cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Secesijska arhitektura u Bosni i Hercegovini
Sakralni objekti
Vjerski objekti izgrađeni u periodu 1900-1918. nisu rađeni u duhu secesijske umjetnosti. Svi ovi objekti izgrađeni su u duhu historicizma u skladu sa ustaljenim pravilima primjene historijskih stilova i njihovih semantičkih značenja. Secesijski oblici javljaju se na nekoliko vjerskih objekata kao detalji: na zvoniku crkve svetog Ilije u Zenici, iznad portala župne crkve u Bugojnu i crkvi ženskog samostana u Čardaku kod Modriče.
Ostali objekti
Secesijska obilježja poprimaju i industrijski objekti, banke i pošte:
Dekorativni oblici
Razvoj secesijske arhitekture obilježen je dominacije dekorativnog shvatanja. U Bosni i Hercegovini arhitekte su se oslanjale na bečke uzore, a Wagnerova arhitektura je najviše interpretirana. Najtipičniji oblici dekoracije su: biomorfne stilizacije, floralni ornamenti, ritmizirane linije, nabujale vitice, polipi, glava Meduze sa zmijama.
Horizontalno tekući dekorativni motiv, često je primjenjivan i u različitim rješenjima.
Floralni motiv je najčešće na portalima i to na dijelovima od kovanog željeza. Motiv cvijeta javlja se na zidnoj ravni (kultivirani malter). Prisutni su cvjetovi: perunike, orhideje, ljubičice, a ponajviše blještavog suncokreta i kestena.
Maskeron, u vidu glave žene sa obiljem traka i vitica koje se spuštaju niz međuprozorske stupce, ponekad je dominantan motiv na pročelju, ali i u zoni atike.
Rokoko vjenčići i girlande, u Beču kao izraz mjesta, u Sarajevu su se često koristili. Najčešće kiparske teme su atlanti koji podupiru doksat ili piramidalna kompozicija u zoni atike koja naglašava ugao građevine.
Popis stanovništva u Hrvatskoj 2011 (Polača)
'''Popis stanovništva u Hrvatskoj 2011. godine''' proveden je od 1. do 28. aprila 2011, prema stanju na dan 31. marta. Popis je proveden na temelju ''Zakona o Popisu stanovništva, kućanstava i stanova u Republici Hrvatskoj 2011. godine'' (Narodne novine, broj 92/10). Općina Polača je po Popisu stanovništva 2011. godine na površini od 28 km2 imala 1.468 stanovnika, što predstavlja 0,86% od ukupnog broja stanovnika Zadarske županije, odnosno 0,03% od ukupnog broja stanovnika Hrvatske. Gustoća naseljenosti u Polači je 52 stanovnika/km2.
Reuben Gabriel
Reuben Shalu Gabriel je nigerijski nogometaš koji trenutno igra za belgjski Waasland-Beveren. Igra na poziciji defanzivnog veznog nogometaša. Karijeru je započeo 2007. godine u Kaduna Unitedu. Najveći uspjeh u dresu Nigerije ostvario je 2014. godine učešćem na Svjetskom prvenstvu.
Reprezentacija
Reuben Gabriel je za Nigeriju debitovao 3. marta 2010. godine protiv DR Konga.
Kup evropskih šampiona 1955/1956.
Kup evropskih šampiona 1955/56. je bila prva sezone Evropskog nogometnog kupa pod pokroviteljstvom UEFA-e. Turnir je osvojio Real Madrid, koji je pobedio Reims rezultatom 4-3 u finalu na Parku Prinčeva u Parizu 13. juna 1956.
Druge utakmice
Partizan pobjednik sveukupnim rezultatom 8–5.
Hibernian pobjednik sveukupnim rezultatom 5–1.
Djurgården pobjednik sveukupnim rezultatom 4–1.
Vörös Lobogó won 10–4 on aggregate.
Stade Reims pobjednik sveukupnim rezultatom 4–2.
Rapid Beč pobjednik sveukupnim rezultatom 6–2.
Milan pobjednik sveukupnim rezultatom 7–5.
Hibernian pobjednik sveukupnim rezultatom 4–1.
Stade Reims pobjednik sveukupnim rezultatom 8–6.
Real Madrid pobjednik sveukupnim rezultatom 4–3.
Milan pobjednik sveukupnim rezultatom 8–3.
Stade Reims pobjednik sveukupnim rezultatom 3–0.
Real Madrid pobjednik sveukupnim rezultatom 5–4.
Tuhobić
Tuhobić je naseljeno mjesto u općini Kalinovik, Bosna i Hercegovina.
Čašica (botanika)
thumb|upright=1.4|Dijagram dijela zrelog cvijeta U ovom primjeru, ocvijeće (periant) podijeljeno je na čašicu (lapove ili čašične listiće) i [[krunica (botanika)|krunicu (latice)]]thumb|Tetramerni cvijet [[Ludwigia octovalvis sa čašicom i krunicom]] thumb|right|Nakon cvjetanja, čašični listići (lapovi) [[Hibiscus sabdariffa šire se u jestivi dodatni plod.]] thumb|right|Kod mnogih cvjetova u porodici [[Fabaceae, čašična cijev je obložena čašičnim listovima]] Cvijetna čašica (lat. sepalum, od sep-, prema grčkom skepē = oviti, omotati i -alum od latinskog petalum, "petal", pod uticajem francuske riječi pétale - "petal") je dio cvijeta angiospermi (cvjetnica). Obično zeleni čašični listići tipski funkcioniraju u zaštiti unutrašnjih dijelova cvijeta u pupoljku, a često, nakon cvjetanja, podržavaju krunične listiće (latice). Svi čašični lisići ili lapovi zovu se čašica ili kaliks (grč. κάλυξ - kalyx = pupoljak).
Nakon cvjetanja, većina biljaka nema više koristi u čašice koja ostaje kao greben ožiljka ili postaje zakržljala. Neke biljke zadržavaju trnasti kaliks, osušen ili živ, kao zaštitu za plod ili sjemenke. Primjeri uključuju vrste roda Acaena, neka od Solanaceae (naprimjer Tomatillo, Physalis philadelphica ) i plivajuću vodenu biljku Trapa natans. U nekih vrsta čašica ne samo da i dalje postoji nakon cvjetanja, već, umjesto odumiranja, počinje aktivno rasti sve dok se ne formira mjehur poput obloge oko ploda. Ovo je efikasna zaštita protiv nekih vrsta ptica i insekata, naprimjer kod hibiskusa Hibiscus trionum i kapastog ogrozda.
Morfološki, i čašica i krunica su preobrazbe listova. Čašica (čašični listovi) krunica (latice) su vanjski sterilni cvjetni omotači, koji zajedno čine ocvijeće ili periant.
Broj čašičnih listova u cvijetu je njihova brojnost ili meroznost. To je indikativni pokazatelj za klasifikaciju biljaka. Meroznost cvijeta eudikotiledona je obično četiri ili pet, a kod monokotiledona ili palaeodikotiledona tri ili više od tri.
Drtija
mini|280px|Drtija, rimokatolička crkva "Marija Kraljica angelov" Drtija je naseljeno mjesto u sastavu općine Moravče, regija Srednja Slovenija, Slovenija.
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Sloveniji nalazila se u sastavu stare općine Domžale.
Čašica (botanika)
Primjeri cvjetova s veoma smanjenim periantom susreće se kod trava.
Drtija
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2011. godine, Drtija je imala 198 stanovnika.
Napomena: ''Povećano za naselja Kovačija i Kuga koja su ukinuta. U 1952. povećano za naselja Belnek, Brinje, Gmajnica, Gorica, Laze, Podbrdo, Straža (danas Straža pri Moravčah), Štebalija i Štorovje koja su ukinuta. U 1985. smanjeno za dio naselja koji je proglašen za novo samostalno naselje Straža pri Moravčah.''
Genska terapija
mini|300px|Genska terapija [[in vivo i ex vivo]] 300px|thumb|desno|Jedan od modela genske terapije ex vivo a – biopsija stem ćelija b – aplikacija retrovirusnog vektora za transfer normalnog gena c – rekombinantna DNK sa transferiranim normalnim genom d – inkorporiranje genetički transformiranih ćelija (Prema: Mader, [[2000.) ]] Genska terapija obuhvata niz in vivo, ex vivo i in vitro metoda i postupaka za prekomponiranje postojećih i unošenje funkcionalnih kopija gena, koji zamjenjuju ili nadopunjuju (ne)aktivnost alelnih varijanti koje su odgovorne za mnoge bolesti.
Već općepoznati nazivi kao što su: genetičko inženjerstvo, genska manipulacija, gensko kloniranje, tehnologija rekombinantne DNK, DNK kloniranje, genetička modifikacija, molekulsko kloniranje, gensko inženjerstvo, pa i “nova genetika”, opisuju istoznačne pojmove u oblasti biotehnologije na bazi genetičkog inženjerstva. Svi se odnose na istovjetan proces: svrsishodni prijenos ciljanih djelića i molekula DNK iz jednog organizma u samoreplicirajuće genetičke strukture drugog, tj. transgenezu. Takvi transgeni dijelovi DNK se kasnije mogu u potrebnoj količini kopija propagirati u “stranoj ćeliji domaćinu”. Pored genetičkog inženjerstva na molekulskoj razini, već su odavno u primjeni i manipulacije većim kompleksima genetičkog materijala – hromosomima i kompletnim genomima (označene kao hromosomsko i genomsko inženjerstvo).
Vektori unosa gena u genskoj terapiji
Vektori u genskoj terapiji mogu biti virusnog i nevirusnog porijekla. Najčešći i najprikladniji virusni vektori su retrovirusi, adenovirusi, adeno–asocirani i herpes virusi, a od neviralnih – liposomi, lipopleksi i "gola" DNK. Liposomi su mikroskopski sitni mjehurići koji nastaju spontano kada se lipoproteini rasprše u tečnosti. U lipidne micele se mogu inkapsulirati molekule DNK (gen), a lipopleksi su mnogo razvijenije – virusolike stukture. Direktna upotreba "gole" DNK primjenjuje se samo u nekim slučajevima, jer je nedovoljno učinkovita. Mikroinjektiranje, biolistika, elektroporacija i infuzija su novije tehnike genske terapije, koje nadopunjuju ili mijenjaju primjenu pomenutih nevirusnih vektora. Direktno ubrizgavanje DNK u tkivo primaoca obavlja se putem posebnih igala. Drugi metod takve procedure je tehnika specifičnog bombardovanja mikroprojektilima (biolistika). Vrlo mali dijelovi (4 μm) načinjeni od zlata ili volframa se oblože (inkapsuliraju) molekulama DNK i posebnim pištoljem (uz veliku početnu brzinu) "upucavaju" u ćelije ili tkiva. Metalne partikule (mikroprojektili) prodiru kroz ćelijski zid i membranu i ne oštećuju ih, a pri tom nastaju pore koje su dovoljnih dimenzija za ulazak strane DNK u unutrašnjost ciljane ćelije. Ovim putem se uspješno mijenjaju više biljke, alge, gljive i prokarioti, uključujući i promjenu hloroplasta i mitohondrija. Ovaj metod intervencije in vivo obećava nove mogućnosti primjene i u genskoj terapiji.
Elektroporacija se uspješno koristi kod mijenjanja mikroorganizama i biljaka, a sastoji se od toga da se silama električnog polja otvaraju pore na ćelijskoj membrani, kroz koje strana DNK može ući u citosol. Zatim se izmijenjene stanice podvrgavaju odabiru (na hranljivoj podlozi), gdje se dijele samo one koje su primile stranu DNK, dok ostale ugibaju. U aplikaciji ovog metoda najčešće se tretiraju protoplasti, kalus i zreli embrioni. Očekuje se da bi ova tehnika mogla biti uspješna i u specifičnim zahvatima genske terapije. Receptor–medijacijska endocitoza je relativno jednostavsn metod infuzijskog prijenosa, koji podrazumijeva da se DNK objedini sa ciljanom molekulom, koja se može vezati na površini posebnog ćelijskog primaoca. Taj kompleks zatim inducira endocitozu i unosi izmijenjenu ćeliju.
Strategija i modeli genske terapije
thumb|300px|Ilustracija strategije zamjene oštećenih gena.
Svaka identifikacija i karakterizacija genetičkih oštećenja otvara logično pitanje mogućnosti tretmana pogođenih pacijenata. Ako se oštećeni gen može transgeno zamijeniti funkcionalnom kopijom koja nema oštećenja, takva bolest se može uspješno spriječiti i liječiti. Taj pristup se označava kao genska terapija i jedan je od iznimno obećavajućih aspekata u primjeni genske tehnologije u medicini. Genska terapija obuhvata sve oblike sprečavanja i liječenja bolesti kod kojih se pacijentu unose normalni geni koji ispravljaju neispravnosti kod mutantnih gena – odgovornih za određene bolesti. Može se primijeniti raspoloživim in vivo ili ex vivo metodima. U toj oblasti postoje dva glavna moguća pristupa: Ovi pristupi u genskoj terapiji mogu da imaju razne etičke posljedice. Većina naučnika i doktora somatsku gensku terapiju smatra prihvatljivom u mjeri koja (u moralnom pogledu) nije problematičnija od primjene bilo kojeg klasičnog lijeka. Međutim, kada je riječ o genskoj terapiji u liniji germinativnih ćelija, ona je neprihvatljiva za većinu stručnjaka i šire javnosti i zbog rizika narušavanja evolucijske ravnoteže u genskom fondu populacije i ljudske vrste uopće.
Uspješnost odabranog protokola genske terapije uglavnom zavisi o ostvarenju nekoliko glavnih preduslova. U idealnim okolnostima, oštećeni gen bi bilo moguće zamijeniti funkcionalnom kopijom. Takva gensko–zamjenska terapija je jednaka rekombinaciji između oštećene i unesene kopije. Alternativa joj je primjena gensko–adicijske terapije, kojoj nisu potrebni uslovi srazmjerne zamjene genskih sekvenci, jer se funkcije unosnog gena samo pridružuju učincima oštećenog. Ovakav pristup je djelotvoran samo pod uslovom da oštećeni gen nije dominantan, jer u tom slučaju on kodira oštećeni protein koji prekriva svaki efekat unesenog recesivnog transgena. Terapija dominantnog gena se može izvesti upotrebom antisens iRNK (tako da reverzna kopija gena proizvodi antisens konfiguraciju iRNK). Komplikacije mogu nastati zbog ciljnih ćelija i tkiva. U nekim situacijama je moguće izdvojiti ćelije iz pacijenta i manipulirati njima van tijela, a zatim se oštećene ćelije pacijenta zamijene funkcionalno obnovljenim u ex vivo tretmanu. Ova metoda je pogodna za gensku terapiju bolesti krvnog sistema, ali ne i za liječenje solidnih tkiva, kao što su plućna, pankreasna, koštana i druga – gdje se primjenjuje metoda in vivo.
Genska terapija in vivo počiva na unošenju terapeutskih gena u organizam pacijenta putem mogućih prenosnih–sistema: virusa, kultura ćelija ili drugih sintetičkih vektora unesenog gena. Liposomi sa genima za kontrolu cistične fibroze se u ljudski organizam mogu unijeti sprej–tehnikom inhalacije (u nozdrve). Retrovirusi u koje su ugrađeni antikancerski geni su ubrizgani direktno u maligni tumor uz očekivanje kurativnih efekata. U tim pokušajima već su zabilježeni primjeri uspješnih intervencija. Također se očekuje da bi genska terapija in vivo mogla biti uspješna i u tretmanu hemofilije, dijabetesa, Parkinsonove bolesti ili AIDS–a. U slučaju hemofilije, u organizam pacijenta se unose regularne ćelije sa normalnim genom za proizvodnju koagulacijskih faktora. Takve ćelije se mugu ubrizgati i u organoide, tj. vještačke organe koji se usađujju u organizam pacijenta. Za liječenje Parkinsonove bolesti neophodne su ćelije koje proizvode dopamin u svrhu njihovog direktnog unosa u mozak. U novije vrijeme istražuju se mogućnosti direktnog mijenjanja oštećene DNK sekvence pacijenta sa nasljednom bolešću. Izbor metoda genskog prenosa ovisi o prirodi ciljanog tkiva i metoda primjene: posredstvom ćelija u kulturi (ex vivo) ili direktno u ćelije pacijenta (in vivo). U principu, nijedan od sistema genskog transfera nije idelan niti univerzalan, jer svaki od njih ima posebne mane i ograničenja.
Genska terapija ex vivo uključuje sve oblike genetičke transformacije molekula, ćelija ili organa u vantjelesnim uslovima i unošenja tako izmijenjenih proizvoda u organizam pacijenta. Još prije desetak godina (1993.) je potvrđena njena opravdanost i učinkovitost Široko i detaljno je opisivan primjer takvog liječenja kompleksne imunodeficijencije (SCID) kod jedne djevojčice (Cindy Cutshall). Ovakva genska terapija počiva na ideji da je moguće pacijenta snabdjeti nedostajućim genom ili zamjenom oštećenog. Pacijentovim leukocitima je u kulturi ex vivo, dodan gen za korekciju nedostajuće funkcije oštećenog gena, a zatim su ponovo vraćeni u njegov organizam. Zabilježeno je da tako uneseni gen (ADA) još uvijek funkcionira. Ovaj model genske terapije je primijenjen i u tretmanu AIDS–a, kancera, cistične fibroze, hiperholesterolemije i drugih bolesti. Iako u nekim slučajevima ćelije pacijenta nisu prihvatile adekvatan broj aktivnih manipuliranih gena, razvojem dostatne procedure, genska terapija ex vivo bi uskoro mogla spašavati živote miliona ljudi.
Ostali pristupi genske terapije ex vivo također se koriste imunološkim reakcijama za uništenje tumora. Jedna podrazumijeva prenos antisens gen faktora rasta IGF–1. Nakon in vivo reimplantacije transformiranih tumorskih ćelija sa ovim genom dolazi do indukcije imunog odgovora, koji vodi uništenju nemodificiranih tumora po još nedovoljno poznatoj etiologiji. Drugi pristup se zasniva na unosu stimulatora, tj. sekvenci koje su normalno zastupljene u genomu, a koje su obavezne za početak punog djelovanja T–limfocita.
Modeli i mogućnosti genske terapije raka i nedostatak imuniteta
Genska terapija kancera obuhvata mnoštvo različitih pristupa. Za razliku od genske terapije nasljednih poremećaja, koja nije imala bogatija iskustva, ovaj terapijski pristup u liječenju raka se sve češće primjenjuje, ali još uvijek najčešće na nivou eksperimentalnog liječenja. Najčešći primjeri raka koji se liječe genskom terapijom su tumori mozga, rak dojke, debelog crijeva, maligni melanomi, mijelogenska leukemija, neuroblastomi, mikrocelularni i nemikrocelularni rak pluća, rak jajnika te razni čvrsti tumori. Činjenica je da se genska terapija češće koristi kod liječenja raka, nego nekih drugih oboljenja. Ovo istovremeno svjedoči o njihovoj smrtnosti i ogromnim novčanim sredstvima koja se ulažu u istraživanju ovog medicinskog područja. Tome se pridružuje i relativno jednostaviji pristup u uništavanju ciljanih malignih stanica, vještački ili osposobljavanjem imunog sistema za samoodbranu organizma. U nekoliko najpoznatijih slučajeva primjene genske terapije ciljani su pojedinačni geni kao što su TP53. Augmentacijska terapija i djelovanje antisens KRAS gena se primjenjuje u nekim slučajevima mikrocelularnog raka pluća. U najvećem broju slučajeva, pristupa se ciljanom uništavanju ćelija raka, bez prethodnog poznavanja njegove molekularne etiologije. Strategija genske terapije raka se u principu paralelno razvija u dva glavna pravca.
Genska imunoterapija infektivnih oboljenja ima nešto drugačiji pristup u odnosu na onu kod liječenja raka. Zajedničko im je to da izazivaju specifični imuni odgovor, koji u slučaju infektivnih oboljenja, inhibira ćelijski ciklus infektivnog agensa, onemogućavajući tako širenje infekcije. Neki infektivni agensi su genetički stabilniji, dok se drugi brzo razvijaju u otporne sojeve i otežavaju opći pristup u liječenju. Jedan od najboljih primjera ovakvog infektivnog agensa je HIV–1, dobro poznati uzročnik AIDS–a koji ima visoku stopu mutacija i brzu evoluciju.
Genetička promjena limfocita u ex vivo genskoj terapiji raka, u jednom od svojih ishodišnih protokola, zasniva se na ciljanom uništavanju tumora stranim proteinom. Ovakva terapija se smatra vidom prilagodbene imunoterapije, budući da se gen za citokin – faktor nekroze tumora (TNF) unosi u tumor–filtrirajuće limfocite (TILs) i pospješuje njihovu antitumorsku efikasnost. TIL limfociti su, ustvari, normalno prisutni T–limfociti koji imaju sposobnost da prepoznaju i filtriraju tumorske depozite kao što su metastaze melanoma. T–ćelije proizvode TNF protein koji, ubrizgan u dovoljnim količinama u laboratorijskog miša, dovodi do uništavanja tumora. U čistom stanju, TNF je toksična materija, pa nakon direktnog ubrizgavanja u organizam čovjeka uzrokuje brojne negativne nuspojave. Zato se alternativno pristupa direktnoj primjeni TIL–ova u tumor kao svojevrsnih prenosilaca antitumorskog proteina). Cijela postavka zasniva se na tome da nakon ubrizgavanja izmijenjenih TIL–limfocita, koji nose gen za antitumorski protein, dolazi do uključivanja u rad lokalnih TIL–limfocita i proizvodnje antitumorskog proteina, te shodno tome i smanjenje tumora. Ipak, ispostavilo se da je efikasnost ove terapije dosta niska, a da ograničavajući faktori jesu (ne)uspješnost transformacije TIL–limfocita i down–regulacija primjene gena za antitumorski protein.
Prilagodbena imunoterapija genetičkom promjenom tumorskih ćelija je zasnovana na rezultatima laboratorijskih istraživanja genetički izmijenjenih tumorskih ćelija eksperimentalnih životinja. Dokazano je da izmijenjene ćelije sa unošenjem kodirajućeg gena za različite vrste citokina (interleukine, TNF, interferone itd.), ponovnim ubrizgavanjem u miša, otvaraju nove mogućnosti genske terapije. U svakom slučaju, genetički promijenjene ćelije tumora ili više ne rastu ili u početku rastu a zatim se raspadaju. Pored toga, presađivanje neizmijenjenih tumora dovodi do sistemskog imunog odgovora miševa na neizmijenjene tumore. Ovaj pristup je pokazao manju efikasnost kad se eksperimentiralo na većim i već nastalim tumorima. Ipak, mijenjanje strukture tumora i njihovo korištenje kao svojevrsnih antitumorskih vakcina (unošenja vlastitog imunog odgovora na posebne pojave tumore) i dalje je predmet intenzivnog istraživanja u liječenju raka. Uvođenje posebnih gena retrovirusnom izmjenom tumora (kao što su određeni HLA antigeni), također je usmjereno ka unošenju (indukciji) imunog odgovora na tumor. Retrovirus–posredovanim ubrizgavanjem gena za HLA–57 antigen u tumor kod osoba koji ne posjeduju  HLA–57 antigen, dovodi do unošenja imunog odgovora prema HLA–57 proteinu. Ciljani imuni odgovor onda biva usmjeren na tumor koji proizvodi strani antigen. Kasnije se stečeni imunitet može aktivirati u slučajevima kada se javlja ista vrsta tumora, čak i ako ne proizvodi strani antigen (HLA–57).
Adaptivna imunoterapija genetičkom izmjenom fibroblasta je razvijena na temelju iskustava da je otežana kultivacija tumorskih ćelija in vitro jedan od delikatnijih problema u ex vivo terapiji tumorskih oboljenja. U dugotrajnoj kulturi tumora opstaje manje od 50% ćelija. Kao zamjena za tumorske ćelije najčešće se koriste fibroblasti. Unošenjem gena za citokine IL–2 i IL–4 u genom fibroblasta kože stvara se osnova za klinička istraživanja raka dojke, kolorektalnog kancera, melanoma i karcinoma renalnih ćelija. Izmijenjeni fibroblasti (sa kapacitetom sinteze citokina) se ubrizgavaju subkutano u smjesi sa ozračenim autolognim tumorskim ćelijama. Očekuje se da će lokalna proizvodnja citokina u transgenima unijeti imuni odgovor usmjeren i na okolne, ozračene tumorske ćelije, odnosno razviti sistemski antitumorski imuni odgovor. Brojne su tehnike promjene koje za cilj imaju promjenu tumorskih stanica in vivo. Najčešće je u upotrebi adaptivna imunoterapija kad se u čvrste tumore direktno ubrizgavaju izmijenjeni liposomi koji sadrže gene za HLA–B7. Tumorske ćelije fagocitiraju liposome i eksprimiraju strane antigene. U nekim slučajevima primjenjuje se retroviralna promjena tumora sa proterapeutikom, koji slabi tumorske ćelije i izlaže ih uništenju nakon primjene glavnog terapeutika. Jedan od krunskih primjera uspješnosti genske terapije in vivo koji je uspio uravnotežiti neophodne uslove preciznosti i specifičnosti djelovanja jeste direktna imunoterapija multiformnog glioblastoma putem ćelija fibroblasta, koje proizvode retroviralne faktore. Oni opet, ciljano djeluju samo na ćelije u fazi dijeljenja (tumorske), ali ne i na već prepoznate zdrave ćelije (okolne ćelije mozga).
Ksenotransplantacija transgenih organa i genski uzgoj
300px|mini|desno|Primjer procesuiranja proizvodnje transgenih (lijevo) i kloniranih (desno) životinja.
"Genske farme", "gensko farmerstvo", "uzgoj gena" (i tome slično) su među novijim nazivima u rijčniku biotehnologije zasnovanih na genetičkom inženjerstvu. Ovakve farme su već zasnovane u mnogim biotehnološkim kompanijama razvijenog svijeta. Geni koji kodiraju biosintezu dijagnostički i terapeutski zanimljivih proteina su uključeni u molekule životinjske DNK, a poželjne – namjenske supstance se luče u životinjskom mlijeku. Proizvedene su i transgene biljke, koje sintetiziraju lijekove za tretman cistične fibroze, kancera, krvnih bolesti i drugih teških poremećaja. Antitrombin III (za sprečavanje zgrušavanja krvi tokom hirurških operacija) se već dobija iz mlijeka genetički izmijenjenih koza, a klinička ispitivanja proizvoda te biotehnologije su u toku. Savremena istraživanja mogućnosti genetičke konstrukcije i kloniranja genetički izmijenjenih sisara uglavnogm su usmjerena ka ugradnji onih gena čiji se proizvodi ne luče u mlijeku, nego u urinu (kod visokoreproducibilnih miševa, npr.). Motivi takvih ambicija su, prije svega, praktične naravi: ekskrecija urina je stalna fiziološka funkcija svih životinja, a mlijeko luče samo ženke – periodično, u toku laktacije. Počeci kloniranja životinja nisu novijeg datuma, jer su prvi takvi pokušaji zabilježeni još 1952. godine. Razvoj genskog farmerstva bio je snažno stimuliran pojavom prve (sada već bivše!) transgene ovce (poznate pod imenom Dolly, 1997.) i kloniranih miševa (1998.). Ubrzo nakon toga, klonirana je i ovca (Polly) sa ugrađenim ljudskim genom za kodiranje sinteze terapeutskog proteina, koji se luči u mlijeku. Do danas je kloniran veliki broj individua različitih vrsta životinja uključujuć ovce, goveda, koze, miševe, svinje, mačke, zečeve itd. Prvi transgeni nehominidni primat bio je rezus majmun (2001.), zvani ANDi (po inverziji skraćenice DNA), u kojeg je unešen marker–gen meduze za fluorescentni protein (GFP). Taj uspjeh se smatra jednim od najuvjerljivijih dokaza mogućnosti široke primjene genske terapije u medicini.
Genska terapija nasljednih oboljenja
Genska terapija je jedno od najprivlačnijih područja razvoja, kako novih biotehnologija, tako i načina liječenja pacijenata od mnogih opakih bolesti. Njen razvoj je potaknut liječenjem bolesti koje slabo ili nikako ne reagiraju na klasične lijekove i tretmane.
Uočeno je preko 4.000 nasljednih oboljenja, a genskom terapijom su liječeni: SCID, cistična fibroza, Gausher oboljenje, familijarna hiperholesterolemija, hemofilija, nedostatak alfa 1 antitripsina, Fanconi anemija, Hunter sindrom, hronično granulomatozno oboljenje, reumatoidni artritis i periferno vaskularno oboljenje. Najveći broj njih je izazvan nedostatkom jednog genskog proizvoda ili se javlja usljed nastanka mutiranog gena koji nije u stanju da obavlja svoju originalnu funkciju. Pristup genske terapije u ovom slučaju je vrlo jednostavan. Pacijentu se može pomoći samo ubrizgavanjem zdrave kopije gena. Međutim, taj jednostavni koncept ne navodi na mogućnost da se ovakvi protokoli mogu uspješno primijeniti i na pacijenta.
Problemi u napretku takvih tehnologija se vežu za činjenicu da je broj genetičkih oboljenja za koja je identificiran odgovarajući gen odgovoran za bolest, u suštini mali. Problem je i pojava da se niti jedan od vektorskih sistema za isporuku gena nije pokazao kompletno uspješnim. Neka nasljedna oboljenja se odlikuju kompleksnošću jer se efekti nedostatka gena manifestiraju u više organa, tj. tkiva. Zato je ciljani gen teško ubaciti u aficirane ćelije. Regulacija nivoa ekspresije se također pokazala problematičnom. I konačno, pitanje atraktivnosti obrade pacijenata na ovaj način je također diskutabilno, zato što se farmaceutske kuće više bave tretmanom oboljenja poput kancera koja su moderna oboljenja današnjice, a broj pacijenata koji imaju genetička oboljenja, u poređenju sa ovim prvim, relativno je mali. U početnoj fazi ispitivanja ovih oboljenja, naučnici su se usredsredili na hemoglobinopatije. One su davno bile okarakterizirane na molekulskoj razini, kada je uočeno da se njihovo otkrivanje svodi na analizu α– i β–lanaca hemoglobina. Ovom u prilog je išla i činjenica da se ciljane ćelije koštane srži mogu (relativno lahko) ukloniti i zamijeniti. Kod hemoglobinopatija, međutim, sinteza odgovarajućih grupa funkcionalnog hemoglobina je ovisna o prisustvu α– i β–gena sa ispravnom sekvencom aminokiselina, ali također i sa detaljnom regulacijom genske ekspresije. Tako čvrsta regulacija ekspresije unešenih gena je iznad kapaciteta tehnologije genske terapije. Drugo oboljenje koje se pokušalo tretirati genskom terapijom je bila SCID (ozbiljni kombiniranai nedostatak imuniteta). Praćena je nedostatkom adenozin–dezaminaze (ADA'). To je rijetka genopatiju koja se ispoljava kao vrlo ozbiljni nedostatak imuniteta kod djece. Enzim ima važnu ulogu u razgradnji purinskih nukleotida i katalizira izdvajanje amonijaka iz adenozina, pri čemu se stvara inozin koji se obično prevodi u mokraćnu kiselinu. Ovo vodi ka disfunkciji T i B limfocita. Nedostatak efektivnog imunološkog sistema znači da oboljeli od SCIDa moraju uslovno biti u sterilnom ambijentu. Kada se ovaj tretman uporedi sa onim kod talasemija, regulacija ekspresije ADA je izgleda manje važna za terapeutski ishod. Kod najvećeg broja metaboličkih oboljenja izazvanih enzimskim nedostatkom, čak je ekspresija i male frakcije enzima dovoljna za poboljšanje simptoma bolesti. Tako je 1990. godine funkcionalni ADA–gen bio ubačen u nukleusni materijal. Genski korigirani autologni T–limfociti su bili ubrizgani dvjema djevojkama koje pate od ovog oboljenja. Jedna pacijentica je primila 11 infuzija i od tada ta djevojčica živi, u biti, normalnim životom. I ona, kao i druga djevojčica, nastavile su primati polietilen glikola. U svojoj cirkulaciji obje imaju T–limfocite dobijene genetičkim injženjerstvom. Terapija se u oba ova slučaja pokazala uspješnom, jer su se imunološke funkcije kod pacijenata poboljšale, ali je terapija tekla sa PEG (polietilen-glikol) i ADA lijekom koji je također uspješan u terapiji.
Gen za cističnu fibrozu je identificiran 1989. godine. On kodira 170–kD–protein, tzv. transmembranski regulator provodljivosti cistične fibroze, koji u epitelnim ćelijama djeluje kao hloridni kanal. Nasljeđivanje mutantnog cftr gena od oba roditelja se ispoljava kao CF fenotip, pri čemu 5%–10% ciljane populacije mora ima ekspresiju CFTR gena. Za isporuku CF gena u epitel pacijenata koristi se nekoliko vektora. Najčešći sistemi su adenovirusi i kationski liposomi. Prijenos vektora u ciljane ćelije se može ostvariti i tehnologijom aerosola. Isporuka CFTR–a je demonstrirana sa oba vektorska tipa. - * Melanom, neuroblastom, malignomi mozga, glave i vrata, pluća, jetre, bubrega, rak jajnika, rak dojke, kolona, prostate, mezoteliom, leukemija, limfom, višestruki mijelom. - ** SCID = Severe Combined Immunodeficiency – kombinirani imunološki nedostatak.
Rizici kloniranja i genske terapije
Uz sve navedene prednosti kloniranja i genske terapije, postoje i brojni (stvarni ili hipotetski) rizici primjene navedenih biotehnologija. Reproduktivno kloniranje je skupo i relativno neefikasno. Tako se kod više od 90% pokušaja kloniranja ne proizvoda promjenljivi potomci, a za nastanak jednog klona potrebno je više od 100 transnuklearnih operacija. Također je uočeno da su kod kloniranih životinja česte pojave potiskivanja imunološke funkcije, uz visoku stopu infekcija, kancera i drugih bolesti. Zabilježeno je da takve životinje umiru ranije nego što je prosječni vijek vrste kojoj pripadaju. Budući da se u procesu kloniranja umnožavaju obilježja samo jedne individue, takav genetički otisak može dovesti i do razvoja abnormalnosti kloniranih embriona. Mnogi stručnjaci upozoravaju i na mogućnost uključivanja ebola ili MSC virusa ("kravljeg ludila") u ljudski genom i pojave drugih pandemija. Istovremeno, u jednoj od prihvatljivijih hipoteza, naučnici vjeruju da je HIV u genom ljudske vrste unesen konzumacijom majmunskog mesa. Argumentacija da je takva opasnost izbjegnuta u slučaju prehrane svinjskim mesom i njegovim prerađevinama, traži se u činjenici da je ono u ljudski jelovnik uvršteno još prije 10–12 milenija (u bliskoistočnom i kineskom području domestikacije), a bez registriranih masovnih i ozbiljnijih infekcija takve prirode.
Mlinoga (čvor)
Hrvatska:
Phil Murphy (političar)
Philip Dunton Murphy (rođen 16. augusta 1957) američki je ekonomista, diplomat i političar, trenutno na mjestu 56. po redu guvernera New Jerseyja. Na mjesto guvernera Murphy je, kao član Demokratske stranke, na izborima porazio dotadašnju zamjenicu guvernera Kim Guadagno na guvernerskim izborima u New Jerseyju 2017. godine.
Ranije je bio američki ambasador u Njemačkoj u periodu od 2009. do 2013. Tokom mandata na ambasadorskom mjestu, najviše se bavio skandalom u vezi curenja informacija iz diplomatskih misija SAD širom svijeta, a koje je na internetu objavio WikiLeaks. Sredinom 2000-ih bio je finansijski direktor Demokratske nacionalne komisije. Prije političke karijere, Murphy je 23 godine radio za Goldman Sachs, gdje je bio na nekoliko visokih funkcija, te prije nego što se penzionisao 2006. zaradio je poprilično bogatstvo. Pored toga, bio je uključen u mnoge građanske organizacije i filantropske projekte.
Eutheria
Eutheria (grč. εὐ – eu- = dobro, pravo + θηρίον – tēríon = zvijer, otuda „prave zvijeri“) jedan je od dva sisarska kladusa, sa postojećim članovima koji su se razišli u ranoj kredi ili možda kasnoj juri. Osim sjeveroameričkog virdžinijskog oposuma, koji spada u Metatheria (torbari), svi postmiocenski autohtoni sisari i Evropi, Africi, Aziji i Sjevernoj Americi sjeverno od Meksika, su euterije, a postojeće i njihov najbliži drevni zajednički predak svi njegovi izumrli potomci su članovi grupe Placentalia.
Euterije i neeuterije razlikuju se raznim fenotipskim svojstvima stopala, gležnjeva, čeljusti i zuba. Sve postojeće eutirije nemaju epipubične kosti, koje su prisutne kod svih ostalih živih sisara (Marsupialia i Monotremata). To omogućava proširenje abdomena tokom trudnoće.
Najstarija poznata euterijska (fosilna) vrsta je Juramaia sinensis, datirana period od prije 161 milion godina iz jure u Kini. Eutheria je imenovao Theodore Gill 1872, a 1880. Thomas Henry Huxley definirao ih je tako da obuhvataju šire ograničenu grupu od Placentalia.
Evolucijska historija
Eutheria imali su nekoliko izumrlih rodova kao i većih grupa, mnoge s kompliciranomtaksonomskm prošlošću, koja još uvijek nije u potpunosti razjašnjena. Članovi Adapisoriculidae, Cimolesta i Leptictida ranije su svrstani u zastarjelu placentnu grupu Insectivora, dok su Zhelestidae smatrane primitivnima ungulatama. Međutim, novije studije sugeriraju da ovi zagonetni taksoni svojte predstavljaju matične grupe eutarija, više baznih za Placentalia.
Slabo podržani kladogram favorizira Boreoeuthearia kao bazni eutarijdki kladus i kao sestrinski sa Atlantogenata.
Ulog
Ulog je naseljeno mjesto u općini Kalinovik, Bosna i Hercegovina.
Ruča
Ruča je naseljeno mjesto u sastavu općine Orle, Zagrebačka županija, Republika Hrvatska.
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Hrvatskoj nalazila se u sastavu stare zagrebačke prigradske općine Velika Gorica.
Popis 1991.
Na popisu stanovništva 1991. godine, naseljeno mjesto Ruča je imalo 302 stanovnika, sljedećeg nacionalnog sastava:
Slakovci
mini|280px|Slakovci, rimokatolička crkva "Sv. Ana" Slakovci su naseljeno mjesto u sastavu općine Stari Jankovci, Vukovarsko-srijemska županija, Republika Hrvatska.
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Hrvatskoj nalazili su se u sastavu stare općine Vinkovci.
Ahilova peta
Porijeklo
U grčkoj mitologiji, kada je Ahil bio beba, predviđalo se da će umrijeti mlad. Da bi spriječila njegovu smrt, njegova majka Tetis odvela je Ahil a do rijeke Styx, koja je trebala dati moći neranjivosti, i umočila njegovo tijelo u vodu; međutim, dok je Thetis držala Ahila za petu, peta ga nije isprala vodom čarobne rijeke. Ahilej je izrastao u ratnika koji je preživio mnoge velike bitke.
Slakovci
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2011. godine, Slakovci su imali 958 stanovnika.
Ahilova peta
Porijeklo
Iako Hektor predviđa smrt Ahila u Homerovoj  Ilijadi , ona se zapravo ne događa u  Ilijadi , već je opisana u kasnijoj grčkoj i rimskoj poeziji i drami o događajima nakon  Ilijade , kasnije u Trojanskom ratu. U mitovima o ratu govorilo se da je Ahilej umro od rane u peti, gležnju, ili torzu, koja je bila posljedica strelice – moguće otrovne – kojom ga je pogodio Pariz.
Slakovci
Popis 1991.
Na popisu stanovništva 1991. godine, naseljeno mjesto Slakovci je imalo 1.493 stanovnika, sljedećeg nacionalnog sastava:
Ahilova peta
Porijeklo
Klasični mitovi pripisuju Ahilovu neranjivost njegovoj majci Tetis koja ga je liječila ambrozijom i izgorjela njegova smrtnost u ognjištu, osim na peti, kojom ga je držala. Peleus, njegov otac, otkrio je liječenje i bio je uzbunjen kad je vidio da Tetis drži bebu u plamenu, što ga je vrijeđalo i natjeralo je da napusti nedovršeno liječenje. Prema mitu koji je nastao kasnije, njegova majka je uronila novorođenog Ahila u rijeku Styx, držeći ga za petu, i postao je neranjiv tamo gdje su ga vode dotakle – to jest svuda osim područja njegove pete koja su bila prekrivena njenim palcem i kažiprstom..
Najstariji poznati zapis o imenovanju tetive po Ahilu je iz 1693. godine flamansko-holandskog anatoma Filipa Verheyena. U svom široko korištenom tekstu Corporis Humani Anatomia opisao je mjesto tetive i rekao da se obično naziva "Ahilovom vrpcom". Kao izraz koji znači "područje slabosti, ranjivo mjesto", upotreba "Ahilove pete" datira tek iz 1840. godine, podrazumijevajući upotrebu u Samuel Taylor Coleridgeu, Irska, "ta ranjiva peta britanskog Ahila!" iz 1810. ( Oxford English Dictionary ).
Anatomija
Velika i istaknuta tetiva mišića teladi gastrocnemiusa, soleuse i plantarisa naziva se tendo achilleus  ili Ahilova tetiva. To je obično povezano sa mjestom Ahilove smrtne rane. Tetive su avaskularne, pa takva ozljeda vjerovatno neće biti fatalna; međutim, mit je strijelu otrovao krvlju Lernaeanske Hidre.
Stružec (čvor)
Hrvatska:
Maglenča
Maglenča je naseljeno mjesto u sastavu općine Veliko Trojstvo, Bjelovarsko-bilogorska županija, Republika Hrvatska.
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Hrvatskoj nalazila se u sastavu stare općine Bjelovar.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2011. godine, Maglenča je imala 316 stanovnika.
Popis 1991.
Na popisu stanovništva 1991. godine, naseljeno mjesto Maglenča je imalo 375 stanovnika, sljedećeg nacionalnog sastava:
Površinski pritisak
Pojam površinski pritisak ima dvije različite definicije, zavisno od konteksta.
Nauka o atmosferi
Površinski pritisak često upućuje na atmosferski pritisak na lokaciji na zemljinoj površini. Direktno je proporcionalan masi zraka na toj lokaciji.
Prosječna vrijednost površinskog pritiska na Zemlji je 985hPa. Ovo je u suprotnosti sa srednjim pritiskom na nivou mora, koji uključuje ekstrapolaciju pritiska za morski nivo lokacije iznad ili ispod nivoa mora. Prosječni pritisak srednjeg nivoa mora (MSL) u International Standard Atmosphere (ISA) je 1013,25hPa, ili 1 atmosfera (Atm), ili 29,92 inča živinog stuba.
Pritisak (P), masa (m), i gravitaciono ubrzanje (g) su međuzavisni formulom P = F/A = (m*g)/A, gdje je A - površina. Atmosferski pritisak je proporcionalan jediničnoj masi površine atmosferske mase iznade te lokacije.
Fizikalna hemija
Površinski pritisak može se također odnositi na promjenu površinskog napona kao funkcije površine vodene povšine dostupne za svaku molekulu u jednačini. Mjerenje površinskog pritiska je ključ u određivanju monoslojnih osobina.
Površinski pritisak opisuje depresiju površinskog napona ispod vrijednosti za nezagađenog sučeljavanja.
Denticija
thumb|thumb|335px|Zubalo gornje vilice čovjeka koje prikazuje [[sjekutiće, očnjake, pretkutnjake i 2 od 3 moguća skupa kutnjaka.]] Denticija je termin koji označava razvoj zuba i njihov raspored u ustima. Konkretno, karakterističan je raspored, vrsta i broj zuba kod određene vrste u određenoj životnoj dobi. To se odnosi na nicanje, broj, tipu i morfo-fiziološka obilježja (to jest odnos oblika i veličine datog zuba i njegove zaključene funkcije) zuba životinje.
IC 3105
IC 3105 (također poznat kao MCG 2-31-80, PGC 39431 i UGC 7326) je nepravilna galaksija i nalazi se u sazviježđu Djevica. Prvo otkriće je napravio Friedrich Carl Arnold Schwassmann 12. septembra 1900. godine.
Denticija
Životinje čiji su zubi iste vrste, kao što je većina kičmenjaka koji nisu sisari imaju homodontnu denticiju, dok oni čiji se zubi morfološki razlikuju, imaju heterodontnu denticiju. Denticija životinja sa dva slijeda zuba (mliječni, trajni) naziva se difiodontna, dok denticija životinja sa samo jednim setom zuba tokom života je monofodontna . Denticija u kojoj se zubi kontinuirano odbacuju i zamjenjuju tokom života naziva se polifodontna. Denticija životinja kod kojih su zubi postavljeni u vilične futrole naziva se tekodontna.
Zubna formula
Budući da su zubi svakog sisara specijalizirani za različite funkcije, mnoge njihove skupine izgubile su zube koji nisu potrebni u njihovoj adaptaciji. Oblik zuba također je pretrpio evolucijske promjene kao rezultat prirodne selekcije za specijaliziranu ishranu ili druge prilagodbe. S vremenom su različite skupine sisara razvile različite zubne osobine, kako u broju i vrsti zuba, tako i u obliku i veličini žvačne površine.
IC 3105
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Denticija
Zubna formula
Broj zuba svake vrste izražava se zubnom formulom za jednu stranu usta ili kvadrant, pri čemu su gornji i donji zubi prikazani u zasebnim redovima. Broj zuba u ustima dvostruko je manji od navedenog jer postoje dvije strane. U svakom su setu redom navedeni sjekutići (I), očnjaci (C) drugi, pretkutnjaci (P) treći, te na kraju kutnjaci (M), što daje I:C:P:M. Tako, naprimjer, formula 2.1.2.3 za gornje zube označava 2 sjekutića, 1 očnjak, 2 pretkutnjaka i 3 kutnjaka s jedne strane gornjeg dijela usta. Linija dentalne formule označena je malim slovima ispred slova d: na primjer: di: dc: dp. Denticija životinja koja se odnosi na opadajuće ili trajne zube može se tako izraziti zubnom formulom, ispisanom u obliku frakcije, koja se može napisati kao ili I.C.P.M / I.C.P.M. Naprimjer, sljedeće formule prikazuju mliječnu i uobičajenu trajnu denticiju svih uskonosnih majmuna, uključujući i ljude:
Ovo se može prikazati kao. Nadkript i potskript označavaju gornju i donju vilicu, tj. ne označavaju matematičke operacije; brojevi su broj zuba svakog tipa. Crtice (–) formuli također nisu matematički operatori, već razmaci, što znači "do": naprimjer, ljudska formula je, što znači da osobe 2 ili 3 kutnjeka na svakoj strani vilice, a  'd' označava opadajuće (tj. mliječne) zube; donji niz ukazuje i na privremene zube. Još jedna napomena je Kad su formule za zube gornje i donje vilice jednake, neki tekstovi pišu formulu bez frakcije (u ovom slučaju 2.1.2.3), na implicitnu pretpostavku da će čitatelj shvatiti da se mora primjenjivati i na gornji i donji kvadrant. To se vidi na primjer u cijelom Cambridgeovom rječniku biologije i evolucije čovjeka.
Najveći broj zuba u bilo kojem poznatom kopnenom sisaru sa placentom  bio je 48, s formulom. Međutim, niti jedan živi placentalni sisar nema taj broj. Kod postojećih takvih sisara maksimalna je zubna formula je kod svinja:. Broj zuba kod sisara obično je identičan u gornjoj i donjoj čeljusti, ali ne uvijek. Naprimjer, polumajmun aj-aj ima formulu, demonstrirajući potrebu za gornjim i donjim kvadrantom.
Razlike u imenovanju zuba
Zubi se broje počevši od 1 u svakoj grupi. Dakle, ljudski zubi su I1, I2, C1, P3, P4, M1, M2 i M3. U ljudi treći, molar je poznat kao umnjak ili zub mudrosti]bez obzira na to je li ili nije izbio.
Što se tiče premolara, postoji neslaganje u vezi s tim da li je treći tip mliječnih zuba pretkutnjak (opći konsenzus kod sisara) ili kutnjak (obično se podržava u anatomiji čovjeka). Zbog toga postoji određena razlika između nomenklatura u zoologiji i stomatologiji. To je zato što pojmovi stomatologije, koji su uglavnom preovladavali s vremenom, nisu uključivali evolucijsku teoriju dentacije sisara. Izvorno su bila četiri pretkutnjaka u svakom kvadrantu ranih oblika. Međutim, svi živi primati izgubili su barem prvi premolar. Dakle, većina polumajmuna i širokonosnih majmuna imaju tri pretkutnjaka. Neki rodovi su izgubili i više od jednog. Drugi je izgubljen kod svih uskonosnih majmuna. Preostali stalni premolari tada su pravilno identificirani kao P2, P3 i P4 ili P3 i P4; međutim, tradicijska stomatologija ih naziva P1 i P2.
Redoslijed nicanja
Redoslijed izlaska zuba kroz desni poznat je pod nazivom zubna erupcija. Antropoidni primati koji se brzo razvijaju, kao što su makaki, čimpanze i australopitecine imaju erupcijski niz M1 I1 I2 M2 P3 P4 C M3, dok anatomski moderni ljudi imaju niz M1 I1 I2 C P3 P4 M2 M3. Što kasnije započne nastajanje zuba, ranije se prednji zubi (I1 – P4) pojavljuju u slijedu.
Upotreba denticije u arheologiji
Stomatologija, odnosno proučavanje zuba, važno je područje u arheologiji, posebno specijaliziranih argeologa za proučavanje starijih ostataka. Denticija nudi brojne prednosti u odnosu na proučavanje ostatka samog kostura (osteometrija). Struktura i raspored zuba je konstanta i iako se nasljeđuje, ne podliježe velikim promjenama tiom promjene okoliša, prehrambene specijalizacije ili promjene u obrascima upotrebe. Ostatak kostura će mnogo vjerovatnije pokazati promjene zbog adaptacije. Zubi se također čuvaju bolje od kostiju, pa je tako uzorak zuba dostupan arheolozima mnogo opsežniji i stoga reprezentativniji.
Stomatologija je posebno korisna u praćenju kretanja drevnih populacija, jer postoje razlike u oblicima sjekutića, broju utora na kutnjacima, prisutnosti/odsutnosti umnjaka i dodatnim kvržicama na pojedinim zubima. Te se razlike ne mogu povezati samo s različitim populacijama širom prostora, već se i vremenom mijenjaju, tako da bi proučavanje karakteristika zuba moglo ukazati o kojoj populaciji se radi i u kojem periodu u historiji te populacije.
Dinosauri
Zubi dinosaura uključivali su sve zube u viličnim kostima, koji se sastoje od samih zubs, gornje vilice, a u nekim slučajevima i kostiju premaksila. Maksila je glavna kost gornje vilicea premaksila je manja kost koja tvori prednju stranu gornje čeljusti životinje. Zub je glavna kost koja formira donju vilicu (mandibule). Predzubna je manja kost koja tvori prednji kraj donje čeljusti kod ornitishijskih (letećih) dinosaura; uvijek je poduprt rožnatim kljunom.
Za razliku od modernih guštera, dinosaurski zubi rasli su pojedinačno u futrolama vilice, poznatih kao alveole. Razlikuju se od zuba drugih kičmenjaka, koji su direktno spojeni sa kostima vilice. Zubi koji su izgubljeni zamijenili su zube ispod korijena u svakoj zubnoj alveoli. Okluzija (grizna površina) odnosi se na zatvaranje usta dinosaura, gdje se susreću zubi iz gornjeg i donjeg dijela vilica. Ako okluzija uzrokuje da zubi iz maksilarnih ili premaksilalarnih kostiju prekrivaju zube izrasle i preksinoćne, kaže se da dinosaurus ima prekomernu preobilnost, što je najčešće stanje u ovoj grupi. Suprotno stanje se smatra podmuklom, što je rijetkost u teropodnim dinosaurima.
Dupeljne
mini|280px|Dupeljne, ulaz u naselje Dupeljne su naseljeno mjesto u sastavu općine Lukovica, regija Srednja Slovenija, Slovenija.
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Sloveniji nalazile su se u sastavu stare općine Domžale.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2011. godine, Dupeljne su imale 58 stanovnika.
Gabrje pod Limbarsko Goro
Gabrje pod Limbarsko Goro su naseljeno mjesto u sastavu općine Moravče, regija Srednja Slovenija, Slovenija.