morskim eurihalinim vrstama, sve dok rijeka ne dođe do Gravesenda, gdje uslovi postaju potpuno morski, a fauna riba nalikuje susjednoj Sjevernom moru i uključuje i eurihaline i stenohaline morske vrste. Sličan obrazac zamjene može se primijetiti kod vodenih biljaka i beskičmenjaka koji žive u rijeci.
Bočate vode susreću se u tri karakteristična područja:
Za razliku od morske i slatke vode, bočata ima umjereniji salinitet, od 0,5 do 30 grama soli (NaCl) po litru.
Ušća rijeka u more
Prilikom utjecanja slatke vode u more, najčešće se lakša slatka voda širi po površini, a morska ostaje pri dnu; u kontaktnoj zoni miješanja stvaraa se sloj bočate vode. Širina prijelaznog sloja ovisi o snazi rijeke/potoka i salinitetu (slanosti) matičnog mora. Taj tip brakične vode vrlo je bogata živim svijetom, te se u njoj posebno dobro uspijevaju školjke i plankton. U zoni bočate vode prevladavaju morske ribe (one koje imaju odgovarajuću osmoregulaciju), budući riječne u nju mnogo manje zalaze (zbog neadekvatne osmoregulacije). Posebni slučaj su vrulje, vrela sa dna mora kroz koja se ulijevaju pritoke ponornice.
Slana jezera
U jezerima ili morskim zalivima, spojenim vrlo uskom vezom s morem (npr. Boka Kotorska i Novigradsko more, uz obilne padavine ili povećani dotok slatke vode može sniziti opću razinu saliniteta. U krajnjim slučajevima nivo slanosti se toliko spusti da izaziva ozbiljnije poremećeje u ekološkim odnosima u datom ekosistemu.