Stjepan_Radić
Kritika
Zagrebački Srbobran je povodom verbalnog napada Stjepana Radića na Srbe u Saboru 1910. godine njega okarakterisao kao najbrbljivijeg čovjeka u Hrvatskoj i da često buba koješta što se ne može ozbiljno uzeti, ali iz svh tih brbljanja jаsno izbija tendencija, za kojom on ide. Na napad ga je nahuškao ban Nikola Tomašić jer mu je Radić napodesniji za tu rabotu, jer nema skrupula ni savjesti, jer je bezоbziran i infaman u harangi. Tomašiću je glavno da ta haranha ima uspjeha, da postigne svoju svrhu. Poslije će se on već lako odricati Radića pozivajući se na njegovu neubrojivost, a Radić mu neće ni to zamjeriti, jer nema obraza ni ponosa ljudskog i podnosi i batine, ako se od toga nada nečemu... Zagrebačke novine Srpsko Kolo je nakon Radićevog govora u saboru, 20. decembra 1910. godine, konstatovao da tada Srbi nemaju opasnijeg protivnika među Hrvatima od Stipe Radića. Kako je on govorio o Srbima, može govoriti samo jedan najgori ciganin čergaš i lopov. Zbog navedenog protusrpskog stava Radića, list je naveo i podatke o Radićevom porijeklu: ''Radić je po krvi ciganin, iz ciganjske familije, koja se udomaćila u jednom hrvatskom selu. Promijenili su njegovi stari crnu boju u bijelu, ali ciganjska ćud je ostala..''. Srbobran je početkom januara 1914. godine pisao i o Radićevim nastojanjima da opozicione strane stvore jedinstven blok protiv hrvatsko-srpske koalicije: ''Radićeva stranka, dok misli glavom svoga vođe, je jedna... neodređena forma, ne samo po kaotičnosti svojih poliričkih i socijalnih načela i zahtjeva, nego i po svojoj taktici i po svom držanju prema ostalim strankama. S. Radić mijenja taktiku dnevno, kao što mijenja načela u toku jednog istog govora...'' Sličan stav o ubijenom Radiću je imala i Rebecca West koja je o njemu u svojoj knjizi Crno jagnje i sivi soko napisala da je bio slika i prilika Tolstoja. Često je pričao besmislice, ali niko za to nije mario. Svi su ga oduševljeno slušali. Imao je običaj pričati u djetinjastim i nejasnim parabolama, a izlaganja su mu katkad trajala i po pola dana i doticala su se stvari koje nisu imale nikakve veze s ljudskim iskustvom. Ali publika ga je slušala kao mudraca i sveca, i bila je spremna da za njega umre. Ono što je samostalno stvorio bio je uticaj na seljake. Osim zbunjenosti, Radić je po Rebecci West malo šta stvorio u glavama svojih sljedbenika. Podržavao je Habsburgovce i pozivao Hrvate da brane cara, a istovremeno je poropovjedao stvaranje hrvatske republike u okviru Kraljevine Jugoslavije, tvrdeći da je proleterijatu bolje u republici nego u monarhiji. I ne samo da je istovremeno bio za Habsburge i republiku već se i na prijateljskoj osnovi dopisivao s Lenjinom, a potom išao na trijumfalan put u Rusiju. Mada je izražavao simpatije prema boljševičkim idejama, držao se strogo rasnih teroija, zbog kojih je prezirao mnoge stanovnike južnih dijelova Jugoslavije, i snažno kritikovao Srbe što su dopustili da ljudi poput Vlaha, budu postavljani na odgovorna mjesta u vladi. U Rusiju nije putovao iz ideoloških razloga, već zato što, kao i većina Slavena, voli da putuje. Taj put nije mu pomogao da bolje odredi hrvatsku ideju, posebno što je ubrzo postao blizak sa kraljem Aleksandrom, koga je čas kritikovao zbog miješanja u parlamentarni život, a čas nagovarao da uvede vojnu diktaturu. Hrvatima je uskratio svaku mogućnost da se žale da im Srbi ne dozvoljavaju učešće u vlasti, jer je naredio hrvatskim poslanicima da ne zauzimaju svoja mjesta u Skupštini u Beogradu, a u suprotnom bi opstrukcijom i drugim mjerama mogli uticati da dođe do kompromisa. Rebecca je smatrala da se o Radiću može dobiti nekakva predstava ako se uporedi sa nekim irskim političarem koji posjeduje Parnelov magnetizam, koji je u isto vrijeme i zagovornik agrarne reforme, i stjuartovski legitimista, i republikanac, i simpatizer komunista, i zagovornik arijevske rasne teorije, i blizak prijatelj engleskog kralja, koji, zavisno od raspoloženja, ovom posljednjem preporučuje čas liberalizam a čas fašizam, i koji povlači irske predstavnike iz Sent Stivena, dok sam stalno odlazi u London. Ona konstatuje da nije nikakvo čudo što Radićeva partija nije nikad imala jasno definisan program, čak ni pod njegovim nasljednikom Mačekom.