cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Federico Fellini
Nakon neorealizma (1954–60)
Slijedeći film Ulica (1953–54), snimljen kao filmska bajka, prikazuje djevojku, koju je njena porodica prodala putujućim zabavljačima. U glavnim ulogama su bili Anthony Quinn i Fellinijeva supruga Giulietta Masina, film je donijeo mladom režiseru mnoge nominacije i međunarodne nagrade. Na 29. dodjeli "Oscara" 1957. godine dobio je Oscara za za najbolji strani film i nominaciju za Oscara za najbolji originalni scenarij; italijansku nagradu Nastro d’Argento, Srebrnog lava na filmskom festivalu u Veneciji, te još nekoliko visokovrijednih nagrada. Tokom posljednje tri sedmice snimanja, pokazao je prve znakove kliničke depresije, te se uz pomoć supruge, kratko terapirao kod psihoanalitičara Emilija Servadija. Ali kada je premijerno prikazan na Venecijanskom filmskom festivalu u septembru 1954, film je podijelio svijet italijanskih filmskih radnika na dva tabora. Potaknule su ga glasine o bojkotu Viscontijevog Sensa. Visconti, koji se smatrao vođom marksističke opozicije i prvim čovjekom neorealista, bio je trn u oku demokršćanskoj vlasti i kinematografiji, koju je ona oblikovala. Jasan dokaz bojkota, Viscontijevci su vidjeli u obrazloženju dodjele "Srebrnog lava" za Ulicu: "Za zanimljiv pokušaj mladog redatelja, koji je došao na ideju za film i koji ovim filmom pokazuje svoj talent. za osjetljivo i neovisno gledište". Nadalje, Fellinijev je film, ogorčeni Visconti označio kao "neoapstraktan". Ostali ljevičarski kritičari optuživali su film za religioznost, mistifikaciju, patetiku i naivnost.
Godine 1955. Pojavio se Fellinijev šesti film Il Bidone. Fellini je angažirao američkog glumca Brodericka Crawforda da tumači ulogu ostarjelog prevaranta u filmu. Priča se vrti oko par prevaranata prerušenih u svećenike koji kradu novac od običnih ljudi. Na kraju snimanja ostalo je još samo 40 dana do prezentacije u Veneciji, pa su film istovremeno montirala dva filmska montažera. Djelomično temeljen na pričama koje mu je ispričao sitni lopov tokom produkcije La Strade, Fellini je razvio scenarij u spori pad prevaranta. Za utjelovljenje "intenzivnog, tragičnog lica" uloge, Fellinijev prvi izbor bio je Humphrey Bogart, ali nakon što je saznao za glumčev rak pluća, Crawforda je izabrao nakon što je vidio njegovo lice na filmskom plakatu Svi kraljevi ljudi. Snimanje filma proteklo je uz poteškoće koje su proizašle iz Crawfordova alkoholizma. Na 16. međunarodnom filmskom festivalu u Veneciji, film žiri nije ni spomenuo, a kada je prikazan, dvorana se počela prazniti na pola filma. Fellini je bio toliko razočaran da više nije poslao nijedan film na filmski festival u Veneciji. Tek 1969. na festivalu je prikazan još jedan njegov film - doduše izvan konkurencije. Film je prošao loše na kino blagajnama i nije dobio međunarodnu distribuciju sve do 1964. godine.
Fellini je tokom jeseni istraživao i razvio tretman temeljen na filmskoj adaptaciji romana Mario Tobino Le libere donne di Magliano. Smješten u mentalnu ustanovu za žene, projekt je napušten jer su financijski podupiratelji smatrali da subjekt nema potencijala.
Nakon ovog neuspjeha prošle su gotovo dvije godine prije nego što je Fellini uspio financirati svoj sljedeći film. Le notti di Cabiria govori o prostitutkinoj potrazi za ljubavlju - potencijalni financijeri bojali su se kritike Katoličke crkve. Tražeći producenta, Fellini je upoznao tada još mladog pisca Piera Paola Pasolinija. Pasolini je preveo dijaloge u scenariju na moderni rimski dijalekt. Nakon što je Fellini veći dio budžeta skupio od raznih privatnih osoba, konačno je pronašao producenta. Premijerno je prikazan u Cannesu 1957, a Le notti di Cabiria održao se dobro u jakoj konkurenciji, npr. protiv Sedmog pečata Ingmara Bergmana ili protiv Un condamné à mort s'est échappé Roberta Bressona, i dobio Nagrada za najbolju glumicu (Giulietta Masina) sa službenom napomenom da je Fellini dobio priznanje žirija za stvaranje ovog lika - Zlatna palma je otišla na film Prijateljsko uvjeravanje redatelja Williama Wylera; Le Notti di Cabiria osvojio je druge nagrade i festivale (uključujući Oscar za najbolji strani film). Iste godine Fellini je želio snimiti novi film pod nazivom Viaggio con Anita, sa Sophijom Loren i Gregory Peckom, te scenarijem Pinellija, koji se temeljio na Fellinijevom povratku u Rimini s ljubavnicom kako bi prisustvovao očevom sprovodu. Ovaj je film bio jedan od Fellinijevih najomiljenijih, budući da priča uključuje privatni događaj, njegovo putovanje u posjet umirućem ocu u Riminiju, u maju 1956. godine. Ali kada njegova glumica iz snova Sophia Loren više nije bila dostupna i on nije želio snimiti film s drugom glumicom, projekt je odložen, ali ga je 1978. realizirao Mario Monicelli s Goldie Hawn i Giancarlom Gianninijem.
Fenomen The Hollywood on the Tiber iz 1958. godine u kojem su američki studiji profitirali od jeftine studijske radne snage dostupne u Rimu pružio je pozadinu fotoreporterima za krađu fotografija slavnih na Via Veneto. Skandal koji je izazvao improvizirani striptiz turske plesačice Haish Nane u noćnom klubu zaokupio je Fellinijevu maštu: odlučio je završiti svoj posljednji scenarij u nastajanju, Moraldo in città, cjelonoćnom "orgijom" u vili na moru. Fotografije Anite Ekberg, koje je napravio Pierluigi Praturlon nakon večeri provedene s glumicom u rimskom noćnom klubu, pružile su dodatnu inspiraciju Felliniju i njegovim scenaristima.
Promijenivši naslov scenarija u La dolce vita, Fellini se ubrzo sukobio sa svojim producentom oko izbora glumaca: redatelj je inzistirao na relativno nepoznatom Mastroianniju, dok je De Laurentiis želio Paula Newmana kao zaštitu za svoje investicije. Došavši u slijepu ulicu, De Laurentiis je prodao prava izdavačkom mogulu Angelu Rizzoliju. Snimanje je započelo 16. marta 1959. s Anitom Ekberg koja se penjala stepenicama do kupole Svetog Petra u mamutskom dekoru izgrađenom u studiju Cinecittà. Kip Krista koji je helikopterom preletio iznad Rima do Trga svetog Petra, inspiriran je stvarnim medijskim događajem od 1. maja 1956, kojem je Fellini svjedočio.
Fellinijev film o noćnom životu u Rimu i natjecanju paparazza za najskandaloznije fotografije nazvan je La dolce vita. Film je prvi put prikazan u Rimu 1960. Na ekskluzivnoj milanskoj projekciji 5. februara 1960. jedan je ogorčeni pokrovitelj pljunuo Fellinija, dok su ga drugi vrijeđali. Unatoč tome što su se karte prodavale "na crno" po 1000 lira, gomile su satima čekale u redu kako bi pogledale "nemoralan film" prije nego što bi ga cenzori zabranili. La dolce vita srušila je sve rekorde kino blagajni. Negativne kritike pljuštale su iz tradicionalnih medija, ali je ljevičarska štampa stala u odbranu Fellinija. Osuđen u italijanskom parlamentu od strane desničarskih konzervativaca, podsekretar Domenico Magrì iz Kršćanskih demokrata zahtijevao je toleranciju prema kontroverznim temama filma. Vatikanski službeni novinski organ, L'Osservatore Romano, lobirao je za cenzuru, dok su Odbor rimskih župnih svećenika i Genealoški odbor talijanskog plemstva napali film. U jednom dokumentiranom slučaju, koji uključuje povoljne kritike koje su napisali isusovci iz San Fedelea, odbrana La dolce vite imala je teške posljedice. Pet mjeseci kasnije, u konkurenciji u Cannesu uz Antonionijevu Avanturu, dobio je Zlatnu palmu, koju je dodijelio predsjedavajući žirija Georges Simenon. U sljedeće dvije godine imao je nekoliko nominacija i nagrada. Suprotno strahovanju producenata, film je bio hit na blagajnama - zaradio je više od 2 milijarde lira do 1965. godine.
Art filmovi (1961–69)
Veliko otkriće za Fellinija nakon njegova razdoblja talijanskog neorealizma (1950-59) bio je rad Carla Gustava Junga. Nakon susreta s jungovskim psihoanalitičarem i pedijatrom Ernstom Bernhardom početkom 1960. godine pročitao je Jungovu autobiografiju, "Sjećanja, snovi, refleksije" i eksperimentirao s LSD-om. Bernhard je također preporučio da Fellini pogleda kinesku "Knjigu promjena" i vodi evidenciju svojih snova. Ono što je Fellini prije prihvaćao kao "njegove izvanosjetilne percepcije", sada se tumačilo kao psihičke manifestacije nesvjesnog. Bernhardov fokus na jungovsku analitičku psihologiju pokazao se kao najveći pojedinačni utjecaj na Fellinijev zreli stil i označio je prekretnicu u njegovom radu od neorealizma do filmskog stvaralaštva koje je bilo "prvenstveno oniričko". Kao posljedica toga, Jungove temeljne ideje o animi i animusu, ulozi arhetipova i kolektivnog nesvjesnog izravno su utjecale na filmove kao što su 8½ (1963), Giulietta degli spiriti  (1965), Satirikon (1969), Il Casanova di Federico Fellini (1976) i La città delle donne (1980). Ostali ključni utjecaji na njegov rad imali su Luis Buñuel, Charlie Chaplin, Sergej Ejzenštejn, Buster Keaton, Laurel i Hardy, braća Marx i Roberto Rossellini.
Iskorištavajući uspjeh La dolce vite, s financijerom Angelom Rizzolijem je 1960. osnovao Federiz, nezavisnu filmsku tvrtku, za Fellinija i voditelja produkcije Clementa Fracassija da otkriju i produciraju nove talente. S jedne strane željeli su početi s pripremama za sljedeći Fellinijev film, ali su također željeli producirati filmove mladih redatelja. Federiz je do 1966. producirao devet filmova, uključujući Frenesia dell’estate Luigija Zampe, Vergine riccamente guarnita Jeana Léona, Il momento della verità Francesca Rosija i Crvenu pustinju Michelangela Antonionija. Međutim, Fellini je svoja dva sljedeća filma (Boccaccio '70 i 8½) snimio za druge produkcijske kuće, na prijedlog svoje partnerice Rizzoli; samo je Giulietta degli spiriti producirala Federiz 1965. godine. Unatoč najboljim namjerama, njihove preoprezne uredničke i poslovne vještine natjerale su tvrtku na zatvaranje ubrzo nakon otkazivanja Pasolinijevog projekta, Accattone.
Osuđen kao "javni griješnik", za La dolce vita, Fellini je odgovorio s Le tentazioni del dottor Antonio, epizodom u omnibusu Boccaccio '70. Njegov drugi film u boji, bio je jedini projekt koji je dobio zeleno svjetlo u Federizu. Prožet nadrealističkom satirom, koja je karakterizirala rad mladog Fellinija u Marc'Aureliju, film je ismijavao križara protiv poroka, kog tumači Peppino De Filippo, koji poludi pokušavajući cenzurirati jumbo plakat na kojem je Anita Ekberg zagovarala vrline mlijeka. U SAD-u, Boccaccio '70 je zabranjen od strane Catholic Legion of Decency.
U pismu iz oktobra 1960. svom kolegi Brunellu Rondiju, Fellini je prvo iznio svoje filmske ideje o čovjeku koji pati od kreativne blokade: "Pa onda – tip (pisac? bilo koji profesionalni čovjek? pozorišni producent?) mora prekinuti uobičajeni ritam svog života dvije sedmice zbog ne previše ozbiljne bolesti. To je zvono upozorenja: nešto blokira njegov sustav." Nejasan u vezi sa scenarijem, njegovim naslovom i profesijom svog protagonista, izviđao je lokacije za sminanje filmova u Italiji, u nadi da će riješiti njegovu zbunjenost. Flaiano je predložio La bella confusione (doslovno: Lijepa zbrka) kao naslov filma. Pod pritiskom svojih producenata, Fellini se konačno odlučio za 8½, samoreferentni naslov, koji se prvenstveno (ali ne isključivo) odnosi na broj filmova koje je režirao do tog vremena.
Planirajući početak produkcije u proljeće 1962, Fellini je potpisao ugovore sa svojim producentom Rizzolijem, odredio datume, dao sastaviti scenografiju, dodijelio Mastroianniju, Anouk Aimée i Sandri Milo glavne uloge, te napravio testove ekrana u Scalera Studio u Rimu. Među ključnim kadrovima angažirao je snimatelja Giannija Di Venanza. Ali osim što je svog junaka nazvao Guido Anselmi, još uvijek nije mogao odlučiti čime se njegov lik bavio u životu. Kriza je došla do vrhunca u aprilu kada je, sjedeći u svom uredu u Cinecitti, započeo pismo Rizzoli priznajući da je "izgubio svoj film" i da je morao napustiti projekt. Prekinut od strane glavnog strojara tražeći da proslave početak snimanja 8½, Fellini je ostavio pismo sa strane i otišao na snimanje. Nazdravljajući ekipi, "osjećao se shrvano... Bio sam u situaciji bez izlaza. Bio sam redatelj koji je htio snimiti film kojeg se više ne sjeća. I gle čuda, u tom trenutku sve je palo na svoje mjesto. Došao sam ravno do srži filma. Ispričao bih sve što mi se događalo. Snimio bih film koji priča priču o redatelju koji više ne zna koji je film htio snimiti." Samozrcalna struktura čini cijeli film neodvojivim od njegove reflektirajuće konstrukcije.
Fellinijev film 8½ izrazito je autobiografski. Film je uvjerljiv kao prikaz Fellinijevog života skoro sve se do mjesta gdje skreće u fantastično. Gotovo nadrealni film se može shvatiti kao svojevrsni eksperiment autora na vlastitom tijelu. 8½ izbjegava težinu tragedije i mnogi ga smatraju Fellinijevim remek-djelom. Snimanje je počelo 9. maja 1962. i trajalo je više od pet mjeseci. Zbunjena naizgled kaotičnom, pretjeranom improvizacijom na snimanju, Deena Boyer, redateljeva američka predstavnica za štampu u to vrijeme, zatražila je obrazloženje. Fellini joj je rekao da se nada da će prenijeti tri razine "na kojima naši umovi žive: prošlost, sadašnjost i uvjetno — carstvo fantazije". Nakon što je snimanje završeno 14. oktobra, Nino Rota komponirao je razne cirkuske marševe i fanfare koje će kasnije postati prepoznatljive melodije maestrovog filma. Film je objavljen u Italiji 1963. i dobio je čak više pohvala od kritike nego La dolce vita. U svjetskoj su se štampi brzo pojavile riječi za njega, kao što su mađioničar, genij, majstorski stil itd. Film se smatra pokretačem trendova eksperimentalizma – izvan avangarde i konvencija. 8½ dobio je više od 16 nagrada kao i druge nominacije.
Sve više privučen parapsihologijom, Fellini je 1963. upoznao torinskog antikvara Gustava Rola. Rol, bivši bankar, uveo ga je u svijet spiritizma i seansi. Godine 1964. Fellini je uzeo LSD pod nadzorom Emilija Servadia, njegovog psihoanalitičara tokom produkcije La strade 1954. Godinama suzdržan o tome što se zapravo dogodilo tog nedjeljnog popodneva, priznao je 1992: "...predmeti i njihove funkcije više nisu imali nikakav značaj. Sve što sam opažao bila je sama percepcija, pakao oblika i figura lišenih ljudskih emocija i odvojenih od stvarnosti moje nestvarne okoline. Bio sam instrument u virtualnom svijetu koji je neprestano obnavljao vlastitu besmislenu sliku u živom svijetu koji je i sam percipiran izvan prirode. A budući da izgled stvari više nije bio konačan nego neograničen, ta me rajska svjesnost oslobodila stvarnosti izvan mene. Vatra i ruža, kao da su postale jedno."
U ovoj situaciji producent i vlasnik studija Dino De Laurentiis ponudio je Felliniju suradnju. Potpisali su ugovor koji je Fellinija učinio najplaćenijim redateljem u Italiji. Fellini ga je stalno opskrbljivao novim konceptima i ekspozeima, ali Laurentiis se rijetko slagao. Kad su se konačno dogovorili, krenule su pripreme za film Il viaggio di G. Mastorna, koji Fellini nije završio (scenarij je u strip adaptirao Milo Manara). I sam Fellini zapao je u stvaralačku krizu. Zbog učestalih nesporazuma Fellini se držao podalje od producenta, te je planirao - unatoč potpisanom ugovoru - snimiti film (Satyricon) s konkurencijom, nakon čega ga je Laurentiis tužio. Na kraju je producent Grimaldi isplatio Laurentiisu otpremninu, nakon čega je Fellini mogao započeti pripreme za Satyricon. Ali i ovaj film je odgođen. Fellini je dobio ponudu iz Francuske da snimi epizodni film s Louisom Malleom i Rogerom Vadimom: Toby Dammit je Fellinijev dio Histoires extraordinaires. Sve u svemu, film je dobio malo pozornosti kada je premijerno prikazan u Cannesu 1968. - ali je Fellinijeva epizoda dobila izvrsne kritike. Kad je počelo snimanje Satyricona, NBC je snimio dokumentarac o Felliniju Bloc-notes di un regista, koji je emitiran je na američkoj televiziji 1969.
Iste godine u kina je prikazan Fellinijev Satiricon. Na Venecijanski filmskom festivalu 1969. kritičari su sutradan pohvalili film, ali su oklijevali s interpretacijom. Zapravo, Satiricon je jedan od najsubjektivnijih Fellinijevih filmova koji zahtijeva dubinsko tumačenje. Sam redatelj ga je nazvao "naučno-fantastičnim filmom koji gleda unatrag" koji opisuje putovanje u ono za što je inzistirao da je "nepoznato" - neobičan izraz. Na tu su temu snimljena još tri filma: I clowns, Rim (film) i Amarcord.
1970-te
Kako bi pomogao promovirati Satyricon u Sjedinjenim Američkim Državama, Fellini je u januaru 1970. odletio u Los Angeles na intervjue s Dickom Cavettom i Davidom Frostom. Također se susreo s redateljem Paulom Mazurskyjem koji ga je želio glumiti uz Donalda Sutherlanda u njegovom novom filmu, Alex in Wonderland. U februaru, Fellini je tražio lokacije u Parizu za I clowns, dokumentaciju i za kino i za televiziju, temeljenu na njegovim sjećanjima iz cirkusa iz djetinjstva i "koherentnoj teoriji o klaunarstvu". Kako je on to vidio, klaun je "uvijek bio karikatura dobro uspostavljenog, uređenog, mirnog društva. Ali danas je sve privremeno, nesređeno, groteskno. Tko se još može smijati klaunovima?... Cijeli svijet sada glumi klauna." Film je produciran za televiziju i prikazivan je u Italiji, Francuskoj, Njemačkoj i SAD-u 1971. godine.
U martu 1971. Fellini je započeo s produkcijom filma Rim, naizgled nasumične zbirke epizoda utemeljenih na redateljevim sjećanjima i dojmovima o Rimu. "Različite sekvence...", piše proučavatelj Fellinija Peter Bondanella, "...drži na okupu samo činjenica da sve one u konačnici potječu iz redateljeve plodne mašte." Uvodna scena filma anticipira Amarcord, dok njegova najnadrealnija sekvenca uključuje crkvenu modu emisija u kojoj se časne sestre i svećenici koturaju pokraj brodoloma kostura prekrivenih paučinom. Fellini je portretirao je glavni grad Italije oko 1940. na vrlo subjektivan, autobiografski način. T. Kezich je o filmu napisao: "Struktura s nizom epizoda vodi do rapsodičnog čitanja, do odabira prema želji, a možda i prema raspoloženju". Fellinijev Roma u kina je pušten 1972. godine. Kritičari su raspravljali o dobrim i lošim stranama brojnih "filmova u filmu" koje je Fellini jako cijenio i opisivali "Rim" kao zbrkanu, šaroliku i tipično felinovsku.
U razdoblju od šest mjeseci između januara i juna 1973. Fellini je snimio Oscarom nagrađeni Amarcord, panoptikum otkačenih likova, kaleidoskop snimaka fašističke Italije iz perspektive znatiželjnog šesnaestogodišnjeg dječaka. Pomalo temeljen na redateljevom autobiografskom eseju iz 1968. Moj Rimini, film prikazuje adolescenta Tittu i njegove prijatelje kako rješavaju svoje seksualne frustracije u religioznoj i fašističkoj pozadini provincijskog grada u Italiji tijekom 1930-ih. U produkciji Franca Cristaldija, seriokomični film postao je Fellinijev drugi najveći komercijalni uspjeh nakon La dolce vite. Kružnog oblika, Amarcord izbjegava zaplet i linearni narativ na način sličan kao i u I clowns i Rimu. Redateljeva prevashodna briga za razvoj poetične forme kinematografije prvi je put istaknuta u intervjuu koji je 1965. dao novinarki The New Yorkera Lillian Ross: "Pokušavam osloboditi svoj rad određenih ograničenja – priča s početkom, razvojem, završetak. Trebao bi biti više poput pjesme s metrom i kadencom." Amarcord je bio uspješniji i kod publike i na festivalima: film je dobio Oscara i trinaest drugih nagrada.
Snimanje Il Casanova di Federico Fellini započelo je 1975, uz producenta Alberta Grimaldija. Do sredine decembra proračun od 5 milijardi lira i rokovi već su bili premašeni. S oko 40 % filma koji je još trebao biti snimljen, Grimaldi je cijeloj trupi podijelio pisma o otkazu i odlučio prekinuti snimanje. Nakon beskrajnih rasprava s odvjetnicima, snimanje je nastavljeno sredinom januara i završeno u maju 1976. godine. Fellinijev Casanova prikazan je u kinima u decembru 1976, no broj posjetitelja je bio ispod očekivanja. Većina kritičara bila je iritirana i nije imala razumijevanja za optičku prevlast, raskoš i nabrajajući, a ne narativni karakter djela. Sam Fellini je o filmu u jednom intervjuu rekao: "Što sam htio učiniti s ovim filmom? Idemo malo dalje do krajnjeg temelja kinematografije, onoga za što vjerujem da je potpuni film. Dakle, do tačke kada uspijete od filma napraviti sliku. […] Idealno bi bilo napraviti sliku od jedne slike koja je vječno fiksirana i puna kretanja".
Nakon što je dugo snimao Casanovu, Fellini je htio snimiti nešto malo i jeftino. Pronašao je temu koja ga je duboko dirnula u aktualnoj političkoj situaciji u Italiji. Kada je demokršćanin i premijer Aldo Moro htio sklopiti pakt solidarnosti s Komunističkom partijom kako bi riješio problem ekonomske krize, 16. marta 1978. oteo ga je komandos ljevičarskih terorista podzemne organizacije Crvenih brigada i ubijen je 55 dana kasnije i nađen u prtljažniku Renaulta pronađen u blizini sjedišta Komunističke partije. Fellinijev Prova d'orchestra je vjerojatno najpolitičniji film njegove karijere. Za Fellinija je orkestar bio metafora za cijeli svijet i čovječanstvo. Snimanje je počelo u maju 1978. i trajalo je samo četiri sedmice. Rezultat na kino blagajnama nije bio bitan, ali su sve kritike bile dobre.
Fellinijev La città delle donne  ilustrirani je san muškarca (kojega je veličanstveno glumio Marcello Mastroianni) izgubljenog u potrazi za idealnom ženom. Film je prikazan u Fellinijevoj šezdesetoj godini i naišao je na pohvale kritike.
1980-te
Sljedeći Fellinijev projekt E la nave va, asocijativna je aluzija na izbijanje Prvog svjetskog rata i kako je Fellini rekao: "...pokušaj zatočenja grupe osoba radi putovanja u prazninu, tj. more. Ali moglo bi i...". E la nave va predstavljena je u Veneciji 1983. godine. Reakcije na film bile su pozitivne - Ingmar Bergman gledao je film sam u podrumu palače, što je Felliniju posebno laskalo.
Godine 1984. Fellini je otputovao u Los Angeles i Meksiko kako bi istražio latinoameričke učenjake. Dugo fasciniran Carlos Castanedinim "Učenjem Don Huana", Fellini je pratio peruanskog autora na putovanju u Yucatán kako bi procijenio izvedivost filma. Nakon prvog susreta s Castanedom u Rimu u oktobru 1984, Fellini je s Pinellijem napravio nacrt obrade pod naslovom Il Viaggio a Tulum. Producent Alberto Grimaldi, bio je spreman kupiti filmska prava za sva Castanedina djela, zatim je platio pretprodukcijsko istraživanje koje je Fellinija i njegovu pratnju odvelo iz Rima u Los Angeles i džungle Meksika u oktobru 1985. Kad je Castaneda neobjašnjivo nestao i projekt propao, Fellinijeve mistično-šamanske pustolovine su scenarij za Pinellija i objavljene u Corriere della Sera u maju 1986. Jedva prikrivena satirična interpretacija Castanedinog djela, Viaggio a Tulun objavljena je 1989. kao grafički roman s umjetničkim djelom Mila Manare i kao Trip to Tulum u Americi 1990.
Godine 1987. nastavlja svoj filmski rad s Intervistom, autoportretom u kojem glumi samog sebe i govori o svom životu i radu. Intervistu su producirali Ibrahim Moussa i RAI Television, Fellini je prekinuo sjećanja na prvi put kada je posjetio Cinecittà 1939. današnjom snimkom sebe dok radi na ekranizaciji Kafkinog romana Amerike. Meditacijom o prirodi i sjećanja o filmskoj produkciji, osvojio je posebnu nagradu za 40. obljetnicu u Cannesu i Zlatnu nagradu 15. Međunarodnog filmskog festivala u Moskvi. U Bruxellesu te godine, žiri od trideset profesionalaca iz osamnaest europskih zemalja proglasilo je Fellinija najboljim svjetskim redateljem, a 8½ najboljim evropskim filmom svih vremena.
Početkom 1989. Fellini je započeo produkciju filma La voce della luna, temeljenog na romanu Ermanna Cavazzonija, "Il poema dei lunatici". Mali grad izgrađen je u Empire Studios na Via Pontini izvan Rima. U glavnoj ulozi bio je Roberto Benigni kao Ivo Salvini, luda pjesnička figura tek puštena iz mentalne ustanove, lik je kombinacija Gelsomine iz La strade, Pinocchia i talijanskog pjesnika Giacoma Leopardija. Fellini je improvizirao dok je snimao, koristeći kao vodič grubu obradu koju je napisao Pinelli. Unatoč skromnom kritičarskom i komercijalnom uspjehu u Italiji, te toplom prijemu od strane francuskih kritičara, nije uspio zainteresirati sjevernoameričke distributere.
Fellini je osvojio Praemium Imperiale, međunarodnu nagradu u vizualnim umjetnostima koju dodjeljuje Japanska umjetnička udruga 1990. godine.
1990-te
U maju 1991. i aprilu 1992. Fellini je blisko surađivao s kanadskim redateljem Damianom Pettigrewom kako bi uspostavio "najduže i najdetaljnije razgovore ikada snimljene na filmu". Njegov biograf Tullio Kezich opisao ga je kao "Maestrov duhovni testament", izvatci iz razgovora kasnije su poslužili kao temelj njihova dugometražnog dokumentarca, Fellini, je suis un grand menteur (2002.) i knjige, "I'm a Born Liar: A Fellini Lexicon". Na 65. dodjeli "Oscara" 1993. godine dobio je Oscar za životno djelo.
Smrt
Dana 16. juna 1993. ušao je u Kantonalnu bolnicu u Zürichu radi angioplastike femoralne arterije, ali je dva mjeseca kasnije doživio moždani udar u Grand Hotelu u Riminiju. Djelomično paraliziran, prvo je prebačen u Ferraru na rehabilitaciju, a potom u polikliniku Umberto I u Rimu kako bi bio u blizini svoje supruge, također hospitalizirane. Doživio je drugi moždani udar i pao u nepovratnu komu. 31. oktobra 1993. preminuo je od komplikacija uzrokovanih srčanim udarom. Stanovnici Riminija sagradili su mu počasni grob na groblju Cimitero Monumentale di Rimini, u kojem su pokopani i njegova supruga Giulietta Masina i njihov sin Pierfederico. Pogrebni spomenik je skulptura La Grande Prua koju je izradio Arnaldo Pomodoro. Godinu dana kasnije osnovana je Fondacija Federico Fellini.
Riccardo Zanella
Riccardo Zanella (1875. - 30. mart 1959. godine) je bio izabrani predsjednik Slobodne države Rijeka između 1921. i 1922. godine.
238.
Godina 238. (CCXXXVIII) bila je redovna godina koja počinje u ponedjeljak u julijanskom kalendaru. U svoje vrijeme je bila poznata kao Godina konzulstva Pija i Poncijana (ili, rjeđe, godina 991. Ab urbe condita). Oznaka 238. za ovu godinu se koristi od ranog srednjeg vijeka, kada je kalendarska era Anno Domini u Evropi postala glavnom metodom označavanja godina.
Riccardo Zanella
Politička situacija
Nakon prebrojavanja glasova postalo je očito da je nadmoćni pobjednik bio Zanella s osvojenih 65% glasova.
Izabrani predsjednik
Ovaj izborni rezultat je potpuno očekivano bio veliko razočarenje za Italiju koja tada poduzima sve u svojoj moći da bi spriječila ceremoniju. Osnovu tih sabotaža je činilo postavljanje visokih komesara koji bi trebali upravljati državom na mjestu predsjednika kao da niko nije izabran. Sve u svemu, iako je Zanella pobjedio na izborima još u aprilu on je zbog diplomatskih igri bio spriječen sve do 5. oktobra u preuzimanju svoje dužnosti. Kako to kažnjavanje izabranog predsjednika, a s tim i cijelog stanovništva nije bilo dovoljno tokom juna 1921. godine dolazi da aneksije luke Baroš što izaziva opća narodni gnjev koji rezultira napadom stanovnika na italijanske vojnike. U "incidentu" će biti mrtvih na obje strane.
Politika predsjednika
Kako su u periodu 1918-21 stalni politički nemiri i okupacije uništile ekonomiju grada, Zanella se odlučio na privlačenje stranih ulagača prodajom luke i željeznice što izaziva novi bijes građana. Uz taj problem grad se ujedno nalazio i u ekonomskoj zavisnosti od Italije što je potkopavalo nastojanje vlade u vođenju nezavisne politike. Takvo sveukupno stanje dovodi do gotovo stalnih uličnih nemira između autonomaša i fašista (finansiranih iz Italije). Ova situacija će biti napokon okončana 3. marta 1922. godine, kada fašisti izvode državni udar nakon čega izabrana vlada bježi u Kraljevicu. Glavni organizator ovog nasilnog preuzimanja vlasti i budući kratkotrajni pučistički šef države je bio Giovanni Giuriati kojeg će Benito Mussolini kasnije nagraditi položajem ministra u italijanskoj vladi.
Podstrana–Žminjača
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Hrvatskoj nalazila se u sastavu stare općine Split. Kao samostalno naseljeno mjesto Podstrana–Žminjača postoji od popisa 2021. Nastalo je podjelom naselja Podstrana.
Riccardo Zanella
Izbjeglištvo
U izbjeglištvo zajedno s Zanellom će otići i 3000 autonomaša koji ga vremenom napuštaju kada postaje očito da neće doći do državne obnove. On će sve do 1934. godine živjeti u kraljevini SHS lobirajući bez uspjeha nakon čega odlazi u Pariz gdje živi do početka Drugog svjetskog rata. Krajem 1944. godine Zanella izlazi iz političke penzije pišuću zahtjev konferenciji Ujedinjenih naroda u San Francisku da se "ne zaboravi" politička situacija Rijeke. Svi njegovi preostali diplomatski pokušaji za restauraciju nezavisne države su propali zbog nezainteresiranosti velikih sila koje su bile zabavljene rješavanjem puno važnijih problema. Kao zanimljivost moglo bi se navesti da su navodno u arhivu Riccarda Zanelle nađeno dopisivanje između njega i nove komunističke vlade Jugoslavije gdje ga se oslovljava titulom predsjednika.
Podstrana–Žminjača
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2021. godine, Podstrana–Žminjača je imala 1.021 stanovnika. Za narodnosni sastav 1991. pogledati pod Podstrana.
Nukunonu
desno|mini|300p|Nukunonu je središnji i najveći atol Tokelaua Nukunonu je grupa koralnih ostrva u državi Tokelau, u južnom dijelu Tihog okeana. Nalazi se na koordinatama 171° 50' Z, 9° 10' J, u arhipelagu Tokelau.
Podstrana–Žminjača
Stanovništvo
Napomena: ''Na popisu 2021. nastalo izdvajanjem dijela iz naselja Podstrana. Podaci od 1857. do 2011. sadržani su u bivšem naselju Podstrana.''
Nukunonu
Glavno naselje na atolu se nalazi na ostrvcu Nukunonu Island, na jugozapadnom rubu atola. Nazivi ostalih ostrva koji čine atol su Motuhaga, Te Puka e Mua, Ahua, Motufala, Punalei, Taulagapapa, Niututahi, Saumagalu, Apia, Laulauia, Avakilikili, Fatigauhu, Tokelau, Te Fakanava, Te Puku, Te Kamu itd..
Rob Gardner
Svirao je u obje grupe sa Axl Roseom, Traci Gunsom, i Ole Beichom. Također je svirao u L.A. Gunsima zajedno sa Michael Jagoszom, koji je bio zamjenjen od strane Axl Rosea nakon što je poslan u zatvor. Svirao je na L.A. Guns Extended play (mini-album) Collector's Edition No. 1.
Neki izvori tvrde da je također Rob Gardner svirao sa L.A. Guns tokom ranog djela vremena kada je Paul Black bio grupin pjevač, iako pouzdanost ovih tvrdnji je nesigurna.
Zamijenio ga je Steven Adler u Guns N' Rosesima 1985. godine.
Selimija džamija (Gradiška)
Historija
Džamija je izgrađena 1627, a srušena za vrijeme rata u Bosni i Hercegovini u noći 25. marta 1993. Nakon rata džamija je obnovljena i svečano otvorena 2001.
Hardcore techno
Nastanak
Izvori navode da je Mescalinum United-We Have Arrived iz 1990. bio prvi hardcore rad, koji je producirao Marc Acardipane, DJ i producent iz Frankfurta, pod aliasom Mescalinum United, a neki izvori navode da je bio objavljen jos 1989. na njegovom labelu Planet Core Productions(PCP), a kao prauzoran se navodi Rotterdam Termination Source-Poing! iz 1992. Te godine je Paul Elstak osnovao svoj label Rotterdam records i prva stvar koja je je na njemu izašla je bila Amsterdam waar lechch dat an.
Karakteristike žanra i ideje
Karakteristike žanra i osnovne ideje koje se privlače kroz muziku. Trademark hardcorea je brz i izrazito agresivan ritam koji se kreće u rasponu od 160 do 300 BPM (sve iznad spada u speedcore i(li) terrorcore, zaseban stil koji se izdvojio iz hardcorea), iako neke varijente hardcorea tzv. New style hardcore i darkcore se ritmički kreću oko standardnih 145 BPM. još više osobeniji su uzorci koji se koriste pri produkciji ovog žanra, a to su karakteristični set zvukova TR-909 ritam mašine (hand clap, snare) distorziran, a zatim kompresovan. Ovo naročito važi za bassdrum, koji daje prepoznatljivost ovom stilu na globalnoj razini. Još jedna osobenost hardcorea je korištenje sampleova iz horror filmova, drama, ratnih ili akcionih filmova, kao i iz hip hop gangsta radova ili rjeđe iz heavy metal radova.
Verbenaceae
Verbenaceae je porodica pretežno tropskih cvjetnica. Uključuje stablašice, grmove i zeljaste biljke sa uočljivim glavicana, racemama ili klasterima malih cvjetova, od kojih mnogi imaju aromatični miris.
Nedavne filogenetičke studije pokazale su da brojni rodovi koji su uobičajeno klasificirani u Verbenaceae, umjesto toga, pripadaju porodici Lamiaceae. Nova, usko ograničena, porodica Verbenaceae uključuje oko 35 rodova sa oko 1.200 vrsta. U Verbenaceae, ponekad se smješta i mangrovski rod Avicennia, ili je u sopstvenoj porodici, Avicenniaceae, koja je stavljena u Acanthaceae.
Ekonomski važne Verbenaceae ukljućuju:
Rodovi
Rodovi u novoj, usko ograničenoj, porodici:
B-11
B-11 je naziv za sovjetski bestrzajni top kalibra 107 mm. Dizajniran je od strane projektantskog biroa iz Kolomne, a u operativnu upotrebu je uveden 1954. godine. Namijenjen je za vuču pomoću kamiona ZIL-157 ili UAZ terenskih vozila.
Élie Cartan
Élie Joseph Cartan (9. april 1869 – 6. maj 1951) bio je francuski matematičar.
Bio je profesor na univerzitetima u Montpellieru, Lyonu, Nancyju i pariskoj Sorbonni. Dao je doprinos diferencijalnoj geometriji, naročito teoriji Liejevih grupa i simetričnih Riemannovih prostora.
Takođe je dao značajan doprinos opštoj relativnosti, a indirektno i kvantnoj mehanici.
Smatra se jednim od najvećih matematičara dvadesetog vijeka.
NGC 498
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Smith–Lemli–Opitzov sindrom
Smith–Lemli–Opitzov sindrom je urođena greška sinteze holesterola. To je autosomni recesivni, sindrom višestruke malformacije uzrokovan mutacijom u genu DHCR7za kodiranje enzima 7-dehidrokolesterol-reduktaza. Izaziva širok spektar efekata, u rasponu od blage intelektualne nesposobnosti i problema u ponašanju do smrtonosnih malformacija.
Znakovi i simptomi
SLOS se može različito predstaviti u različitim slučajevima, u zavisnosti od težine mutacije i drugih faktora. Prvobitno, SLOS pacijenti su klasifikovani u dvije kategorije (klasične i teške), a na osnovu fizičkih i mentalnih obilježja, uz druge kliničke karakteristike. Od otkrića specifičnog biohemijskog defekta odgovornog za SLOS, pacijentima se daje ocjena ozbiljnosti na osnovu njihovih nivoa cerebralnih, očnih, oralnih i genitalnih defekata. Zatim se koristi za klasifikaciju pacijenata na blage, klasične ili teške SLOS.
Fizička obilježja
Najčešće crte lica SLOS-a su mikrocefalija, bisljepočno suženje (smanjena udaljenost između slepoočnica), ptoza, kratak i uvrnut nos, mikrognatija, epikantusni nabori i kapilarni hemangiom nosa. Ostale fizičke karakteristike uključuju:
DHCR7
Gen koji kodira DHCR7 (označen kao DHCR7) kloniran je 1998. godine i mapiran je na hromosomu 11, pozicija q12-13. Dužine je 14.100 baznih parova DNK i sadrži devet egzona, odgovarajuća iRNK ima dužinu od 2.786 parova baza (preostala sekvenca DNK je intronska). Struktura pacovskog gena DHCR7 vrlo je slična strukturi ljudskog gena.
Najviši nivoi ekspresije DHCR7 otkriveni su u nadbubrežna žlijezdama, sjemenicima, jetri i u moždanom tkivu. Njegova ekspresija je indukovana smanjenim koncentracijama sterola, putem proteina koji se regulišu na sterol (SREBP). Također postoje dokazi da se njegova aktivnost može regulisati transkripcijom specifičnom za tkivo i alternativnom preradom.
Kao što je gore navedeno, enzim DHCR7 katalizira redukciju 7DHC u holesterol, kao i redukciju 7-dehidrodezmosterola u dezmosterol. Za ovu redukciju potreban je i NADPH kao kofaktor i može uključivati aktivnost citohrom-P450 oksidoreduktaze. Takođe se smatra da sadrži gvožđe. DHCR7 je integralni membranski protein endoplazmatskog retikuluma, a kompjuterski modeli su predvideli do devet transmembranskih domena. DHCR7 je najefikasniji u redukciji 7DHC, ali je poznato da smanjuje dvostruku vezu ugljika 7 drugih sterola, što ukazuje na raspon specifičnost supstrata. Predviđa se da ljudska verzija ovog enzima ima molekulsku težinu od 54,489 kDa i izoelektričnu tačku od 9,05.
Predviđa se da sekvenca ostataka koju kodira DHCR7 sadrži 475 aminokiselina, kao i nekoliko proteinskih motiva. Sadrži više motiva sterol-reduktaza, kao što bi se očekivalo s obzirom na njegovu funkciju. Sadrži potencijalni sterolni domen (SSD), čija je funkcija nepoznata, ali se smatra da je neophodna za vezivanje sterolnih supstrata. Također obuhvata višestruka mesta fosforilacije, uključujući potencijalna mjeste protein-kinaza C i tirozin-kinaza (regulatorni enzimi odgovorni za fosforilaciju). Tačna funkcija fosforilacija DHCR7 još nije poznata, ali se smatra da je uključena u regulaciju njegove aktivnosti.
Mutacije i incidencija
SLOS je autosomni recesivni poremećaj. Identificirano je više od 130 različitih tipova mutacija. Misens mutacija (promjena jedne nukleotide koja rezultira kodom za drugu aminokiselinu) su najčešće, čineći 87,6 % SLOS spektra. Obično smanjuju funkciju enzima, ali je ne moraju potpuno inhibirati. Mnogo ovisi o prirodi mutacije (tj. koja je aminokiselina zamijenjena i gdje i kojom). Nulte mutacije su mnogo rjeđe, koje proizvode ili potpuno nefunkcionalan enzim ili ga uopće nemaju. Dakle, misens mutacije mogu biti češće općenito jer su manje smrtonosne nego nonsens mutacije.
IVS8-1G>C je najčešće prijavljivana mutacija u DHCR7. Ovo ometa spajanje eksona osam i devet i rezultira umetanjem 134 nukleotida u transkript DHCR7. Ovo je nonsens mutacija, tako da su pacijenti koji su homozigotni za ove alele ozbiljno pogođeni. Smatra se da se ova mutacija prvi put dogodila na Britanskim otocima i da ima nositelja (oni koji su heterozigotni za alele, ali nisu zahvaćeni) oko 1,09 % za kavkazoide evropske baštine. Učestalost mutacija se razlikuje za različite etničke grupe, ovisno o porijeklu mutacije. U svim populacijama kavkaskih podrasa, ova određena mutacija ima procijenjenu frekvenciju nositelja od 3%.
Ostale mutacije su manje uobičajene, iako se čini da više ciljaju na određene proteinske domene od drugih. Naprimjer, motivi sterol-reduktaze su uobičajena mjesta mutacije. Sveukupno, postoji procijenjena frekvencija nositelja (za bilo koju mutaciju DHCR7 koja uzrokuje SLOS) od 3-4% u populaciji kavkazoida (tj. rjeđi je među azijskim i afričkim populacijama. ). Ovaj broj ukazuje na hipotetsko rođenje incidencija između 1/2500 i 1/4500. Međutim, izmjerena incidencija je između 1/10.000 do 1/60.000 (razlikuje se u zavisnosti od naslijeđa i porijekla). Ovo je mnogo niže od očekivanog. Ukazuje na to da su mnogi slučajevi SLOS-a neotkriveni i vjerovatno su posljedica ili spontanog pobačaja uzrokovanog teškim mutacijama (pobačaj) ili blagih slučajeva koji nisu dijagnosticirani. Žene nemaju karakteristične genitalne malformacije koje imaju muškarci, pa je manja vjerovatnoća da će biti ispravno dijagnosticirana.
Patogeneza
S obzirom da funkcija holesterola obuhvata vrlo širok raspon, malo je vjerovatno da su simptomi SLOS-a posljedica jednog molekulskog mehanizma. Neki od molekulskih efekata još nisu poznati, ali bi se mogli ekstrapolirati na osnovu uloge holesterola. Općenito, negativni efekti su uzrokovani sniženim nivoima holesterola i povećanim nivoima prekursora holesterola – prije svega, 7DHC. Iako je 7DHC strukturno sličan holesterolu, a potencijalno bi mogao djelovati kao zamjena, efekti ovoga se još uvijek proučavaju. Većina pacijenata sa SLOS ima snižene nivoe holesterola, posebno u mozgu (gde se nivoi holesterola prvenstveno oslanjaju na novu sintezu). To također znači da bi svi sterolni derivati kolesterola također imali smanjene koncentracije. Naprimjer, smanjeni nivoi neuosteroida mogu se vidjeti u SLOS-u. To su lipidi koji učestvuju u signaliziranju unutar mozga i moraju se proizvoditi u samom mozgu. Oni su odgovorni za interakciju sa jedarnim steroidnim receptorima i vezuju se za neurotransmiter-zavisne onske kanale. Konkretno, oni moduliraju efekte receptora GABA i NMDA, što rezultira umirujućim efektima, poboljšanom memorijom i još mnogo toga. Dakle, s obzirom da su neke karakteristike SLOS-a suprotne od ovih efekata (hiperaktivnost, anksioznost), smanjenje neurosteroida moglo bi uticati i na neurološki razvoj i na ponašanje. Nadalje, kao što je gore navedeno, holesterol je važan aspekt u signalizaciji zvučnog ježa. Sa nižim nivoom holesterola, proteini ježa ne bi bili podvrgnuti neophodnoj kovalentnoj modifikaciji i naknadnoj aktivaciji. To bi rezultiralo poremećenim embrionskim razvojem i moglo bi doprinijeti uočenim fizičkim urođenim defektima u SLOS-u. Jedan određeni signalni protein ježa, sonični jež (SHH), važan je u obrascu centralnog nervnog sistema, crtama lica i udovima. Drugi proteini ježa mogu biti uključeni u razvoj genitalnog trakta i skeleta.
Promijenjeni nivoi sterola u SLOS-u posebno su relevantni za ćelijske membrane, koje su prvenstveno napravljene od lipida. Pacijenti sa SLOS-om mogu pokazati ćelijske membrane sa abnormalnim svojstvima ili sastavom, a smanjeni nivoi holesterola uveliko utiču na stabilnost i proteine lipidnih splavova. Uprkos njihovoj strukturnoj sličnosti, 7DHC nije u stanju da učini tako da zamijeni holesterol u lipidnim splavovima.<. Osim toga, nedostatak holesterola doprinosi povećanju fluidnosti ćelijske membrane i može uzrokovati abnormalne granulskee sekrecije. Sve ove promjene u membranama vjerovatno doprinose promjenama u transportnim funkcijama koje se primjećuju u SLOS. One mogu uzrokovati defekte u degranulaciji IgE mastocita posredovanoj receptorima i proizvodnji citokina, a to su ćelije uključene u alergijske i imunske odgovore. Pogođen je NMDA receptor, kao i sposobnost vezivanja hipokampusnog serotoninskog receptora. Interakcija između ćelije i ćelije], koja je veoma važna u razvoju, može biti poremećena. Pokazalo se da je egzocitoza u sinapsnim vezikulama smanjena, vjerovatno zbog oštećenja fuzija vezikula sa ćelijskom membranom ili loša reciklaža vezikula. Konačno, holesterol je visoko rasprostranjen u mijelinu, zbog čega pacijenti sa SLOS-om pokazuju smanjenu mijelinizaciju moždane hemisfere, perifernih nerava i glavenih nerava.
NGC 5173
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Smith–Lemli–Opitzov sindrom
Patogeneza
Pored sniženog nivoa holesterola, mnogi simptomi prikazani u SLOS-u potiču od toksičnih efekata 7DHC. Poznato je da 7DHC ometa unutarćelijski transport holesterola. Također povećava razgradnju HMG-CoA reduktaze (enzim koji katalizira korak koji ograničava brzinu u sintezi holesterola). 7DHC dovodi do novih derivata oksisterola i steroida, a mnoge njihove funkcije ili efekti još uvijek su nepoznati. Vrlo važan nalaz u vezi sa 7DHC je da je najreaktivniji lipid za lipidnu peroksidaciju i rezultira sistemskim oksidativnim stresom. Poznato je da lipidna peroksidacija uništava ćelijske membrane i organele vezane za membranu. Derivat 7DHC koji se koristi za indikaciju oksidativnog stresa je 3β,5α-dihidroksi-holest-7-en-6-on (DHCEO) nastaje iz primarnog produkta 7DHC peroksidacije, 7-DHC-5α,6α-epoksida. DHCEO je toksičan za korteksne neuronske i glijne ćelije i ubrzava njihovu diferencijaciju i arborizaciju. Zbog oksidativnog stresa, smatra se da je 7DHC odgovoran za povećanu fotosenzitivnosti prikazanu kod pacijenata sa SLOS-om. Normalno izlaganje UVA zračenju može dovesti do oksidativnog stresa u ćelijama kože. S obzirom na to da se 7DHC lakše oksidira, on pojačava efekte UVA, što dovodi do povećane oksidacije membranskih lipida i povećane proizvodnje reaktivnih vrsta kisika (ROS).
Tipski, više izmijenjeni nivoi 7DHC i holesterola dovode do težih simptoma SLOS-a. Nivoi ovih metabolita također odgovaraju ozbiljnosti mutacije (nonsens nasuprot misens); neke mutacije DHCR7 i dalje mogu pokazivati sintezu rezidualnog holesterola, a druge možda ne. Međutim, čak i osobe s istim mutacijama ili genotipom mogu i dalje pokazati varijabilnost u svojim simptomima. Ovo može biti uzrokovano faktorima majke, kao što je prijenos holesterola na fetus tokom trudnoće, kao i količina holesterola prisutnog u mozgu prije nego što se krvno-moždana barijera formira prenatalno. Brzina akumulacije i izlučivanja toksičnih metabolita može varirati od osobe do osobe. Majčinski apolipoprotein E je također impliciran u individualnu varijabilnost u SLOS-u, iako je tačna priroda ovog odnosa nepoznata. Vjerovatno postoji više faktora koji doprinose širokom spektru efekata u SLOS-u koji imaju još nije otkriveno djelovanje.
Liječenje
Upravljanje pojedincima sa SLOS-om je složeno i često zahtijeva tim stručnjaka. Neke od kongenitalnih malformacija (rascjep nepca) mogu se ispraviti operacijom. Drugi tretmani tek treba biti dokazani uspješnim u randomiziranim studijama, međutim anegdotskim se čini da uzrokuju poboljšanja.
Suplementacija holesterola
Za sada, najčešći oblik liječenja SLOS-a uključuje dodatak holesterolu u ishrani. Anegdotski izvještaji pokazuju da ovo ima neke prednosti; može rezultirati povećanim rastom, nižom razdražljivosti, poboljšanom društvenošću, manje samopovređivanjem, manje taktilne odbrane, manjim brojem infekcija, više mišićnog tonusa, manje fotoosjetljivosti i manje autističkih ponašanja. Suplementacija holesterola počinje sa dozom od 40–50 mg/kg/dan, povećavajući se po potrebi. Primjenjuje se ili konzumiranjem hrane s visokim sadržajem holesterola (jaja, vrhnje, jetra) ili kao prečišćeni holesterol za hranu. Mlađoj djeci i dojenčadima može biti potrebno hranjenje putem sonde. Međutim, holesterol u ishrani ne smanjuje nivoe 7DHC, a ne može preći krvno-moždanu barijeru i ne čini se da se poboljšava razvojni ishod. Jedna empirijska studija pokazala je da suplementacija holesterolom nije poboljšala razvojno kašnjenje, bez obzira na dob u kojoj je počela. Ovo je vjerovatno zato što većina kašnjenja u razvoju potiče od malformacija mozga, koji holesterol u ishrani ne može poboljšati zbog nemogućnosti da pređe krvno-moždanu barijeru. thumb|right|350px| Simvastatin je inhibitor HMG-CoA reduktaze i koristi se za liječenje SLOS.
Genetički modeli
Genetički modeli SLOS-a stvoreni su putemnokaut gena DHCR7. Jedna studija je koristila homolognu rekombinaciju da poremeti DCHR7 u mišjim embrionskim matičnim ćelijama. Slično onome što je pronađeno kod ljudi, heterozigotni miševi (koji imaju samo jedan mutirani alel) bili su fentotipski normalni i ukršteni su da bi se dobili homozigotni mladi (mladi miševi) za mutirani alel. Iako su ovi umrli u prvom danu života zbog nemogućnosti da se hrane, pokazali su karakteristike slične ljudima sa SLOS-om. Imali su smanjen nivo holesterola, povećan nivo 7- i 8DHC, pokazali su manji rast i manju porođajnu težinu, imali su kraniofacijalne malformacije i manje pokreta. Mnogi su takođe imali rascjep nepca i smanjene neuronske reakcije na glutamat. Sve u svemu, imali su manje dismorfnih osobina od ljudskih pacijenata sa SLOS-om; nisu imali malformacije ekstremiteta, bubrega, nadbubrežne žlijezde ili centralnog nervnog sistema. Ovo se objašnjava činjenicom da kod glodara majčin holesterol može proći posteljicu, i zapravo je neophodan za razvoj fetusa. Kod ljudi se vrlo malo majčinog holesterola prenosi na fetus. Ukratko, genetički model miša od pomoći je da se objasni neuropatofiziologija SLOS-a.
Eponim
Sindrom je imenovan po Davidu Weyheu Smithu (1926-1981), američkom pedijatru; Lucu Lemliju (1935–?), belgijskom ljekaru i Johnu Mariusu Opitzu (1935–?), njemačko-američkom ljekaru. Ovo su istraživači koji su prvi opisali simptome SLOS-a.