cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bill Murray
Biografija
Odrastao je u gradu Wilmette, Illinois. Na poziv brata Brian Doyle Murrayja, Bill je započeo karijeru sa trupom Second City Chicago u čijem sastavu su bili i John Candy i David Rasche (poznat po ulozi Sledge Hammera). Improvizacijska trupa je bila savršeno skrojena za Murrayjev inteligentni humor i spontanost, koje je ponovio sa trupom prilikom TV specijala Bill Murray Live From the Second City (1980).
Murray je na početku postigao slavu kao član i pisac televizijske serije Saturday Night Live, u kojoj je učestvovao od 1977. do 1980. godine.
Većina njegovih uloga su komične prirode, međutim imao je nekoliko ozbiljnih uloga u filmovima Mad Dog and Glory, The Razor's Edge, Rushmore, Panika pod morem (The Life Aquatic with Steve Zissou) i Slomljeno cvijeće (Broken Flowers). Također je bio nominovan za Oskara, Golden Globes i BAFTA za ulogu u filmu Izgubljeni u prijevodu (2003). Jedna od Murrayevih prepoznatljivih uloga je uloga Peter Venkmana iz serijala filmova Ghostbusters, uloga prvobitno namjenjena John Belushiju, koji je preminuo prije početka snimanja.
Murray je peto dijete od devetero djece velike irsko-katoličke porodice. Trojica braće su također glumci: John Murray, Joel Murray i Brian Doyle-Murray. Sva četvorica su se pojavila u filmu Scrooged iz 1988. godine.
Bill je partner sa braćom u "Murray Bros. Caddy Shack", restoranima u Floridi i Južnoj Karolini. Murray je žudan igrač golfa i često igra na turnirima poznatih.
Bill Murray je izjavio da će napraviti pauzu u 2005. godini. Sličan potez je Murray učinio sredinom 1980-ih, kada je pauzirao četiri godine, kako bi studirao francuski jezik na Sorboni.
Spisak NGC objekata
Ovdje je dat spisak objekata dalekog svemira iz Novog općeg kataloga. Ovaj astronomski katalog se sastoji od glavnih dijelova: klastera zvijezda, maglice i galaksije.
Spisak NGC objekata:
NGC 194
NGC 194 (također poznat kao MCG 0-2-105, PGC 2362 i UGC 407) je eliptična galaksija koja je udaljena oko 240 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Ribe. Najveći prečnik je 1,60 (112 hiljade sg) a najmanji 1,4 uglovnih minuta (98 hiljada sg). Prvo otkriće je napravio John Frederick William Herschel 25. decembra 1790. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Formula 1 – sezona 2004.
'''F1 2004. sezona''' je 55. po redu. Prva utrka je u Australija 7. mart 2004, a posljednja utrka je u Brazil 24. oktobar 2004. Titulu brani Michael Schumacher i Ferrari. U 2004. sezoni nalaze se 4 nova vozači.
Red Hot Chili Peppers
Red Hot Chili Peppers su jedna od grupa najprepoznatljivijeg zvuka, koja ujedinjuje najraznovrsnije muzičke stilove – rok, fank, pank-rok i rap. Osnovani su 1983. godine u Los Angelesu (SAD), a od svog osnivanja došlo je do izmjene nekoliko postava grupe. Od samog početka članovi grupe su Michael Balzary, poznatiji kao Flea, na bas-gitari te pjevač Anthony Kiedis.
Koala
Opis
Krzno joj je sivo. Ima veliki crni nos i velike dlakave uši, te dugačke ruke i kratke noge s vrlo dugim i oštrim kandžama za lahko penjanje i držanje na drveću. Gotovo da nema repa. Ima jako oštre zube koji joj pomažu da lakše žvače eukaliptusovo lišće.
Red Hot Chili Peppers
Nastanak i prvi album (1983–1984)
Osnovani su 1983. u Los Angelesu. Flea i tadašnji gitarista Hilel Slovak su imali planiranu svirku u malom klubu. Nisu imali pjevača pa su im predložili Anthonya. Smatrali su da bi mogao biti dobar izvođač jer su vidjeli njegove plesne pokrete u jednoj od diskoteka. Prvi nastup je bio zasnovan na improvizaciji Flea, Hilela i Jacka Ironsa (tadašnjeg bubnjara), dok je Anthony repao jednu od svojih pjesama o Los Angelesu poznatija kao "Out In L.A." . Publika ih je sjajno primila i rečeno je da nikad ranije nisu vidjeli nešto slično njima. Nakon toga su Peppersi polako počeli osvajati klubove Los Angelesa pa i širom Sjeverne Amerike. Prije nego što su promijenili ime benda u Red Hot Chili Peppers, zvali su se Tony Flow and the Majestic Masters of Mayhem i koristili su ga samo na par prvih nastupa. Vremenom bivaju pozvani da odrade svoj prvi album, te su potpisali ugovor sa EMI America i Enigma Records. Hilel i Jack su svirali u bendu What Is This?, pa zato nisu mogli prisustvovati snimanju prvog albuma. Na mjesto Hilela došao je gitarista Jack Sherman, a umjesto Jacka je bio bubnjar Cliff Martinez. Producent albuma je bio Andy Gill, gitarista benda Gang of Four, koji se nije slagao sa stilom i ideologijom benda. Tokom snimanja bilo je dosta rasprava između njega i Anthonya. Na kraju, album je ipak dovršen i izdat 1984 godine pod nazivom The Red Hot Chili Peppers. Album se skroz slabo prodavao, pa su lokalne radio stanice i MTV doprinjeli bazi fanova. Prodat je u 300,000 primjeraka. Anthony i Jack Sherman se nisu najbolje slagali te je Shermana zamijenio Hilel kojemu je dosadilo svirati u What Is This?
Zlatice
Zlatice porodica je kukaca iz reda kornjaša (Coleoptera). Ova porodica obuhvata preko 37.000 (a vjerovatno barem 50.000) vrsta u više od 2500 rodova, što je čini jednom od najvećih i najčešće susretanih od svih porodica kukaca. Poznate su brojne potporodice, neke od njih su navedene u nastavku.
Koala
Stanište
Živi samo u Australiji i dijelovima Nove Gvineje. Uglavnom živi na eukaliptusima i silazi samo kako bi prešla na drugo drvo. Može spavati i do 18 sati. Ne može se prilagoditi životu na drugim prostorima osim Australije jer nema potrebne količine eukaliptusovog lišća.
Red Hot Chili Peppers
Freaky Styley i Hilelova smrt (1985–1988)
Sljedeći album pod nazivom Freaky Styley, bend je snimao uz producenta George Clintona. On im je od početka bio uzor, te ih je malo bolje uputio u miješanje punk i funk muzike. Snimanje albuma je puno bolje teklo jer su se više slagali s Clintonom nego s Gillom. Album Freaky Styley je izdat u augustu 1985 godine, ali nije postigao neki veći uspjeh. Neke od značajnijih pjesama su Blackeyed Blonde i naslovna pjesma. Kiedis je ipak bio zadovoljan tim albumom i do dan danas je ponosan na to djelo. Imali su dosta dugu turneju te su polako postajali poznatiji. Svi članovi su uglavnom imali probleme s drogom, a ponajviše Hilel i Anthony. EMI im kasnije daje budžet od 5000$ da snime novu demo kasetu za sljedeći album, ali je Slovak potrošio 2000$ na narkotike, te su počele svađe u bendu. Cliff je izašao iz benda te se među Pepperse vraća Jack Irons. Kad su se Flea i Hilel napokon dogovorili da počnu s radom, Anthony je počeo dolaziti umoran na probe od svih tih droga. Izbacili su ga iz benda na mjesec dana, i rečeno mu je da ode na rehabilitaciju. Motivacija za rehabilitaciju mu je bila ta što je bend proglašen za bend godine od strane jednog lokalnog časopisa. Nakon mjesec dana vratio se u bend i započeli su snimanje novog albuma The Uplift MoFo Party Plan. Taj album je izdat 1987 godine i producirao ga je Michael Beinhorn. Značajna pjesma tog albuma je bila Fight Like a Brave koju je Anthony napisao tokom rehabilitacije. Bend je polako počeo sa svojom turnejom. Hilel se sve više udaljavao od ostatka benda i svo vrijeme provodio uzimajući narkotike. Njegov zadnji razgovor bio je s bratom James Slovakom. Umro je 1988 godine od predoziranja. Irons se prepao da će i njega stići ista sudbina te je izašao iz benda. Anthony je bio van grada tokom Hilelove sahrane. Sljedeći potez članova je bio da ipak nastave svirati zajedno iako su ostali samo Anthony i Flea.
Zlatice
Potporodice
Porodica Chrysomelidae obuhvata sljedeće potporodice:
Red Hot Chili Peppers
Novi članovi i Mother's Milk (1988–1990)
Peppersi su Slovaku i Ironsu tražili zamjenu, te su primili par privremenih članova. Novi gitarista je bio DeWayne "Blackbyrd" McKnight, a bubnjar D.H. Peligro, ali se nisu dugo zadržali u bendu. U to vrijeme, lokalni mladi gitarista John Frusciante je tražio bend. Red Hot Chili Peppers su mu bili najdraži bend i Hilel mu je bio idol i inspiracija. Flea je bio njegov dobar prijatelj te je predložio Anthonyu da ga prime u bend kao novog gitaristu. Anthony se nije isprve složio s tim ali kasnije je ipak odlučio da ga prime. Održali su audiciju za bubnjara i pojavio se Chad Smith. Chad se najbolje od svih bubnjara uklapao s Johnom i Flea-om, pa su ga zato primili u bend.
Koala
Ishrana
Koala je jako izbirljiva u ishrani. Jede samo lišće posebnih vrsta eukaliptusa. Vodu uzima iz biljaka u ishrani tako da je rijetko pije.
Zlatice
Predatori
Poznato je da neke vrste osa, poput Polistes carolina, konzumiraju jaja Chrysomelidae vrsta nakon što su položena u cvijeću.
Red Hot Chili Peppers
Novi članovi i Mother's Milk (1988–1990)
Započeli su svoj rad na albumu Mother's Milk koji je izdat 1989 godine. Snimanje je prošlo jako dobro, bez svađa i pauza. Ovim albumom bend je polako počeo da se probija u tadašnju mainstream muziku. Hitovi sa ovog albuma su pjesme poput Knock Me Down, Good Time Boys i cover pjesme Higher Ground. Bili su masovno puštani na MTV. Jedna od pjesama koje nisu dospjele na ovaj album se isto proslavila Show Me Your Soul.
Globalni uspjeh i Fruscianteov prvi odlazak (1990–1995)
Sljedeći potez benda je bilo snimanje novog albuma. U ulozi producenta našao se tada veoma tražen Rick Rubin. Snimali su u napuštenoj kući gdje je par drugih umjetnika već ranije snimalo. Vjerovali su da će im se posrećiti jer su mnogi dobri albumi tu snimani. Chad je imao problem s ovime jer je smatrao da je kuća ukleta pa je spavao u svojoj kući, a tamo je dolazio na snimanje. Snimanje albuma je prikazano u dokumentarnom filmu Funky Monks. Tada je bend imao raznih inspiracija za svoje pjesme. Anthonyev prekid s pjevačicom Sinead O' Connor je rezultirao u nastajanju pjesme I Could Have Lied, koja je ostala poznata po Johnovom odličnom gitarskom radu. Funky Monks je nastala kada je Anthony uzeo Johnovu akustičnu gitaru na jednoj zabavi i napravio uvodni riff. Johnu se to jako svidjelo pa je to preraslo u pjesmu. Give It Away je posvećena Anthonyevoj darežljivoj prijateljici koja mu je poklonila skupu kožnu jaknu. Under The Bridge je bila prva pjesma na kojoj je Anthony pjevao, umjesto da repuje. U toj pjesmi je opisao kako se osjećao kao jedini čist član benda dok su se Flea i ostali konstantno drogirali. Album pod nazivom Blood Sugar Sex Magik je izdat 1991 godine i označio postanak Red Hot Chili Peppersa jednim od najpopularnijih bendova svih vremena. Hitovi s ovog albuma su bile pjesme Give It Away, Suck My Kiss, Under The Bridge, If You Have To Ask, Power of Equality, Breaking The Girl a i ostale su jako dobro prošle. Čak i pjesma Soul To Squeeze koja nije dospjela na album, je 1993 postala veliki hit. Frusciante je postao nesiguran u nagli uspjeh benda i to mu je jako smetalo. Često se svađao s Anthonyem te je plakao i vrištao prije koncerata. Sukobi su se pogoršali kada ga je Anthony udario mikrofonom tokom jednog nastupa. John izlazi iz benda 1992 i bend aktivno počinje tražiti novog gitaristu. Kroz bend su prošli gitaristi Arik Marshall i Jesse Tobias, ali konačna odluka je bio Dave Navarro iz benda Jane's Addiction.
One Hot Minute i Navarrov odlazak (1995–1998)
Dave se nije slagao s bendom u par stvari. Nije mu odgovarao scenski nastup benda, te je prema njima bio hladan i profesionalan. Ipak, završili su svoj album nazvan One Hot Minute i izdali ga 1995 godine. Zvuk tog albuma označava težak period koji su prolazaili članovi. Anthony se opet nastavio drogirati. Album je bio lošiji od prošlog ali je imao hitove My Friends, Aeroplane, Warped, Coffee Shop i ostale. Na albumu se našla pjesma Tearjerker koja je posvećena pjevaču i gtaristi benda Nirvana, Kurt Cobainu. Nakon uspješne turneje Navarro, zbog neslaganja s ostatkom benda, dobija otkaz. U to vrijeme, John je bio u jako teškom stanju. Prijavio se za rehabilitaciju, i 1998 Flea ga dolazi posjetiti. John je zadobio razne povrede od svog pogrešnog uzimanja droge. Ruke su mu bile prekrivene ožiljcima a zubi su mu se pokvarili. Također je izgubio svu snagu u svojim rukama. Flea ga je nakon pregovaranja s Anthonyem primio nazad u bend. Anthony i John su riješili sve probleme između njih i opet postali dobri prijatelji.
Californication, By The Way i Stadium Arcadium (1999–2007)
Frusciante je poslan na liječenje prije povratka u bend. Istetovirali su mu ožiljke i ugradili implantate umjesto zubi. Sljedeći album je bio Californication izdat 1999 godine. Do danas je najprodavaniji album Red Hot Chili Peppersa. Veliki hitovi su bile pjesme Californication, Otherside, Scar Tissue te Around The World, Road Trippin' i Parallel Universe. Bend je imao jako uspješnu turneju. Koncert u Moskvi je objavljen kao Live Off The Map (2001). Sljedeći album By The Way je bio puno mekši od ostalih i označava najbolje razdoblje benda. Svi su članovi bili sretni i čisti nakon dugo godina. By The Way su izdali 2002 godine i veliki hitovi su im bili istoimena pjesma, Can't Stop, Zephyr Song i Universally Speaking. Uslijedila je još uspješnija turneja koju su obilježili koncerti poput Live at Slane Castle (2003) i Live in Hyde Park(2004) - njihov prvi koncertni album. Izdali su i Greatest Hits sa do tada neobjavljenim pjesmama Fortune Faded i Save The Population. Rad na albumu Stadium Arcadium je počeo 2005 godine. Izdat je 2006 u formi dva diska. Snimljeno je ukupno 28 pjesama od kojih su se izdvojili Hump De Bump, Charlie, Snow (Hey Oh), Dani California, Desecration Smile, a i ostale pjesme su jako dobro primljene. Dobili su Grammy za ovaj album, i biva proglašen najboljim albumom 2006 godine. 2007 bend privremeno prestaje s radom radi odmora.
Fruscianteov drugi odlazak i I'm With You (2009–2011)
Tokom pauze, John izjavljuje da ide za solo karijerom i da napušta Red Hot Chili Peppers. Novi gitarista Josh Klinghoffer je primljen u bend 2009 godine i počinju rad na novom albumu. I'm With You je izdat 2011 godine i označava uspješan povratak benda. Singlovi s ovog albuma bili su The Adventures Of Rain Dance Maggie, Look Around, Did I Let You Know, Brendan's Death Song i Monarchy of Roses. Nakon toga je uslijedila uspješna I'm With You turneja koja je trajala 2 godine. U to vrijeme izdato je 18 neobjavljenih pjesama sa snimanja I'm With You. Josh je izjavio mogućnost snimanja novog albuma krajem 2013, no to još nije potvrđeno. 15. decembra 2019. Red Hot Chili Peppers su iznenađujuće objavili da je Josh Klinghoffer napustio bend i da se John Frusciante vratio kao gitarista benda. Trenutni sastav benda čine Anthony Kiedis, Michael Balzary Flea, John Frusciante i Chad Smith.
Članovi
Sadašnja postava benda Red hot chili peppers je:
Bitka na Uhudu
Uvod u bitku
Nakon poraza kojeg su pretrpjeli na Bedru, mušrici Meke su željeli osvetu. Stradanje njihove posljednje trgovačke karavane predstavljalo je znatan ekonomski pritisak na Kurejšije koji su živjeli od trgovine i sebi nisu mogli dozvoliti da se neko usudi da ometa njihove trgovačke karavane, ne samo zbog štete koju bi eventualno pretrpjele, već i zbog ugleda kojeg su uživali među ostalim arapskim plemenima, ali i mogućnosti da se još neka plemena odluče na ometanje njihovih karavana.
Zbog svih ovih razloga, te zbog stare mržnje i neprijateljstva prema Poslaniku a.s. i prvim muslimanima, počele su opće pripreme za osvetničku bitku protiv muslimana u Medini. Ove pripreme su bile daleko temeljitije nego one za bitku na Bedru, a osim toga data je prilika dobrovoljnog učestvovanja svim arapskim plemenima koja žele da se bore protiv muslimana.
Mekanske snage
Kada su Kurejšije okončali pripreme, u Meki se sastade tri hiljade boraca, Kurejšija, Abesinaca i saveznika. Kurejšijske vojskovođe odlučiše da sobom povedu i žene, kao potporu muževima. Uz svu oružanu spremu, vojnici su imali tri hiljade deva i dvije stotine konja, za konjički odred, a od odbrambenog oružja, imali su sedam stotina oklopa. Glavnu komandu cijele vojske držao je Ebu-Sufjan, komandu konjice Halid ibn Velid, kojemu je pomagao Ikrime ibn Džehel
Muslimanske snage
U ovoj bitki učestvovali su i sve četverica "Pravednih halifa". Šiitske verzije ove bitke kazuju kako su Ebu-Bekr, Omer ibn el-Hattab i Osman ibn Affan pobjegli sa poprišta bitke. Ovo, naravno, pobija većina islamskih učenjaka obrazlažući to njihovim pokušajem da se diskredituju halife koje oni ne priznaju.
Muslimanski plan
Isprva je Poslanik Muhammed htio da se bitka odigra u samoj Medini, jer je smatrao da bi pojačanim utvrđenjem grada i borbom unutar uskih medinskih ulica i sokaka bili u nedostižnoj prednosti. No, većina je odlučila da se obračunaju van Medine, u dolini planine Uhud. Ovaj prostor je sa svoje tri strane opkoljen vulkanskim kamenjem, a pristup Medini je moguć jedino sa sjeverne strane.
Mekanska vojska se ulogorila na mjestu zvanom Ajnejn u dolini Sebhe blizu brda Uhud sjeverno od grada. Muslimanski plan je bio da se provuku pored logora mekanskih vojnika i da se smjeste na mjestu gdje bi im Uhud bio iza leđa, kako bi izbjegli eventualno opkoljavanje. Na brdu, koje je kasnije postalo poznato kao "Brdo strijelaca", jugoistočno od muslimanskog logora, Poslanik je postavio grupu od pedeset vještih strijelaca kako bi spriječio da im neprijatelj ne priđe sa južne strane iz pravca doline i rekao im:
<blockquote style="border: 1px solid blue; padding: 2em;"> "Spriječite prolazak neprijateljske konjice na nas. Spriječite ih strijelama da nam ne dođu iza leđa. Bili pobjednici ili pobijeđeni, ne napuštajte taj položaj, ne smiju nam doći s vaše strane."
u Buharijinoj predaji stoji i sljedeće: <blockquote style="border: 1px solid blue; padding: 2em;"> "...i da vidite da su nas i ptice grabljivice zgrabile, nikako ne napuštajte svoje mjesto, sve dok vam ja za to ne dam dozvolu i ako vidite da nanosimo poraz neprijatelju ne napuštajte svoje mjesto sve dok vam to dozvolim."
Tok bitke
Prvu varnicu bitke upalio je nosač mušričke zastave Talha ibn Talha, jedan od najjačih junaka Kurejšija. On je izašao ispred vojske jašući kamilu i pozivajući na dvoboj. Zubeir istupi iz muslimanske vojske i uputi se prema njemu, pa se velikom brzinom ustremi na njega, zaskoči mu se na kamilu, obori ga na zemlju, odmače ga od sebe i presječe mu vrat. Ovo je dodatno ohrabrilo muslimansku vojsku.
Težište bitke je bilo oko kurejšijske zastave, mada se bitka vodila svom žestinom na svim dijelovima ratišta.
Pogibija Hamze ibn Abdu-l-Mutaliba
Hamza ibn Abdul-Muttalib, r.a., poznat pod nadimkom "Allahov lav", se borio snagom razjarenog lava. Prodirao je u srce mušričke vojske ubijajući, jednog za drugim, njihove najhrabrije borce i prvake, sve dok ga iza leđa nije ubio Vahš ibn Harb, sluga Džubejera ibn Mutama, čiji je amidža poginuo u bitki na Bedru. Džubeir je Vahšu obećao slobodu ukoliko na Uhudu ubije Hamzu, i time osveti smrt njegovog amidže. Nakon što se bitka pod Uhudom rasplamsala, Vahš se dao u potragu za "Allahovim lavom", skrivajući se i vrebajući priliku da mu zada smrtonosni udarac kopljem. I dok je Hamza, r.a., bio zauzet dvobojem sa jednim od mušričkih prvaka, Vahš ga je pogodio svojim kopljem. Iako proboden kopljem, Hamza se okrenuo i pošao prema svome ubici kako bi mu se osvetio ali je bio nemoćan. Vahš ga je, kako je sam kasnije pričao, pustio da umre a zatim mu je prišao i izvukao svoje koplje. Za njega je ova bitka bila gotova. Udaljio se od poprišta bitke i otišao do logora gdje ostao da sjedi. Po dolasku u Meku dobio je svoju slobodu.
I pored velike nesreće koja zadesi muslimane ubistvom Allahovog lava, muslimani su nastavili savlađivati neprijatelja. Odred strijelaca koji je Poslanik s.a.v.s., ostavio na obližnjem brdu, odigrao je značajnu ulogu u prvom dijelu bitke. Mekanska konjica pod vodstvom Halida ibn Velida pokušavala je tri puta proboj preko uhudskog prevoja, kako bi uništila lijevo krilo muslimanske vojske. Želja im je bila zaći muslimanima iza leđa i izazvati pometnju i nered u njihovim redovima. Na taj način bi ih, sigurno, vrlo brzo porazili. Međutim, ovi strijelci su svaki put odbili Halidov napad i uspjeli sačuvati taj strateški vrlo važan položaj.
Ubrzo je muslimanska vojska bila nadomak pobjede. Mekanska zastava je pala i niko je nije više dizao, njihovi vojnici su u potpunom rasulu trčali po bojnom polju.
Nakon što se mekanska vojska dala u bijeg ostavljajući sve što je imala iza sebe, neoprostivu grešku napravili su strijelci. Vidjevši kako njihovi skupljaju bogati ratni plijen dok se neprijatelj dao u bijeg. Njihov zapovjednik Abdullah ibn Džubeir ih uzaludno podsjećao na strogo Poslanikovo naređenje o čuvanju položaja bez obzira na ishod bitke. Njih oko četrdeset napustiše svoja mjesta i pohitaše za ostalima, da učestvuju u skupljanju plijena. Na položaju je ostao samo Ibnu Džubeir sa svojih devet drugova, što je bilo nedovoljno da zaštiti muslimansko zaleđe.
Halid ibn El-Velid kao iskusan vojskovođa odmah iskoristi tu priliku. On velikom brzinom zajedno sa mekanskom konjicom prođe preko uhudskog prevoja, te savladavši Abdullaha i njegove prijatelje navališe na muslimane s leđa. Ubrzo se većina muslimanske vojske našla u okruženju. Tom prilikom je i sam Poslanik Muhammed bio ranjen. Nakon što su uložili nadljudske napore ashabi su, zajedno sa Allahovim poslanikom, uspjeli probiti obruč oko opkoljenih mudžahida i zajedno se ispeti na brdo Uhud gdje su u nekoliko navrata uspješno odbili nasrtaje mušričke vojske.
Nakon bitke
Kod mušrika je broj poginulih bio 22. Postoje i neke predaje koje kažu da ih je bilo 37.
Nova Zemlja
mini|Položaj Novaje Zemlje u Arktičkom okeanu mini|[[NASA|NASA-ina satelitska snimka Novaje Zemlje]] Novaja Zemlja (ruski: Новая Земля, u prijevodu Nova zemlja) je arhipelag sastavljen od dva velika ostrva većeg broja malih ostrva, a smješten je u Arktičkom okeanu sjeverno od kopnene Rusije.
Po upravnoj podjeli pripada Arhangelskoj oblasti.
Dva glavna ostrva međusobno su odvojena prolazom Matočkin Šar. Sjeverno ostrva ima površinu od 48.904 km2, a južno 33.275 km2 dok je ukupna površina ostrva oko 90.650 km2. Novaja Zemlja odvaja Barentsovo od Karskog mora.
Oblast je vrlo brdovita, budući da je geološki Novaja Zemlja nastavak Uralskog gorja, a vrhovi planina dosežu visinu do 1070 metara. Ostrva od kopnene Rusije razdvajaju Karska vrata. Na sjevernom ostrvu nalaze se brojni glečeri dok južni ima klimatske uvjete tundre. Prirodni izvori uključuju bakar, olovo i cink. Autohtono stanovništvo čini oko stotinu Nenaca koji preživljavaju baveći se ribolovom i lovom na životinje.
Historija
Rusi su za Novaju Zemlju znali već u 11. ili 12. vijeku kad su teritorije posjetili trgovci iz Novgoroda. Za zapadne Evropljane ostrva su bila nepoznata sve dok ih potraga za sjevernom morskom rutom nije dovela do otkrića. Prvi je na ostrvo 1553. stigao Hugh Willoughby dok je Willem Barents 1596. kružio oko sjevernog područja i prezimio na istočnoj obali u blizini sjevernog kraja ostrva. Tokom tog putovanja mapirana je zapadna obala.
Na ostrvima je sredinom pedesetih godina 20. vijeka konstruisan testni poligon za atomske probe i postojao je tokom velikog dijela Hladnog rata. Sastojao se od tri mjesta za testiranje - Čornaja Guba, Matočkin Šar i Suhoj Nos. Na posljednjem od njih je 1961. aktivirana Car bomba koja je proizvela rekordnu eksploziju od 50 megatona. 1989. glasnost je pomogla javno otkriti postojanje poligona i aktivnosti, a zadnja atomska proba je izvedena 1990.
Ultimatum
Ultimatum je posljednja ponuda vlade ili vladajuće stranke u kojoj se insistira na određenim uslovima. Ultimatum najčešće predstavlja posljednji u nizu zahtjev. Zbog toga je rok ispunjavanja obično kratak, a za zahtjev se podrazumijeva da o njemu nema daljih pregovora.
Prijetnja kojom se podržava ultimatum može ovisiti o zahtjevu kao i drugim okolnostima. Najčešći primjeri su:
U svakodnevnom životu, ultimatumi se postavljaju u raznim kontekstima, kao što su:
Takvi ultimatumi mogu i ne moraju biti društveno prihvatljivi. Ultimatumi su također dio krivičnog djela iznude.
Bitka kod Kurska
Kurska bitka (Ruski: Курская битва), 5. juli - 23. august 1943.) odnosi se na njemačke i sovjetske operacije na Istočnom frontu tokom Drugog svjetskog rata u blizini grada Kurska tokom ljeta 1943. godine. To je (uključujući i bitku kod Prokhorovke) najveća tenkovska bitka u historiji ratovanja i najznačajnija saveznička pobjeda tokom 1943. godine. To je bila zadnja strateška "Blitzkrieg" ofanziva koju su Nijemci bili u mogućnosti da pokrenu na istoku. Rezultat je bila odlučujuća pobjeda sovjetske Crvene armije koja joj je dala stratešku inicijativu koju će zadržati do kraja rata.
Uvod
Nijemci su, slično kao i prethodne dvije godine, za ljeto na istočnom frontu planirali veliku ofanzivu koja je konačno trebala slomiti Crvenu armiju. No ovaj put su imali daleko manje resursa, pa je obim ofanzive bio još ograničeniji.
Početkom 1943. godine Istočni front se stabilizirao. Jedina tačka fronta koja je odskakala od te stabilizacije bila je izbočina kod mjesta Kursk, gdje su Sovjetske snage držale poluizolirani džep i namjera njemačkih kopnenih snaga (Wehrmacht) bila je izolirati i potom razbiti taj džep istovremenim udarom sa sjevera i juga. Tako "poravnati" front bi uštedio dosta snaga Nijemcima za daljni nastavak rata. Ako bi ofanziva dobro krenula, bilo je u planu s juga obuhvatiti Moskvu i nanijeti odlučujući udarac SSSR-u. Nijemci su velike nade polagale u nove tipove tenkova kao što su Panzer VI "Tigar" i Panzer V "Pantera".
Ofanziva je planirana da započne tokom maja pod tajnim nazivom Zitadelle (tvrđava). Međutim, već je od priprema plan bio osuđen na propast. Sovjetske snage su, posredstvom špijunske mreže u Švicarskoj (pod tajnim imenom 'Lucy') saznale za planove. Nadalje, Hitler je kontinuirano odgađao ofanzivu dok nova oružja (primarno Panther tenkovi) ne budu spremna da se pridruže u ofanzivi.
U bitki je s njemačke strane angažirano 50 divizija (od kojih 14 oklopnih i 2 motorizirane) - ukupno oko 800.000 vojnika, 2.700 tenkova i samovoznog topništva, 10.000 topova i minobacača, uz podršku oko 2.000 aviona, a sa sovjetske 12 armija (od kojih 2 oklopne). Rusi su imali izvjesnu brojčanu nadmoćnost u ljudstvu i naoružanju - 20.000 topova i minobacača, 920 raketnih bacača (kaćuša), 3.600 tenkova, uz podršku 2.400 aviona.
Bitka
thumb|200px|lijevo|Njemački tenkovi Tiger I koji su predvodili napad u sjevernom sektoru za vrijeme bitke kod Kurska. Napad je krenuo istovremenim udarom sa sjevera pod zapovjedništvom Generalfeldmaršala Waltera Modela (Grupa armija Centar) i juga pod zapovjedništvom Generalfeldmaršala Ericha von Mansteina (Grupa armija Jug). Sjeverni udar je napredovao vrlo slabo, ali je na jugu uspješno probijena sovjetska odbrana.
Međutim, teški otpor, preslabe njemačke snage i česti kvarovi na novoj i neisprobanoj opremi (tenkovi Panzer V Panther) doveli su do usporavanja ofanzive u svega dvije sedmice. Kod mjesta Prohorovka, sovjetske snage su lansirale siloviti tenkovski protivudar koji je doveo do golemog sudara tenkova, vjerovatno najvećeg u historiji.
Iako je rezultat bio taktički neodlučan, Sovjeti su sa svojim inferiornijim T-34 tenkovima Nijemcima uspjeli zadati gubitke koje ovi nisu bili u stanju nadoknaditi. Nijemci su nakon toga zastali na dostignutim položajima, ali se vrlo brzo pokazalo kako su toliko iscrpljeni da više nisu u stanju zaustaviti sovjetsku protivofanzivu, koja je odmah započela, prvo na sjeveru, a mjesec dana kasnije i na jugu.
Kraj
Do kraja 1943. godine, Sovjeti su oslobodili veliki dio Ukrajine, uključujući i Kijev početkom novembra. Pobjedom Crvene armije u ovoj bitki, inicijativa na Istočnom frontu prešla je trajno na sovjetsku stranu. Od tada pa sve do kraja rata njemačke jedinice se nalaze u konstantnoj defanzivi.
Vedin Musić
Vedin Musić (rođen 11. marta 1973. godine u Gračanici, Bosna i Hercegovina) je bivši bosanskohercegovački nogometaš.
Klupska karijera
Fudbalsku karijeru počeo je na malonogometnim turnirima u Srebreniku. Zapazio ga je tadašnji menadžer FK Gradine iz Srebrenika, te ga angažuje u svojim redovima. Poslije NK Gradine prelazi u redove tuzlanske FK Slobode gdje ostaje do 1996. godine. Nakon toga odlazi u Tursku, prvo u İstanbulspor A.Ş., te onda 1998. godine u Antalyaspor. 2001. godine potpisao je ugovor sa italijanskim klubom Como Calcio 1907, odakle 2003. godine za 3.000.000 € odlazi u Modenu F.C. U Modeni F.C. ostaje dvije sezone, nakon čega 2005. godine za 1.000.000 € prelazi u Torino F.C. sa kojim je ušao u italijansku Seriu A. 2007. godine odlazi na posudbu u Treviso, da bi iste godine za 1.250.000 € prešao u redove Calcio Padove gdje ostaje samo jednu sezonu. Nakon Calcio Padove provodi sezonu 2008/09. u Pro Patriji, te sezonu 2009/10. u A.C. Arezzu. Nakon što je klub A.C. Arezzo proglasio bankrot, Musić ostaje bez angažmana. Početkom 2011. godine potpisuje ugovor sa NK Čelikom iz Zenice.
Reprezentacija
Za bosanskohercegovačku fudbalsku reprezentaciju debitovao je 30. novembra 1995. godine na prvoj zvaničnoj utakmici Bosne i Hercegovine na prijateljskoj utakmici sa reprezentacijom Albanije u Tirani. Posljednju utakmicu za reprezenatciju odigrao je 6. juna 2007. godine na kvalifikacionoj utakmici za Evropsko prvenstvo 2008. godine protiv reprezentacije Malte u pobjedi od 1:0. Za bosanskohercegovačku reprezentaciju odigrao je 45 utakmica.
Umčani (Trnovo, FBiH)
Umčani su naseljeno mjesto u općini Trnovo, Bosna i Hercegovina.
NGC 6339
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Rafael Correa
Rafael Vicente Correa Delgado (rođen 6. aprila 1963. godine), poznat i po nazivu Rafael Correa, je ekvadorski političar i trenutni predsjednik Ekvadora.
Ferdinand Magellan
Ferdinand Magellan (1480–1521), poznat i pod imenom Fernão de Magalhães, bio je portugalski moreplovac i istraživač.
Magellan ili izvorno Fernão de Magalhães, vjerovatno najveći moreplovac u historiji, rođen je u plemićkoj porodici, oko 1480. godine. Mladost je proveo na dvoru, a zatim je učestvovao u osvajačkim pohodima na Indiju i Sjevernu Afriku. Prvi je otplovio iz Evrope u Aziju putujući zapadno. Španski kralj mu je 1519. povjerio misiju da dospije do Začinskih (Molučkih) ostrva i dao mu pet brodova sa 260 članova posade. Mada je Magellan poginuo u sukobu sa urođenicima na Filipinima, prije povratka u Evropu, 18 članova njegove posade pod vodstvom Sebastiana de Elcana, u brodu Victoria se vratilo u Španiju 1522. sa bogatim tovarom začina koji je pokrio sve troškove ekspedicije i oplovivši Zemlju.
On je dao ime Tihom okeanu, a po njemu je i Magellanov prolaz na jugu Čilea dobio ime.
Kipar
mini|300p|desno|Tvrđava Pafos Kipar je ostrvska država koja se nalazi u istočnom dijelu Sredozemnog mora, u neposrednoj blizini turske obale. Ostrvo je dugo bio raskršće između Evrope, Azije i Afrike, a još uvijek su prisutni mnogi tragovi drevnih civilizacija - rimske, bizantijske i venecijanske. Glavne privredne aktivnosti ostrva su turizam, trgovačka mornarica, izvoz odjeće i farmaceutskih proizvoda, te poslovne usluge. Republika Kipar je članica Evropske unije.
Historija
Najstarija naselja koja su pronađena na Kipru potiču još iz neolita, otprilike iz perioda od 7000 do 3900 godina pr. n. e. To su bila naselja Kirokitija i Kalavasos koja se nalaze u unutrašnjosti Kipra.
U bronzanom dobu ovdje doseljavaju Grci i sa sobom donose uticaj Mikenske kulture. Oni grade ovdje i svoje prve gradove: Salamis, Pafos, Kurion i Kition. Otprilike u slično vrijeme i Feničani osnivaju svoje kolonije, tako da su se već tad počele miješati kulture na ovom ostrvu. Uskoro se na ostrvu formira 10 kraljevina koje su neko vrijeme uspijevale održavati samostalnost. Oko 1600 godine stare ere Egipat osvaja ovo ostrvo. No, nakon pada Egipta, vlast preuzima Perzija. Za to vrijeme Kipar je ipak bio pod najvećim uticajem Grčke, vjerovatno iz razloga što su Grci bili i dalje većinski stanovnici. Godine 333. pr. n. e. Aleksandar Veliki osvaja ostrvo i u sastavu države koju je on osvojio Kipar ostaje manje od 200 godina, kad se pojavljuje Rimsko Carstvo kao velika sila koja osvaja ovo ostrvo. U 3. vijeku n. e. na Kipar stiže kršćanstvo.
Nakon raspada Rimskog Carstva, Kipar ostaje pod vlašću Bizantije. Uskoro se na ostrvu pojavljuju i Arapi, koji se ipak nisu dugo zadržali, niti ostavili dublji trag. Godine 1191. tokom Krstaških ratova, ostrvo osvaja engleski kralj Richard Lavlje Srce. On je vladao ovim ostrvom samo jednu godinu, nakon čega ga je prodao francuskom vojskovođi Gaju Luzinjanu. Iako je vladao samo jednu godinu, Richard je započeo izgradnju grada Limasola. U ovo vrijeme Kipar je bio bitna strateška baza križara. Godine 1489. vlast nad ostrvom preuzima Mletačka Republika, a na Maloj Aziji se pojavila nova velika sila - Osmansko Carstvo. Godine 1570. su protjerali sve Mlečane sa Kipra. Osmanlije tada masovno počinju naseljavati ostrvo svojim stanovništvom, tako da su postali brojčano nadmoćniji od "autohtonih" Grka.
Pred početak Prvog svjetskog rata Velika Britanija anektira ostrvo, koje sada i službeno postaje njihova kolonija. Nakon predaje vlasti Velikoj Britaniji, veliki broj Turaka napušta ostrvo i seli se na teritorije Osmanskog Carstva, čime Grci opet postaju većinsko stanovništvo. No, kiparskim Grcima se nije svidjela ni nova vlast, tako da se između dva svjetska rata javlja pokret "Enosis" što znači "ujedinjenje", čiji cilj je bio oslobađanje od kolonijalne vlasti i priključenje ostrva matičnoj Grčkoj. U Drugom svjetskom ratu, Kipar odigrava bitnu stratešku ulogu, a kiparski dobrovoljci se bore na strani saveznika pod zastavom Velike Britanije. Tek nakon rata i početka dekolonizacije svijeta, "Enosis" počinje da dobija veću ulogu. Formira se organizacija EOKA koja sprovodi ovaj pokret, često i uz vrlo radikalne mjere. Neki su je smatrali oslobodilačkim pokretom, a neki terorističkom i zločinačkom organizacijom. Početkom 1950-ih godina na njeno čelo dolazi arhiepskop Makarios III, poglavar kiparske pravoslavne ortodoksne crkve. On je ujedno bio i duhovni vođa pokreta. Zato ga je Velika Britanija protjerala iz države, te je nekoliko godina proveo u egzilu na Sejšelima. U međuvremenu je pokret "Enosis" sve više rastao i bivao sve jači, da je Velika Britanija morala popustiti. Makarios se vraća na čelo kiparskih Grka i Kipar dobija nezavisnost 1960. godine. Iste godine pristupa UN-u, a ubrzo i Commonwealthu, te Pokretu nesvrstanih. Ipak, Britanija je zadržala dvije svoje vojne baze na ostrvu: Akrotiri i Dekeliju. Makarios postaje prvi predsjednik Kipra, te istupa iz EOKA-e.
mini|300p|lijevo|Ostatci drevnog grada Salamis kod Famagusta EOKA je sad imala ispunjen prvi dio plana - oslobađanje od kolonijalne vlasti, sad je ostao drugi dio plana - ujedinjenje sa Grčkom. Na putu im je glavni problem bio prisustvo Turaka, koji ni pod koju cijenu nisu željeli da uđu u novu Grčku državu, zbog poznatih odnosa između Grka i Turaka, koji su se najjače ispoljavali baš ovdje - na Kipru. Na njihovom čelu je bio dr. Mustafa Kučuk, koji je ujedno bio i potpredsjednik države. EOKA je sada vršila teror nad turskim stanovništvom, pa je tako u prvim godinama kiparske nezavisnosti pobijeno oko 2000 kiparskih Turaka. To je naravno, dalo za posljedicu prve ozbiljnije ratne sukobe, 1963. - 1964. godine. Rat je zaustavljen uglavnom zahvaljujući stranom pritisku, ali i predsjedniku Makariosu. Naime, on je odmah po dobijanju nezavisnosti Kipra izašao iz EOKA-e i odustao od "Enosisa". Uskoro je suspendovao EOKA-u, te je ona privremeno nestala. Nakon ratnih sukoba uspio je ubijediti većinu kiparskih Grka da im je bolja nezavisnost od ujedinjenja sa Grčkom. No, ipak kiparski Turci su bili nepovjerljivi, pa su se povukli iz rada kiparskih organa vlasti, te su osnovali svoje.
Sljedećih nekoliko godina je bilo relativno mirno. 1967. godine u Grčkoj se dešava državni udar i na vlast dolazi vojna hunta, čiji je cilj, između ostalih, bio pripajanje Kipra. Pod njihovim sponzorstvom na Kipru se organizuje fašistička EOKA B na čijem čelu je bio Jorgios Grivas. Ova grupa, iako tad ilegalna, nastavila je teror nad turskim stanovništvom. 1974. godine uz pomoć iz Grčke i ovdje se dešava državni udar. Predsjednik Makarios je zbačen sa vlasti, te je pobjegao u London, a vlast je došla u ruke EOKA-e B. Na mjesto predsjednika je postavljen Nikos Sampson, dotadašnji član EOKA-e i glavni urednik jednih kiparskih novina. Sada više skoro da i nije bilo prepreka ka ujedinjenju sa Grčkom. Turci se već od ranije koncentriraju u enklave koje su se nalazile na svim djelovima ostrva, a to je spriječavalo Grke u njihovim namjerama. Najpoznatija takva enklava je Kokina (Erenkoj) koja je ostala izolovana od ostatka turske teritorije i do danas. Ipak, veći problem je predstavljala jedna druga enklava i to dva spojena sela Kofinu i Ajos Teodoris. Ova enklava je blokirala glavni put Larnake sa Nikozijom i Limasolom, pa ju je tako Grivas napao. To je Turskoj bio dovoljan razlog i izgovor da pošalje svoje trupe na Kipar. Desant je izvršen u gradu Kirenija. Nakon toga, turska vojska je bez većih problema osvajala mjesto po mjesto, selo po selo. Pritom se nije koristila nimalo blažim sredstvima od EOKA-e. Naime, na prostorima koje su osvajali nije ostajalo nimalo Grka, koji su uglavnom protjerani, pa je tako između sto i dvjesto hiljada Grka postalo izbjeglica u vlastitoj zemlji. Ni Turci nisu ostajali na grčkim teritorijama. Razlog lahkog napredovanja turske vojske je bio vjerovatno to što se Grci nisu nadali ovom napadu, zatim razjedinjenost između pristalica Grivasa i Makariosa, kao i to što je Kipar mnogo bliže Turskoj nego Grčkoj, pa nije mogla na vrijeme da stigne pomoć od vojne hunte. Tako je Turska vojska zauzela više od trećine teritorije. Vjerovatno bi i više, no rezolucijom UN-a rečeno im je da prestanu sa ratnim operacijama i da poštuju suverenitet Kipra, inače će snositi posljedice. Tako su prestali sa ratom, ali su zadržali svoje vojnike na okupiranom teritoriju. Grčki neuspjeh ovdje je doveo do sloma vladavine vojne hunte u Republici Grčkoj, a samim tim i njihovih istomišljenika na Kipru. Njihova vladavina je trajala oko dvije sedmice, a uskoro nakon toga se iz Londona vraća Makarios i ponovo zauzima mjesto predsjednika Republike Kipar.
Rat je završen, ali ostrvo je podjeljeno "zelenom linijom" na turski i grčki dio i tako je ostalo i do danas. Ta linija prolazi kroz Nikoziju, te i nju djeli na dva dijela. No kako to nije samo linija, već pojas pod kontrolom UN, na nekim mjestima širok i desetak kilometara, u njemu su ostali mnogi objekti (kao naprimjer nikozijski aerodrom), pa i mali gradovi i sela. 1983. godine Turci proglašavaju nezavisnu Tursku Republiku Sjeverni Kipar. Ali, osim Turske je nije niko priznao, pa se ona u svijetu smatra dijelom Republike Kipar. 2004. godine je izvršen referendum o ujedinjenju Kipra povodom ulaska u EU. Referendum je prošao na turskom djelu ostrva, vjerovatno zato što im je dosta izolacije od svijeta, ali građani grčkog djela nisu prihvatili ujedinjenje. Tako je u Evropsku Uniju ušao samo južni, odnosno grčki dio.
Politika
Treba naglasiti da velik problem ujedinjenju predstavlja to što se mnogi kiparski Grci smatraju više kao državljani Republike Grčke, a Kipar smatraju njenim dijelom, a isto se može reći i za Turke, koji Tursku doživljavaju kao svoju matičnu domovinu. A kad se stvaro ovako shvataju, teško može doći do nekog napretka. Također, ne pomaže ni to što su domaći političari Kipra ustvari samo marionete Atene i Ankare. Dakle, zaključak je sljedeći, gotovo jedini problem ovog ostrva je njegova podijeljenost, kakva se malo gdje može sresti u svijetu.
Službena površina Republike Kipar koja stoji u svim svjetskim podacima je ustvari površina ostrva koja iznosi 9251 km2. No, stvarna površina kojom raspolaže ova republika je dosta manja. Dakle, kada se oduzme površina Turske Republike Sjeverni Kipar, ovoj republici ostaje 5896 km2. Ali ni to nije sve. Površina britanskih baza im oduzima još 154 km2 ili 2% teritorije, a ako se izuzme i površina UN-ove "tampon" zone, dođe se do podatka da Republika Kipar raspolaže teritorijom od oko 5500 km2 ili nešto više od polovine teritorije ostrva. Ova prvobitna površina se piše zato što je TRSK nepriznata i priznaje se samo kao dio Republike Kipar. Dakle, Republika Kipar raspolaže većim djelom ostrva, i to na zapadu, jugu, većim djelom centralne oblasti, te nešto manje na jugoistoku. Taj dio na jugoistoku je odvojen od matične teritorije britanskom vojnom bazom Dekelija, te se može smatrati eksklavom. A unutar ove baze postoje i 2 sela koji se smatraju enklavama, jer su potpuno okružene ovom vojnom bazom. To su sela Ksilotimvu i Ormidia. No, međutim granice sa britanskim vojnim bazama nisu toliko izražene kao sa turskim djelom ostrva.
Glavni grad je Nikozija.
Republika Kipar je stekla nezavisnost od Velike Britanije 16. augusta 1960. godine, kada su je priznale sve svjetske države osim Turske, koja je nije priznala ni do danas. Zbog već poznatih razloga, ona nema suverenitet nad svom svojom teritorijom od 1974. godine. Dan nezavisnosti slavi se 1. oktobra.
Vlada Republike Kipar se sastoji od Predsjednika i potpredsjednika, te Parlamenta koji broji 59 članova, 56 iz reda Grka i 3 iz reda manjina. Sudsku vlast ima 13 članova. Sadašnji predsjednik Kipra je Tasos Papadopulos koji je izabran na izborima 2003. godine.
Vojska Republike Kipar se sastoji od oko 6 500 vojnika, sa 8,33 vojnika po 1000 stanovnika jedna je od solidnije militariziranih država. Treba napomenuti da Kipar iako je članica EU, nije članica NATO-a.
Službeni jezik je grčki. Pored grčkog vrlo je korišten i engleski kojeg govori, oko 90% domaće populacije, a to je posljedica toga što je Kipar bio britanska kolonija praktično oko 80 godina.
BDP po glavi stanovnika iznosi 19 633 $, što Republiku Kipar svrstava među razvijenije države svijeta, tačnije na 36. mjesto, negdje otprilike sa Slovenijom, Južnom Korejom i Maltom, koje imaju sličan BDP. Otkad je članica EU, Kipar se ubraja među razvijene zemlje svijeta (ne među zemlje u razvoju, kao do tad).
Republika Kipar je članica mnogih svjetskih i evropskih organizacija, a između ostalih izdvaja se članstvo u EU i Komonveltu.
Turska Republika Sjeverni Kipar
Kao što joj samo ime kaže, Turska Republika Sjeverni Kipar zauzima sjever, te veći dio istoka ostrva. Površina koju zauzima iznosi 3355 km2 ili nešto oko 37% cijelokupne površine ostrva. No, zbog UN-ove neutralne zone ta površina je nešto manja. Kao i južni tako i Sjeverni Kipar ima jednu svoju eksklavu, istina mnogu manju, ali mnogo više izoliranu nego što je to slučaj kod južnjaka. To je selo Erenkoj (Kokina), koje leži u Morfu zaljevu i od matične teritorije odvojeno je nekih 5–10 km grčke plaže.
Glavni grad je službeno Nikozija, ali vrlo često i Kirenija vrši tu ulogu.
Ovu državu kao suverenu priznaje jedino Turska. A zanimljivo je i to da je Autonomna Republika Nahičevan, koja je pod suverenitetom Azerbejdžana, također priznala ovu republiku, dok sam Azerbejdžan nije. Inače, Sjeverni Kipar ima međunarodni embargo u svakom pogledu: političkom, ekonomskom, trgovinskom, saobraćajnom, vojnom, sportskom, kulturnom i dr. Ovo je uslovljeno time što se on smatra okupatorom i arresorom na Republiku Kipar, te se smatra njenim djelom. Tako Sjeverni Kipar uveliko zavisi od Republike Turske, bez koje praktično ne bi opstao. Sve svoje vanjske poslove mora izvršavati preko nje. Ipak, u posljednjih nekoliko godina, ova izolacija polako počinje popuštati, te ova republika sve više počinje da samostalno djeluje, iako to još nije ni blizu pravih samostalnih zemalja.
Podloga zastave TRSK je bijela. Na podlozi se nalaze dvije vodoravne crvene pruge, koje su odvojene od gornjeg, odnosno donjeg ruba. Između ovih pruga se nalazi crveni polumjesec i zvijezda, simbol islama, koji je službeno državna religija, iako se TRSK deklariše kao sekularna država.
Himna nosi naziv "Istiklal Marsi".
Valuta je Nova Turska Lira, koja je zamijenila staru Tursku Liru 1. januara 2005. godine
Sadašnji predsjednik je Mehmet Ali Talat. Pored njega vladu čini premijer Ferdi Sabit Sojer, te parlament od 50 članova, u kojem većinu ima Turska Republikanska Stranka. Izbori su inače svakih 5 godina, a sadašnji predsjednik je prošle godine na izborima pobijedio Raufa Denktaša koji je bio predsjednik od samoproglašavanja nezavisnosti 1983. godine.
Vojska TRSK je ustvari vojska Republike Turske, koja se nalazi na ostrvu od 1974. godine do danas. Broji oko 30 000 vojnika, koji kao čuvaju suverenitet ove samoproglašene Republike. Jedan od osnovnih zahtjeva kiparskih Grka je taj da se ova vojska povuče, međutim to Turcima nije ni na kraj pameti.
BDP po glavi stanovnika iznosi 8,095 $. To jeste manje od polovine BDP-a grčkog Kipra, ali kada se uzme u obzir da je ovo zemlja u izolaciji, te da gotovo skroz zavisi od Turske, ovo je više nego solidna cifra. Ovo je veći BDP po glavi stanovnika, čak i od BDP-a same Turske. Ipak, ova nelogičnost u pogledu BDP-a TRSK i BDP-a njenog zaštitnika i mogu tako reći finansijera, dobija smisao kada se zna da Sjeverni Kipar ima stanovnika kao prosječno naselje Istanbula, te da Turci iz svog budžeta izdvajaju dobar dio novca za svoje sunarodnjake sa Kipra.
Britanske vojne baze
Dakle, nakon odlaska kolonijalne vlasti Velike Britanije sa Kipra, oni su ovdje ostavili svoje dvije vojne baze koje egzistiraju i do danas i važne su strateške pozicije ove države, zbog blizine Bliskog istoka. Površina ovih baza je 154 km2 ili nešto manje od 2% ostrva. Na ovoj teritoriji živi oko 15 000 ljudi: oko 8 000 njih su britanski vojnici i njihove porodice, dok su ostalih 7 000 domaći Grci koji ili rade u ovim bazama ili ovdje imaju svoje posjede kojih se nisu htjeli odreći.
Baza Dekelija je nešto veća i nalazi se na jugoistočnom dijelu ostrva i osim grada Dekelije ovdje se nalazi i selo Ajos Nikolaos. Ova baza graniči i sa Sjevernim Kiprom, a dijelove Republike Kipar odvaja od matičnog dijela teritorije, te južnim kipranima, odnosno Grcima i nije baš drago što postoje ove baze, pogotovo ova, Dekelija. Druga baza je Akrotiri i nalazi se na samom jugu ostrva, tačnije zauzima istoimeno poluostrvo. Ovdje se nalazi i najjužnija tačka ostrva, rt Gata. Pored Akrotirija na teritoriji baze nalazi se i gradić Episkopi.
Svi zakoni na ovoj teritoriji su isti kao i u Velikoj Britaniji, te se ovi dijelovi ostrva zvanično i tretiraju kao dio Ujedinjenog Kraljevstva.