cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dževad Alihodžić
Dževad Alihodžić, rođen 13. februara 1969 u Zenici bio je poznati bosanskohercegovački i jugoslavenski košarkaš. Ponikao u Čeliku, nakon odličnih nastupa za juniorski tim 1983. godine prešao je u sarajevsku Bosnu, gdje je igrao do 1990. godine. Nakon toga odlazi u Cibonu, gdje se zadržao sedam sezona ostvarivši sa njima 6 titula prvaka Hrvatske i dva Kupa. U ekipi turskog košarkaškog kluba Ülkespora iz Istanbula igrao je u sezoni 1998/99. Igrao je za ruski Sankt Petersburg Lions, francuski Strasbourg i italijanski Scafati Basket. Sezonu 2002/03 igra ponovo u Ciboni, a proteklu je proveo u Zagrebu. Njegove najvažnije uspjehe ostvario je sa Košarkaškom reprezentacijom Jugoslavije 1988. godine, kada je postao svjetski juniorski prvak i kadetski prvak Evrope 1985. godine.
NGC 1837
NGC 1837 (također poznat kao ESO 56-SC59) je otvoreno zvjezdano jato i nalazi se u sazviježđu Sto. Prvo otkriće je napravio John Frederick William Herschel 3. novembra 1834. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Hipoplazijski ljevosrčani sindrom
Hipoplazijski ljevosrčani sindrom  (HLHS) je rijetka urođena srčana mana kod koje je lijeva strana srca ozbiljno nerazvijena i nesposobna da podrži sistemsku cirkulaciju. Procjenjuje se da čini 2-3% svih urođenih srčanih bolesti. Rani znaci i simptomi uključuju loše hranjenje, cijanozu i smanjen puls na ekstremitetima. Vjeruje se da je etiologija multifaktorska kao rezultat kombinacije genetičkih mutacija i defekata koji rezultiraju izmijenjenim protokom krvi u srcu. Nekoliko struktura može biti zahvaćeno uključujući lijevu komoru, aortu, aortni ili mitralni zalistak, što sve rezultira smanjenim sistemskim protokom krvi. Dijagnoza se može postaviti prenatalno ultrazvukom ili ubrzo nakon rođenja putem ehokardiografije. Početno liječenje je usmjereno na održavanje prohodnosti ductus arteriosus - veze između plućne arterije i aorte koja se zatvara ubrzo nakon rođenja. Pacijent se nakon toga podvrgava palijativnoj njezi u tri faze u narednih nekoliko godina života. Norwoodova procedura se obično radi u roku od nekoliko dana od rođenja. Glennova procedura se obično izvodi u dobi od tri do šest mjeseci. Konačno, Fontanova procedura se radi negde u dobi između dvije i pet godina. Ako se ne liječe pacijenti sa HLHS-om umiru u prvim sedmicama života, dok 70% onih koji su podvrgnuti palijativnoj operaciji u tri faze dostižu odraslu dob. akon operacije djeca sa HLHS obično imaju neurorazvojno i motorno kašnjenje i imaju povećan rizik od srčane insuficijencije kao odrasli.
Znakovi i simptomi
Zatvaranje ductus arteriosus u srcu koje je ozbiljno nerazvijeno na lijevoj strani dovodi do cijanoza i respiratornog distresa koji može napredovati do kardiogenog šoka i smrti. Rani simptomi mogu uključivati loše hranjenje ili cijanozu koja ne reagira na davanje kisika. Periferni puls može biti slab, a ekstremiteti hladni na dodir. HLHS se često javlja zajedno s malom porođajnom težinom i prijevremenim porodom. Kod novorođenčadi s malim defektom atrijskog septuma, koji se naziva "restriktivnim", postoji neadekvatno miješanje oksigenirane i deoksigenirane krvi. Ova novorođenčad brzo dekompenziraju i razvijaju acidozu i cijanozu. Na EKG-u, devijacija desne ose i hipertrofija desne komore su česti, ali ne ukazuju na HLHS. Rendgen grudnog koša može pokazati veliko srce (kardiomegalija) ili povećanu plućnu vaskulaturu. Novorođenčad sa HLHS obično nemaju šum na srcu, ali u nekim slučajevima može se čuti šum plućnog toka ili šum trokvržične regurgitacije. Istodobna trikuspidna regurgitacija ili disfunkcija desne komore mogu uzrokovati razvoj hepatomegalije.
Patogeneza
Većina slučajeva HLHS je sporadična, što znači da se javljaju kod pacijenata bez porodične historije HLHS. Neki slučajevi mogu imati genetičku komponentu, jer se pokazalo da je HLHS nasljedan i povezan sa specifičnim genskim mutacijama. Mogući faktori koji doprinose mogu uključivati intrauterini infarkt, infektivne promjene i selektivnu kardiomiopatiju lijeve komore.
Genetika
Genski lokusi povezani sa HLHS uključuju GJA1 (koneksin 43), HAND1, NKX2.5, 10q22 i 6q23. Postoji mali rizik od recidiva u budućim trudnoćama, koji se procjenjuje na 2-4%, što se povećava na 25% u porodicama sa dvoje oboljele djece. Smatra se da je ovo posredovano genskim mutacijama sa nepotpunom penetrabilnošću. HLHS je također povezan s nekoliko genetićkih sindroma, uključujući trisomiju 13 (Patauov sindrom), trisomiju 18 (Edwardsov sindrom), djelimičnu trisomiju 9, Turnerov sindrom (XO), Jacobsenov sindrom (11q delecijski sindrom), Holt-Oramov sindrom i Smith-Lemli-Opitzov sindrom.
Patofiziologija
Pri rođenju, ductus arteriosus je još uvijek otvoren i postoji veći otpor protoku krvi u plućima od normalnog. Ovo omogućava adekvatnu oksigenaciju kroz miješanje između pretkomore i normalnog izgleda pri rođenju. Kada se duktus počne zatvarati i plućni vaskularni otpor se smanji, protok krvi kroz duktus je ograničen i protok u pluća je povećan. U tipskoj anatomiji, lijeva strana srca prima krv bogatu kisikom iz pluća i pumpa je u ostatak tijela. Pacijenti sa HLHS mogu imati brojne srčane malformacije koje u konačnici dovode do male lijeve komore koja nije u stanju da obezbijedi dovoljan protok krvi u ostatak tijela. Postoje tri glavne anatomske varijante bolesti koje se razlikuju po stenozi ili atreziji aortne i mitralnog zaliska. Podtip mitralne atrezije i atrezije aorte (MA-AA) je najteži oblik HLHS-a koji dovodi do toga da protok krvi uopće ne ulazi u lijevu komoru, što rezultira nemogućnošću izlaza lijeve komore. U krv podvrste mitralne stenoze i atrezije aorte (MS-AA) može ispuniti lijevu komoru, ali nije u mogućnosti da se dovede u sistemsku cirkulaciju preko hipoplazijske uzlazne aorte. Na kraju, najblaži oblik je podtip mitralne stenoze i aortne stenoze (MS-AS). Kod ovih pacijenata, iako je lijeva komora u stanju opskrbiti protok krvi do ostatka tijela, ukupni sistemski izlaz lijeve komore ostaje neadekvatan. U svim ovim slučajevima krv se ne može pumpati u ostatak tijela lijevom komorom. Novorođenče se oslanja na krv koja teče kroz defekt pretkomorske pregrade kako bi se pomiješala oksigenirana i deoksigenirana krv, i na patent ductus arteriosus, da bi se omogućilo krvi da stigne do aorte i sistemske cirkulacije preko desne komore. To je ono što definiše HLHS kao defekt "jednostruke komore". Zbog nerazvijenosti lijeve strane srca in utero, povećano naknadno opterećenje uzrokuje hipertenziju lijeve pretkomore, plućni edem, a samim tim i oštećenje pluća fetusa prije rođenja.
Dijagnoza
Hipoplazijski ljevosrčani sindrom može se dijagnosticirati prije ili nakon rođenja, putem ehokardiografije. Tipski nalazi uključuju malu lijevu komoru i aortu, abnormalnosti mitralnih i aortnih zalistaka, retrogradni tok u poprečnom luku aorte i tok slijeva nadesno između pretkonmora. Često se prepoznaje u drugom tromjesečju trudnoće, između 18. i 24. sedmice gestacije.
Epidemiologija
HLHS se javlja kod otprilike 1 od 3.841 živorođene djece u Sjedinjenim Državama, ili procjenjuje se na ukupno 1.025 živorođene djece godišnje u SAD-u Sve u svemu, procjenjuje se da čini 2-3% svih slučajeva urođene srčane bolesti i najčešći je jednokomorni defekt. Smatra se da je češći kod muške dojenčadi, 1,5 puta češći nego kod ženskih. Nedavni sistematski pregled otkrio je blagi pad prevalencije HLHS sa 0,689/1000 u 1995. -1999. na 0.475/1000 u 2010. - 2017. Smatra se da je to zbog poboljšanja u preneonatusnog otkrivanja i savjetovanje i kasnijih trudnoća.
U tvojoj kosi
U tvojoj kosi je prvi LP-album sarajevske pop-grupe Hari Mata Hari iz 1985. u izdanju diskografske kuće Sarajevo disk. Na albumu je deset pjesama, među kojima i "U tvojoj kosi", s kojom je grupa osvojila 5. mjesto na "Jugoviziji" 1986.
Nogometna Bundesliga 2008/2009.
'''Fußball-Bundesliga 2008/09. godine''' je bila 46. sezona Fußball-Bundeslige, njemačke premijer nogometne lige. Sezona je počela dana 15. augusta 2008. godine nerješenim rezultatom 2–2 između branioca titule FC Münchena i Hamburger SV, a završila je posljednjom utakmicom dana 23. maja 2009. godine. VfL Wolfsburg je tada osigurao svoju prvu nacionalnu titulu nakon pobjede domaće od 5–1 nad ekipom Werder Bremen.
Promocija i ispadanje
FC Nuremberg, Hansa Rostock i MSV Duisburg završili su na pozicijama od 16 do 18 u sezoni 2007/08., te su zbog toga ispali u Drugu Fißball-Bundesligu. Zamijenile su ih tri prvoplasirane ekipe iz Druge Fußball-Bundeslige 2007/08: Borussia Mönchengladbach, TSG 1899 Hoffenheim i FC Köln.
Informacije o ekipama
desno|mini|360px|Ekipe u sezoni 2008/09. godine
Tabela
Napomene:
Rezultati
Tabela prikazuje rezultate nogometne sezone 2008/09. godine. U lijevom dijelu tabele su prikazani timovi domaćini, a u gornjem, gostujući timovi.
Konačan spisak strijelaca sezone 2008/09.
mini|Grafite, najbolji strijelac lige
Play-off ispadanja
Energie Cottbus kao 16. na tabeli suočio se sa trećeplasiranim drugoligašem 1. FC Nürnbergom u dvije utakmice play-offa. Nürnberg je pobijedio u obe utakmiceukupnim rezultatom 5–0, te tako osigurao promociju u Bundesligu 2009/10. godine, dok je Cottbus ispao u 2. Bundesligu 2009/10.
Suchitepéquez (departman)
Suchitepéquez je departman u jugozapadnom dijelu Gvatemale. Glavni grad departmana je Mazatenango.
NGC 4855
NGC 4855 (također poznat kao MCG -2-33-77 i PGC 44572) je eliptična galaksija koja je udaljena oko 221 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Djevica. Najveći prečnik je 1,70 (109 hiljada sg) a najmanji 1,3 uglovnih minuta (84 hiljade sg). Prvo otkriće je napravio Ernst Wilhelm Leberecht Tempel 19. aprila 1882. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Boulogne - Jean Jaurès (Metro Pariz)
Metro stanica pariskog metroa linije Boulogne – Jean Jaurès nalazi se u pariskom predgrađu u općini Boulogne-Billancourt.
NGC 7783C
NGC 7783C (također poznat kao PGC 72810) je eliptična galaksija koja je udaljena oko 374 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Ribe. Najveći prečnik je 0,20 (22 hiljade sg) a najmanji 0,2 uglovnih minuta (22 hiljade sg).
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Zacapa (departman)
Zacapa je departman u istočnom dijelu Gvatemale. Glavni grad departmana je Zacapa.
Konkvistador
Konkvistador (špan. conquistador) jest naziv korišten za španske vojne osvajače i istraživače koji su u službi svog kralja tokom 14-16. vijeka osvajali teritorije u srednjoj i južnoj Americi, vršeći strahovita nasilja nad domorocima. mini|desno|200px|Kolumbov prvi dolazak u Ameriku (John Vanderlyn, 1775–1852) mini|desno|200px|Konkvistadori i njihovi saveznici ulaze u Tenochtitlan Nakon Kolumbovog otkrića Amerike 1492. godine španska kruna je pokrenula brojne ekspedicije radi osvajanja (špan. conquista) novootkrivenih područja. Krajnji cilj bila je kolonizacija Amerike, tj. Sjeverne, Srednje i Južne Amerike te karipskih ostrva. Čitavo područje je nazvano "Zapadnim Indijama", pošto su istraživači isprva pretpostavili da su stigli na (nepostojeću) atlantsku obalu azijsko-pacifičkog Dalekog istoka, koji je otkriven i ubrzo koloniziran pod imenom Istočne Indije, naročito arhipelag Filipina i Guama.
Pozadina
Vođe španskih ekspedicija u Novi svijet nazivali su se konkvistadorima, naziv koji je izražavao sličnost nedavno dovršenoj rekonkvisti, kršćanskim križarskim ratovima čiji je cilj bio (ponovo) osvajanje Iberskog poluostrva pod vlašću muslimanskih Maura (711-1492). Oni su također zazivali ime Santiaga Matamorosa ("sv. Jakova ubice Maura") prije nego što su kretali u borbu protiv paganskih domorodaca Amerike, koje su smatrali bez ikakvih prava sve dok nisu prihvatili katoličanstvo. Konkvistadori su s papinim blagoslovom anektirali njihove zemlje kao ničiju zemlju (terra nullius). Jedini ozbiljni protivnici konkvistadorima bili su Portugalci, koji su naselili Novi svijet nakon papine arbitraže u sporazumu iz Tordesillasa iz 1494. godine. Mnogi konkvistadori bili su siromašni, uključujući neke plemiće (hidalgos) koji su tražili sreću u Zapadnim Indijama zbog ograničenih mogućnosti u Evropi. Isti uzrok pokrenuo je i križarske ratove u Starom svijetu. Časna pravila zabranjivala su plemstvu ručni rad. Mnogi su također bježali zbog religijske represije koju je uzrokovala španska Inkvizicija.
Novi svijet
Prvi uspješni konkvistador bio je Hernán Cortés. Između 1520. i 1521. Cortés je uz pomoć nekih domorodačkih saveznika osvojio moćno Aztečko carstvo. Tako je današnji Meksiko (tada nazvan Nova Španija) došao pod upravu Španskog carstva. Od usporedne važnosti bilo je Pizzarovo osvajanje južnoameričkog carstva Inka. Obojici su pomogle epidemije boginja i ostalih evropskih pošasti koje su oslabile domorodačko stanovništvo. Bolesti su također ubile tadašnjeg vođu Inka za vrijeme rata koji je omogućio da Pizarro napadne pri svom dolasku. Pizarro i Cortes masakrirali su mnoštva Inka i Azteka kako bi zastrašili i terorizirali stanovništva što ni u kojem slučaju nije bilo uspješno. Udružen s daleko većim snagama domorodačkih saveznika, Cortesove snage uspjele su opsjesti i uništiti aztečki glavni grad.
Glasine o zlatnim gradovima (Cibola u Sjevernoj Americi i "El Dorado" u Južnoj Americi) uzrokovale su još nekoliko ekspedicija da napuste Evropu i krenu u Ameriku. Mnoge su se vratile bez zlata ili su pronašle manje zlata nego što su očekivale, dok su neke pronašle zlato za budale. Otkupninu koju je Sapa Inka Atahualpa platio za svoju slobodu uzeli su Španci koji su pokrenuli dodatne ekspedicije konkvistadora u Južnoj Americi i na Pacifiku.
Carska vlast i nerazumna upotreba krunskog dijela kolonijalnih prihoda kasnije je dovela državu više puta do bankrota, dok je priliv plemenitih metala uzrokovao galopirajuću inflaciju u Evropi. Španija je zato izgubila u ratu protiv protestantizma što je oslabilo špansku domaću ekonomiju i naposljetku carsku nadmoć prebacilo protivnicima.
Špansko osvajanje Azije i Pacifika
Nakon što je Ferdinand Magellan 1520. godine otkrio Magellanov prolaz na samom južnom vrhu Južne Amerike, Španija je pokazala interes za Pacifik. Prvi konkvistador koji je plovio prostranstvima Tihog okeana bio je Miguel López de Legazpi 1564. koji je stigao na filipinski arhipelag 1565. Legazpi i njegovi ljudi uništili su domorodačka naselja i osvojili ostrva za Španiju. To je utrlo put španskim naseljima na Tihom okeanu.
Rasprava o ljudskim pravima domorodaca
Većina konkvistadora okrutno je postupala s naseljenicima regija koje su posjetili ili osvojili; ubijajući, porobljavajući, silujući i na druge načine ih zlostavljajući. Neki Španci, kao istaknuti sveštenik Bartolomé de Las Casas, branili su Indijance od zlostavljanja konkvistadora. Godine 1542. Bartolomé de las Casas je objavio Kratki prikaz o razaranju Indija (Brevísima relación de la destrucción de las Indias). Njegov prikaz je uveliko "odgovoran" za prolazak novih španskih kolonijalnih zakona poznatih kao Novi zakoni iz 1542, koji su štitili prava domorodačkog stanovništva. Godine 1615. Felipe Guamán Poma de Ayala poslao je 1200 stranica Nove hronike i dobre vlasti (El primer nueva corónica i buen gobierno) kralju Španije. To je bila historija Inka, njihovog osvajanja i okrutnog postupanja koju je napisao bivši plemić Inka koji je imao grižnju savjesti u svojoj kasnijoj dobi zbog pomaganja konkvistadorima, pa je želio obavijestiti kralja o problemima. Knjiga je bila izgubljena u historiji sve do 1908. kada je otkrivena u ličnoj biblioteci danske kraljevske kuće.
Izvještaji o ponašanju španskih konkvistadora bili su dio izvornog materijala za stereotip španske okrutnosti koja je postala poznata kao Crna Legenda.
Reference u medijima
Konkvistador je bila prikazana kao jedinstvena jedinica za špansku civilizaciju u dodatku računarskoj igri Age of Empires II; prikazan u scenariju u kojem igrač zapovijeda španskom flotom protiv turske armade, inscenirane bitke kod Lepanta. Oni se također pojavljuju u Civilization III Play the World u kojoj igrač zapovijeda španskom krunom u vremenima španske kolonizacije Amerike.
Rock grupa Procol Harum također je imala hit single s pjesmom nazvanom Conquistador.
Mehmed Baždarević
Mehmed Baždarević (rođen 28. septembra 1960. godine u Višegradu, Bosna i Hercegovina) jeste bosanskohercegovački nogometni trener, te bivši nogometaš.
Klupska karijera
Nogometnu karijeru Mehmed Baždarević počeo je u FK Željezničaru gdje je za devet godina odigrao više od 300 utakmica. Dok je igrao za FK Željezničar dva puta bio je izabran za najboljeg igrača Jugoslavije, te je sa FK Željezničarom 1985. godine igrao u polufinalu Kupa UEFA. U ljeto 1987. godine prelazi u francuski Sochaux, gdje 1989. godine biva izabran za najboljeg stranog igrača Francuske 1. lige. U Sochauxu ostaje do 1996. godine, nakon čega sezonu 1996/97. provodi u Nimesu. Karijeru završava 1998. godine u švicarskom Étoile Carouge.
Jugoslavija
Igrao je za Jugoslavensku U-18, U-21, olimpijsku U-23, te Jugoslavensku A reprezentaciju. Bio je kapiten U-21 reprezentacije Jugoslavije koja je 1978. godine osvojila Evropsko prvenstvo do 21 godinu. Za A reprezentaciju debitovao je 1983. godine, te ubilježio 54 nastupa uz 4 postignuta gola. Ostaće upamćen po tome što je na kvalifikacionoj utakmici za Svjetsko prvenstvo 1990. godine u Sarajevu protiv reprezentacije Norveške pljunuo turskog sudiju Yusufa Namoglua, zbog čega je dobio direktan crveni karton, te je bio suspendovan sa Svjetskog prvenstva 1990. godine.
Trenerska karijera
Nakon završetka igračke karijere bio je pomoćni trener FC Sochauxa, te trener rezervnog tima. Nakon toga, 2003. godine postaje trener francuskog kluba Istres, koji se tada takmičio u 2. ligi. U sezoni 2003/04. sa klubom ulazi u Francusku 1. ligu i tako ostvaruje najveći uspjeh u historiji kluba. Iste godine biva izabran za najboljeg trenera Francuske 2. lige. U julu 2005. godine odlazi u Tunis, te preuzima Étoile du Sahel sa kojim iste godine igra u finalu Afričke Lige prvaka. Otkaz u Étoile du Sahel dobija 12. april 2006. godine nanakon domaćeg poraza od 0-1, što ih je u konačnici koštalo osvajanja Tuniške lige. Iste godine odlazi u Katar gdje preuzima Al-Wakrah. Nakon jedne godine provedene u Kataru, vraća se u Francusku, gdje u decembru 2007. godine preuzima Grenoble Foot 38. Naime japanski vlasnici Grenoblea izabrali su Baždarevića po prepuoruci Ivice Osima koji ih je poznavao za vrijeme svog angažmana u Japanu. U sezoni 2007/08. sa Grenobleom ostvaruje uspjeh te ulazi u Francusku 1. ligu. Nakon nepune tri godine provedene u Grenobleu, u septembru 2010. godine daje ostavku. U junu 2011. godine preuzima Sochaux.
13. decembra 2014. Mehmed Baždarević postao je selektor Bosne i Hercegovine. Osvaja prijateljski Kirin kup u Japanu nakon pobjede nad tom selekcijom u finalu 2016. godine. 2017. godine, napušta nacionalni tim nakon isteka ugovora.
U junu 2018. godine, postaje novi trener Francuskog drugoligša Parisa FC.
NGC 113
NGC 113 (također poznat kao MCG -1-2-16 i PGC 1656) je eliptična galaksija koja je udaljena oko 205 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Kit. Najveći prečnik je 1,40 (83 hiljade sg) a najmanji 1,0 uglovnih minuta (60 hiljada sg). Prvo otkriće je napravio Ernst Wilhelm Leberecht Tempel 27. augusta 1876. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Avaz Business Center
Avaz Buisness Center je toranj novinske kuće Avaz sagrađen je 2005. Izgrađen je na mjestu tornja novinske kuće Oslobođenje koji je porušen u ratu. Vlasnik je Fahrudin Radončić. U septembru 2007. u ovom tornju otvoren je luksuzni hotel u BiH Radon Plaza.
Radon Plaza
Hotel je izgrađen 2006. godine. Ima 117 soba, 1 predsjednički apartman, 2 superior apartmana, wellness centar, konferencijske sale, cafe, rotirajući restoran i zabavni centar sa kuglanom i bilijar salom.
Igrači na Svjetskom prvenstvu u nogometu 1954.
Svjetsko prvenstvo u nogometu 1954. bilo je peto po redu Svjetsko prvenstvo u nogometu koje se održalo u Švicarskoj. Na prvenstvu je učestvovalo 16 reprezentacija. Starost nogometaša na listi navedena je za prvi dan svjetskog prvenstva. Ovo je bilo prvo svjetsko prvenstvo na kojem su nogometaši imali broj na dresu. Škotska je na FIFA SP 1954. bila jedina reprezentacija koja je imala nogometaše koji su nastupali izvan granica svoje zemlje.
Bruxelles
mini|Berza, Bruxelles Bruxelles (u praktičnoj upotrebi koristi se i Brisel) jest glavni grad Belgije i jedan od administrativnih centara Evropske unije.
Područje metropole ima 1,8 miliona stanovnika, i tako je Bruxelles najmnogoljudniji grad u Belgiji. Još od završetka Drugog svjetskog rata Bruxelles je centar međunarodne politike. U njemu se nalazi upravno središte Evropske unije. Na nacionalnom nivou Bruxelles je glavni grad francuske zajednice u Belgiji, te flamanske zajednice i regije, kao i regije glavnog grada. Na međunarodnom nivou, grad je jedno od sjedišta Evropske unije i nekih njenih institucija, kao i NATO-a, Zapadnoevropske unije i drugih međunarodnih organizacija.
Simbol grada i poznata turistička atrakcija je bronzana fontana Manneken Pis. Arhitektura grada je raznovrsna, i proteže se kroz periode od srednjovjekovne "Grand Place", do postmodernih zgrada EU institucija.
Geografija
Grad Brisel se nalazi u centralnom dijelu Belgije, između Flandrije i visoravni Brabanta, na nadmorskoj visini između 15 i 100 m. Bruxelles graniči sa Valonoskim i Flamanskm regionima, okružen je dolinom rijeke Sene i udaljen je oko 97 km od Sjevernog mora. Rijeka protiče kroz grad od jugozapada ka sjeveroistoku, ali je preko nje izgrađeno mnogo objekata u 19. i 20. vijeku, pa se danas ne vidi. U Briselu postoji 19 opština. Okružen je širokim bulevarima i izgrađen na mjestu starih gradskih zidina. Podijeljen je na dva segmenta: Donji grad i Gornji grad. Donji grad se zasniva na dolini rijeke Sene i glavni je centar poslovanja i industrije, a uključuje i historijsko naslijeđe grada. Gornji grad uključuje uglavnom stambene zgrade, zgrade parlamenta, Kraljevsku palaču i urede ministarstava.
Klima
Klima u Briselu je vlažna, umjerena i primorska. Najtopliji mjeseci su juli i august sa prosjekom od 17,5 odnosno 17,3 °C. Najhladniji je januar sa 2,2 °C. Prosječna godišnja temperatura iznosi 9,9 °C. Zbog blizine obale, Brisel ima blagu klimu koja rezultira sivim nebom i kišnim vremenom. Obalna područja u blizini Brisela utiču na klimu tog područja slanjem morske vazdušne mase iz Atlantskog okeana. Obližnje močvare pružaju primorsku, umjerenu klimu. U prosjeku (na osnovu mjerenja u posljednjih 100 godina) ima oko 200 kišnih dana godišnje. Snijeg je rijedak, obično jednom ili dva puta godišnje.
Svjetska baština
Veliki trg je središnji trg u Bruxellesu, okružen esnafskim građevinama koje ga okružuju, od kojih su najpoznatije Kraljevska kuća ("Pekarski dom") i Gradska vijećnica. Trg je najpoznatija turistička destinacija i najveća znamenitost u gradu, pored Atomiuma i fontane Manneken Pis. Proteže se na 68 × 110 metara (1.800 m2) i od 1998. upisan je na UNESCO-ovu listu mjesta svjetske baštine. Primjer je homogenog spoja javnih i privatnih građevina s kraja 17. stoljeća koje pokazuju veliki stepen društvenog, političkog i kulturnog života ovog velikog trgovačkog središta izraslog iz užasnog bombardiranja koje su izvršile trupe Luja XIV 1695. godine. Grad je tada uništen za tri dana, ali je obnova urađena u kratkom roku.
Rat u Bosni i Hercegovini
Rat u Bosni i Hercegovini je bio međunarodni vojni sukob na području Bosne i Hercegovine, koji je trajao od 6. aprila 1992. do 14. decembra 1995. između Republike Bosne i Hercegovine, SR Jugoslavije i Republike Hrvatske, zajedno sa samoproglašenim paradržavama unutar teritorije Bosne i Hercegovine, Republika Srpska (prvobitno proglašena kao Srpska Republika Bosna i Hercegovina 1991, sada entitet u sastavu Bosne i Hercegovine), Hrvatska Republika Herceg-Bosna (proglašena 1991) i Autonomna pokrajina Zapadna Bosna (proglasio je Fikret Abdić 1993). Ovaj sukob nazvan je i drugim imenima, kao što su "Agresija na Bosnu i Hercegovinu", "Odbrambeno-oslobodilački rat", "Obrambeno-otadžbinski rat", "Domovinski rat" i "Građanski rat u Bosni i Hercegovini" u zavisnosti od gledišta sukobljenih strana.
Bosna i Hercegovina je zvanično podigla optužnicu protiv Srbije za genocid pred Međunarodnim sudom pravde. Sud je 21. februara 2007. objavio presudu u kojoj je odbacio tužbu protiv Srbije i zaključio da je rat imao međunarodni karakter.
Konflikt je sprva bio između jedinica JNA u BiH koje su se kasnije transformirale u Vojsku Republike Srpske (VRS) na jednoj strani i Armije Republike Bosne i Hercegovine (ARBiH) koja je uveliko bila sastavljena od Bošnjaka, kao i hrvatskih snaga poznatih kao Hrvatsko vijeće odbrane (HVO) na drugoj strani. Tenzije između Bošnjaka i Hrvata su se pojačale krajem 1992, što je dovelo do Bošnjačko-hrvatskog sukoba koji je eskalirao početkom 1993. Rat u Bosni i Hercegovini je okarakterisan teškim borbama, neselektivnim granatiranjem gradova i naselja, etničkim čišćenjem i sistematskim silovanjem, koje su uglavnom počinile srpske snage, a u manjem omjeru hrvatske i bošnjačke.
Srbi, iako sprva vojno superiorniji zbog oružja i resursa koje su imali od JNA, eventualno su izgubili momentum jer su Bošnjaci i Hrvati ušli u savez protiv Republike Srpske 1994. godine praveći Federaciju Bosne i Hercegovine nakon Vašingtonskog sporazuma. Iako je postojao embargo na oružje od strane UN-a prema Bošnjacima, nakon genocida u Srebrenici i masakra na Markalama, NATO je 1995. intervenisao operacijom "Namjerna sila" ciljajući položaje Vojske RS-a, što se ispostavilo važnim za završetak rata. Rat je završio nakon potpisivanja Općeg okvirnog sporazuma za mir u Bosni i Hercegovini u Parizu 14. decembra 1995. Mirovni pregovori su održani u Daytonu i završeni 21. novembra 1995.
Početkom 2008, Haški tribunal je osudio 45 Srba, 12 Hrvata i četiri Bošnjaka za ratne zločine tokom rata u Bosni i Hercegovini. Najnoviji izvještaji procjenjuju da je oko 100.000 ljudi poginulo tokom rata. Preko 2,2 miliona ljudi je raseljeno, čineći rat najrazornijim konfliktom u Evropi nakon završetka Drugog svjetskog rata. Osim toga, procijenjeno je da je 12.000–50.000 žena silovano, uglavnom od strane srpskih snaga gdje su žrtve uglavnom bile žene bošnjačke nacionalnosti.
Raspad Jugoslavije
mini|200px|Grafički prikaz raspada [[SFRJ od 1991. do 2008. godine; Legenda: Rat u Bosni i Hercegovini je usko vezan sa raspadom Jugoslavije. Jugoslavenska kriza počinje slabljenjem dotadašnje komunističke vlasti, a što se može okarakterisati kao dio općih promjena koje su uslijedile završetkom Hladnog rata u svijetu. U slučaju Jugoslavije, komunizam je sve više gubio ideološku snagu pred najezdom nacionalističkih i separatističkih ideologija krajem 1988. i početkom 1989. godine, naročito u Srbiji i Hrvatskoj, potom u Bosni i Hercegovini, te u manjoj mjeri i u Sloveniji.
Ovaj proces je također proporcionalan sa dolaskom Slobodana Miloševića na vlast u Srbiji, koji je svoj put započeo odazivajući se na buđenje iste nacionalističke ideologije, te postavljajući se kao vođa Srba na Kosovu 1989. godine. Osnovni cilj Miloševićeve politike je bilo osvajanje vlasti i dominacije nad jugoslovenskom federacijom. Da bi ostvario svoj cilj, Milošević je iscenirao nekoliko procesa, koji su doveli do preuzimanju vlasti prije svega u Vojvodini i Crnoj Gori, postavljajući na vlast garnituru političara koji su odgovarali njegovoj viziji buduće Jugoslavije. Ta vizija se zasnivala na dominaciji Srbije kao najmnogoljudnije republike u SFRJ, te Miloševiću kao vođi Srbije. Kriza Jugoslavije se pogoršava nakon što Milošević manipuliše proces, koji je doveo do obaranja vlasti Kosovskih Albanaca na Kosovu, nakon čega konsolidira kontrolu nad gotovo pola Jugoslavije. Ovakav odnos snaga dovodi do reakcije drugih republika, a prevenstveno Slovenije.
Na 14. kongresu Saveza komunista Jugoslavije 20. januara 1990. godine Milošević je po prvi put upotrebio svoju dominaciju za obstrukciju mnogih Ustavnih amandmana, koje su slovenski predstavnici u saveznom parlamentu pokušali da sprovedu, kako bi se ponovo uspostavio balans u snagama između saveznih republika. Kongres se završava debaklom i napuštanjem delegata iz Slovenije i Hrvatske, što se može okarakterisati i kao početak raspada Jugoslavije.
Produbljenje krize omogućava nacionalističkim opcijama da dođu do vlasti, među kojima najviše dolazi do izražaja Franjo Tuđman u Hrvatskoj, koji se javlja kao pandan Miloševićevoj nacionalističkoj politici. Slovenija i Hrvatska nedugo potom započinju proces osamostaljivanja i proglašavanja nezavisnosti, koji vode u oružane sukobe. Ovo je pogotovo slučaj sa Hrvatskom, koja je u to vrijeme imala izraženu srpsku manjinu, kako u provinciji (sjeverna Dalmacija i područje oko Knina, Lika, Kordun, Banija), tako i u velikim gradovima (Zagreb, Rijeka, Split, Osijek, Zadar, Vukovar).
Situacija u Bosni i Hercegoviniu
mini|desno|Etnička kompozicija stanovništva u BiH 1991. Popis stanovništva na dan 31. marta 1991. godine za BiH navodi ukupno 4.377.033 stanovnika. 1 ''Pri popisu stanovništva 1991. godine nije postojala mogućnost izjašnjavanja kao Bošnjak.''
2 Pod kategoriju ostali su navedeni sljedeći narodi i narodnosti: Crnogorci, Makedonci, Slovenci, Albanci, Česi, Italijani, Židovi, Mađari, Nijemci, Poljaci, Romi, Rumuni, Rusi, Rusini, Slovaci, Turci, Ukrajinci, te ostali sa nepoznatim, regionalnim i neizjavljenom nacionalnom pripadnošću.
Po popisu stanovništva 1991. godine Muslimani su bili većina u 45 općina (u 13 relativna, u 31 apsolutna), Srbi u 34 općina (5 relativna, 29 apsolutna), a Hrvati su bili većina u 20 općina (6 relativna, 14 apsolutna).
Na prvim slobodnim demokratskim skupštinskim izborima 18. novembra 1990. godine pobijedila je koalicija tri najveće nacionalne stranke u zemlji sastavljena od Stranke demokratske akcije (SDA), Srpske demokratske stranke (SDS) i Hrvatske demokratske zajednice BiH (HDZ BiH).
1Pod kategoriju ostali su navedeni sljedeći narodi i narodnosti: Crnogorci, Makedonci, Slovenci, Albanci, Česi, Italijani, Židovi, Mađari, Nijemci, Poljaci, Romi, Rumuni, Rusi, Rusini, Slovaci, Turci, Ukrajinci, te ostali sa nepoznatim, regionalnim i neizjavljenom nacionalnom pripadnošću.
Nacionalne stranke su, bez obzira na povremena prepucavanja i uzajamne optužbe oko metoda agitacije (npr. nerijetko vezanje zelene zastave SDA i hrvatske šahovnice) i bojazan da se ne napravi politički savez Bošnjaka i Hrvata protiv Srba, ipak su uspostavile prećutni savez. Iako su se programski i politički međusobno razlikovale, osnovni razlog koji ih je povezivao i stvarao idilu harmonije i tolerancije bio je antikomunizam, odnosno zajednička želja da dotadašnjoj socijalističkoj vlasti u zemlji dođe kraj.
Stranke su podijelile vlast po nacionalnom ključu, tako da je za predsjednika Predsjedništva Republike BiH izabran Bošnjak, prvobitno Fikret Abdić, koji je mjesto ustupio Aliji Izetbegoviću. Za predsjednika Skupštine izabran je Srbin Momčilo Krajišnik, a za predsjednika Vlade Hrvat Jure Pelivan. Sporazum o podjeli vlasti funkcionirao je za vrijeme izborne utrke, u pobjedi na izborima, te u podjeli funkcija, čime je ustvari i okončan.
Završetak raspada SFRJ, započet slovenskim proglašenjem nezavisnosti i kratkotrajnim ratom protiv JNA, nastavio se intenziviranjem napora Hrvatske na sticanju nezavisnosti. U Hrvatskoj su u ljeto 1991. godine intenzivirani ratni sukobi između JNA i Hrvatske vojske (tada republičkog Ministarstva unutarnjih poslova (MUPH) i jedinica Zbora narodne garde (ZNG). JNA je koristila teritorije BiH kao odskočnu dasku za vojne operacije i pomaganje pobune dijela srpskog stanovništva u Hrvatskoj, a sve komunikacije prema pobunjenim Srbima u Krajini i zapadnoj Slavoniji išle su preko teritorija BiH. Nakon isteka tromjesečnog moratorija na proglašenje nezavisnosti, sklopljenog uz posredovanje predstavnika Evropske zajednice na Brionima u julu 1991. godine, JNA proglašava djelomičnu mobilizaciju 3. oktobra 1991. godine, a Hrvatska 8. oktobra 1991. godine proglašava prekid svih veza s ostatkom SFRJ.
Skupština BiH je, reagirajući na slijed događaja, 15. oktobra 1991. godine donijela Akt o reafirmaciji suverenosti Republike Bosne i Hercegovine. Tim činom odlučeno je da se povuku predstavnici BiH iz rada saveznih organa dok se ne postigne dogovor između svih republika koje sačinjavaju Jugoslaviju. Na to su pristali predstavnici SDA i HDZ, dok su predstavnici SDS-a odbili djelovati po donesenom aktu.
Na razini Predsjedništva i Vlade BiH donesena je odluka prema kojoj se regruti i rezervni sastav neće slati u JNA. Ujedno, mobilizirani su rezervni odredi MUP-a BiH i upućeni prema Bosanskoj Gradiški i Bosanskoj Kostajnici da bi spriječili eventualne sukobe i napade na Hrvatsku iz BiH. Ipak, nisu uspjeli u svom zadatku, jer su ih zaustavile srpske paravojne formacije.
SDS je 9. januara 1992. autonomne oblasti formalno proglasio Srpskom Republikom Bosnom i Hercegovinom (kasnije preimenovanom u Republiku Srpsku) prije nego što je Skupština BiH 25. januara 1992. uopće donijela odluku da se održi referendum o nezavisnosti. Potom je uslijedilo proglašenje Hrvatske zajednice Središnje Bosne 27. januara 1992. U srpskom slučaju, stvaranje autonomnih oblasti je bilo prenošenje recepta pobune iz Hrvatske na bosanskohercegovački teritorij. U dijelovima zemlje gdje je osvojio većinu glasova, a time i mandat, SDS je postojeći državno-upravni aparat podredio svojim ciljevima i te općine služile su mu kao baza za daljnje ratne pripreme. Tamo gdje nije osvojio većinu, SDS je počeo planirati stvaranje srpskih općina, što je odgovaralo njihovoj viziji nacionalne podjele, u kojem bi bile stvorene posebne institucije samo za Srbe.
Iznenađenje je bilo stvaranje hrvatskih zajednica, koje su podsjećale na srpske autonomne oblasti. Obje vrste ekskluzivno nacionalnih teritorijalno upravnih jedinica nastajale su na područjima gdje su nacionalne stranke osvojile većinu, a time i vlast, pa nije bilo stvarne potrebe za utemeljivanjem dodatnog upravnog aparata uz već postojeći, koji je bio pod njihovim nadzorom. Stvaranje takvih oblasti i zajednica objašnjavalo se brigom za zaštitu naroda. Budući da ustavna prava Srba i Hrvata u Republici Bosni i Hercegovini nisu bila ugrožavana, a njihovo učešće u državnoj vlasti bilo je proporcionalno, stvaranje nacionalnih zajednica bilo je antiustavni pokušaj podjele države i pripajanja teritorija susjednim državama po planovima i kartama političkog vodstva Srbije i Hrvatske. Sami akti obrazloženi su organiziranjem pojedinog naroda, samoupravom usljed nesposobnosti i neusaglašenosti centralnog aparata, kao i samoodbranom usljed neefikasnosti republičkog MUP-a, te raspadom Teritorijalne odbrane Bosne i Hercegovine i osnivanjem niza paravojnih jedinica po nacionalnoj osnovi (Patriotska liga, Hrvatsko vijeće odbrane, te niza srpskih dobrovoljačkih jedinica, koje su potpomagane od JNA i dobrovoljačkih jedinica s teritorije Srbije). Samim tim činom bile su jasne poruke vodećih političara koji su govorili o jedinstvu i nedjeljivosti BiH, a radili na podjeli BiH stvaranjem nezavisne vlasti, posebne policije, uprave, vojske, komunikacijskog i monetarnog sistema.
Odgovor na neustavno stvaranje novih teritorijalno političkih jedinica u Republici BiH bio je pokušaj državnih organa da se po svaku cijenu očuva mir. Političke stranke SDS i HDZ su, uz SDA, izbornim rezultatima stekle legalitet, uz pretpostavljeni legitimitet da učestvuju u republičkoj vlasti. Uz lojalne građane, postojale su i struje koje su intenzivno radile na razbijanju zemlje. U situaciji neproglašene vojne okupacije, otvorene pripreme za odbranu bile su izrazito otežane i ometane. Uz očevidno razbijačku politiku SDS-a, uloga trećeg partnera u vlasti, HDZ-a, bila je ambivalentna. Dok je dio HDZ-a BiH (uvjetno nazvan bosanskim) radio na stabilizaciji stanja u državi (izjašnjavanje na Referendumu o nezavisnosti zemlje, sudjelovanje u odbrambenim naporima), drugi dio (uvjetno nazvan hercegovački) je povlačio poteze koji su pridonosili destabilizaciji države (stvaranje hrvatskih zajednica, pregovaranje s ekstremnim krilom SDS-a, čiji su vrhunac sastanci Boban-Karadžić u Grazu). U takvoj situaciji, s otvorenim protivnikom i nestabilnim saveznikom, inzistiranje SDA na očuvanju mira po svaku cijenu pokazuje se kao logičan izbor. Naknadni pregled aktivnosti državnih predstavnika ukazuje da se razdoblje prije rata iskoristilo za brojne međunarodne kontakte i traženje pomoći. S pravom se može ustvrditi kako je glavni strategijski cilj bilo dobijanje međunarodnog priznanja, nakon ispunjenja postavljenih uvjeta za priznanje od strane Evropske zajednice. Da BiH nije stekla međunarodno priznanje prije rata, upitno je da li bi to pravo, s obzirom na intenzitet agresije, uspjela ostvariti tokom rata.
Počeci rata
Rast napetosti u Republici BiH doveo je do masovnog ličnog naoružavanja i porasta broja incidenata. Prema podacima republičkog MUP-a iz juna 1991. godine, 92.500 Bošnjaka prijavilo je 110.400 komada oružja, 131.900 Srba prijavilo je 157.200 komada oružja, a 43.000 Hrvata je prijavilo 51.800 komada oružja. Smatra se da je stvarni broj oružja u posjedu građana bio gotovo triput veći.
Prvi znak rata u BiH bilo je uništenje sela Ravno, u istočnoj Hercegovini, nastanjenog Hrvatima, u srpskom okruženju, u novembru 1991. godine. Selo je napadnuto u djelovanju JNA u agresiji prema Hrvatskoj u akciji u smjeru Dubrovnika. Nakon uništenja sela, uslijed političke neorganiziranosti bosanskohercegovačkih političara, kao i vojne nespremnosti i neorganiziranosti, dolazilo je do nekorektnih izjava pojedinih političara, koje su unosile razdor i nesporazume u političkom vrhu. Propagadnim djelovanjem JNA, mogle su se čuti izjave pojedinih novinara da selo Ravno uopće nije u BiH. Selo je uništeno u ratnim operacijama JNA i crnogorskih rezervista radi osvajanja Dubrovnika. Na primjeru Ravnog, pokazala se nemogućnost republičkog rukovodstva da spriječi korištenje teritorija BiH od strane JNA kao poligona za napad na Hrvatsku.
Sve veći broj incidenata, dolazak jedinica JNA koje su se povukle iz Hrvatske i Slovenije, crnogorskih i srpskih rezervista, doveli su do toga da je republičko vodstvo mobiliziralo dio rezervnog sastava republičkog MUP-a, jedinog oružanog sastava koji je zadržan pod nadzorom republičkih vlasti. Uz mobilizaciju rezervnog sastava MUP-a i JNA je počeo provoditi mobilizaciju, iako je republičko Predsjedništvo preporučilo neodazivanje na te pozive. Na pozive JNA odazivali su se uglavnom Srbi, dok su Bošnjaci i Hrvati odlazili u rezervni sastav MUP-a. Da bi se održao red, čak su, u dogovoru sa zapovjednikom Sarajevske vojne oblasti, generalom Milutinom Kukanjcem, uspostavljene mješovite patrole MUP-a BiH i JNA, bez većih rezultata. Iako je zapovjedništvo nad bosanskohercegovačkom TO-om spadalo u nadležnost republičkih vlasti, JNA je akcijom izmještanja oružja TO-a pod svoj nadzor razoružao tu formaciju. Ujedno, veliki broj kadrova TO-a, kao i zapovjednik general Vukosavljević bili su Srbi, što je dodatno otežavalo pristup mobilizacijskim spiskovima. Oduzimanje oružja Teritorijalne odbrane od strane JNA nije išlo jednostavno i bez otpora. U općinama sa većinskim hrvatskim i bošnjačkim stanovništvom, općinske su vlasti uspješno odbile predavanje oružja JNA i opkoljavanjem i zauzimanjem skladišta opreme JNA, došle do neznatnih zaliha oružja i materijalno tehničkih sredstava. Politički sukobi između HDZ BiH i SDA u tim općinama započeti su načinom podjele plijena, te organizacijom blokade manjih skladišta u središnjoj Bosni.
Antiratni protesti
mini|desno|300px|Građanski protesti protiv rata na ulicama Sarajeva 1992. godine.
Početkom 1992. godine u Sarajevu i širom BiH se javljaju antiratni protesti.
Referendum 1992.
Referendum o nezavisnosti BiH proveden je 29. februara i 1. marta 1992., na kojem je 64 do 67% od biračkog tijela izašlo na glasanje, a gotovo 98% je glasalo za nezavisnost. Kao odgovor na Referendum, srpske paravojne jedinice su podigle u razdoblju od 1. do 5. marta barikade u Sarajevu i u drugim bosanskohercegovačkim gradovima (Bosanski Šamac, Derventa, Odžak), među kojima se izdvaja Bosanski Brod, oko kojeg su se razbuktale oružane borbe. U Bosanskom Brodu pripadnici srpske paravojne jedinice su nakon Referenduma (1. mart 1992.) podigli barikadu, koju su polahko pomicali prema mostu na Savi. Nakon dva dana, 3. marta 1992., blokirali su most praznom cisternom. Na policijsku patrolu koja je pokušala ukloniti barikadu otvorena je paljba, a policajci su na nju uzvratili i uspjeli ukloniti barikadu, nakon čega se sukob razbuktao da bi se s manjim ili većim intenzitetom (razmjenjivanje pješačke i topničke paljbe) nastavio do službenog početka rata.
Tokom marta rukovodstvo SDS-a završava pripreme za početak rata. Dovršava se formiranje "srpskih opština", kao paralelnih organa vlasti, tamo gdje SDS nije pobijedio na izborima, i vrše se pripreme za izdvajanje srpskih kadrova iz republičkog MUP-a koji su trebali činiti srpski MUP. Potkraj marta bilježe se mjestimična puškaranja (23. marta u Goraždu; 29. marta u Kupresu, Mostaru i Derventi), da bi se sukobi od početka aprila 1992. proširili cijelom Bosnom i Hercegovinom:
Kao što je vidljivo iz djelomične hronologije događaja u prvoj polovini aprila 1992., ratni sukobi u Bosni i Hercegovini počeli su i prije službenog početka rata, 6. aprila 1992. godine, kad je napadnuto Sarajevo. S obzirom da je još u novembru 1991. godine napadnuto i uništeno selo Ravno u istočnoj Hercegovini u operaciji odmazde JNA, to bi se moglo smatrati predpočetkom rata. Borbe u Bosanskoj Posavini, koje su se razbuktale u martu 1992. godine, također predstavljaju "rat prije rata". Ali, kao primjer metodologije djelovanja JNA i srpskih paravojnih jedinica može se uzeti Bijeljina, u kojoj su borbe trajale od 1. do 4. aprila 1992. godine. Paravojna jedinica Arkanove Srpske garde počela je napad na grad, gdje im se suprotstavila manja grupa pripadnika Patriotske lige. Oni su uspjeli slomiti otpor i počeli su s masovnim egzekucijama, koje nisu bile manifestacija "ratnog ludila", nego sistematično uklanjanje viđenijih ljudi, kao i bošnjačkog stanovništva. Operacija u Bijeljini imala je dvostruki zadatak.
Prvo: Bijeljina je komunikacijski značajna, jer je ona sjecište dvaju krakova kojima su počeli srpski napadi na BiH - sjevernobosanskog (posavskog) i istočnobosanskog (drinskog) pravca. Ovladavanje Bijeljinom, središnjim gradom Semberije, omogućilo je potpunu kontrolu tog kraja, osiguranje zaleđa prema Srbiji, a time i logističku podršku. Kontrolom Semberije osigurao se nadzor nad donjim tokom rijeke Save i ušćem Drine u Savu.
Drugo: Brutalnost kojom je izvršen napad, njegova medijska pokrivenost, paradna dotjeranost i pokazna opremljenost Arkanovih Tigrova ponajprije su imali funkciju zastrašivanja bosanskohercegovačkog stanovništva. Napad je izvršen uoči Bajrama, kao još jedan simbolični čin. Bijeljina je bila generalna proba prije početka otvorenog sukoba. U zauzeću Bijeljine vidljiv je obrazac kasnijeg djelovanja JNA i srpskih paravojnih jedinica.
Taj obrazac u praksi se manifestirao koncentracijom nadmoćnih snaga, uz podršku oklopno-mehaniziranih jedinica i artiljerije. Grad predviđen za zauzimanje bio bi okružen i prometne komunikacije stavljene pod kontrolu. Putem sredstava javnog informiranja lokalno stanovništvo je pozivano na nepružanje otpora, najčešće korištenjem sintagmi o "Jugoslaviji" i "bratstvu i jedinstvu". U slučaju slabijeg otpora, osvajanje grada preuzimale su na sebe pješadijske jedinice koje je karakterizirala brutalnost prema zarobljenicima i civilnom stanovništvu. Uz likvidaciju predstavnika legalnih vlasti i uglednijih građana počinjalo se sa etničkim čišćenjem, a paravojne jedinice su kao nagradu sticale pravo na pljačku. Ako bi došlo do jačeg otpora (koji su u praksi najčešće pružale lokalne snage naoružane ličnim naoružanjem), pješadija bi stala i pozvala artiljeriju da "omekša otpor". Uopće, srpske snage uglavnom su izbjegavale direktnu borbu i koristile su se neselektivno artiljerijom gdje god je to bilo moguće. Takav način upotrebe artiljerije srpski general Mladić je kasnije u opsadi Sarajeva definirao kao "razvlačenje pameti".
Sarajevo
desno|mini|200px|Srpske ratne ambicije desno|mini|200px|Sarajevo Cilj JNA bio je ovladati glavnim gradom i zauzeti sve državne institucije. Srpske paravojne formacije su se pridružile JNA u sprovođenju plana. Počele su dizati barikade u gradu, s namjerom da ga presijeku napola. Istovremeno, u gradu su počeli djelovati brojni snajperisti, s namjerom sijanja panike i paralize života. Patriotska liga je odgovorila podizanjem kontrabarikada i razbijanjem srpskih barikada, te je tako uspjela očistiti jezgro grada i uspostaviti unutrašnje komunikacije. Kako je JNA djelimično izašla na ranije pripremljene položaje u okolini grada, počela su neselektivna djelovanja artiljerijskim oruđima po samom gradu. Sefer Halilović, zapovjednik Glavnog štaba Armije RBiH, je u augustu 1992. procijenio da se u srpskoj opsadi Sarajeva na okolnim brdima nalazi 450 artiljerijskih oruđa svih mogućih kalibara, sa oko 120 tenkova, 200 oklopnih transportera i masa protivavionskih topova.
Jedinice JNA su 2. maja 1992. godine u prodoru pokušale zauzeti centar grada i zgradu Predsjedništva RBiH, ali su u žestokom okršaju odbačene. Tog dana, dolazi do zarobljavanja predsjednika Izetbegovića na sarajevskom aerodromu. Istog poslijepodneva odbrambene snage BiH opkoljavaju kasarnu JNA u centru grada. TVSA uspostavlja vezu sa Izetbegovićem u kojem predsjednik poručuje međunarodnoj javnosti da je talac srpskih snaga. Članovi Predsjedništva RBiH (Ejup Ganić i Stjepan Kljujić) pokušavaju animirati svjetsku javnost na otmicu predsjednika. Nakon pregovora bosanske i srpske strane uz posredstvo UNPROFOR-a dogovorena je razmjena Izetbegovića za generala 2. vojne oblasti, Milutina Kukanjca uz slobodan izlazak JNA sa kompletnim naoružanjem. Prilikom izlaska kolona je napadnuta i presječena u Dobrovoljačkoj ulici i tom prilikom ubijen i ranjen veći broj vojnika dok su ostali zarobljeni.
Za vrijeme Izetbegovićevog zatočeništva, došlo je do pokušaja preuzimanja vlasti od Fikreta Abdića, tada člana Predsjedništva RBiH. Abdić je onemogućen u svom naumu, nakon čega se on povlači u Cazinsku krajinu.
Linije fronta oko Sarajeva uspostavljaju se u aprilu i maju, da bi se ustalile i uglavnom ostale nepromijenjene (unutrašnji prsten opsade) do kraja rata.