cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Historija Bošnjaka
14. vijek
Iako je ban Stjepan II vladao u povoljnim unutrašnjim i vanjskim političkim prilikama, njegov nasljednik Tvrtko I Kotromanić je svoju vladavinu započeo 1353. godine u drukčijim prilikama i okolnostima. Početak njegove vladavine je obilježilo nezadovoljstvom bosanske vlastele koja se bunila i protivila protiv banske prevlasti. Također, ugarski kralj Ludovik I je zahtijevao od Tvrtka I da mu na ime ženinog miraza ustupi Hum, zapadno od Neretve. Kralj Ludovik I je 1363. godine pokušao zavladati Bosnom kad je došlo do otvorenog oružanog sukoba u kojem vojska Tvrtka I izlazi kao pobjednik. Tri godine kasnije bosanska vlastela je uspjela privremeno Tvrtka svrgnuti sa prijestolja, ali već naredne godine on uspostavlja vlast, nakon čega nastupa političko-ekonomski vrhunac Bosne.
Temperaturno određivanje spola
Primjeri
U 2018., tim kineskih i američkih istraživača pokazao je da ie lizin 27 histon-demetiklaze H3 (H3K27) KDM6B (JMJD3), epigenetički modifikator, koji aktivira razvoj mužjaka kod crvenouhe klizač-kornjače, vezivanjem na promotor dominantnog muškog gena [DMRT1]. Smanjenje ekspresije ovog modifikatora na 26 °C izaziva preokret muškog u ženski spol u većini preživjelih embrija.
Hormoni u TSD sistemima
Sinergizam između temperature i hormona je također identifikovan u ovim sistemima. Davanje estradiola na temperaturama koje proizvode mužjake, stvaraju ženke koje su fiziološki identične ženkama koje proizvodi temperatura. U obrnutom eksperimentu, pojava mužjaka proizvedenih na ženskim temperaturama, događa se samo kada se daju nearomatizirani testosteron ili inhibitor aromataze, što pokazuje da enzim odgovoran za pretvaranje testosterona u estradiolsku aromagtazu, ima ulogu u razvoju ženki. Bez obzira na to, mehanizmi TSD-a su još uvijek relativno nepoznati, ali na neki način TSD podsjeća na genetičko određivanje spola (GSD), posebno u pogledu efekata aromataza u svakom procesu. Kod nekih vrsta riba, aromataza se nalazi i u jajnicima ženskih organizama koji su bili podvrgnuti TSD-u i onih koji su bili podvrgnuti GSD-u, pri čemu je najmanje 85% kodirajućih sekvenci svake aromataze identično, pokazujući da aromataza nije jedinstvena za TSD i sugerišući da mora postojati još jedan faktor pored njega koji takođe utiče na TSD.
Historija Bošnjaka
14. vijek
Iskoristivši nepovoljne unutrašnjo-političke prilike u susjednoj Srbiji, ban Tvrtko I između 1373. i 1377. godine zauzima područje gornjeg Podrinja, srednjeg Polimlja, istočnog Huma te područja između Dubrovnika i Boke kotorske. Dana 26. oktobra 1377. godine ban Tvrtko I proglašava Bosnu kraljevinom a sebe kruniše za "kralja Srbljem i Bosne i Primorju i Zapadnim stranam". Nije pouzdrano sigurno gdje se Tvrtko krunisao. Smatralo se da se krunisao u manastiru Mileševo u Raškoj, ali nedavna istraživanja su pokazala da se on krunisao u mjestu Mile, u blizini Visokog, od djeda Crkve bosanske. Ovo je predstavljao jedan od najvažnijih događaja u historiji Bosne i Hercegovine. Njegovu krunidbu su priznali Dubrovčani, Mlečani, Srbija itd. Tvrtko je zbog krvne povezanosti sa Nemanjićima uzeo titularno vladarsko ime Stefan, otkada je počela bizantinizacija titula na bosanskom dvoru, uslijed ulaska uticaja iz Srbije. Srbija je u to vrijeme bila u stanju rasula, bez centralne kraljevske vlasti. Titula Stefan potiče od grčke riječi "stephanos" što znači "okrunjen". Svi naredni bosanski vladari će koristi istu titulu. mini|226x226piksel|Zlatnik kralja Tvrtka I (četverostruki) S ciljem jačanja ekonomske snage Bosne, kralj Tvrtko I 1377, godine podiže grad Brštanik kod Opuzena, a 1382. godine u Bokokotorskom zaljevu osniva grad Novi (Castel Naove), kasnije preimenovan u "Herceg-Novi". Osnivanjem ovog grada predstavljalo je vojno prisustvo Bosne na Jadranu kao i konkurenciju Dubrovčana kao pomorskoj i trgovačkoj luci. Ekonomska podloga Bosanske kraljevine u vrijeme Tvrtkove vladavine je bila na vrhuncu što je potaknuto izvozom zlata, srebra, olova, bakra, željeza, i ostalih rijetkih materijala. Između 1372. i 1392. godine isporučeno je samo na talijansko tržište nekoliko hiljada tona olova. Godine 1371. jedan trgovac iz Busovače je izvezao 14,5 tona željeza u Veneciju. Trgovina voskom, medom i sirom i ostalim proizvodima je bila značajna u ovo vrijeme. Bosna je zajedno sa Srbijom proizvodila jednu petinu evropske proizvodnje srebra. Pored toga, otvaraju se rudnici najprije u Fojnici (1365), a zatim u Busovači (1371), Kreševu (1381), Olovu itd. U srednjovjekovnoj Bosni je postojalo ukupno 34 vrste zanata; kovači, zlatari, krojači, podstrigači sukna, kožuhari, obućari, mesari, svjećari, klobučari, tkalci, slikari, drvodjelje, brodogradioci, zvonolivci, brijači, kamenari, rezbari, pečatoresci, pasari, sedlari, pekari, krznari, grnčari, papučari itd. mini|304x304piksel|Kraljevina Bosna u toku vladavine kralja Tvrtka I Kotromanića (1391) Nakon smrti ugarskog kralja 1382. godine, u Hrvatskoj izbija građanski rat. Ovakvu situaciju iskorištava kralj Tvrtko I koji 1390. godine zauzima Split, Trogir, Šibenik, te otoke Brač, Hvar i Korčulu. Godine 1385. osvojio je i Kotor. Nakon što je zavladao čitavom Dalmacijom, osim Dubrovnika, Tvrtko I se titulisao kao "kralj Raške, Bosne, Dalmacije, Primorja i Hrvatske". Time je kralj Tvrtko I pretvorio Bosnu u najmoćniju južnoslavensku državu.
Godine 1386. godine manji broj četa osmanske vojske prodire do doline Neretve gdje ih je zaustavila vojska bosanskog vojvode Vlatka Vukovića. Dvije godine kasnije osmanska vojska od 17.000 vojnika je doživjela novi poraz od bosanske vojske predvođene vojvodom Vukovićem kod Bileće koja je brojala oko 8.000 vojnika. Na ljeto 1389. godine došlo je do većeg okršaja na Kosovskom polju između osmanske vojske predvođene sultanom Muratom i srpske vojske prevođene knezom Lazarom Hrebeljanovićem i njegovih saveznika uključujući kralja Tvrtka I. U sukobu su poginuli sultan Murat i knez Lazar, a vojska kralja Tvrtka I je izašla kao pobjednik. U pismu kralja Tvrtka I, napisanom 1. augusta 1389. godine u Sutjesci, bosanski kralj izvještava Trogirane o velikoj pobjedi bosanske vojske nad Turcima na Kosovu polju: "Pobijedili smo, naime, Murata, onoga oholog sina i slugu Sotone, podlog neprijatelja Kristova imena i čitavog ljudskog roda, a posebno kršćana i pravovjerja (...) Ali, kad je konačno s njima započet rat 20. dana netom proteklog mjeseca juna, uz naklonu pomoć Božije desnice, izvojevali smo potpunu pobjedu, savladali smo i na tle oborili ubijene (neprijatelje), a samo je, Bogu hvala, malo njih ostalo živih. Istina, bilo je nekoliko i naših pobijenih, ali nije mnogo".
Tvrtko I je umro neočekivano 10. marta 1391. godine. Naslijedio ga je rođak, Stjepan Dabiša. Tvrtko I je bio sahranjen u Crkvi sv. Nikole u naselju Mile. Arheolozi su njegov grob zatekli u izuzetno dobrom stanju; preko kamenog lijesa još uvijek je bio prebačen kraljevski plašt s grbovima izvezenim u zlatnom brokatu.
Temperaturno određivanje spola
Hormoni u TSD sistemima
Dok je uočeno da na spolni hormon utiče temperatura, što potencijalno mijenja spolne fenotipove, specifični geni u putu diferencijacije gonada pokazuju temperaturni utjecaj na ekspresiju. In some species, such important sex-determining genes as DMRT1 i oni koji su uključeni u Wnt signalni put bi potencijalno mogli biti implicirani kao geni koji pružaju mehanizam (otvaraju vrata selektivnim silama) za evolucijski razvoj TSD-a. Također se pokazalo da aromataza ima ulogu i u razvoju određenih tumora.
Adaptivni značaj
Adaptivni značaj TSD-a još uvijek nije dobro shvaćen. Jedno od mogućih objašnjenja da je TSD uobičajen kod amniota je filogenetska inercija – TSD je stanje predaka u ovom kladusu i jednostavno se održava u postojećim lozama jer je postojeći adaptivno neutralan ili skoro takav. Zaista, nedavne filogenetske komparativne analize impliciraju jedno porijeklo TSD-a kod većine amnionata, od pije oko 300 miliona godina, s reevolucijom TSD-a u Squamata and turtles nakon što su samostalno razvili GSD. Posljedično, adaptivni značaj TSD-a u svim osim najnovijeg porijekla TSD-a možda je bio zamagljen prolaskom dugotrajnog perioda, s tim da se TSD potencijalno održava u mnogim kladusima Amniota jednostavno zato što djeluje 'dovoljno dobro' (tj. nema ukupnu kondiciju potrošnje denergije duž linija objašnjenja filogenetske inercije).
Drugi rad se fokusira na teorijski model iz 1977. (Charnov–Bullov model), predvidio je da bi selekcija trebala favorizirati TSD u odnosu na sisteme zasnovane na hromosomima kada "razvojno okruženje različito utiče na mužjačku i žensku kondiciju"; ovaj teorijski model je empirijski potvrđen trideset godina kasnije ali je uopćenost ove hipoteze kod gmizavaca upitna. Ovu hipotezu podržava postojanost TSD-a u određenim populacijama Niveoscincus ocellatus, malog guštera na Tasmaniji, gdje je poželjno imati ženke rano u sezoni. Toplina u ranoj sezoni osigurava legla ženki koje imaju više vremena da rastu i dostignu zrelost i eventualno se razmnožavaju prije nego dožive svoju prvu zimu, čime se povećava kondicija jedinki.
U prilog hipotezi Charnova i Bulla, Warner i Shine (2008) pokazali su pouzdano da temperatura inkubacije utiče na reproduktivni uspjeh mužjaka drugačije nego na ženke kod guštera Amphibolurus muricatus tretiranjem jaja hemikalijama koje ometaju biosintezu steroidnih hormona. Ove hemikalije blokiraju pretvaranje testosterona u estradiol tokom razvoja, tako da potomak oba spola može biti proizveden na svim temperaturama. Otkrili su da temperature izlijeganja koje prirodno stvaraju svaki spol maksimiziraju kondiciju svakog spola, što pruža značajne empirijske dokaze u prilog Charnov & Bull modela za reptile.
Spencer i Janzen (2014) pronašli su daljnju podršku Charnov-Bullovom modelu inkubacijom oslikanih kornjača („Chrysemys picta“) na različitim temperaturama i mjerenjem različitih karakteristika koje ukazuju na kondiciju. Kornjače su inkubirane na temperaturama koje proizvode isključivo mužjake, oba spola i isključivo ženke. Spencer i Janzen (2014) su otkrili da su mladunci iz gnijezda mješovitih spolova manje energetski efikasni i da su rasli slabije od svojih istospolnih pandana inkubiranih na temperaturama za proizvodnju jednog spola. Mladunci s jednospolnih temperatura također su imali veće preživljavanje u prvoj godini od mladunčadi s temperature koja daje oba spola. TSD može biti koristan i selektivan za kornjače, jer su energetska efikasnost embriona i veličina legla optimizirani za svaki spol na temperaturama inkubacije jednog spola i ukazuju na preživljavanje prve godine. Ovo sugerira da bi prirodna selekcija favorizirala TSD, jer TSD može poboljšati sposobnost potomstva.
Efekti klimatskih promjena
Zagrijavanje staništa vrsta koje pokazuju TSD počinje uticati na njihovo ponašanje i uskoro bi moglo početi djelovati na njihovu fiziologiju. Mnoge vrste (sa obrascem IA i II) počele su se gnijezditi sve ranije u godini, kako bi očuvale omjer spolova. Tri osobine centralne temperature (temperatura na kojoj je omjer spolova po 50%; 1:1), izbor mjesta za gnijezdo kod majke i fenološki obrasci gniježđenje identificirani su kao ključne osobine TSD-a koje se mogu promijeniti, a od njih samo centralna temperatura je značajno nasljedna i, nažalost, morala bi se povećati za 27 standardnih devijacija, kako bi se kompenziralo povećanje temperature od 4 °C. Vjerovatno će klimatske promjene (globalno zagrijavanje) nadmašiti sposobnost mnogih životinja da se prilagode, i mnogi će vjerovatno izumrijeti. Međutim, postoje dokazi da se tokom klimatskih ekstrema biraju promjene u samom mehanizmu određivanja spola (u GSD), posebno kod vrlo promjenjivih kornjača. Također je predloženo da bi morske kornjače mogle koristiti TSD u svoju korist u klimi koja se zagrijava. Kada je održivost potomstva smanjena zbog povišenih temperatura, one su u stanju da koriste koadaptaciju između omjera spolova i preživljavanja, kako bi povećale proizvodnju ženskog potomstva. To omogućava morskim kornjačama da održe populaciju, što i može povećati njihovu otpornost na klimatske promjene.
NGC 63
NGC 63 (također poznat kao IRAS 00151+1110, MCG 2-1-30, PGC 1160 i UGC 167) je spiralna galaksija koja je udaljena oko 53 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Ribe. Najveći prečnik je 1,70 (26 hiljada sg) a najmanji 1,2 uglovnih minuta (19 hiljada sg). Prvo otkriće je napravio Heinrich Louis d'Arrest 27. augusta 1865. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Historija Bošnjaka
14. vijek
Tvrtko I se smatra jednim od najvećih srednjovjekovnih vladara Bosne, koji je "za sobom ostavio zemlju veću, jaču, politički uticajniju i vojno sposobniju od one koju je naslijedio". Njegovim političkim dostignućima doprinijela je feudalna anarhija u Srbiji i Hrvatskoj, dok Osmanlije još uvijek nisu ozbiljno ugrozile. Bosanska privreda je bila na vrhuncu, pojavila su se nova naselja i trgovački centri i poboljšao se životni standard njegovih podanika. U toku njegove vladavine Bosna je doživjela najveći politički, vojni, teritorijalni, i privredni uspon i razvitak feudalnog društva.
15. vijek
mini|311x311piksel|Bosansko kraljevstvo oko 1412. godine Nakon Tvrtkove smrti 1391. godine nastupa vrijeme feudalne anarhije, odnosno bezvlašća. Bosanska vlastela ojačava svoj položaj u državi, a centralna kraljevska vlast slabi. Francuski hodočasnik Gilles Le Bouvier je na osnovu podatak drugih putnika izvjestio o lošem stanju u tadašnjoj Bosni: "Prehranjuju se isključivo divljači, ribom iz rijeka, smokvama i medom, čega imaju u izobilju, kreću se u bandama iz šume i pljačkaju ljude koji putuju iz jedne zemlje u drugu". Teritorijalno širenje je završeno Tvrtkovom vladavinom, a njegovi nasljednici nisu uspjeli održati osvojeni teritorij. Sve do pada Bosne 1463. godine obilježilo je stagnacijom i gubitkom ranije osvojenih teritorija. Bosanski vladari i velmože su prodali Dubrovčanima Slansko primorje (1399.) i Konavle (jedan dio 1419., a ostatak 1426.). Kotor su 1423. godine prodali Mlečanima. Tvrtkov nasljednik Stjepan Dabiša (1391-1395) je izgubio vlast nad većim dijelom Dalmacije koju su osvojili Mađari. Njegova vlast je bila prisutna jedino na području središnje Bosne (Bobovac, Kraljeva Sutjeska i Visoko). Ostatkom zemlje su vladali tada najmoćnije feudalne porodice: Hrvatinići (sjeverozapadna Bosna), Pavlovići (istočna Bosna) i Kosače (južna Bosna, Hum).
Ove tri moćne vlastelinske porodice su nakon Tvrtkove smrti na bosanskom državnom saboru (stanku) odlučivali o smjenjivanju i postavljanju kraljeva. Tvrtkov I nije uspio osigurati prijestolje svome sinu Tvrtku II, koji je bio kralj kasnije u tri navrata (1404.-1409., 1421.-1433.,1435.-1443.). Na mjesto bosanskog kralja je postavljen odlukom bosanske vlastele Tvrtkov rođak Stjepan Dabiša. Stjepana Dabišu je naslijedila žena njegovog brata Jelena Gruba (1395-1398). Slaba i neodlučna vladavine Grube je omogućilo vlasteli da dodatno ojača svoj položaj u Bosni. Poslije nje je naslijedio Tvrtkov vanbračni sin Stjepan Ostoja (1396-1404).
Herceg Hrvoje Vukčić je kao saveznik ugarskog kralja Ladislava Napuljskog u maju 1404. godine zbacio sa vlasti Stjepana Ostoju i postavili Tvrtka II Kotromanića, zbog njegovih prijateljskih odnosa sa Sigismundom Luksemburškim i Dubrovnikom. Poslije toga je Sigismund Luksemburški, saveznik Stjepana Ostoje, intervenisao u korist nekadašnjeg kralja Ostoje, pa je 1405. ugarska vojska provalila u Usoru, te istovremeno napala preko rijeke Une. Tvrtkovi su vojskovođe tada odbili oba napada, a Sigismund je već sljedeće godine ponovno, na zahtjev pape Grgura XII., tražio da se u Bosni suzbiju krivovjerci, ali je opet doživio neuspjeh. Kada je u ljeto 1408. Sigismund kao vođa križarskoga rata provalio na čelu snažne hrvatsko-ugarsko-poljske vojske u Bosnu preko Save, Tvrtko je bio poražen i zatočen u Budimu, a Sigismund se kraj utvrde Dobor obračunao sa zarobljenim bosanskim velikašima. Iako je Sigismund poslije oslobodio Tvrtka, on je u međuvremenu izgubio prijestolje jer su velikaši natrag pozvali Ostoju pa se povukao iz Bosne (1409). Jedan savremeni izvještaj bilježi da je ugarski kralj dao "po običaju mača poubijati buntovnike oba spola, ljude, djecu i starce iz svih krajeva Bosne, a gradove i varoši u ništa pretvoriti". Poslije je u rijeku Bosnu bačeno 170 bosanskih velikaša. Usora i Soli su oduzete i stavljene pod nesposrednu vlast Ugarske. Srebrenica je data despotu Stefanu Lazareviću 1412. godine, a kasnije su se vodile česte borbe oko ovog grada između Srbije i Bosne. mini|350x350piksel|Zastava dinastije Kotromanića U političkoj nestabilnosti, Osmanlije početkom 15. vijeka redovno prodiru na teritorij Bosanskog kraljevstva i postaju značajan politički faktor na Balkanu. Ugarski kralj Sigismund je 1413. godine oduzeo od hercega Hrvoja otoke Brač i Hvar, a kasnije i Sansku župu koju je predao knezovima Babonićima Blagajskim. Nakon što je proglašen odmetnikom od strane ugarskog kralja i odbijena pomoć od strane Mlečana, herceg Hrvoje Vukčić je zatražio pomoć od Osmanlija. Osmanlije su 1414. godine proglasili Tvrtka II Kotromanića zakonitog kralja Bosne i u maju iste godine poslali vojsku koja pustoši i pljačka Bosnu. Na ovaj način je herceg Hrvoje uvukao Osmanlije u već nepovoljne unutarnje političke prilike i doveo do podložnog položaja Bosne nad Osmanlijama. Ovo svjedoči pismo Dubrovčana kralju Sigismundu 1415. godine kojem javljaju da je "cijela Bosna, sa svim krajevima podložna Turcima u plaćanju tributa". Sve do pada Bosne 1463. godine, bosanski kraljevi će plaćati godišnji danak Osmanlijama. Godine 1415. dolazi do novog oružanog sukoba u Bosni između ugarske vojske i kralja Stjepana Ostoje sa jedne i hercega Hrvoja i osmanske vojske sa druge strane. Iako je ugarska vojska poražena u srednjoj Bosni, kralj Ostoja je uspio sklopiti sporazum sa Osmanskim carstvo da on bude potvrđen za bosanskog kralja, umjesto Tvrtka II.
Osmanlije su još od 1386. počeli provaljivati u Bosansko kraljevstvo, a onda su od 1416. stalno prisutni na ovom području. Tih godina su povremeno zauzimali istočne teritorije Bosne, a 1428. godine osvojili Vrhbosnu sa tvrđavom Hodidjed (nedaleko od današnjeg Sarajeva), prvo privremeno, a onda od 1435. godine za stalno. Negdje između 1448. i 1451. godine Osmanlije osnivaju Bosansko krajište koje je obuhvatalo područje današnjeg Sarajevo sa okolnim planinskim krajem. Postojalo je sve do pada Bosne 1463. godine, kada je stvoren Bosanski sandžak.
Herceg Hrvoje 1416. godine umire što slabi uticaj Hrvatinića, a jača moć i vlast velikog vojvode Sandalja Hranića Kosače i kneza Pavla Radinovića. U ovim godinama vlast bosanska kralja je bila veoma slaba. Bosanske velikaške porodice su lišavali zakonska prava i prihoda kralja. Nepoštivali su se stari ugovori bosanskih kraljeva sa Dubrovnikom i drugim dalmatinskim gradovima, čiji su trgovci često pljačkani. Zbog toga su Dubrovčani sklapali ugovore direktno sa bosanskim velikašima. Uz pomoć Sandalja Hranića ubijen je u maju 1415. godine knez Pavle Radinović što je dovelo do daljnih političkih nesuglasila među bosanskim velikašima. Sandalj Hranić priznaje vrhovnu vlast osmanskog sultana te 1420. uz pomoć skopskog namjesnika Ishak-bega ubija kneza Petra Pavlovića.
Nakon trogodišnje vladavine kralja Stjepana Ostoje, 1421. godina na vlast ponovo dolazi Tvrtko II Kotromanić, uz ugarsku pomoć. Njegova vladavina je obilježena privrednim rastom, obnovom i usponom gradova, što je uglavnom bilo potaknuto širenja i jačanja franjevačkog i katoličkog utjecaja u Bosni. Uprkos ekonomskim napretkom, njegova vladavina je također obilježila političkom nestabilnošću. Njegova vlast je bila slabija od ostale krupne vlastele. S obzirom na to, Tvrtko II je 1427. sklopio ugovor da, ukoliko on umre bez muških potomaka, vlast nad Bosnom pređe na njegove rođake, grofove celjske, s kojima je još njegov otac Tvrtko I uspostavio političke veze. Rimski papa Martin V je na ljeto 1428. godine izdao dozvolu za vjenčanje kralja Tvrtka II Kotromanića sa Dorotejom Gorjanskom, što je veoma važno budući da je u toj papinskoj buli prvi put jedan poglavar Rimske crkve naziva jednog bosanskog vladara kraljem.
Slabost središnje vlasti do izražaja je došla u ratu između Dubrovnika i vojvode Radoslava Pavlovića (1430–32). Takve su prilike Tvrtka nagnale na približavanje Sigismundu pa se oženio njegovom nećakinjom Dorotejom Gorjanskom. No preokret je izazvao Osmanlije, koji su počeli provaljivati u Bosnu (1424., 1426., 1434) i protiv Tvrtka poduprli Radivoja Ostojića (1433–35), uz kojega je pristao i vojvoda Sandalj Hranić. Tvrtko je zbog toga 1434. napustio Bosnu; vratio se nakon iznenadne Sandaljeve smrti (1435), ali su ga Osmanlije prisilili na plaćanje danka. Godine 1436. dozvolio je franjevcima nesmetano privoditi bosanske krstjane katoličanstvu. Osmanlije su 1441–43. ponovno udarili na Bosnu, no ipak su bili protjerani. U očajnim prilikama Tvrtko je 1442. ponudio Mlečanima da preuzmu upravu Bosne, što su oni odbili. Nakon njegove smrti za kralja (1443) je bio izabran Stjepan Tomaš.
U novembru 1443. godine umro je Tomašev amidža, kralj Tvrtko II, ne ostavivši djece. Tomaša je umirući kralj vjerovatno proglasio svojim nasljednikom, što je i sam Tomaš kasnije u povelji tvrdio, kako bi spriječio da njemu omrzli Radivoj postane kralj. Tvrtkovu odluku potvrdio je i bosanski stanak i formalno ga izabrao za kralja. Stanak je najvjerovatnije podržao Tomaša zato što je po Tvrtkovom ugovoru o nasljedstvu iz 1427. godine grofovi Celjski, rođaci Kotromanića trebali postati bosanski kraljevi. Stanak je pokazivao otvoreno nezadovoljstvo o nastupanju Celjskih na bosansko prijestolje. Međutim, vojvoda Stjepan Vukčić Kosača se nije složio s ovim izborom i odmah je izrazio podršku Tomaševom bratu Radivoju koji je tada živio na dvoru Kosača i kojeg su od 1432. do 1435. u borbi za krunu podržavale Osmanlije. Istovremeno je papa Eugen IV planirao kontra-ofanzivu protiv Osmanllija, te je slao izaslanike i Tomašu i Kosači. Ispostavilo se da nijedan nije mogao ni razmišljati o tom budući da su se našli u građanskom ratu jedan s drugim. Budući da su u ratu bili kralj Tomaš i herceg Stjepan, Tomaš je odlučio poduzeti akcije protiv Kosača i Osmanlija. U maju 1444. godine kralj Tomaš je iz Srebrenice protjerao Osmanlije da bi već u junu iste godine potisnuo hercega Stjepana iz zapadnog Huma.
Tomaša je odmah podržao Ivaniš Pavlović, a za kralja Bosne ga je priznao i Janko Hunjadi, regent ugarskog kralja Ladislava V. Međutim, Hunjadi nije slao kralju vojsku, kao što ni vojvodi vojnu pomoć nije pružao njegov novi saveznik i suzeren, napuljski kralj Alfons. S druge strane, Kosači je pomagao srpski despot Đurađ Branković, te je brzo uspio povratiti zemlju koju mu je Tomaš bio oteo. Tako je Tomaš opet izgubio Srebrenicu.
Zbog prijetnje od Osmanskog carstva, čija je prisutnost na području Balkana sve veća, kralj Tomaš tokom 1450-tih godina tražio pomoć od rimske pape. Ovim putem dolazi do sve veće veze Bosne i papinstva u 15. stoljeću. U period od 1434. do 1447. godine veže se početak djelovanja Visočko-srebreničke franjevačke biskupije. Na Baselskom koncilu 1439. godine (koji je u prekidima trajao sve do 1449.) papski legat Toma Tomasini pokreće misiju potpune katolizacije članova dinastije Kotromanić kao i eventualne zabrana djelovanja Crkve bosanske. Osnovi cilj ovoga koncila bilo je ujedinjene Bosne kao i nekih ostalih crkava s Rimskom crkvom. Tokom svoga djelovanja u Bosni od 1439. do 1462. godine Tomasini je inicirao više događaja. Godine 1445. bosanski kralj Stjepan Tomaš prelazi na katoličanstvo, a naredne godine pokušava krunisati kralja Tomaša papinskom krunom, međutim do ovoga nije došlo. Godine 1447. Bosne ulazi u antiosmanske lige, a 1459. godine se ukida Crkve bosanska i zabranjuje njeno djelovanje. Na jednom od skupova Baselskog koncila 1433. godine kardinal Ivan Stojković je zabilježio da je “prilika da se bosansko kraljevstvo koje je više od 400 godina zaraženo manihejskom jeresi, dovede u krilo katoličke crkve”.
Papa Eugen IV 29. maja 1445. godine izdaje dokument kojim priznaje Tomaša, koji se nedugo prije toga preobratio na rimokatoličanstvo, za kralja Bosne i legitimizira kao da je zakoniti sin kralja Ostoje. Istim dokumentom poništio je Tomašev brak s krstjankom Vojačom, majkom njegovog prvorođenog sina, Stjepana Tomaševića. Početkom sljedeće godine konačno sklapa mir s Kosačom koji ga priznaje za kralja.
Kako su Turci sve više prijetili Bosanskom kraljevstvu, Tomaš je zatražio pomoć od pape. Papa Pije II mu je odbio pomoći ukoliko ne preduzme nešto po pitanju velikog broja "heretika" u svom kraljevstvu. Istovremeno je trpio optužbe od Mađara da Bošnjani nisu dobri kršćani i da su predali Smederevo Turcima. Stoga se odlučuje na mjere koje nijedan drugi bosanski vladar nije nikada poduzeo: protjerivanje krstjana. Svi dotadašnji bosanski vladari, iako većinom barem nominalno rimokatolici, tolerirali su pripadnike drugih vjeroispovjesti na svom teritoriju. Tomaš je 1459. dao krstjanima da biraju između preobraćenja i egzila. Ogroman broj krstjana je tada našao spas u zemlji hercega Stjepana u Humu. Tomaš je nakon protjerivanja krstjana izvršio konfiskaciju njihove imovine. mini|Posljednji bosanski kralj Stjepan Tomašević (1461.)
Godine 1461. Stjepan Tomaš je umro a njega je naslijedio sin Stjepan Tomašević. Stjepan Tomašević je 1461. godine poslao pismo papi Piu II u kojem traži njegovu vojnu pomoć protiv Osmanlija:"'(...) Obaviješten sam da turski car Mehmed misli do idućeg ljeta udariti s vojskom na mene i da je sve potrebno pripravio. Tolikoj sili ja sam ne mogu odoljeti. Molio sam Ugre i Mlečane i Đurđa Arbanasa (Kastriotu) da mi u ovoj nevolji priteku u pomoć, što molim i tebe. Ja ne tražim zlatnih brda, ali bih rado da moji neprijatelji i moji podanici znaju da mi neće uzmanjkati tvoja pomoć. Ako Bošnjani vide da neće u ovom ratu biti sami, nego da će im i drugi pomoći, hrabrije će vojevati, a neće se ni Turci usuditi da prodru u moje zemlje, gdje su ulazili veoma teški, a tvrđave na mnogim mjestima nedobitne i ne dopuštaju da se tako lahko uđe u moje kraljevstvo. (...) Ako mi vjerujete i pomognete, spasit ću se, inače ću propasti i moja će propast povući za sobom mnoge druge.'"Budući da Bosni nije pritekla u pomoć Ugarska ni Mletačka republika, slično je postupio i rimski papa. Umjesto vojne pomoći papa kao znak “podrške” poslao njemu krunu kojom je u Crkvi sv. Marije u Jajcu 11. novembra 1461. godine okrunjen za bosanskog kralja od papinog delegata. Papa je u svom pismu istakao da je osnovni motiv za slanje krune opasnost od osmanskog napredovanja: “Isto se s mnogih mjesta javlja, da Muhamed (sultan Mehmed II el-Fatih), koji je zauzeo Istočno carstvo, traži i Zapadno a najzgodnija vrata za njegovu želju jeste Bosna, i vjerovatno će nju pokušati razbiti”.
Na proljeće 1463. godine osmanska vojska od preko 150.000 vojnika predvođena sultanom Mehmedom II el-Fatihom je napala Bosnu i bez velikog otpora zauzela tvrdi grad Bobovac. Osmanska vojska nakon toga vrlo brzo stiže do Jajca, prijestolnicu Kraljevine Bosne i nakon kratkotrajnog otpora zauzima je. Bosanski kralj Stjepan Tomašević je pogubljen zajedno sa svojim stricem, knezovima Pavlovićima i Kovačevićima, te ostalom zarobljenom visokom vlastelom. Na ovaj način je nestalo srednjovjekovne bosanske države. Venecija je tek poslije pada Bosne pisala Firenci 14.6.1463. godine da je “pred očima svijeta izgorjelo jedno ugledno kraljevstvo”.
Uspostava turske vlasti
Ubrzo nakon propasti Bosanskog kraljevstva 1463, Osmanlije su na osvojenom području organizirali svoju vlast uspostavom Bosanskog sandžaka. Na čelu ove vojno-upravne jedinice nalazio se sandžakbeg Mehmed-beg Minetović (1463–1464), dotadašnji smederevski sandžakbeg. Bosanski sandžak je od 1463. do 1580. bio u sastavu Rumelijskog pašaluka, da bi Ferhat-paša Sokolović uspostavio zaseban Bosanski pašaluk 1580. U novom pohodu 1465. Osmanlije su zauzele veći dio Hercegove zemlje, a posljednji je pao grad Novi 1482.
Osmansko osvajanje Bosne označilo je novu eru u historiji zemlje i unijelo je velike promjene u politički i kulturni život regije. Iako je kraljevstvo nestalo, a njegovo visoko plemstvo pogubljeno, Osmanlije su ipak dozvolile očuvanje identiteta Bosne inkorporirajući je kao integralnu provinciju Osmanskog carstva sa svojim historijskim imenom i teritorijalnim integritetom - jedinstven slučaj među potčinjenim državama na Balkanu. Osmanlije su na osvojenom području uvele nekoliko promjena u društveno-političkoj upravi Bosne; uključujući novi zemljoposjednički sistem, reorganizaciju administrativnih jedinica i složeni sistem društvene diferencijacije prema klasnoj i vjerskoj pripadnosti.
Srednji Petrovići
Srednji Petrovići su naseljeno mjesto u općini Krupa na Uni, Bosna i Hercegovina.
Historija Bošnjaka
Islamizacija Bosne
Predzadnji bosanski kralj Stjepan Tomašević se žalio papi Piu II 1461. da su Turci u mome kraljevstvu podigli nekoliko tvrđava i laskaju seljacima, prikazivajući se tobože ljubazni prema njima, i obećavaju da će svaki od njih biti slobodan koji k njima otpadne. Njegov sin Stjepan Tomaš je na sličan način u razgovoru sa papinim izaslanikom Nikolom Barbucijem 1459. žalio da manihejci (krstjani) više vole Turke nego kršćane. Ovi zapisi su važni jer oni pokazuju da Turci obećavaju stanovništvu društvenu jednakost. Proces prihvatanje islama je bio najveći tokom 16. stoljeća, pogotovo nakon Mohačke bitke 1526, što se nastavlja kroz čitavo 17. stoljeće. Prihvatanje islama je trajao 250 godina, odnosno do pred austro-ugarske okupacije, samo što je u 18. i 19. stoljeću ovaj proces tekao u manjem obimu nego u ranijem periodu, jer su većina stanovništva Bosne u tom periodu bili muslimani. Krajem 16. i početkom 17. stoljeća muslimani su brojili aposulutnu većinu stanovništva Bosne i Hercegovine. Jedan posjetilac bilježi da je u Bosni 1626. živjelo 250.000 katolika, i da je broj muslimana bio veći od broja katolika.
Kako je Osmansko carstvo napredovalo i širilo se u Srednju Evropu, Bosna je doživjela privredni i ekonomski napredak. Određeni broj gradova, poput Sarajeva i Mostara, prerastao je u velike regionalne centre trgovine i urbane kulture. U ovim gradovima su izgrađeni mnoga značajna djela bosanske arhitekture (kao što su Stari most i Gazi Husrev-begova džamija). Na početku osmanske vladavine u Bosanskom ejaletu poljoprivreda je bila osnova privredna grana. U srednjovjekovnoj Bosni je nastao velik broj trgova koji su se u osmanskom periodu razvili u velike gradove, što je potaklo i razvoj gradske privrede. Čaršije su činili jezgro gradova i trgovačkim i zanatskih radnji. U gradskim jezgrima nastaju razni zanati. Nadalje, brojni Bošnjaci su igrali utjecajne uloge u kulturnoj i političkoj historiji Osmanskog carstva u to vrijeme. Bošnjaci su činili značajnu komponentu osmanskih redova u bitkama na Mohaču i Krbavskom polju, dvije odlučujuće vojne pobjede, dok su se brojni drugi Bošnjaci zauzeli najviše položaje u Carstvu, uključujući, generale i velike vezire. U 16. i 17. stoljeću u Carstvu je bilo devet vezira koji su porijeklom iz Bosne. Jedan posmatrač je 1660. zabilježio da se turski jezik gotovo i ne čuje na sultanovu dvoru zato što su sav dvor i većina velikaša - otpadnici iz zemalja u kojima se govore slavenski jezici.
Veliki Bečki rat
mini|332x332piksel|Bosanski ejalet oko 1600. Presudan događaj u historiji Osmanskog carstva, a time i za Bosnu, učinio je Bečki rat (1683–1699). Poslije neuspješnog pohoda na Beč, započelo je urušavanje Osmanskog carstva, kada počinje gubiti sve ono što je do tada bilo osvojeno i što se držalo u Evropi, pa i šire. S obzirom da je Bosna neposredno graničila s Austrijom, posljedice rata su se svestrano odrazile i na nju. Teritorij Osmanskog carstva se drastično smanjio. Turci su izgubili skoro sav teritorij u srednjoj Evropi. Pored toga, posjede u Dalmaciji, Liki, Klisu i Herceg Novom, koji su do tada bili sastavni dio Bosanskog ejaleta, Turci su izgubili od Mletačke republike. Iseljavanje muslimanskih porodica iz čitave Dalmacije i Like u Mostar i druge pokrajine Bosanskog ejaleta (pretežno Hercegovina) odnosno tamo gdje je ostala turska vlast, je počelo polovinom 17. stoljeća u vrijeme Kandijskog rata, a završeno je mletačkom okupacijom 1717. godine. Čim se saznalo za osmanski poraz pod Bečom, izbio je u jesen 1683. u graničnim oblastima Dalmacije i Bosne morlački ustanak. Na čelu ustanka su bili Stojan Janković i Đuro Posedarac. Centar ustanka je bio u Ravnim kotarima, odakle se brzo proširio na jug, do Cetine i Makarskog primorja. Morlački uskoci i hajduci su na prepad napali i opljačkali sve osmanske trgovce, uglavnom Bošnjake, koji su se u tom trenutku našli na mletačkoj teritoriji. Morlaci su do novembra 1683. uglavnom uspjeli protjerati Bošnjake iz sjeverne Dalmacije. Ustanici su za kratko vrijeme zauzeli Skradin, Vranu, Benkovac i Obrovac, kao posljednje osmansko uporište u sjevernoj Dalmaciji. mini|299x299piksel|Bosanski ejalet poslije Bečkog rata (1700) Nakon što je Mletačka republika osvojila te krajeve, bošnjačke porodice su se masovno iseljavale, a oni koji su ostali, također su se morali pokrstiti. U Lici je 1680. godine živjelo 7.000 bošnjačkih porodica sa preko 30.000 klanova, a u Dalmaciji, Ravnim kotarima, Krbavi i drugim mjestima na desetine hiljada. U nasilnom pokrštavanju se isticao pop Marko Mesić iz Brinja, pa ga je za to papa nagradio imenovanjem apostoloskim poslanikom za Liku, a austrijski car Leopold I mu je dodijelio plemićki naslov i posjed. Osmanlije su već tokom 1684. izgubile cijelu Dalmaciju i Liku. Osmanske, uglavnom bošnjačke posade su se redom predavale i napuštale gradove po Dalmaciji, Lici i Krbavi.
Tokom višegodišnjeg ratovanja su muslimanske porodice Like, Dalmacije, Herceg-Novog pobjegle na područje Bosne i Hercegovine; Vitina, Ljubuški, Mostar, Trebinje, Banja Luka i drugdje, odnosno tamo gdje je ostala osmanska vlast. U Hrvatskoj je za turske je vladavine na području Slavonije i Like bilo podignuto 189 džamija i još nekoliko desetina bogomolja na području Dalmatinske zagore i Makarskog primorja.
Mlečani su zauzeli Imotski u petak 31. jula 1717. Posada tvrđave i sve muslimanske porodice koje nisu htjele ostati pod mletačkom okupacijom, su pobjegli u Mostar, Trebinje i u druga mjesta Hercegovine, a neke su odselile u Banja Luku u Bosni. Više muslimanskih porodica iselilo je u Vitinu, Trebinje, Mostar i druga područja Hercegovine. mini|284x284px|Mir u Srijemskim Karlovcima (1699) Dugotrajni rat Turske s Austrijom i Mletačkom republikom završen je mirom u Sremskim Karlovcima 1699. Osmanka vlast je izgubila čitavu Dalmaciju, Herceg-Novi, Liku, Krbavu i Slavoniju. Ovim mirom označene su one međunarodne granice Bosanskog pašaluka koje skoro u cijelosti odgovaraju granicama današnje Bosne i Hercegovine, a time i srednjovjekovne Bosne.
Mlečani su nakon konačnog zauzimanja dalmatinskih mjesta uništili skoro sve tragove islamske kulturne baštine. Jedino se djelimično sačuvalo nekoliko kula zvanih “Avala” u tvrđavama koje su zbog vremenskih nepogoda postepeno obrušavaju. Međutim, sačuvalo se više kula, od kojih neke i danas služe vlasnicima za stanovanje, i nekoliko mostova. Vrlo mali broj spomenika islamske odnosno turske arhitekture ostao je sačuvan do danas u Dalmaciji. Prema Lj. Karamanu sačuvan je samo han u Vrani, džamija i minare u Drnišu i džamija i česma na Klisu.
Osmanlijski vojni porazi nastavili su se i u sljedećoj deceniji. Godine 1697, habsburški princ Eugen Savojski izveo je uspješan napad duž granice koji je kulminirao paljenjem i pljačkanjem Sarajeva. Nakon Bečkog rata dolazi do opadanja moći Osmanskog carstva i gubljenje ranije osvojenog teritorija. Bosna je poslije Bečkog rata postala najisturenija Osmanska pokrajina na Balkanu te je postala meta čestih upada austrijske i mletačke vojske na njen teritorij. Novom administrativno upavnom podjelom Bosna se sastojala od pet sandžaka: Bosanski, Hercegovački, Zvornički, Kliški i Bihaćki, koji je poslije rata 1714-1718. ukinut i priključen Bosanskom sandžaku. Ovakva podjela je ostala do kraja 18. stoljeća.
Bosanski ejalet od Bečkog rata do Svištovskog mira (1791)
mini|313x313piksel|Bosanski namjesnik [[Ali-paša Hekimoglu, pod čijom komandom je bosanska vojska odnijela pobjedu nad Austrougarskom vojskom 1737. u Banjoj Luci i ostalim gradovima u Bosanskoj krajini.]] Ovi događaji su izazvali nemir među Bošnjacima. Osjećanje nezadovoljstva je bilo pojačano ratom i uvećanim porezima. Kao posljedica, dolazi da pobuna bošnjačkog naroda u Hercegovini 1727, 1728, 1729. i 1732. Velika epidemija koja je rezultirala hiljadama mrtvih početkom 1730-ih je doprinijela općem haosu. Godine 1736. u namjeri da iskoriste nepovoljno unutarnje stanje, Habsburgovci su prekršili sporazum iz Požarevca i prešli granicu na rijeci Savi.
S obzirom da bosanski namjesnik Ali-paša Hekimoglu nije dobio traženu vojnu pomoć od velikog vezira Ahmed-paše, on je naredio opću mobilizaciju Bošnjaka bez znanja sultana. Austrijska vojska predvođena princom Josipom Fridrichom Sachsen-Hildburghausenom napala je Bosanski ejalet sa četiri vojske: na Ostrovicu, Bužim, Banja Luku i Zvornik. Vojska pod zapovjedništvom pukovnika Raunaha, koja je napala Ostrovicu 8. juna 1737. godine je ubrzo poražena od bosanske vojske. Nakon što je austrijska vojska opsjela Zvornik 12. jula, Ali-paša je poslao vojsku sarajevskih janjičara na Zvornik gdje je odnijela pobjedu nad Austrijancima. Poslije toga je glavna vojska od oko 20.000 boraca sa princom Hildburghausenom na čelu je započela ofanzivu prema Banjoj Luci sredinom jula. Do glavnog sukoba odvilo se u Banjoj Luci 4. augusta 1737. godine između bosanske vojske s Ali pašom Hekimoglijem na komandi i austrijske vojske s Hildburhausenom na čelu. Nakon dvosatne borbe Bošnjaci su izvojevali pobjedu.
U vrijeme sklapanja Karlovačkog mira 1699. u Bosni je bilo 12 kapetanija da bi krajem 18. stoljeća njihov broj porastao na 32, pokrivajući praktično cijelu Bosnu. Kapetanije su postojale jedino u Bosni. U svojoj suštini, kapetanije su predstavljale skoro apsolutnu nezavisnost Bosne, što se tiče lokalne uprave, dok se još uvijek morao plaćati porez Osmanlijskom Carstvu, ali nisu više stranci direktno vladali, nego sami Bošnjaci, što je predstavljalo značajan pomak ka nezavisnosti Bosne i činilo je privilegiranom u odnosu na sve ostale zemlje koje su bile pod osmanlijskom okupacijom.
Poslije ratova 1737–1739. na području Bosanskog ejaleta pet decenije nije vođeno nikakvih ratova, ali Bošnjaci redovno učestvuju u osmanskim ratištima širom Evrope. Dugodišnji ratovi Osmanskog carstva su doveli do loše ekonomske situacije i povećanje oporezivanja, što je prouzrokovalo seljačke bune i staleške nemire. Tokom 1740-tih i 1750-tih godina u Sarajevu, Mostaru, Tuzli i drugim bosanskim gradovima i selima dešavale su se česte bune bošnjačkog stanovništva kada centralnu vlast u Bosni preuzimaju lokalni ajani i ešrafi (odličnici, prvaci). Stanovništvo je tražilo da se vrati stari poreski sistem. Tokom namjesnikovanja bosanskog valije Mehmed-paše Kukavice seljačke bune su uspješno ugušene. U svom izvještaju sultanu napisao je da je Bosna ponovno osvojena, odnosno "feth učinjena".
Početkom 1788. godine Habsburška monarhija objavljuje rat Osmanskom carstvu. Na početku rata car Josip II je pozvao Bošnjake svih vjeroispovijesti da im se pridruže, obećavajući stanovništvu sva prava i slobodu. Glavne borbe su se vodile oko Dubice na sjeveru Bosne, zbog čega je ovaj rat prozvan Dubičkim ratom. U prvoj godini ratovanja Austrijanci su osvojili Dubicu, Bosanski Novi, a 1788. i 1790. godine Gradišku i Cetin. Feldamršal Gideon Laudon, glavni komandant austrijske vojske, je isticao da su bosanski gradići bili tvrdo građeni, kako se "domaći Turci" uporno brane i kako se znaju "lahko ponovno ušančiti kada im se razori jedna odbrambena linija". Godine 1791. potpisan je mir u Svištovu, prema kojem je Austrija dobila Cetin, Lapac, Srb, te pojas ispod Plješevice i Plitvičkih jezera, a u sastav Bosanskog ejaleta vraćeni su gradovi Dubica, Novi i Gradiška.
Veliki bosanski ustanak za autonomiju (1831–1832)
mini|Husein-kapetan Gradaščević, vođa velikog bosanskog ustanaka za autonomiju Devetnaesto stoljeće u Bosanskom ejaletu su obilježili značajni društveno-politički događaji uslovljeni nastojanjem osmanske vlasti da reformama spase Carstvo od propadanja. Promjenama u vojnoj, administrativno-upravnoj, sudskoj i finansijskoj oblasti sultani su nastojali modernizirati državu i društvo, i Bosanski ejaletu čvršće vezati za centralnu vlast. Pokušaj sprovođenja reformi osmanske vlasti su naišli na otpor domaćeg stanovništva. Godine 1826. sultan Mahmud II ukida janjičarski red. Budući da su janjičari predstavljali najbrojniju i glavnu odbrambenu vojnu silu u Bosni, sprovedene reforme su prouzrokovali nemir u Bosni. Bošnjaci su poslali dva fermana Porti u kojem poručuju da odbijaju i ne prihvataju ukidanje janjičara, i da će se Bosna pridržavati starog zakona. Osim toga, pobunjenici su pored ukidanja reformi, tražili i određenu vrstu autonomije Bosne i ukidanje namjesništva, dopuštanje domaće vlasti, opozivanje ustupaka učinjenih prema susjednoj Srbiji, i ukidanje plana modernizovanja vojske (nizami-džedida).
Husein-kapetan Gradaščević je izabran za vođu ustanka za autonomiju 5. februara 1831. Ustanak je počeo u martu 1831. godine kada je Husein-kapetanova vojska od oko 4.000 vojnika iz Tuzla krenula prema Travniku. Nakon kraće opsade porazile su vojsku vezira Namik-paše, koji je uspio pobjeći u Stolac kod Ali-paše Rirvanbegovića. Zauzimanjem Travnika, Husein-kapetan je preuzeo centralnu vlast u Bosni i sa vojskom od oko 25.000 vojnika 13. aprila krenuo prema Sandžaku i Kosovu. Do većeg sukoba sa vezirovom vojskom došlo je kod Kačanika na Kosovu 18. jula 1831. godine gdje je Husein-kapetanova vojska izvojevala pobjedu na turskom vojskom koja je brojala oko 21.000 vojnika. Nakon toga, Sarajevu je 12. septembra iste godine zvanično proglašena autonomija Bosne. mini|241x241piksel|Gradačka kula, administrativno sjedište gradačačkih kapetana Porta je obećavala da će prihvatiti zahtjeve Bošnjaka, a vojska Husein-kapetana se naivno povukla iz Kosova i vratila u Bosnu. Nakon povratka u Bosnu, bosanski begovi pokušali su poraziti i potčiniti hercegovačke ajane u Stocu, ali u tome nisu uspjeli. Godine 1832. na Bosnu je krenula Osmanlijska vojska sa preko 30.000 vojnika, kojoj se u posljednji čas pridružila i hercegovačka vojska Ali-paše Rizvanbegovića i Smail-age Čengića, te su pobunjenici na čelu s Huseinom-kapetan Gradašćevićem poraženi u bici na Stupu, u Sarajevu 4. juna 1832. godine. On je pobjegao u svoje rodno mjesto Gradačac, odakle je izbjegao na teritoriju Austro-ugarskog carstva. Ovim porazom, pokret za autonomiju Bosne je propao. Glavni razlog zbog čega pokret nije uspio je nedostatak podrške od strane hercegovačkih ajana Smail-age Čengića, Ali-paše Rizvanbegovića, koji su stali na stranu sultana. Za svoje usluge, Ali-paša Rizvanbegović je nagrađen izdvajanjem Hercegovine u poseban pašaluk.
Dolazak Omer-paše Latasa u Bosnu i ustanci (1851–1852)
Nezadovoljna sporošću provođenja tanzimata, u Bosni je Porta 1850. poslali vojsku od 12.000 vojnika na čelu sa Omer-pašom Latasom, muširom, koji je bio sposoban u gušenju ustanaka i buna u osmanskim provincijama. Pri dolasku u Sarajevu, Omer-paša je pročitao sultanov ferman i zatražio od Bošnjaka poslušnost u sprovođenju reformi. Latas je opomenuo: "Ako dragovoljno ne primite tanzimat, primit ćete ih silom! Dosta je bilo vašeg okolišanja!". Sultanov ferman je izazvao negativne reakcije bošnjačke elite, što je dovelo do dizanja pobune najprije u Krajini, potom u Posavini, a onda u ostalim dijelovima Bosne i Hercegovine. Krajiška vojska je krenula prema Travniku, sjedištu bosanskog vezira, gdje im je Omer-pašina vojska od 5.500 vojnika nanijela poraz. Slične borbe su se desile i u Jajcu. U Mostaru su pobunu započeli Ali-beg i Kadi-beg Hadžiosmanović, Ibrahim Alajbegović, Derviš Ćumurija, Salih-beg Muslibegović i ostali. U Nevesinju je također počeo ustanak, a glavne borbe su se vodile kod Konjica, Jezera, Lepota, Han-Kule, te na kraju u Mostaru gdje su Bošnjaci doživjeli poraz. Poslije toga, Omer-pašina vojska je porazila pobunjene Bošnjake u Posavini i u Sarajevu. Do proljeća 1851. godine, ustanak u svim dijelovima Bosne i Hercegovine su ugušeni. Poslije sloma ustanka, hiljade bosanskih prvaka je uhapšeno i likvidirano u travničkoj tvrđavi.
U dvadesetak manjih i većih bitaka poginulo je oko 2.500 Bošnjaka, a zarobljenici su bili izloženi poniženju. Nakon sloma otpora muslimana, Latas se okrenuo prema hrišćanima. Bosanski hrišćani su pomogali Latasu prilikom borbe sa bošnjačkim prvacima, a od Latasa su tražili poboljšanje svoga društveno-političkog položaja. Umjesto toga, Latas je zatražio od hrišćana da predaju oružje i optužio ih za "šurovanje sa vanjskim neprijatelje", koji radi na razbijanju Carstva, te da se spremaju "s knezom srpskim i banom hrvatskim dići bunu i oslobiditi se Turaka." Poslije toga je naredio hapšenje pojedinih hrišćana. Ovo je izazvao pokret hrišćana u Hercegovine iste 1851. godine, za što je Latas okrivio Austriju i Crnu Goru.
Nakon razbijanja ustanaka u Bosni, Omer-paša Latas je izvršio teritorijalnu reorganizaciju u Bosni. U januaru 1851. sandžake je pretvorio u kajmekamluke, a umjesto ranijih zabitluka ili nahija formirao je mudirluke. Formiran je i Novopazarski sandžak kao zasebnu upravnu jedinicu, a na čelu ovih jedinica postavio je strance. Hercegovina je ponovno pripojena Bosni. Ovim događajima Omer-paša Latas je konačno slomio politički otpor i moć bosanskih begova i njihove pokušaje u postizanje autonomije.
Nacionalni razvitak
Poslije 1863. u Bosni se osniva društvo za širenje srpskog imena koje je, prema Vladislavu Skariću: "uzelo je sebi u zadatak da iskorjenjuje podrugljivo ime Vlah, a da uvodi ime Srbin (...) učitelji srpske škole, mladi trgovci i trgovački sinovi. Duša svega toga, čini se, bio je učitelj Teofil (Bogoljub) Petranović, inače kaluđer, rodom iz Drniša u Dalmaciji (...) Društveni članovi izlazili su na sarajevske carine pa dočekivali seljake kojima su govorili da oni ne treba da se zovu rišćani nego Srbi."
Prije 1867. u Bosni se osniva i društvo sa zadatkom da se iskorijeni podrugljivo ime "Šokac", a umjesto njega da uvodi ime Hrvat kod katoličkih Bosanaca. Ovo društvo su činili franjevci i pruski konzulat Klement Božić.
Sve do ovog perioda, pravoslavni i katolički Bosanci sebe nisu izjašnjavali kao Srbe ni kao Hrvate prije 19. stoljeća. Današnja multinacionalna Bosne i Hercegovine konfigurirana je na osnovu vjerske pripadnosti. Antun Radić je uočio da: "na dosta mjesta dovoljno i nehotice uvjerio da je ime hrvatsko po Bosni i Hercegovini seoskom svijetu posve nepoznato." Slično zapažanje iznio je i Südland (dr Ivo Pilar) u svome djelu "Südslavische Frage" (Beč, 1918), koji ističe: "prije 1895. nije bilo nacionalne svijesti među širokim slojevima kod bosanskih katolika. Kod posljednjih se još ni danas nacionalna svijest nije probudila u onolikoj mjesri kao u Hrvatskoj, Slavoniji i Dalmaciji."