cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Merkantilizam
Teorija
Merkantilizam se u cjelini ne može smatrati jedinstvenom ekonomskom teorijom. Nije postojao nijedan merkantilistički pisac koji bi predstavio sveobuhvatnu šemu idealne ekonomije, kao što će to kasnije uraditi Adam Smith za klasičnu ekonomiju. Svaki merkantilistički pisac se više usredsređivao na pojedinačno područje ekonomije. U kasnijem razdoblju, nijedan merkantilistički učenik nije integrisao prethodne ideje u ono što su kasnije nazvali "merkantilizam". Neki su naučnici čak u potpunosti odbili ideju merkantilizma, govoreći da daje "pogrešno jedinstvo različitim događajima". U određenoj mjeri opća ekonomska teorija je postala nemoguća zbog merkantilističke doktrine. Merkantilisti su ekonomski sistem vidjeli kao igru sa sumom nula, dobitak jedne strane je gubitak druge. Tako svaki politički sistem, koji se koristi u jednoj grupi, prema definiciji, šteti drugoj i nema mogućnosti koju bi ekonomija mogla iskoristiti da maksimizira zajedničko dobro. Merkantilistički zapisi su također općenito stvarani da opravdaju određene radnje, a ne da istraže najbolje politike.
Rani merkantilizam, koji se razvio s početka 1500. godine, najviše je bio obilježen bulionizmom. U ovom periodu došlo je do ogromnog priliva zlata i srebra iz španskih kolonija u Novom Svijetu, i prevladavajuća briga je bila kako će druge evropske države biti u stanju da se takmiče. Bulionisti, kao što su Jean Bodin, Thomas Gresham i John Hales, su smatrali da se bogatstvo i moć države mjere količinom zlatnih i srebrnih poluga koje posjeduje i da povećanje moći znači povećanje količine poluga na štetu drugih zemalja. Prosperitet države se mjerio akumuliranim bogatstvom vlade, bez ikakvog koncepta nacionalnog dohotka. Djelimično, ova usredsređenost na rezerve zlata i srebra je nalazilo svoj razlog u svojoj važnosti u vremenima rata. Armije, koje su često bile sastavljene od vojnika, plaćenih zlatnicima, a pripadnici mornarice su također bili finansirani zlatom i srebrom. Komplikovani sistem međunardonih saveza iz tog vremena, također je često zahtijevao velika plaćanja jedne države drugoj. Samo nekoliko evropskih država je kontrolisalo rudnike zlata ili srebra, a za ostale glavna metoda povećanja poluga je bila kroz platni bilans. Ako je država više izvozila nego što je uvozila, ova neravnoteža se morala ispraviti pritjecajem novca. Pristalice merkantilistizma vjerovali su da bi svaka nacija trebala izvoziti više roba i usluga nego što ih uvozi. Ovo je dovodilo do strogih zabrana na izvoz zlatnih poluga. Bulionisti su također podržavali visoke kamatne stope kako bi ohrabrili investitore da svoj novac investiraju u državu.
U 17. vijeku razvila se kompleksnija verzija merkantilizma kojom je odbijan jednostavni bulionizam. Pisci poput Thoman Mun, smatrali su da je cjelokupno nacionalno bogatstvo glavni cilj i vidjeli su zlatne i srebrne poluge kao najvažniji znak bogatstva, ali ne i kao jedini, jer su dobra i usluge također bili važni. Sačuvana je podrška platnom bilansu, ali u nešto slabijem obliku. Thoman Mun, koji je radio za britansku Istočno-Indijsku Kompaniju, smatrao je da je izvoz zlatnih poluga u Aziju dobar za Britaniju, jer će se uvezena roba preprodati ostatku Evrope uz visok profit. Ovim novim pogledom se odbijao izvoz sirovina, jer se smatralo da je prerada ovih sirovina u gotove proizvode važan izvor bogatstva. Dok su bulionisti podržavali masovne izvoze vune iz Britanije, kasniji merkantilisti su podržavali potpune zabrane izvoza sirovina i razvoj domaćih proizvodnih industrija. S obzirom da je stvaranje domaćih industrija zahtjevalo raspoloživu ponudu kapitala, vlade su u 17. vijeku dramatično stezale granice lihvarstva. Ovo je na umjetni način smanjilo kamatne stope i ohrabrivalo bogate da svoj novac investiraju u proizvodnju. Kasnije su merkantilisti veću pažnju poklanjali i uslužnim industrijama. Rezultat ovoga su bili Navigacijski akti iz 1651. godine, kojim su bili isključeni Holanđani iz britanskih transporta brodom.
Merkantilistička domaća politika je više bila podijeljenja od njihove trgovinske politike. Dok je Adam Smith predstavio merkantiliste kao podržavaoce strogih kontrola ekonomije, mnogi merkantilisti se nisu slagali s tim. Rana moderna era obilježena je patentnim pismima i monopolima koje je nametala država. Neki merkantilisti su ovo podržavali ali drugi su spoznali korupciju i neefikasnost takvog sistema. Mnogi merkantilisti su spoznali da su neizbježni rezultat kvota i plafoniranja cijena bila crna tržišta. Jedan element oko kojeg su se merkantilisti slagali bilo je ekonomsko potlačivanje radnika i zemljoradnika, koji su morali živjeti na rubu egzistencije. Cilj je bio maksimizirati proizvodnju bez brige o potrošnji. Smatralo se da dodatni novac, slobodno vrijeme ili obrazovanje za niže društvene klase nepobitno dovodi do njihovih loših navika, ljenosti i šteta za ekonomiju.
Uzroci
Merkantilizam se razvio u vrijeme kada je evropska ekonomija bila u tranziciji. Izolirani feudalistički posjedi se zamjenjuju centraliziranim nacija-državama kao centrima moći. Tehnološke promjene u morskom saobraćaju i rast urbanih centara doveli su do rapidnog rasta međunarodne trgovine. Merkantilizam se posvetio tome, kako ova trgovina najbolje može pomoći državama. Druga važna promjena je bilo uvođenje dvostrukog knjigovodstva i modernog računovodstva. Ovo računovodstvo je jako jasno predstavljalo ulaz i izlaz trgovine, pridonoseći bliskom ispitivanju platnog bilansa.
Politika
thumb|Francuski ministar finansija i merkantilist [[Jean-Baptiste Colbert, služio je više od 20 godina.]] Merkantilističke ideje su bile dominantna ekonomska ideologija cijele Evrope u ranom modernom periodu i većina država su je prihvatile do određene mjere. Središte merkantilizma je bio u Engleskoj i Francuskoj i u ovim državama su se najviše provodile merkantilističke mjere. Merkantilizam se uzdigao u Francuskoj u ranom 16. vijeku, ubrzo nakon što je monarhija postala preovlavajuća sila u Francuskoj politici. 1539 godine, važnom odlukom je zabranjen uvoz vunenih dobara iz Španije i nekih dijelova Flandrije. Slijedeće godine čitav niz ograničenja je postavljen na izvoz zlatnih i srebrnih poluga. Tokom ostatka 16. vijeka uvedene su dodatne protekcionističke mjere. Veličina francuskog merkantilizma je usko vezana za Jean-Baptiste Colberta, ministra finansija tokom njegovih 22 godine službovanja u 17. vijeku, do te mjere, da se francuski merkantilizam ponekad naziva Colbertizam. Pod Colbertom francuska vlada se jako uključila u ekonomiju sa ciljem povećanja izvoza. Izdate su protekcionističke političke mjere kojim se ograničavao uvoz a povećavao izvoz. Industrije su organizovane u cehove i monopole, a države je regulisala proizvodnju sa preko hiljadu uredbi, koje su uređivale kako se različiti proizvodi trebaju proizvoditi. Kako bi ohrabrili industriju, uvozili su se strani zanatlije i obrtnici. Colbert je također radio na smanjenju internih trgovinskih barijera, smanjenju internih carina i izgradnji široke mreže puteva i kanala. Colbertova poltika je bila prilično uspješna i tokom ovog perioda industrijska proizvodnja i ekonomija Francuske su znatno porasli, te je Francuska postala dominantna evropska sila. Manje uspješan je bio pri pretvaranju Francuske u glavnu trgovačku silu, dok su Britanija i Holandija ostale vodeće na ovom području.
U Britaniji je merkantilizam dostigao svoj vrhunac tokom vlade Dugog Parlamenta. Merkantilističke politike su također prihvaćene tokom vladavine dinastija Tudor i Stuart, sa Robertom Walpoleom, koji je bio drugi glavni zagovornik. U Britaniji je kontrola vlade nad domaćom privredom bila manje raširena nego u kontinentalnoj Evropi, ograničena tradicijom običajnog prava i konstantno rastućom moći parlamenta. Monopoli koje je kontrolisala vlada su bili uobičajeni, posebno prije Engleskog građanskog rata, ali su često bili sporni. Sami britanski merkantilisti su bili podijeljeni oko mišljenja da li su domaće kontrole potrebne, pa su stoga oni uglavnom pokušavali kontrolisati trgovinu. Postavljen je čitav niz regulacija koje ohrabruju izvoz a obeshrabruju uvoz. Bile su uvedene carinske dadžbine na uvoz i premije za izvoz, a izvoz nekih sirovina bio je u potpunosti zabranjen. Navigacijski akti su potisnuli strane trgovce iz britanske domaće trgovine. Ova nacija je agresivno tragala za kolonijama i nakon što bi bile dovedene pod britansku kontrolu, nametale su im se regulacije koje su koloniji dozvoljavale samo da prozvodi sirovine i da ih isključivo izvozi u Britaniju. Ovo je dovodilo do nesuglasica sa stanovnicima tih kolonija, a merkantilističke politike su bile jedan od glavnih uzroka Američke revolucije. Merkantilističke politike su imale važan učinak na Britaniju, pomažući joj da postane dominantna trgovinska zemlja u svijetu i međunarodna super sila. Jedna od domaćih poltika koja je imala trajan učinak je bilo pretvaranje "beskorisne zemlje" u zemlju za poljoprivrednu upotrebu. Merkantilisti su smatrali da se sva zemlja i svi resursi trebaju iskorištavati u punoj mjeri, u cilju povećanja njihove vlastite moći, a tokom ovog perioda provedeni su projekti kao što je isušivanje tla (močvara).
desno|mini|300p|Merkantilisti su pomogli pri stvaranju trgovinskih modela kao što je trokutna trgovina na Sjevernom Atlantiku, po kojoj se sirovine uvoze u metropolu, a onda prosljeđuju i redistribuiraju drugim kolonijama. I druge evropske države su prigrlile merkantilizam do različitih stepena. Holandija, koja je postala finansijski centar Evrope jer je bila njena najefikasnija trgovinska zemlja, nije bila jako zainteresovana za ograničenu trgovinu i usvojila je samo neke od merkantilističkih politika. Merkantilizam je postao popularan u Srednjoj Evropi i Skandinaviji nakon Tridesetogodišnjeg rata, pri čemu su Kristina od Švedske, Jacob Kettler i Kristijan IV od Danske bili važni zagovarači. Habsburški Carevi Svetog Rimskog Carstva su dugo bili zainteresovani za merkantilističke politike, ali priroda ogromnog i decentraliziranog carstva otežavala je sprovođenje takvih namjera. Neke konstitutivne države carstva su prihvatile merkantilizam, posebno Pruska, koja je pod vladavinom Fridrika Velikog imala možda najstrože kontrolisanu privredu u Evropi. Tokom ekonomskih poteškoća u 17. vijeku, Španija je imala slabo koherentnu ekonomsku politiku, dok je više ili manje uspješno, francusku merkantilističku politiku uveo Philip V. Rusija pod Petrom I (Petar Veliki) je pokušala da prati merkantilizam, ali sa slabim uspjehom zbog nedostatka velike klase trgovaca ili industrijalističke baze u Rusiji.
Merkantilizam je također davao podstrek nasilju u Evropi tokom 17. i 18. vijeka. Otkad se nivo svjetske trgovine smatrao nepromjenjivim, slijedilo je, da je jedini način da se poveća trgovina države taj, da se uzme od drugih. Niz ratova, posebno Englesko-Holandski ratovi i Francusko-Holandski ratovi, se direktno mogu povezati sa merkantilističkim teorijama. Beskrajno ratovanje tokom ovog perioda je podržavalo merkantilizam u smislu da je bio viđen kao osnovna komponenta vojnog uspjeha. Ujedno je davao i podstrek imperijalizmu iz tog perioda, jer je svaka nacija (koja je to mogla) pokušavala zauzeti kolonije, koje bi bile izvori sirovina i ekskluzivna tržišta. Tokom merkantilističkog perioda evropska sila se raširila po cijelom svijetu. Kao i u domaćoj ekonomiji ovo širenje je često vođeno pod podršku kompanija, koje su posjedovale monopole garantovane od strane države u nekim dijelovima svijeta, kao što su Holandska Istočno-Indijska kompanija ili Hudson's Bay kompanija.
Kritike
Brojni naučnici su našli nedostatke merkantilizma mnogo prije nego što je Adam Smith razvio ideologiju koja bi je u potpunosti mogla zamijeniti. Kritičari kao što su Dudley North, John Locke, i David Hume podrivali su veliki dio merkantilizma, koji je stalno gubio naklonost tokom 18. vijeka. Merkantilisti nisu uspjeli da razumiju ideje komparativne prednosti (iako je ovu ideju 1817. godine u potpunosti razradio David Ricardo) i dobiti od trgovine. Naprimjer, Portugal je bio mnogo efikasniji proizvođač vina od Engleske, dok je u Engleskoj proizvodnja odjeće bila relativno jeftinija. Dakle, kada bi se Portugal specijalizirao u proizvodnji vina, a Engleska u proizvodnji odjeće, obje države bi se poboljšale kada bi međusobno trgovale. U modernoj ekonomskoj teoriji trgovina nije igra sa sumom nula konkurencije koja uništava, jer obje strane mogu imati koristi od zajedničke trgovine. Nametanjem merkantilističkih ograničenja na uvoz i carinskih dadžbina, obje nacije se na kraju osiromašuju.
David Hume je napomenuo nemogućnost merkantilističkog cilja konstantnog pozitivnog platnog bilansa. Kada bi zlatne poluge otišle u jednu zemlju, ponuda bi se povećala a vrijednost poluga u toj državi bi stalno opadala u odnosu na druga dobra. Obratno, u državi koja izvozi poluge, cijene bi lagahno padale. Naposljetku više ne bi bilo troškovno efektivno izvoziti dobra iz zemlje sa visokim cijenama u zemlju sa niskim cijenama i platni bilans bi se vratio u staro stanje. Merkantilisti su ovo u osnovi pogrešno protumačili, jer su dugo smatrali da povećanje ponude novca jednostavno znači da je svako postao bogatiji.
Značaj koji se pridavao zlatnim polugama je također bio centralna meta, čak iako su mnogi merkantilisti sami počeli manje da naglašavaju važnost zlata i srebra. Adam Smith je naglasio da su poluge zapravo isto što i svaka druga roba i nije postojao razlog da se posebno tretiraju. Zlato nije bilo ništa više od žutog metala koje je bilo vrijedno samo zato što ga nije postojalo mnogo.
Prva škola koja je u potpunosti odbacila merkantilizam su bili francuski fiziokrati. Njihove teorije su također imale nekoliko problema i zamjena za merkantilizam nije uslijedila sve dok Adam Smith nije objavio knjigu pod nazivomBogatstvo naroda 1776. godine. U ovoj knjizi on je skicirao osnove onoga što je danas poznato kao klasična ekonomija. Smith je upotrijebio znatan dio knjige raspravljajući merkantilističke argumente, iako su to često pojednostavljene ili preuveličane verzije merkantilističke misli.
Naučnici su također podijeljeni oko uzroka kraja merkantilizma. Oni koji vjeruju da je njihova teorija jednostavno bila pogrešna, smatraju da je njihova zamjena bila nezaustavljiva čim su otkrivene tačnije Smithove ideje. Oni koji su smatrali da je merkantilizam tragao za profitom, smatraju da je došao do kraja onda kad su se pojavila velika pomjeranja moći. U Britaniji je merkantilizam nestao kada je parlament ove zemlje dobio monarhovu moć da garantuje monopole. Dok su bogati kapitalisti koji su kontrolisali donji dom parlamenta profitirali iz ovih monopola, parlamentu je bilo teško da ih sprovede zbog velikih troškova grupnog odlučivanja.
Merkantilističke regulacije su stalno uklanjane u Britaniji tokom 18. vijeka, a tokom 19. vijeka britanska vlada je u potpunosti prihvatila slobodnu trgovinu i Smithovu laissez-faire ekonomiju. Na evropskom kontinentu proces je bio nešto drugačiji. U Francuskoj je ekonomska kontrola ostala u rukama kraljevske porodice i merkantilizam se nastavio do Francuske revolucije. U Njemačkoj merkantilizam je ostao važna ideologija u 19. i ranom 20. vijeku, kada je najvažnija bila historijska škola ekonomije.
Naslijeđe
Na engleskom govornom području Adam Smithovo krajnje odbijanje merkantilizma je prihvaćeno bez pitanja, ali u 20. vijeku većina ekonomista je prihvatila da su na nekim područjima merkantilisti bili u pravu. Najpoznatiji od njih, ekonomist John Maynard Keynes je jasno podržavao neka od načela merkantilizma. Adam Smith ih je odbijao usredsređujući se na ponudu novca, smatrajući da su dobra, stanovništvo i institucije stvarni uzroci prosperiteta. Keynes je smatrao da ponuda novca, platni bilans i kamatne stope imaju veliki značaj za ekonomiju. Ovi pogledi su kasnije postali osnova monetarizma, jedne od najvažnijih modernih ekonomskih škola.
Adam Smith je odbio merkantilistički pogled na proizvodnju, smatrajući da je potrošnja jedini način putem kojeg ekonomija raste. Keynes je tvrdio da je ohrabrivanje proizvodnje isto važno kao i potrošnja, a također je napomenuo da je u ranom modernom periodu usredsređenost na ponude zlatnih i srebrnih poluga bilo razumno. U prethodnoj eri papirnog novca, povećanje količine zlatnih i srebrnih poluga je bio jedini način povećanja ponude novca. Keynes i drugi ekonomisti iz tog perioda su također spoznali da je platni bilans važno pitanje, a od 1930-ih sve države su izbliza posmatrale utjecanje i isticanje kapitala i većina ekonimista se slaže oko toga da je poželjan pozitivan platni bilans. Keynes je također prihvatio osnovnu ideju merkantilizma da je intervencija vlade u ekonomiji neophodna. Dok su Keynesove ekonomske teorije imale glavni utjecaj, samo nekoličina je prihvatila njegove pokušaje da ponovno uvede riječ merkantilizam. Danas ta riječ ostaje pežorativan pojam, koji je često korišten za napade na razne oblike protekcionizma. Sličnosti između ideja Keynesa i njegovih nasljednika, i merkantilizma dovelo je neke kritičare do toga da ga ponekad zovu neomerkantilizam. Neki drugi sistemi koji kopiraju neke merkantilističke politike, kao što je japanski privredni sistem, se ponekad nazivaju [[Neomerkantilizam|neomerkantilističkim.
Jedno područje koje je Smith odbijao mnogo prije Keynesa bilo je važnost podataka. Merkantilisti, koji su općenito bili trgovci ili vladini službenici, su skupljali ogromne količine podataka o trgovini i u velikoj mjeri su ih koristili u svojim istraživanjima i zapisima. William Petty, veliki merkantilista, se općenito smatra prvim koji je koristio empirijske analize pri pručavanju ekonomije. Smith je ovo odbio, smatrajući da je deduktivno razmišljanje od osnova principa ispravna metoda za otkrivanje ekonomskih istinitosti. Danas ekonomisti prihvataju da su obje metode važne. Tokom merkantilističkog perioda je osnovana većina modernih ekonomskih institucija kao što su berze, i moderne industrije bankarstva i osiguranja.
Specijalni uslovi protekcionističke merkantilističke politike su također imali važan i pozitivan utjecaj na državu koja ih je uvela. Sam Adam Smith, naprimjer, je uzdizao Navigacione akte jer su oni uveliko proširili britansku trgovačku flotu i igrali centralnu ulogu u pretvaranju Britanije u pomorsku i ekenomsku supersilu u narednih nekoliko vijekova. Neki ekonomisti smatraju da zaštita mladih industrija, uzrokujući kratkoročne štete, može dugoročno biti od koristi.
Grendal
Grendal je imaginarni lik iz svijeta Točka vremena. Ona je jedna od Izgubljenih, 13 Aes Sedai koje služe Mračnog.Najćudljivija i najdekadentnija od svih Izgubljenih. Iako nije bila lepa kao Lanfear, bila je zapanjujuća na svoj način. Plavokosa i punija, u odnosu na svoju tamnokosu rivalku, oblačila je svoje čulno telo u stvari koje bi ostavljale malo na mašti, puštajući crveno-zlatnu kosu da pada u uvojcima, ukrašavajući je draguljima. Uvek je bila okružena prelepim polugolim slugama koji su poskakivali na svaku njenu želju.
Iako je kao Izabrana posvećena čulnim zadovoljstvima, bila je potpuno drugačija pre Rupe. Kamarila Maradim Nindar je bila poznati asketa. Ne samo da je živela skromnim i jednostavnim životom, već je i propovedala da se i ostali ugledaju na njen primer. Kamarila Maradim je bila slavna i voljena širom svijeta, iako su je više voleli ljudi koji su čuli za nju, nego oni koji su je stvarno poznavali. Bila je posvećena lečenju onih umnih bolesti koje Jedna moć i Lečenje nije popravljalo, vjerovatno je bila najbolja ikada u finim manipulacijama ljudskog uma. Oni koji su je dobro poznavali je često nisu voleli. I dok su njeni javni pozivi jednostavnom životu uvek bili umereni, privatno je uvek bila neprijatna prema onima koji nisu ispunjavali njene standarde jednostavnosti, što je značilo prema svima.
Za manje od deset godina od bušenja Rupe, Kamaril Maradim je prošla kroz potpunu metamorfozu, potpuno se menjajući. Ekstreman hedonizam je zamenio njen asketizam. Zamenila je svoju jednostavno odeću najnovijim i najizazovnijim stilom, izabranom da bi izgledala bolje.
Nema dokaza da su ove promene izazvane Mračnim. Umesto toga, čini se da se to nakupilo u uvjerenju da svijet nikada neće moći da dostigne njene standarde. Možda je to bio njen način da pokaže svijetu da podržava ono što je smatrala njihovim načinom života, tako što će to dovesti do najdaljih ekstrema, iako se zna da je veoma uživala u zadovoljstvima.
Zbog nevolja koje su preplavile svijet u to vreme, čudno ponašanje ove, svjetski poznate žene je privuklo malo pažnje, što predstavlja nesreću. Postoje dokazi da je Kamaril Maradim možda bila među prvima koji su oktrili sa čim se svijet suočavao, iako se to desilo tek nekoliko godina nakon promene ponašanja, kada je druga od onih koji će kasnije biti nazvani Izgubljenima odlučila da služi Mračnom. Posetila je Šajol Gul da bi se zaklela u prvih dvadeset i pet godina Kolapsa.
Čak i poslije promene u ponašanju i dalje je zadržala svoju svjetsku slavu i koristila je, jer se nije otkrilo da ima novog gospodara sve dok ona sama to nije objavila. Na mnogo načina, njena objava svijetu je označila početak rata, jer su pre kraja dana Devail zarobili ljudski predstavnici Senke kojih su podržavale prve armije Troloka.
I pre i nakon njene objave je dokazala da je dobra u intrigama, koristeći svoje veštine i znanje o umu da pomogne cilju Mračnog. Pre rata, odgovorna je za ne samo opće nezadovoljstvo, već i za veći broj veoma destruktivnih pobuna i možda za začuđujuće štetno ponašanje nekoliko visokih zvaničnika, kao i nekoliko samoubistava ključnih ljudi.
Nakon buđenja iz dugačkog sna unutar pečata, Grendal je preuzela palatu u Arad Domanu a za poslugu je postavila ljude ukradene iz bogatih i moćnih porodica te zemlje i počela se predstavljati se kao bolešljiva gospa Basen, počela je borbu za moć.
Forsaken (Wheel of Time)
Crvica
Bosna i Hercegovina:
NGC 3419
NGC 3419 (također poznat kao MCG 2-28-18, PGC 32535 i UGC 5964) je prečkasta spiralna galaksija koja je udaljena oko 140 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Lav. Najveći prečnik je 1,20 (49 hiljada sg) a najmanji 1,0 uglovnih minuta (41 hiljada sg). Prvo otkriće je napravio Albert Marth 1. aprila 1864. godine.
Arnuwanda I
Arnuwanda I bio je kralj Hetitskog Carstva (Nove kraljevine) u periodu cca 1400. p. n. e.–1360. p. n. e.
Simple Mail Transfer Protocol
SMTP - (Simple Mail Transfer Protocol) protokol koristi se za slanje e-mailova. SMTP brine o slanju e-mailova na neki drugi računar. E-mailovi poslani su na email (SMTP server) i od tuda do drugog ili drugih servera i konačno do njegovog cilja.
Crvica
Srbija:
Simple Mail Transfer Protocol
SMTP može prenostiti samo tekst. Ne može prenositi binarne podatke kao slike, zvuk ili filmove.
Arnuwanda I
Arnuwanda je postao kralj ženidbom. Njegova supruga je bila Ašmu-nikal, ćerka kralja Tudhaliya I. On je postao nasljednik Tudhaliya kao njegov zet. Vladavinu je započeo suvlašću sa Tudhaliya. Njegove kampanje uključuju neuspješne ekspedicije protiv kraljevstva Arawa.
Porodica
Arnuwanda-ini roditelji nisu poznati. On sam je bio zet Tudhaliya i Nikal-mati. Imao je dva sina: princa Ašmi-Šarruma i kralja Tudhaliya II. Postoji tekst u dijelovima, u kojima Arnuwanda imenuje svog sina Tudhaliya kao budućeg nasljednika.
Simple Mail Transfer Protocol
SMTP koristi MIME protokol da bi omogućio slanje binarnih podataka preko TCP/IP mreže. MIME protokol binarne podatke preoblikuje u tekst.
Crvica (Goražde)
Crvica je naseljeno mjesto u gradu Goraždu, Bosna i Hercegovina.
Zastava Bahreina
Crvena tradicionalna boja zastave Perziskog zaljeva je ograničena sa pet bijelih vrhova koji predstavljaju pet stubova islama.
Najstarija poznata zastava ove zemlje je bila jednostavno crvena. Tokom 19. vijeka dodana je bijela pruga da označi primirje sa ostalim zemljama u regionu, a nakon toga dodani su trouglovi da bi se razdvojila ova zastava od zastava drugih zemalja u regionu. Prvobitno je zastava imala više bijelih trouglova, ali ovo je promijenjeno 2002. da bi zastava predstavljala stubove vjere.
Altay (tenk)
Altay je naziv za turski moderni glavni borbeni tenk baziran na osnovu južnkorejskog K2 Black Panther tenka. Prvi put je predstvaljen javnosti 2012. godine. Njegovo uvođenje u operativnu upotrebu turske vojske se očekuje 2021. godine.
Historija
30. marta 2007. godine Turska se odlučila na projekat vlastitog tenka Altay. 2008. godine potpisani su ugovori sa kompanijom Hyundai Rotem iz Južne Koreje. Turska verzija tenka je ponijela naziv Altay u čijem projektu i proizvodnji učestvuju kompanije BMC, Aselsan, MKEK i Roketsan. Tenk je dobio ime po turskom generalu Fahrettin Altayu iz turskog rata za nezavisnost. Prema tadašnjim planovima u vremenskom periodu od deset godina trebalo bi biti završeno 1000 serijskih primjeraka i da ukupno 1700 M48 i M60 Patton iz rezerve i oko 400 Leopard 1 tenkova zamijeni u upotrebi. Do maja 2016. godine završena su 4 prototipa.
Livije
mini|180px|Livije
Livije (59. godine p. n. e. - 17. godine, lat. Titus Livius - Tito Livio), je bio historičar antičkog Rima, autor monumentalnog djela Ab Urbe Condita u kojem je opisao historiju Rima od njegovog osnivanja 753. godine p. n. e. do vladavine Avgusta (63. p. n. e. - 14. n. e.), Livijevog savremenika.
Život i djelo
Livije je rođen 59. godine p. n. e. u Padovi, Italija. Detaljni podaci o Livijevom životu nisu poznati. Također nisu dostupni ni podaci o njegovim roditeljima osim da su pripadali provincijskoj eliti; iako nisu bili pretjerano bogati mogli su svom sinu pružiti kvalitetno obrazovanje. Livije je imao poteškoća sa grčkim jezikom pa se može pretpostaviti da nije imao priliku dobiti visoko obrazovanje npr. u Atini, za razliku od mladića iz najbogatijih porodica kojima je bar posjeta grčkoj akademiji bila gotovo obaveza.
mini|Statua sa likom rimskog imperatora Avgusta, oko 30. godine p. n. e. Čuva se u Museo Capitolino, Rim, Italija. Avgust i Livije su imali pozitivan odnos.
Altay (tenk)
Historija
11 mjeseci poslije, u oktobru 2019. godine, direktor kompanije BMC Ethem Sancak najavio je probijanje roka za još dvije godine. Kao glavni razlog produživanja navedeno je izostajanje zapadnih industrijskih partnera i proizlazeće poteškoće u proizvodnji. Austrijski proizvođač motora AVL List je prekinuo saradnju nakon tri mjeseca 2015. godine, kompanija Tümosan je prekinula zejdničke radove. Njemački proizvođač motora MTU i proizvođač prijenosa Renk, od kojih je pogonska grupa ugrađena u prototipovima također nisu dostupni. Saradnja Rheinmetalla sa BMC-om je također okončana.
Livije
Život i djelo
U mladosti je dobio je temeljito retorsko obrazovanje. Retorika, odnosno govorništvo, bilo je veoma cijenjena vještina u Rimu, a naročito je bila potrebna u Senatu i politici uopšte. Zahvaljujući činjenici da je njegova porodica bila dobrostojeća Livije je mogao čitav svoj život neometano posvetiti svom literarnom radu. U dobi od 30 godina preselio se u Rim ali je zadržao stilske i jezičke osobenosti rodnog grada. Livije nije izgubio svoj zavičajni akcenat ni nakon godina provedenih u Rimu. Možda su ga zbog toga u rimskim visokim društvenim krugovima uvijek posmatrali kao došljaka. Uprkos tome, Livije je uspio brzo steći ugled značajnog historičara te je kao takav bio prihvaćen već i kod svojih savremenika.
Altay (tenk)
Zaštita
Tenk Altay posjeduje oklopnu zađtitu koja se sastoji od kompozitnog i reaktivnog oklopa treće generacije. Podvozje tenka posjeduje protivminsku i NBH zaštitu. Pored toga tenk je opremljen upozoravajućim sistemom laserskog zračenja, SIF sistemom prema STANAG 4579.
Livije
Život i djelo
Svoje prve dijelove Ab Urbe Condita objavio je oko 26. godine p. n. e. U to vrijeme već je bio u Rimu i imao je oko 30 godina života. Prosječan Rimljanin je u tom životnom dobu bio oženjen i imao djecu. Kvintilijan (oko. 35 –100. godine, rimski retoričar, porijeklom iz Hispanije) piše da je Livije imao sina i kćer. Potkraj života Livije se vratio u rodni grad, gdje je 17. godine i umro.
Ni o Livijem karakteru nema mnogo podataka osim onih nekoliko navedenih u anegdotama budućih historičara. Livije je bio ozbiljan mladić (a taj se utisak stiče i čitanjem njegovih tekstova), sa malo smisla za ironiju ili humor ali sa dubokim razumijevanjem ljudske psihologije i mnogo suosjećaja za siromašne.
Altay (tenk)
Zaštita
Jačina oklopa se može uporediti sa oklopom ameičkog tenka M1A2 Abrams. Reaktvni oklop je postavljen na slabije zaštićenim dijelovima i na krovu kupole tenka, dok je kompozitni oklop na tenku najdeblji sa prednje strane trupa. Između ostalog povećana je mobilnost tenka na bojnom polju, a smanjena potrošnja goriva. Tenkje također opremljen aktivnim zaštitnim sistemom. Nazvan je AKKOR, obuhvaća obje vrste zaštite (soft i hard-kill) i treba biti uveden u operativnu upotrebu do 2020. godine. Čine ga tri glavne komponente: centralna procesorska jedinica koja je glavnid dio cijelog sistema, četiri M-pojasna radarska senzora te dva lansera za ispaljivanje četiriju pametnih presretača. Svaki radarski senzor kontinuirano skenira luk od 100 stepeni, gradeći punu sposobnost otkrivanja od 360 stepeni s preklapanjem. AKKOR-ove radarske ploče u trenutačnoj konfiguraciji mogu otkriti dolazak prijetnje s elevacijom do 75 stepeni ali na krov kupole mogu se integrirati dodatni senzori radi zaštite od projektila koji napadaju odozgo.
Naoružanje
Glavno oružje tenka predstvalja top kalibra 120 mm L/55 glatke cijevi, koji na ustima ima deflektor za automatski proračun savijanja cijevi tokom gađanja. Borbeni komplet topa ima 40 metaka. Spregnuti mitraljez FN MAG ima kalibar 7,62 mm. Teški mitraljez 12,7 mm montiran je na stražnjem dijelu kupole, na daljinski upravljanu Aselsanovu oružanoj stanico STAMP-2 ili SARP, kojom upravlja komandir ili punitelj. Platforma je stabilizirana, a komandir za ciljanje i navođenje koristi zasebne uređaje i komande te ima mogućnost kružnog djelovanja. Pogodna je za gađanje ciljeva koji nadvisuju tenk, što posebno dolazi do izražaja u urbanim područjima i na brdsko-planinskom zemljištu. U daljinski upravljanu stanicu STAMP može se ugraditi mitraljez Gatling GAU-19A u kalibru 12,7 mm, mitraljez 7,62 mm (M240 ili FN MAG58) ili automatski bacač granata 40 mm Mk 19 Mod3. Dodatno se na lijevoj strani krova kupole može montirati daljinski upravljana stanica SARP sa mitraljezom kalibra 7,62 mm (M240, MG3 ili FN MAG58) i njom upravlja punitelj. Bacači dimnih kutija nalaze se na obodu bočnih strana stražnjeg dijela kupole, po osam na objema stranama. Sva električna oprema za kontrolu topa integrisana je u digitalni SUP TAKS s balističkim računarom, kako bi se osigurala visoka vjerojatnost pogotka stacionarnih i pokretnih ciljeva prvim hicem.
Livije
Život i djelo
(Pompejac - prema imenu Gneja Pompeja Velikog, 106. godine p. n. e. - 48. godine p. n. e., vojnog i političkog lidera u vrijeme kasne Rimske Republike. Pompej je bio provincijskog porijekla, ali nakon vojnih pobjeda osigurao je mjesto među plemstvom Rima i prozvan Veliki u znak priznanja njegovim uspjesima.)
Altay (tenk)
Pokretljivost
Tenk je pokretan dizelskim turbopunjivim motorom MT 883 Ka-501 od 1500 KS (1100 kW) i RENK-ovom hidromehaničkom automatskom transmisijom HSWL 295 s mjenjačem za pet stepeni prijenosa naprijed i tri nazad. Ovaj motor je specijano prilagođen uslovima kretanja tenka po psutinjskom terenu. Tenk je također opremljen sistemom hlađenja na osnovu kojeg se tenk može koristiti u đirokom rasponu temepratura. Maksimalna cestovna brzina vozila iznosi 70 km/h, dok brzina van ceste iznosi 45 km/h i 30 km/h pri kretanju unazad. Operatvni radijus kretanja tenka iznosi oko 500 km.
Livije
Život i djelo
Sam naslov djela Ab Urbe Condita - Otkad je grad osnovan (od osnivanja grada (Rima) izražava obim i magnitudu Livijevog poduhvata. Livijevo pisanje je mješavina hronologije događaja i direktnog kazivanja s čestim prekidima kako bi najavio izbor novih konzula, pošto su stari Rimljani na taj način pratili protok godina. U Livijevo vrijeme (odnosno nakon razaranja Kartage i grčkih gradova), iako moćna imperija, Rim je bio u krizi morala. Moćni i bogati odali su se uživanjima i dekadenciji a u siromašnim slojevima je raslo nezadovoljstvo. Livije je vjerovao da je bilo moguće povratiti moralne vrijednosti te je u tom smislu usmjeravao sadržaj i poruku svog djela.
Najveći dio svojih radova Livije je napisao tokom vladavine Avgusta. Već je navedeno da se kod Livija osjećala privrženost prema nakadašnjoj Republici; osim toga on je izražavao i želju za njenim obnavljanjem. Nažalost, pošto Livijeve knjige na temu pada republike i Avgustovog uspona nisu preživjele zub vremena i uticaj čovjeka, nema čvrstih dokaza za prethodnu tvrdnju. Svakako da je Livije preispitivao vrijednosti koje su bile prisutne u novom režimu, no ipak je njegovo stanovište bilo složenije od pukog preferiranja republike na štetu imperije. Ni sam Avgust nije Liviju zamjerao takav stav, čak ga je odredio za Klaudijevog tutora, a ta Avgustova odluka ima veći značajaj uzme li se u obzir njegovo srodstvo sa Klaudijem. Livijev uticaj na Klaudija postao je očit tokom Klaudijeve vladavine i primjetan u njegovim govorima zbog podudarnosti sa Livijevom interpretacijom rimske historije.
Knjige
mini|50|Izgled jednog svitka
Knjige su zapravo bile svici sa količinom teksta koji otprilike stane na šezdesetak strana knjige džepnog formata. Procjenjuje se da je ukupno bilo nešto manje od deset hiljada stranica. Svici u bili grupisani u pentade i dekade, odnosno komplete od po pet i deset svitaka. Ukupan originalan Livijev rad sastojao se od 142 knjige od kojih je tek 35 preživjelo do današnjeg vremena. Fragmenti su pronađeni na raznim mjestima; od Vatikana do Egipta, skraćene verzije - tu su i epitome, spiskovi tema njegovih knjiga. Svakako da trebamo biti zahvalni nepoznatom pisaru koji je sačinio epitome svih Livijevih knjiga. Ovi sačuvani dokumenti omogućili su prilično dobar uvid u pregled tema o kojima je Livije pisao a dobrim dijelom i njihov sadržaj. Periochae su također bile veoma važne za rekonstrukciju izgubljenog dijela Livijevog rada. (Periochae, sažetak iz IV stoljeća, nažalost ne baziran na originalu već skraćenoj verziji, također izgubljenoj.)
Livije je svoju historiju podijelio prvo na pojedine knjige, pa je onda knjige prema sadržini grupisao u veće odjeljke, a nekima od tih odjeljaka je čak dao i posebne uvode, npr. uz 21. knjigu. Nama je međutim Livijeva historija ostala sačuvana u dekadama: izgleda da je ta podjela veoma stara i da je o njoj donekle vodio računa i sam pisac. Od cjelokupnog dela sačuvane su nam neposredno samo prva, treća, četvrta i polovina pete dekade, dakle knjige 1–10. i 21–45, koje obrađuju period od osnivanja Rima do trećeg samnitskog rata (753–293. godine p. n. e.), te od drugog punskog rata do pobjede Lucija Emilija Paula nad Makedonijom u trećem makedonskom ratu (218–167. godine p. n. e.). Za rekonstrukciju ostalih dijelova, pored nekoliko neposrednih fragmenata, poslužili su spisi u kojima su navedeni pojedini izvodi iz Livijevog rada: to su, prije svega, sažeci koji prethode svakoj knjizi (osim 136. i 137.) te radovi nekih manje značajnih historičara kao što je Eutropije.
Pregled tema u Ab Urbe Condita po svicima:
Sadržaj Livijevih tema imao je slijedeću strukturu:
Njegovi izvori su bili pisci anala od kojih se izdvajaju Quintus Fabius Pictor, Quintus Claudius Quadrigarius, Sempronius Asellio i Valerius Antias a naročito grčki historičar Polibije (oko 203-120. p. n. e.) na kojeg se oslonio prilikom opisivanja događaja u istočnom dijelu Mediterana.
S druge strane, mnogi su rimski autori koristili Livijev rad: Aurelius Victor, Cassiodorus, Eutropius, Festus, Florus, Granius Licinianus i Orosius. Od grčkih pisaca Livija su koristili posebno Plutarh i Kasije Dion.
Stil
Po stilu i jeziku ubraja se Livije među najbolje prozne pisce antičke književnosti. On se ugledao na Cicerona, a izbegavao je Salustijev pregnantan stil. Time se mogu objasniti česte periode i izvjesna epska razvučenost, koja ipak ostavlja dobar utisak. Livije je prilagođavao stil i prema sadržini: na primjer, u prvoj dekadi prisutni su određena uzvišenost i patos starine; ova dekada po tonu i opštoj atmosferi podsjeća na Vergilijevu Eneidu. S druge strane, prikaz rata s Hanibalom u trećoj dekadi komponovan je s puno dinamike. Na stil autora Eneide podsjećaju i snažno rodoljublje i uzvišeni religiozni i moralni osjećaji kojima inače odiše i cijelo Livijevo djelo. Vatreni republikanac, pomirivši se s političkim stanjem Avgustove vladavine i s njegovim principatom, skrenuo je Livije pogled u idealizovanu prošlost i stvorio proznu epopeju u slavu veličine Rima, zbog čega je i nazvan slaviteljem prošlosti (laudator temporis acti).
Kvintilijan hvali Livijevo "mliječno izobilje, divnu milinu i prejasnu bjelinu" (lactea ubertas, mira iucunditas, clarissimus candor). Jezik Livijev uglavnom je klasični latinitet, sa dosta pjesničkih obrta – u čemu naziremo osobine "srebrnog" latiniteta. Azinije Polion zapaža u Livijevom jeziku izvestan "patavinitet" (Patavitas), što se možda odnosi na neke lokalne karakteristike "padovanskog" dijalekta. Kritika njegovog rada ne mora prvenstveno imati jezički smisao ali mu se može zamjeriti određena doza provincijskog tradicionalizma i moralizma.
U poređenju sa literarnim stilom kojim su se izražavali npr. Julije Cezar i Ciceron, Livijev način izražavanja može na čitaoca ostaviti utisak dodatne poetičnosti i arhaičnog. U druge odlike Livijevog stila strožiji (ili zlonamjerni) kritičari ubrajaju i naivnost, no radije će biti prihvaćen atribut jednostavnost. Usporedi li se Livije sa drugim antičkim autorima mogu se postaviti paralele sa Herodotovim pripovijedanjem ali i Izokratovom ugodnom blagoglagoljivošću. Osim toga, Livije je često predstavljao događaje iz ugla protivnika Rima i na taj način snažnije naglašavao vrline rimljana koje su im omogućile uspješno i relativno brzo osvajanje Apeninskog poluostrva i mediteranskih zemalja.
Livije je iz retorskih razloga dorađivao i proširivao izvore kojima se služio. Djelo je prožeto njegovim karakterizacijama ličnosti i situacija, pa je tako ubacivao i govore koje je često sam sastavljao. Ukupno je takvih govora u sačuvanim dekadama oko tri stotine, i Livije ih je sve napisao na izrazito književan način i sa istančanim osjećajem kako bi čitaocu približio ličnosti koje ih izgovaraju i dao im prepoznatiljiv psihološki profil.
Historiografska vrijednost
Livije je po svom obrazovanju i sklonostima retorski pisac: zbog toga će njegovo historijsko djelo, ako se posmatra sa stanovišta moderne historiografije, nesumnjivo imati niži status od onoga kojeg je nekada imao. Ali, Livija i njegovo djelo treba vidjeti u okolnostima vremena u kojem je živio i stvarao. Liviju, kao ni mnogim drugim rimskim historičarima, nije bio glavni cilj da događaje predstave vjerno: pripovijedanje je imalo biti lijepo i ubjedljivo, književno uspjelo, i da se uklapa u etičke i patriotske kriterije. (Dakle, utisak koji se stekao o drevnom Rimu stiže nam velikim dijelom preko podataka i radova autora rukovođenih takvim principima. Da li je Rim zaista bio tako sjajan i veličanstven? Moćan i velik, to da, ali sve hvalospjeve o Rimu treba posmatrati kroz filter objektivnog i realno mogućeg.) Ako se Livijeva historija posmatra sa takvog stanovišta, onda je on zadatke koje je sebi postavio u potpunosti ispunio. Livije je uostalom, i kao čovjek i kao pisac ispunjavao uslove potrebne za tako nešto: bio je savjestan, veliki patriota, dobar psiholog u ocrtavanju karaktera, obdaren bujnom maštom i prefinjenim umjetničkim ukusom.
Sa stanovišta moderne historiografije, Livije zbog svog temperamenta i snažne pjesničke kreativnosti i imaginacije nije bio kvalificiran za kritičko ispitivanje rimske prošlosti. Kod Livija ima dosta netačnosti, kontradiktornosti, pogrešnog citiranja grčkih pisaca i sl. To bi se kod djela tako velikih razmjera kakvo je Livijevo moglo i razumjeti, ali Livije je imao i jednu manu koja je za historičara vrlo značajna, a to je nedostatak bilo kakvog političkog i vojničkog iskustva.
Učenjaci iz tog vremena tvrde da je galska pljačka Rima 387. godine p. n. e. uzrok nedostatka historijskih podataka u Livijevom radu. Savremeni historičari tvrde da su Gali nadasve bili zainteresovani za pljačku i odnošenje vrijedne pokretne imovine a ne nasumično uništavanje, tako da je šteta koju su nanijeli arhivama vjerovatno bila manja nego što se to ranije smatralo. Uz to, ovaj stav djelomično podržava činjenica da nisu pronađeni arheološki dokazi koji bi potvrdili navode o galskom razbojništvu. Naprotiv, utvrđeno je da tragovi paljevine koji su pripisivani galskom vođi Brenusu u stvari datiraju iz VI stoljeća p. n. e., par stotina godina prije galske opsade.
Građu iz prve ruke Livije je rijetko koristio, a izgleda da nije bio vješt ni u odabiru svojih izvora. On je, na primjer, kao jedan od glavnih svojih izvora, upotrebljavao nepouzdanog Valerija Ancijata, da bi tek kasnije u nastavku djela zaključio kako je taj pisac u stvari vrlo nepouzdan. S druge strane, Polibija i Katona nije mnogo cijenio, premda je od obojice preuzeo dosta podataka. Čini se da Livije nikada nije upotrebljavao mnogo izvora kako bi vjerodostojno opisao neki događaj, potkrijepio te opise činjenicama i dao im kredibilitet; pojedini istraživači čak smatraju da je za svaki dio svoje historije Livije koristio samo po jedan izvor. Možda je ovo mišljenje pretjerano, ali može se uočiti Livijevo slojevito korištenje izvora u zavisnoti od teme koje je obrađivao. Ako se Livijevi izvori u nečemu slažu, on to prima zdravo za gotovo, a svoje mišljenje posebno navodi tek ako je stvar sasvim nevjerovatna i/ili nemoguća. Ako se pak njegovi izvori u nečemu ne slažu, onda Livije ili navede oba izvora i tako nedoumicu ostavi neriješenu, ili se izjasni za ono mišljenje koje je naveo stariji pisac ili za ono koje je ljepše ili za Rimljane povoljnije.
Livijevo poetsko nadahnuće možda ga je ometalo u postavljanju granica između činjenica i fikcije. Primjer takve bliskosti mitskog i činjeničnog dat je u priči o Romulusovom uspenju na nebesa (mit) uporedno sa realnijom verzijom, prema kojoj je Romulus ubijen (činjenica). Livije je ipak bio toliko diskretan te nije privilegirao ni jednu od dvije verzije već je odluku o tome koja će se priča prihvatiti kao objašnjenje što se zapravo dogodilo Romulusu prepustio čitaočevom sudu.
U predgovoru stoji Livijeva napomena:
Popularnost
mini|Nikolo Makijaveli: stranica iz rukopisa Diskursi o Liviju.
Livijevo djelo je bilo prihvaćeno s gotovo trenutnim odobravanjem. Njegove su knjige objavljivane u kompletima od po deset tomova a nakon što ih je sve završio, mogli su se kupiti i svi tomovi odjednom. Livijev poseban spisateljski pristup koji je koristio za stvaranje djela o historijskim temama učinio je njegovo štivo veoma zabavnim i popularnim i te je osobine zadržalo od antičkih vremena preko srednjeg vijeka pa sve do danas. Modernim rječnikom rečeno, Livije je napisao jedan od prvih bestsellera kojim je uspio privući najširu čitalačku publiku u svim epohama i kulturama.
Kada se uzme u obzir i činjenica da je raspolagao bogatim rječnikom, baratao raznovrsnom frazeologijom, i da je imao već pomenuto retorsko obrazovanje, ne iznenađuje to što je svojom historijom stvorio prozno remek-djelo Avgustova vremena, a možda i rimske proze uopće. Plinije Mlađi je ispričao anegdotu o jednom Hispancu koji je čak iz iz Kadiza u Andaluziji, "s kraja svijeta" došao u Rim samo da vidi Livija, i koji se, čim ga je vidjeo, odmah vratio natrag, ne interesujući se ni za šta drugo. Već pomenuti izbor Livija od strane prvog rimskog imperatora za tutora njegovom nećaku, nasljedniku i budućem imperatoru dovoljno govori o Livijevoj reputaciji obrazovanog čovjeka i vještog pisca.
Mnogi Livijevi likovi nadahnuli su kasnije evropske književnike, na primer Petrarku u epu Afrika i Shakespearea u Silovanju Lukrecije. Prvaci francuske revolucije i pisci oduševljavali su se ne samo Plutarhovim, nego i Livijevim junacima rimske republike.
U Rimskim školama su se izrađivale pismene vježbe o temama koje je Livije obradio i vrlo je moguće da su njegovo djelo ili određeni dijelovi služili i kao udžbenici. Prvih deset knjiga koje opisuju osnivanje Rima i osvajanje ostatka Apeninskog poluostrva te one sa opisima rata protiv Hanibala (tema koju je sam Livije ocijenio kao svoju najveću) već milenijima plijene pažnju čitalaca. Tu je još i osvajanje galskih zemalja s druge strane Alpa, pobjeda nad Grčkom i zauzimanje dijelova Male Azije. Ono što je Vergilije značio za poeziju to je Livije za prozu.
Dante, jedan najvećih italijanskih književnika, veoma pohvalno je pominjao Livija kroz svoju poeziju, francuski kralj Francois I dao je izraditi veliki broj umjetničkih djela prema Livijevim opisima; Nikolo Makijaveli u svom radu Diskursi o Liviju (objavljenom tek nakon autorove smrti) objašnjava strukturu i prednosti republike itd.
Politika
Mnogi Livijevi komentari o politici Rima i u današnje vrijeme zvuče savremeno. Na primjer, pišući o događajima iz 445. godine p. n. e. on navodi i slijedeće:
Malta
Malta, zvanično Republika Malta (malteški: Repubblika ta' Malta, engleski: Republic of Malta) je ostrvska država u Sredozemnom moru. Sastoji se od nekoliko većih i manjih ostrva od kojih su tri naseljena. Najvećo ostrvo je Malta na kojem živi najveći dio stanovništva zemlje. Ova zemlja u kojoj živi manje od pola miliona stanovnika je, s obzirom na površinu, jedna od najgušće naseljenih zemalja svijeta.
Malteško ostrvlje nalazi se nedaleko od Sicilije (Italija), te manje od 300 km od obale Afrike. Zbog svog strateškog položaja, Maltom su tokom historije vladale mnoge sile, kao što su Feničani, Rimljani, Fatimidi, Ivanovci i Britanci. Od 21. septembra 1964. Malta je nezavisna od Velike Britanije, a od 1. maja 2004. članica Evropske unije.
Malta je izraženo katolička zemlja, s jednim od najvećih procenata udjela rimokatolika u stanovništvu na svijetu. Kršćanstvo je na Maltu donio apostol Sveti Pavle koji je na ovom otoku doživio brodolom. Službeni jezici Malte su malteški i engleski. Italijanski također ima veliki značaj u državi, budući da je bio službeni jezik do 1934. godine.
Prve kulture i antika
Prvi naseljenici Malteških otoka bili su poljoprivrednici koji su se ovdje naselili oko 5200. p. n. e. sa Sicilije. Ti prvi naseljenici najvjerovatnije su bili Sikanci, za koje se smatra da su bili jedino pleme koje je naseljavalo ove otoke u to vrijeme, a smatraju se srodnicima Ibera. Stanovništvo otoka u to vrijeme bavilo se uzgojem žitarica i stoke, a, kao i mnoge druge evropske kulture u to vrijeme, poštovali su kult plodnosti.
mini|desno|215px|Hagar Qim Keramički predmeti nađeni u Għar Dalamu slični su onima nađenim u Agrigentu na Siciliji. U ovom ranom razdoblju malteške civilizacije pojavljuju se mistični megalitni hramovi, čiji se ostaci mogu još naći na Malti i Gozu. Ti su hramovi jedni od najstarijih struktura napravljenih od kamena na Zemlji, a korišteni su u razdoblju između 4000 i 2500. godine p. n. e.
mini|lijevo|170px|Hramovi Mnajdre iz 4. milenijuma p. n. e. Neki naučnici smatraju da su hramovi korišteni za žrtvovanje životinja, iako su to samo nagađanja. Ova kultura je nestala s ovih otoka oko 2500. p. n. e., a nagađa se da je kulturu izbrisala neka bolest ili glad. Sukobi se ne smatraju razlogom nestanka jer ne postoje dokazi o oružju iz tog perioda.
Oko 700. p. n. e. na otoke dolaze Grci koji su se najviše nastanili na području današnje Vallette. Vijek poslije tu dolaze i Feničani, koji su se otocima koristili kao trgovačkom stanicom na njihovim sredozemnim trgovačkim rutama.