cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Antun Branko Šimić
Za života
U kasnijim fazama uglavnom je napustio takve kompozicijske postupke. Vijavica je izlazila do 1919, a nakon toga Šimić je izdavao časopis Juriš (1919), koji se iste godine ugasio. Sažeto je označavao svoj književni smjer sadržan u (ekspresionističkom) uvjerenju da je umjetnost najintenzivniji doživljaj svijeta i da zato ne smije, pa i ne može biti angažirana u službi bilo koje tendencije. Ako to u ono doba i nisu više bile nove misli, jer su ih već zagovarali i hrvatski modernisti, one su sada bile izgovarane načinom koji do tada u nas nije bio poznat.
Godine 1920. objavio je svoju jedinu kratku zbirku pjesama Preobraženja. Upravo time daje najveći doprinos novoj hrvatskoj književnosti, posebno pjesništvu. Sastoji se od 48 uglavnom kratkih pjesama. Neke su objavljene prethodnih godina, ali ih je Šimić preradio, pa se Preobraženja smatraju zasebnom ("kanonskom") fazom. Pjesme u knjizi odlikuju se posebnim grafičkim aranžmanom (tzv. središnja os), što ga je Šimić preuzeo od njemačkog pjesnika A. Holza (Phantasus, 1898–1899), a i u ostalim slojevima zbirke simetrija je temeljno organizacijsko načelo. Uvodeći velike teme kao što su "Bog", "ljubav", "smrt" (tijelo) i "poezija" (umjetnost), Šimić ih koncentriranim i pomno dotjeranim diskursom uklapa u sliku svijeta koji prolazi bezbrojne preobrazbe u različitim tipskim personama (bolesnik, zavodnik, zavedena, mjesečar, mučenik) ili pojavama, da bi se onkraj vremena i prostora sve životne forme na kraju vratile panteistički zamišljenom apsolutu ("Otkupljenje", "Budući"). Depatetizirani izlaz, stilizirana (nemimetička) upotreba kolorita, vizualnost pjesničkoga znaka, dubinska eufonija i funkcionalno upošljavanje praznine (bjeline) samo su neke od inovacija koje su postale trajnijim naslijeđem hrvatske moderne lirike. Poezija nakon Preobraženja označava novi zaokret u smjeru "neoklasičnog" izraza, pa slobodni stih katkad ustupa mjesto obnovljenoj strofičkoj formi i vezanomu stihu. U okviru kasne Šimićeve poezije daju se uočiti i tekstovi koji u Baudelaireovom duhu osciliraju između odsutne transcendencije i unutrašnjeg ideala ("Prazno nebo" i "Nađeni bog"), a u pjesmi "Smrt i ja" ("Smrt nije izvan mene. Ona je u meni/od najprvog početka: sa mnom raste/u svakome času") Šimić se, poput R. M. Rilkea, približava shvatanjima o nerazlučivom jedinstvu života i smrti. Približivši se i poetici "nove stvarnosti" ("Neue Sachlichkeit"), spjevao je cijenjeni ciklus Siromasi.
Agorafobija
Agorafobija (grč. αγοραφοβία, agorafowía, od αγορά, agorá „tržnica“ i φόβος, fówos, „strah, bijeg“) je prvobitno označavala strah od otvorenog prostora, dok se danas pod tim pojmom podrazumijeva skup strahova u svezi s javnim mjestima, otvorenim prostorom i mnoštvom ljudi te s pomišlju da na takvom mjestu nakon iznenadnog onesposobljenja ne bismo bili u stanju pobjeći ili potražiti pomoć.
Antun Branko Šimić
Za života
U tekstovima "Namjesto svih programa", "Anarhija u umjetnosti", "O muzici forma" ispovijedao je nova modernistička načela, ali je ostao na stajalištu čistoće umjetnosti. Iako odličan učenik, morao je napustiti gimnaziju jer školske vlasti učenicima nisu dopustile izdavanje javnih listova. Od tada se u potpunosti posvetio pisanju, neprestano živeći u siromaštvu, ali je, unatoč nesređenim egzistencijalnim prilikama, ostavio plodan i iznimno značajan književni opus.
Agorafobija
Agorafobija čini 60% svih fobija otkrivenih kliničkim pregledima. Češća je kod žena, a započinje u adolescenciji ili ranoj odrasloj dobi. Poremećaj često započinje rekurentnim napadima panike, a drugi simptomi uključuju napetost, vrtoglavicu, blaže oblike kompulzivnog provjeravanja, prežvakavanje ideja (ruminatio), strah od gubljenja razuma i depresiju. Čest je i strah od visine (akrofobija) ili zatvorenih prostora (klaustrofobija). Društvo povjerljivog prijatelja olakšava izlazak iz kuće.
Antun Branko Šimić
Za života
Donadini je uzvikivao "Dolje estetike i dolje ukus!", a Šimić, kao da nastavlja na te uzvike, zahtijeva da pisci odbace svu dekorativnost i otmjenost, da skinu, kako on kaže, i odijelo sa sebe, i "kragne, manšete, kravate, šalove i sve ono drugo, da bacimo iz sebe sve trope, figure, metonimije, aliteracije, asonance, klimakse, sve ono što je ukus, što je retorika i 'lepota', to će reći sve ono što je suvišno - i da govorimo istinu". Iako je polemički intoniranom, matoševski britkom i neumoljivom kritikom znatno utjecao na književna zbivanja i uopće na razmišljanja o književnosti, najdublji trag ostavio je kao pjesnik. Prvi je u nas, poslije kratkotrajnog početništva, načelno otklonio vezani stih i rimu, pa progovorio pregnantnim, često i grafički simetričnim slobodnim stihom, te stvorio uzor poezije kreirane "iznutra", kao najintenzivnijeg doživljaja svijeta. Pjesnik tijela, grada i siromaha, nije svoje teme vidio u socijalnom nego isključivo u individualno-psihološkom značenju. Pjesnik ljubavi i smrti, osjećao je trajnu tjeskobu i duhovni nemir, ali i svijest da je pred ključnim pitanjima života i svemira nemoćan kao čovjek, a kao pjesnik može ga samo spoznavati. Reskošću svoga stiha prodirao je kao oštricom noža u dubine ljudskoga bića, u njegovu egzistencijalnu samoću. Zato njegove pjesme, naoko tako hladne i često svedene na gole konstatacije u izravnom iskazu, blistaju dalekim astralnim sjajem.
Nakon teške upale pluća 1924. obolio je od tuberkuloze i pokušao se liječiti u Dubrovniku i Cavtatu, a 1925. vratio se u Zagreb. Godinu ranije pokrenuo je i treći časopis, Književnik, a nakratko (od marta do novembra 1923) s Milanom Begovićem uređivao Suvremenik. U zaoštrenim manifestima iz Juriša ("Usamljenost duha" i "Juriš") protestirao je protiv zatečenoga stanja u društvu i kulturi, zahtijevao rušenje dotadašnjih vrijednosti i postavio utopijski projekt "duhovnoga carstva u zemlji".
U tako kratko vrijeme, koje ne ispunjava ni punu deceniju, prešavši put od matoševsko-wiesnerovskog impresionizma do oslobođenog, a formalno stiješnjenog ekspresionizma, postao je virtuoz koji s malo riječi otvara bezdane prostore misli i životnog smisla. Znao je graditi pjesmu, zgušnjavati stih, birati pravu riječ: često jednostavnoj i običnoj, znao je udahnuti punu izražajnost. Bolujući od rane mladosti, nosio je u sebi smrt i bio svjestan da ona u njemu raste te da će ga jednoga skorog dana posve ispuniti - i prerasti. Možda je i zato naglo sazrijevao, što dokazuje njegov časopis Književnik.
Metamorfoze koje je Šimićevo pjesništvo prošlo u kratkom vremenskom razmaku govore o brzom sazrijevanju i skokovitom razvoju autora, a kritički i feljtonistički spisi to zorno ilustriraju. Mnogobrojni članci u savremenim književnim pojavama i piscima pokazuju da je Šimić intenzivno pratio evropska umjetnička zbivanja i da je promptno reagirao na one događaje koji su odgovarali njegovom senzibilitetu i trenutačnim umjetničkim interesima ("Tri zapisa o pjesništvu"). Kao kritičar, o domaćim je, pa i etabliranim autorima (V. Nazor), pisao vrlo oštro ("Naš najproduktivniji pjesnik"; "Prazna retorika Miroslava Krleže", 1917), često ulazeći u polemike ("Pravdanje o Vidriću", 1922).
Osim o hrvatskim i srpskim piscima, pisao je o gotovo svim važnijim njemačkim i austrijskim ekspresionističkim pjesnicima, a bio je dobro upućen i u francusku, pa čak i u skandinavsku književnost. 1923. preveo je roman Blagoslov zemlje Knuta Hamsuna, ali je prijevod štampan tek 1983.
Posmrtno
Velik dio opusa ostao je neobjavljen do 1950-ih i 1960-ih, među ostalim i nekoliko dramskih fragmenata te započeti roman Dvostruko lice, kada su mu objavljena Sabrana djela (1960).
Uz Tina Ujevića i Miroslava Krležu, Šimić je najistaknutiji hrvatski pjesnik modernizma, zaslužan za popularizaciju slobodnoga stiha i novih kompozicijskih načela ("Tehnika pjesme", 1923) kao i za definitivnu integraciju hrvatskog pjesništva u evropske književne tokove. Sve bogatija recepcija njegovog pjesničkog djela, u zamahu od 1960-ih, potvrđuje takav status, a kritički sudovi Preobraženja svrstavaju u vrh novije hrvatske lirike.
Šimiću u čast pokrenuta je, u vrijeme Hrvatskoga proljeća, na poticaj hrvatskog pjesnika i studenta romanistike Mile Pešorde, kulturna manifestacija Šimićevi susreti, prvi put održana 30. i 31. maja 1970. u Grudama i Drinovcima (Kršni zavičaj, Drinovci, 1970; Vjesnik, Zagreb, 16. juni 1970).
Zbirka pjesama Preobraženja, Zagreb, 1920.
Naziva se kamenom temeljcem modernog hrvatskog pjesništva.
"Pjesnici" (lirska minijatura)
Grafički izgled pjesme (monostih, distih i tercih).
Govori o odnosu pjesnika i svijeta i stvarnosti. Preobražava svijet u poeziji, novu stvarnost. Motiv čuđenja (velike/nijeme oči) sugerira čuđenjem očiju koje rastu. U posljednjim stihovima pjesme također prepoznajemo pjesnikov odnos prema svijetu. Osluškuju "ćutanje", oni su "vječno treptanje" - duša su svijeta, osluškuju i ono što se ne čuje.
"Opomena"
U pjesmi koja se sastoji od 4 opomene i 4 strofe pjesnik govori o čovjeku i njegovim djelima, onome čemu teži, ne biti malen - znači: biti velik svojim djelima. S obzirom da svaka od četriju opomena završava riječju "zvijezda", pjesnik time oslikava čovjekovu potrebu da se približi toj ljepoti i dosegne zvijezde.
"Moja preobraženja"
- Preobraženje (kad su učenici u Isusu prepoznali Spasitelja).
U ovoj pjesmi pjesnik shvata život tako težak, kao prokletstvo. Umoran je od mijena (kada je Mjesec okrenut Zemlji svojom neosvijetljenom stranom). Teži (čezne) za smrću.
Riječ "zvijezda" ima razna značenja: a) svako nebesko tijelo koje se na nebu vidi kao svijetla tačka, visoke temperature s vlastitim izvorom energije; b) osoba koja se u nekim oblicima javnosti iznimno ističe (film, sport, muzika)
"Ja pjevam sebe koji umirem na dan..." – taj stih stvara dojam kritika i napetosti.
Šimić ne doživljava smrt kao kraj (kao u vrijednoj njegovoj pjesmi), već kaže da će s dalekog neba noću sjati.
Pojavljuju se boje i personifikacije:
"Hercegovina"
Pjesnik je inspiriran zavičajem. Doživljaj iz noćne (kuće, stabla, dvorište, njive). Vizualna stvarnost preobražava se u svijet ekspresija, vizija i slutnji (slutnja smrti).
Ekspresionistički pejzaž: Crna i bijela boja u kontrastu.
"Smrt i ja"
Interpunkcija je u ovoj pjesmi zanemarena.
Tema smrti u ovoj pjesmi ostvarena je na osobit način; ona je sastavni dio bića, čovjekova života, živi od trenutaka kad se čovjek rodi, čovjek zastane, a ona nastavi "kraljevati".
Posljednji stih ostaje otvoren, što sugerira taj novi početak smrti koja prerasta.
Priznanja i počasti
26. februara 2010. otkriven je spomenik u njegovu čast u srednjoj školi u Grudama, autora Nikole Pepića.
Bezistan
Bezistan je tržnica ili trgovačka kuća u bazaru, odnosno čaršiji, rađena je većinom od kamena, pokrivena sistemom više kupola ili bačvastim svodom. Uz glavnu prostoriju u kojoj se trguje često su u nizu smješteni, poput boksova ili spremišta, dućani sa skupocjenom robom i zanatske radnje.
Građeni su u periodu Osmanske vladavine, a u Bosni i Hercegovini većinom u Sarajevu, Mostaru i Travniku.
Do danas sačuvani bezistani su:
252.
Godina 252. (CCLII) bila je prijestupna godina koja počinje u četvrtak u julijanskom kalendaru. U svoje vrijeme je bila poznata kao Godina konzulstva Trebonijana i Volusijana (ili, rjeđe, godina 1005. Ab urbe condita). Oznaka 252. za ovu godinu se koristi od ranog srednjeg vijeka, kada je kalendarska era Anno Domini u Evropi postala glavnom metodom označavanja godina.
Stogodišnji rat
Stogodišnji rat bio je isprekidan ratni sukob između kraljevine Engleske i kraljevine Francuske koji je trajao punih 116 godina i to od 1337. do 1453. godine, a u tom su se vremenu izmjenjivali periodi intenzivnog ratovanja sa periodima mira. Rat je počeo engleskom ekspanzijom na francuskom tlu, a završio istjerivanjem Engleza s francuskog tla, izuzev grada Calaisa i okoline.
Stogodišnji rat bio je prekretnica u mnogo pogleda. Rat je pridonio nacionalnom buđenju obje zaraćene strane, a gledano s vojne strane u njemu su primjenjena nova oružja i taktike koja su dalekosežno utjecala na ratove koji će se kasnije voditi. Pojavom stajaće vojske prvi put u Srednjem vijeku potpuno je napušten sistem vojske feudalnih vazala što je vojsku učinilo ubojitijom i jačom pa se iz svih tih razloga smatra da je Stogodišnji rat najznačajniji sukob u historiji srednjovjekovnog ratovanja.
Stogodišnji rat se dijeli na nekoliko perioda:
Naziv Stogodišnji rat ušao je u upotrebu tek kasnije i uveden je od strane historičara kako bi se lakše prikazao slijed historijskih događaja.
= Uzroci sukoba = Normansko osvajanje Engleske u 11. vijeku stvorilo je novu situaciju u sjeverozapadnoj Evropi. Obje obale La Manchea bile su pod kontrolom jedne dinastije jer su vladari Engleske ujedno bili i vladari Normandije. Normansko-francuska dinastija koja je vladala Engleskom željela je proširiti svoje francuske teritorije, a istovremeno francuski vladari željeli su zaokružiti sve francuske teritorije pod svojom vlašću. Rezultat svih tih političkih težnji bila je dugotrajna borba dva tada najsnažnija srednjovjekovna kraljevstva. Ta borba nije se sastojala samo od ratova i bitaka. To je bila složena igra dinastičkih brakova i međusobno povezanih obaveza.
Kampilobakterioza
Kampilobakterioza (vibrioza) jest spolna zarazna bolest goveda koja uzrokuje vremensku jalovost (preganjanje), produženi period estrusa, pobačaj i smanjenu plodnost muških rasplodnjaka.
Stogodišnji rat
Engleski kralj Vilim I Osvajač tehnički gledano, kao normandijski vojvoda, bio je vazal kralja Francuske. Njegov praunuk Henrik II, iako vazal francuskog kralja, posjedovao je veći dio francuske teritorije nego sam francuski kralj koji je vladao samo područjem oko Pariza i dijelom teritorija na sjeveru. Prinčevi obje vladajuće kuće vjenčavali su se unutar istog ograničenog kruga, tako da je zapadna Evropa postala međusobno povezana mreža rođaka s francuskog govornog područja, često s jednako jakim pravima na iste teritorije. Najbolji primjer za to su bili francuski kralj Luj VII i engleski kralj Henrik II, jer su obojica oženili nasljednice Akvitanije.
Kampilobakterioza
Uzročnici
Bolesti su bakterije iz roda Campylobacter: ''C. fetus subsp. fetus, C. fetus subsp. venerealis i C. jejuni''. To su gram-negativne, gibljive bakterije koje imaju razne oblike (poput zareza, S oblik, kao spirala, kokoidni oblik). Osjetljive su na kisik i strogo su mikroaerofilne. Za rast trebaju obogaćena hranilišta, a rastu sporo (2 do 4 dana). Sojevi C. fetus nisu jednake antigene strukture, a posjeduju kapsularni (K), somatski (O) i flagelarni (H) antigen. Kampilobakterioza uzrokovana vrstama ''C. fetus subsp. fetus i C. jejuni'' je zoonoza.
Dimitrije Ivanovič
Princ Dimitrije Ivanovič ( 19. oktobar 1582. - 15. maj 1591. godine) je bio prestolonasljednik Rusije od 1584. godine.
Kampilobakterioza
Uzročnici
Izvor zaraze su inficirani muški i ženski rasplodnjaci, sekreti i ekskreti spolnih organa inficiranih životinja, pobačeni fetusi i njihove ovojnice, kontaminirana krmiva i sperma inficiranog bika. Infekcija se širi koitusom (osim u ovce) i to najuspješnije inficiranim bikom. Zdrav bik može prenijeti infekciju s inficirane na zdravu plotkinju pri prirodnom osjemenjivanju, onečišćenom spermom i pri umjetnom osjemenjivanju. "Ulazna vrata" u makroorganizam pretežito su sluznica maternice i penisa. Kod bikova se infekcija lokalizira isključivo u kriptama prepucijske sluznice, a da pri tome nema nikakve kliničke manifestacije ni promjena u spermi. Uzročnik ovdje perzistira i duže od godinu dana. Junice su primljivije za infekciju nakon što dostignu spolnu zrelost, a stariji bikovi su češći kliconoše nego mladi. Na infekciju su primljivi čovjek, govedo, ovca i koza, a možda svinja i konj.
Dimitrije Ivanovič
Život
Dimitrije je bio najmlađi sin ruskog cara Ivana Groznog. U trenutku očeve smrti 18. marta 1584. godine novi car postaje njegov psihički ograničeni polubrat Fjodor. Regenti koji tada preuzimaju vlast u državi odlučuju odmah malenog princa prijestolonasljednika zajedno s majkom poslati van iz Moskve u grad Uglič. Tamo će on i preminuti 15. maja 1591. godine pod sumnjivim okolnostima. Na vijest o smrti lokalno stanovništvo se pobunilo protiv predstavnike vlade iz Moskve i na mjestu ih linčevalo.
Istraga i pretpostavke
Na vijest o smrti regent Boris Godunov odlučuje odmah da pošalje istražitelja na mjesto nesreće kako bi utišao glasine da je Dimitrije ubijen po njegovom naređenju. Osoba koja dobija tu odgovornu dužnost je budući car Vasilije Šujski. U zaključak njegove istrage kako je Dimitrije sam sebi zadao smrtonosni, nesretni udarac nožem u grlo igrajući jednu verziju pikada s noževima malo ko je u ruskom društvu prihvatio. Pored ostalog to rješenje nikoga nije zadovoljilo pošto je na njenom kraju majka pokojnog princa nasilno zatvorena u samostan kako svojim izjavama ne bi optuživala tadašnjeg regenta.
Stogodišnji rat
Jedan od uzroka spora je dinastičke prirode a proizlazi iz jednog od brakova između francuske i engleske kraljevske porodice. Godine 1308, Izabela, kćer kralja Francuske, vjenčala se s Edvardom II. kraljem Engleske. Godine 1312. dobili su sina Edvarda, a njegov ujak Karlo IV deset godina kasnije postao je francuski kralj.
Kada je Karlo IV umro nije ostavio muške nasljednike, i nakon njegove smrti u Francuskoj je došlo do neslaganja oko toga ko će biti sljedeći kralj, s obzirom da je Karlova starija kćerka zahtijevala krunu. Da bi se riješilo neslaganje i donijela odluka o novom vladaru sastao se plemićki sabor koji je odlučio da će to biti Karlov bratić.
Najbliži preostali muški rođak, a ujedno i veliki zemljoposjednik i feudalac u Francuskoj, bio je Karlov nećak i engleski kralj Edvard III koji je također počeo isticati pravo na francusku krunu, što nije odgovaralo pripadnicima francuske feudalne skupštine. U tim uslovima, kada francuski velikaši nisu htjeli engleskog kralja za svog vladara, nije bilo iznenađujuće da su na skupštini izabrali Karlovog bratića (po očevom bratu), Filipa od Valoisa.
Filip od Valoisa okrunjen je u Reimsu u maju 1328. godine. Tada 17-godišnji Edvard III. nije prihvatio tu odluku feudalne skupštine, iako se ipak 1329. godine sastao s novoizabranim francuskim kraljem. Sljedećih osam godina donijelo je postepene promjene koje su na kraju izazvale ratni sukob.
Jedan od elemenata koji su u tih osam godina doveli do otvorenog sukoba bilo je veliko Edvardovo feudalno imanje u jugozapadnoj Francuskoj koje je činilo vrlo jaku bazu za okupljanje nezadovoljnih francuskih plemića. Pored toga uzrok je bila i francuska pomoć škotskom kralju Davidu II koji se borio protiv Engleza.
Ono što je bilo casus belli dogodilo se godine 1337, kada je Filip VI odlukom razvlastio Edvarda III od jednog od njegovih imanja u Francuskoj. Engleski odgovor bio je dramatičan i Edvard III je objavio Francuskoj rat.
Početak rata
Otvorena neprijateljstva započeli su francuski brodovi koji su 1337. godine počeli pustošiti obalna naselja uz La Manche. Iste je godine Filip VI. od Edvarda III. zahtijevao da mu preda feud Gaskonju jer je smatrao da Edvard III. ne vrši svoje vazalske obveze prema njemu kao kralju Francuske. Henry Burghersh, biskup Lincolna, došao je u Pariz s Edvardovim negativnim odgovorom i objavom rata.
Francuska je na početku rata imala oko 25 miliona stanovnika, a Engleska oko 6 miliona. Pored toga, smatralo se da Francuska ima veću i bolje obučenu vojsku vitezova i njihovih vazala.
Prvi (Edvardov) period rata, od 1337. do 1360. godine
mini|lijevo|250px|Stanje u Francuskoj 1346. godine U prvim godinama rata Edvard III. povezao se s plemstvom u Holandiji i Flandriji, ali se taj savez raspao već 1340. godine. Visoki troškovi rata doveli su Edvarda III. u vrlo nezgodnu financijsku situaciju. Francuska je tih godina imala pomorsku nadmoć zahvaljujući genovskim brodovima i njihovim iskusnim posadama. Engleski gradovi uz kanal često su bili meta napada tih brodova pa su živjeli u strahu, što je, na kraju, dovelo i do opadanja trgovine vunom i vinom s Flandrijom i Gaskonjom, od koje su ti gradovi i živjeli. Međutim, 1340. godine, dok je nastojala spriječiti englesku vojsku da se iskrca na francusko tlo, francuska je flota bila skoro potpuno uništena u bici kod Sluysa. Nakon te bitke Engleska je u pomorskom pogledu ostatak ratnog perioda dominirala Kanalom sprječavajući Francuze da izvrše invaziju Engleske.
mini|desno|230px|Umjetnički prikaz bitke kod Crecyja 1341. godine rat je prenesen u vojvodstvo Bretagnu gdje je sukob izbio zbog nasljednika tog vojvodstva, pri čemu su Edvard III i Filip VI podržali različite strane u sukobu, no rat u Bretagni vođen je s promjenjivom srećom pri čemu je grad Vannes nekoliko puta prelazio iz ruke u ruku.
U mjesecu julu 1346. godine Edvard III se odlučio na invaziju Francuske iskrcavši se s glavninom vojske u mjestu Cotentin. Filip VI je okupio veliku vojsku kako bi se suprotstavio invaziji. Edvard III je u početku nastupao sjeverno prema Holandiji, usput pljačkajući i pustošeći krajeve kroz koje je prolazio. Nije držao osvojene teritorije već je nastavljao dalje, sa namjerom da svojim postupcima zavara Francuze. Do susreta dvije vojske došlo je kod Crécyja gdje se odigrala važna bitka. Edvard je svoje snage postavio odbrambeno, a Filipova je vojska napala. Bitka kod Crécyja bila je potpuna katastrofa za Francuze zahvaljujući engleskim strijelcima s dugim lukovima. Edvard je nakon bitke nastavio napredovati sjeverno te je opsjeo grad Calais na obali Kanala koji je nakon puno muka (zbog jakog otpora lokalnog stanovništva) osvojio 1347. godine. Ovaj grad je postao važna strateška tačka za Engleze. On je predstavljao mostobran koji je omogućavao duže zadržavanje vojske na francuskom tlu. Iste godine Engleska je u bici kod Neville's Crossa odnijela važnu pobjedu protiv Škotske koja je Edvardu osigurala pozadinu i smanjila moć važnog saveznika Francuske.
Dimitrije Ivanovič
Lažni Dimitrije
Ta kriminalna priča je uz svekoliko napor budućeg cara Borisa Godunova uspjela na neko vrijeme biti skrivena pod tepih, dok je narod još uvijek državala nada kako se sin Ivana Groznog spasio. Koristeći se tim vjerovanjem početkom 17. vijeka se pojavio prvi Lažni Dimitrije koji se predstavljao kao maleni princ koji se uspio spasiti od ubistva. Tu priču je ubrzo financijski i vojno podržala Poljska tako da je on na kraju čak i postao nakratko ruski car 1605. godine. Njegovim nedugo potom ubistvom Poljska se odlučila na stvaranje novog Lažnog Dimitrija II. koji će na kraju od nje biti odbačen kada se Vladislav IV okruni za cara Rusije 1610. godine. Vidjevši te godine da je njen neprijatelj osvojio Moskvu sada se Švedska odlučili stvoriti svog Lažnog Dimitrija (Lažni Dimitrije III) koji u rusku narodnu historiju ulazi s nadimkom pljačkaš Pskova. On će biti zarobljen 1612. godine čime 21 godinu nakon smrti princa Dimitrija napokon završava njegova priča.
Stogodišnji rat
Drugi (Karlov) period rata, od 1369. do 1389.
mini|desno|150px|Karlo V Tokom vladavine francuskog kralja Karla V Englezi su postepeno potiskivani s pozicija koje su dobili Sporazumom iz Brétignyja. Vojvode od Bretagne pomirili su se s francuskim kraljem, te su i vojsku okrenuli protiv Engleza.
Dimitrije Ivanovič
Lažni Dimitrije
Ruska pravoslavna crkva ga je još u doba Lažnih Dimitrija 1606. godine proglasila svetim.
Kampilobakterioza
Liječenje
Inficirane krave treba liječiti primjenom streptomicina u maternicu, a inficirane bikove primjenom istog antibiotika u prepucij ili premazivanjem prepucija antibiotskim mastima. Dobro je lokalno liječenje kombinirati sa parenteralnim.
Morića han
mini|desno|200px|Morića han U XVI stoljeću, koje se još naziva „zlatno doba“ Sarajeva, postojalo je preko 50 hanova, koji su pružali utočište i gostoprimstvo trgovcima i putnicima. Jedini od njih, do danas sačuvan koji je zadržao svoj gotovo nepromijenjen izgled, je Morića han. Sagrađen je 1551. u ulici Sarači. Pripadao je Gazi Husrev-begovom vakufu i prvobitno se zvao "Drugi Novi han". Osmanski putopisa Evlija Čelebija je zapisao da je 1659. ovaj han bio poznat kao Hadži Beširov han. Han je poznat kao i Morića han, a svoje ime je dobio u prvoj polovini 19. stoljeća po zakupcima hana: Mustafa-agi Moriću i njegovom sinu Ibrahim-agi.
Han je dva puta gorio, 1831. i 1852. Trgovci sa istoka i zapada, iz srednje Evrope i Sredozemlja, mogli su osim prenoćišta, tu naći kupce i prodati svoju robu, bez direktnog izlaska na pijacu. U dvorištu i prizemnim prostorijama nalazile su se štale, a prostorije na prvom spratu ukrašavale su duge, drvene grede. Han je stradao u požaru i obnavljan je u više navrata. To je mjesto na kom su se podizale bune. Ovdje su okupljene Sarajlije 1878. formirale Narodnu vladu Bosne i Hercegovine i uputile zvaničan protest protiv Austro-ugarske okupacije.
Han je rekonstruiran u periodu od 1971. do 1974. i predat na korištenje ugostiteljskom društvenom preduzeću "Balkan". Prilikom rekonstrukcije su na zidovima hana kaligrafskim pismom ispisani stihovi Omara Hajama, najvećeg pjesnika perzijske lirike. Odlukom sarajevske općine Stari Grad je 1998. han je vraćen u vlasništvo "Gazi Husrev-begovog vakufa". Uprava vakufa je iznajmila prostor hana za obavljanje djelatnosti koje se uklapaju u historijski ambijent hana. Zbog toga su u okviru hana u prizemlju smješteni prodavnica perzijskih ćilima, nacionalni restoran, kafana i turistička agencija. Na spratu su prostorije izdate raznim organizacijama kao što su Mladi muslimani, Udruga ilmijje, Tarikatski centar u Bosni i Hercegovini, Savez logoraša i humanitarna organizacija.
Kampilobakterioza
Profilaksa
Potrebno je težiti iskorjenjenju kampilobakterioze kao jedinom rješenju u profilaksi bolesti. Profilaksa kampilobakterioze ovisi o načinu osjemenjivanja, pa se najsvrsishodnijim načinom suzbijanja te bolesti smatra primjena liječenja s umjetnim osjemenjivanjem.
Else Lasker-Schüler
Else Lasker-Schüler (Elberfeld, 11. februar 1869. - Jerusalem, 22. januar 1945.), njemačka književnica.
Živjela je boemskim životom. Godine 1933. emigrirala je u Švicarsku, zatim Egipat i Jerusalem, gdje je i umrla u siromaštvu i bolesti. Sarađivala je s časopisima: "Weisse Blätter", "Aktion", "Sturm". Kroz njene radove provlače se rajnski zavičaj, židovska religioznost i savremena njemačka duhovnost. Pišući u duhu ekspresionizma, kojem je i preteča, sve više se razvijala u smjeru fantastične i egzotične simbiolike drevnog istočnjačkog svijeta. Njena lirika je slikovita, osjećajna i puna vizionarskih elemenata.
Stogodišnji rat
Drugi (Karlov) period rata, od 1369. do 1389.
Sve je to koincidiralo sa učeščem engleskog prijestolonasljednika Edvarda Crnog Princa u ratu u Španiji godine 1366. Naime, uz pomoć Francuske svrgnut je kralj Kastilje Petar Kastilijski. Kako su Petrove kćerke bile udate za Edvardovu braću rat je bio neizbježan i izbio je svom žestinom 1370. godine između Francuske i Kastilje s jedne i Engleske i Portugala s druge strane. Rat u Španiji Francuzi su iskoristili da manjim vojnim operacijama postepeno oslabe engleske pozicije, pa su tako godine 1372. povratili i Poitiers, izgubljen u čuvenoj bici.
Smrću Edvarda Crnog Princa 1376. godine i njegovog oca Edvarda III 1377. godine, Rikard II, maloljetni sin Edvarda Crnog Princa, postao je engleski kralj. Engleska se pomalo okretala svojim unutrašnjim problemima. U Francuskoj je zbog prerane smrti Karla V 1380. godine krunu preuzeo maloljetni i psihički bolestan Karlo VI koji nikada tokom svoje vladavine nije u Francuskoj uzeo u svoje ruke potpunu kontrolu vlasti. Rat je, slijedom tih okolnosti, postepeno slabio i utihnuo do godine 1389.
Engleski kralj Henrik IV, koji je vlast preuzeo od Rikarda II, imao je planove novih napada na Francusku ali ih, zbog svoje kratke vladavine i pobuna unutar same Engleske, nikada nije ostvario. U Francuskoj je izbio građanski rat između Karlovih bliskih rođaka, njegovog brata Luja od Valoisa i bratića Ivana, vojvode Burgundskog. Tokom rata Luj je ubijen, a od godine 1410. obje zaraćene strane na svojoj su strani kao saveznika željele imati Englesku.
Treći (Lancasterski) period rata, od 1415. do 1429. godine
mini|lijevo|260px|Francuska nakon osvajanja Henrika V. 1413. godine, dolaskom na englesko prijestolje ratobornog i energičnog Henrika V, počinje naintenzivniji i najpoznatiji period Stogodišnjeg rata. 1414. godine Henrik V odbija ponudu Francuza da se ponovno uspostave granice iz Sporazuma iz Brétignyja u zamjenu za kooperativnost francuske strane.
Henrik nije dugo čekao. U augustu 1415. godine iskrcao se sa svojom vojskom u Francuskoj. Iako je bio u iskušenju da krene direktno na Pariz, odlučio se za varijantu napredovanja preko Calaisa, manevrišući poput engleskih snaga prije bitke kod Crécyja, da bi se s mnogo većim francuskim snagama susreo kod Agincourta, sjeverno od rijeke Somme. U bici kod Agincourta Henrik je izvojevao glatku pobjedu i nanio katastrofalan poraz francuskim snagama među kojima su izginule mnoge vojskovođe.
mini|desno|140px|Henrik V Henrik je osvojio Normandiju, a 1417. godine grad Caen, te 1419. godine grad Rouen. Sklopio je savez s Burgundskim Vojvodstvom i godine 1419. došao pred zidine Pariza. Godine 1420. Henrik je s Karlom VI vodio pregovore čiji je rezultat bio Sporazum iz Troyesa prema kojem se Henrik oženio kćerkom francuskog kralja, Katarinom od Valoisa i postao nasljednik francuske krune. Henrik je tim sporazumom postao prvi engleski kralj koji je i faktički i pravno, svojim pravom na nasljedstvo francuske krune, ujedinio francusku i englesku krunu. Henrik je nastavio svoje osvajanje Francuske ali je ubrzo 1422. godine poginuo u opsadi grada Meauxa. Karlo VI također je umro uskoro, a Henrika V je naslijedio njegov maloljetni sin Henrik VI koji je tako postao engleski i francuski kralj.
Četvrti period (period Ivane Orleanske) od 1429. do 1453. godine
Kako je Henrik VI bio maloljetan u Engleskoj su nastala neslaganja u vezi regentstva nad njim, i ta neslaganja su usporila dalji tok rata u Francuskoj. Zbog toga su tek 1428. godine Englezi ponovno pokrenuli ratne operacije opsjedajući grad Orleans. Tada Englezi nisu imali dovoljno snaga da bi osvojili utvrđeni grad pa se opsada otegla. U tom trenutku na francuskoj strani se pojavila jedna osoba o kojoj je kasnije stvoren mit - Ivana Orleanska. Godine 1429. Ivana Orleanska je uvjerila francuske vojne zapovjednike da je doživjela viziju Boga koji joj je rekao da će uz njenu pomoć francuske snage otjerati Engleze. Njenom pojavom na ratištu se povećao moral francuskih snaga koje su napale engleske položaje te ih prisilile na povlačenje. Francuska vojska, osokoljena tim uspjehom uspjela je zauzeti nekoliko engleskih uporišta na rijeci Loire. Ubrzo nakon toga 8.000 francuskih vojnika u bici kod Pataya teškom je konjicom probilo engleske strijelce te porazilo oko 3.000 engleskih vojnika. Ponesen na krilima pobjede Karlo se dao u Reimsu okruniti za francuskog kralja Karla VII.
mini|lijevo|180px|Ivana Orleanska Ivana Orleanska nedugo je potom zarobljena od strane burgundskih snaga te izručena Englezima koji su ju pogubili. Započeti su pregovori pa je ofanziva francuskih snaga izgubila na snazi.
No, preokret u cjelokupnoj situaciji unijela je odluka engleskog saveznika Filipa III Burgundskog da promijeni stranu u ratu. Isti se 1435. godine sporazumom iz Arrasa zakleo na vjernost francuskom kralju te mu vratio Pariz, koji je do tada držao pod svojom kontrolom. Dugi pregovori dali su Karlu VII dovoljno vremena da reorganizuje svoju vojsku u profesionalnu, te da maksimalno centralizira upravljanje Francuskom.
Da je Karlu VII uspjela reorganizacija vojske govori i to da su Francuzi godine 1449. godine ponovno zauzeli Rouen, a 1450. godine u bici kod Formignyja teško porazili englesku vojsku. Francuzi su iste godine oslobodili Cherbourg, 6. jula i Bordeaux, a 1451. godine i Bayonne.
Englezi se nisu mirili s porazima pa su 1453. godine pokrenuli protivofanzivu u namjeri da povrate Gaskognu. U početku protivofanzive Englezi su bili srdačno primljeni od stanovništva no njihova je vojska razbijena i zaustavljena u bici kod Castillona. Ta bitka je bila posljednja bitka Stogodišnjeg rata. Nakon tog poraza Engleska je na duže vrijeme izgubila vojnu moć na kontinentu, a na unutrašnjem planu utonula je u dinastički građanski rat čije su posljedice smanjile njen uticaj na politička dešavanja u Evropi.
Posljedice
mini|desno|250px|Francuska na kraju Stogodišnjeg rata Stogodišnji rat donio je mnoge novosti na više nivoa, od vojne tehnologije vođenja rata do raznih društvenih posljedica koje su ostavile traga na obje zaraćene strane ali i šire.
Posljedice na vojnom planu
U vojno-organizacijskom smislu najvažnija posljedica bilo je napuštanje koncepta feudalne vazalske vojske koja je bila teritorijalno vezana, u korist profesionalne vojne sile koja se efikasnije suprotstavljala zastarjeloj i sporoj vojsci feudalaca opterećenih svojim partikularističkim težnjama. Ona će u budućnosti imati i zadaću zaštite kralja i poretka od unutrašnjih pobuna.
U vojno-taktičkom smislu napušten je koncept teško oklopljene konjice s teško oklopljenim vitezovima u korist pješaka strijelaca koji su svojim velikim lukovima mogli strijelama pogoditi udaljene mete te time spriječiti neprijateljsko napredovanje i prije nego što dođe do borbe „prsa o prsa“. Prednosti strijelaca naročito su došle do izražaja u bici kod Crécyja i u bici kod Agincourta. Najslavnije oružje Stogodišnjeg rata bili su luk i strijela velških strijelaca. Ovo snažno, precizno i dalekometno pješadijsko oružje dalo je Engleskoj stratešku prednost. Strijelci su bili izuzetno mobilni a njihove su strijele, zbog velikog luka i energije kojom su strijele iz tih lukova bile izbacivane, bile izuzetno precizne i mogle su probiti čak i oklop oklopljenih konjanika koji su činili okosnicu francuskih snaga i njihovu osnovnu udarnu moć. Francuska vojska se pouzdavala u samostrijele koji su bili predviđeni za bliskiju borbu i nisu imali moć probijanja oklopa. Samostrijeli su se kvarili u presudnim trenucima, a njihova jedina prednost bila je u tome da osoba koja njime rukuje ne treba gotovo nikakvu vještinu niti snagu, dok je za rukovanje lukom i strijelom trebalo dugotrajno iskustvo, snaga i vještina. Kako je zbog ovih promjena svako mogao postati vrlo ubojit ratnik, feudalci – vitezovi više nisu jedini imali privilegiju da budu ratnici čime im je uzeta jedna od moći i privilegija na kojima su gradili svoj položaj u društvu.
Još se jednom, kao i mnogo puta u historiji, pokazalo da osvajanje velikog prostora nameće okupacionoj sili sve veće potrebe za vojnom kontrolom osvojenog prostora što opet, zbog nedostatka ljudstva, diktira potrebu da se sklapaju savezništva s prevrtljivim lokalnim feudalcima što se pokazalo lošim rješenjem za Engleze s obzirom na to da je moćno Vojvodstvo Burgundija u odlučujućem trenutku promijenilo stranu u sukobu i time praktično odlučilo sukob.
Posljedice na društvenom planu
Nakon Stogodišnjeg rata pokazalo se da je organizacija same države i njenih finansija bio jedan od presudnih faktora u ovom sukobu. Naime, Engleska je krenula u rat kao centralizovana država s kraljem na čelu i s jedinstvenim poreznim sistemom koji je namicao sredstva za rat. Za razliku od Engleske, Francuska je bila rascjepkana partikularističkim interesima moćnih lokalnih feudalaca, a u vrijeme najvećih engleskih vojnih uspjeha i slabim i nesposobnim kraljem Karlom VI.
Nakon što je Karlo VII reorganizovao državu i vojsku, ratna se situacija preokrenula i napadač više nije imao mogućnosti suprotstaviti se organizovanoj odbrambenoj vojsci francuskog kralja.
Stogodišnji rat doprinio je i nacionalnoj koheziji obje zaraćene strane, a naročito na francuskoj strani koja je bila opustošena ratom i svedena u minimalne okvire. Taj nacionalni osjećaj pridionio je preobražaju Francuske u centralizovanu državu kakva je i danas.
Pitcairn
Pitcairn (fon. Pitkern), službeno Ostrva Pitcairn, Henderson, Ducie i Oeno, je ostrvska grupa u Tihom okeanu, posljednja kolonija Ujedinjenog Kraljevstva u tom području. Grupu čini četiri vulkanska ostrva 2,200 kilometara udaljenih od Tahitija, od kojih je samo jedan nastanjen, ostrvo Pitcairn (4.6 km2), ostali su: Oeno (5.1 km2), Henderson (31.1 km2) i Ducie (3.8 km2; sa lagunom 4.4). Ostrvo Pitcairn okruženo je klifovima visokim 200 do 300 metara. Ubraja se u jednu od 14 prekomorskh teritorija Ujedinjenog Kraljevstva.
Historija
Nakon pobune na brodu Bounty, pobunjenici su se naselili na ostrvu Pitcairn pod vodstvom Fletchera Christiana, nakon što su sa sobom poveli grupu domorodaca sa Tahitija (muškarci: Taroamiva, Uhuu, Minarii, Teimua, Niau i Tararo; i žene Mauatua (Maimiti, engleski nazvana Isabella; pratilja i žena Fletchera Christiana, Teraura (pratilja Edward Younga), Tevarua (pratilja Matthew Quintala), Teio (pratilja William McCoya), Tehuteatuaonoa (pratilja Isaac Martina), Toowhaiti (u pratnji sa Tararo), Vahineatua (pratilja John Millsa), Fahoutu (pratilja John Williamsa), Tetuahitea (pratilja William Browna), Mareva (u pratnji sa Manarii, Teimua, i Niau), Tinafoonia (u pratnji sa Titahiti i Oha), Obuarei (pratilja John Adamsa), i beba Sarah). Od pobunjenika koji su 23. januara 1790. došli na Pitcairn bili su Fletcher Christian, Edward Young, John Mills, William Brown, Isaac Martin, William McCoy, Matthew Quintal, John Williams i John Adams (poznat i kao Alexander Smith). Prema Johnu Adamsu nazvan je i današnji glavni grad Adamstown. Njihovi potomci i danas žive na Pitcairnu. Prvo dijete doseljenika, rođeno na ostrvu je bio Thursday October Christian, sin Fletcher Christiana.
253.
Godina 253. (CCLIII) bila je redovna godina koja počinje u subotu u julijanskom kalendaru. U svoje vrijeme je bila poznata kao Godina konzulstva Volusijana i Klaudija (ili, rjeđe, godina 1006. Ab urbe condita). Oznaka 253. za ovu godinu se koristi od ranog srednjeg vijeka, kada je kalendarska era Anno Domini u Evropi postala glavnom metodom označavanja godina.
Mokošica (čvor)
Hrvatska:
254.
Godina 254. (CCLIV) bila je redovna godina koja počinje u nedjelju u julijanskom kalendaru. U svoje vrijeme je bila poznata kao Godina konzulstva Valerijana i Galijena (ili, rjeđe, godina 1007. Ab urbe condita). Oznaka 253. za ovu godinu se koristi od ranog srednjeg vijeka, kada je kalendarska era Anno Domini u Evropi postala glavnom metodom označavanja godina.
Kristalni sistem
Kristalni sistem predstavlja kategoriju karakterisanu na osnovu vrste prostorne rešetke kristala. Jedinična ćelija ili elementarna ćelija kristala je najmanja jedinica kristala, koja sadrži najmanji broj strukturnih jedinica. Elementarna ćelija, pomaknuta u tri dimenzije u prostoru za udaljenost koja je jednaka dimenziji elementarne ćelije daje prostornu rešetku. Na osnovu 14 prostornih rešetki izvršena je podjela na 7 kristalnih sistema:
Toranj
mini|200px| Najpoznatiji toranj: [[Eiffelov toranj ]] Toranj je, u širem smislu, svaka ljudska tvorevina (građevina) koja je viša nego što je široka, izgrađen često na veoma maloj osnovi; u užem smislu, to je visok arhitektonski objekt različitog tipa i raznovrsne namjene. Tornjevi se grade upravo zbog njihove visine koja im daje različite prednosti, te mogu biti samostalni (Eiffelov toranj u Parizu) ili dio većeg arhitektonskog kompleksa (Krivi toranj u Pisi).
Tornjevi se posebno razlikuju od zgrada po tome što nisu izgrađeni za stanovanje, već da služe drugim funkcijama koristeći visinu tornja. Na primjer, visina tornja sa satom poboljšava vidljivost sata, a visina tornja u utvrđenoj zgradi kao što je dvorac povećava vidljivost okoline u obrambene svrhe. Tornjevi se takođe mogu graditi za posmatranje, rekreaciju ili telekomunikacione svrhe. Toranj može stajati samostalno ili biti podržan od susjednih zgrada, ili može biti element na vrhu veće strukture ili zgrade.
Etimologija
Tor je izvedena riječ iz latinskog turris, koja opet vuče korijene iz grčkog τύρσις a povezana je s pred-indoeuropskim mediteranskim jezicima, prije svega s ilirskim toponimom Βου-δοργίς. lidijskim Τύρρα, Τύρσα, što se veže s narodom Tirencima (Τυρρήνιοι) ali i Tuski (*Turs-ci), što je bio grčki i latinski naziv za Etrušćane.
NGC 6650
NGC 6650 (također poznat kao PGC 61857) je kompaktna galaksija koja je udaljena oko 324 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Zmaj. Najveći prečnik je 0,40 (38 hiljada sg) a najmanji 0,4 uglovnih minuta (38 hiljada sg). Prvo otkriće je napravio Lewis Swift 11. septembra 1883. godine.
Toranj
Historija
mini| [[Krivi toranj u Pisi ]] Tornjevi se koriste još od prahistorije. Najstariji poznati tornjevi su kružni tornjevi na zidinama neolitskog grada Jeriha (8000. p. n. e.) i kasniji brojni mesopotamijski tornjevi. Neki od najstarijih sačuvanih primjera su strukture zvane broch u sjevernoj Škotskoj, koje su zapravo valjkaste kuće-tornjevi. Ovi i kasniji feničanski i starorimski primjeri dio su fortifikacijskog odbrambenog sistema te se nazivaju kulama. Kasnije se kule koriste i za druge svrhe (npr. sahat-kula pronađena u Mogadoru iz 1. vijeka p. n. e.) je izvedena od feničanskih i kartaških izvora. Rimljani su koristili oktogonalne tornjeve kao element Dioklecijanove palače u Splitu, koja datira oko 300. godine, dok su Servianske zidine (4. vijek p. n. e.) i Aurelijanove zidine (3. vijeka) imali četvrtaste tornjeve. Kinezi koriste tornjeve kao integralni dio Kineskog zida za vrijeme dinastije Qin (210. p. n. e.).
U islamskoj arhitekturi, još od ranih građevina (Džamija u Samari), oni su važan dio džamije (minaret) s kojega se poziva na molitvu (ezav). Zanimljiv je nedovršeni Hassanov toranj u Maroku, koji je napušten 1199. god. i danas stoji samo kao spomenik.
Himalajski tornjevi su kameni tornjevi koji se većinom nalaze u Tibetu, a izgrađeni su u 14. i 15. vijeku
Funkcija
mini|150px| Engleski srednjovjekovni opsadni toranj.
Strateške prednosti
Tornjevi su kroz historiju svojim vlasnicima omogućavali odbrambenu prednost omogućavajući im pogled na širu okolinu, uključujući i bojna polja. Uključivani su u odbrambene zidine (kula) ili su građeni u blizini potencijalnih meta (opsadni toranj). Danas, se tornjevi u ovoj svrsi mogu pronaći u zatvorima i vojnim kampovima.
mini|lijevo|150px| [[Naftni toranj ]]
Iskorištavanje gravitacije
Korištenjem slobodnog pada za pomjeranje predmeta ili tvari prema dolje, toranj se može koristiti za spremanje zrnastih ili tekućih tvari kao u silosima ili vodenim tornjevima, ali i kao nosač za bušenje zemljišta kao u naftnim tornjevima, te za testiranje (npr. testiranje bombi) ili kao platforme za dubinsko ronjenje i tornjevi za obuku vatrogasaca ili padobranaca. Skijaške skakaonice koriste istu ideju čime se rješava nedostatak prirodne planinske rampe za skokove.
Komunikacija
mini|150px| Komunikacijski [[CN toranj u Torontu je druga najviša građevina na svijetu. ]] U historiji su se jednostavni tornjevi poput svetionika, zvonika, sahat-kula, signalnih tornjeva i minareta koristili za komunikaciju preko većih daljina (jedan od najranijih modernih tornjeva ove vrste bio je Shukhov toranj). U novije vrijeme, za ovu funkciju, koriste se radio tornjevi i odašiljači za mobilnu komunikaciju, povećavajući raspon svog signala. CN toranj u Torontu (Kanada) je izgrađen kao komunikacijski toranj s mogućnošću da bude i odašiljač i repetitor. Oblikovan je također i kao turistička atrakcija, te se na njemu nalazi najviši vidikovac na 147. spratu.
Saobraćajna podrška
Tornjevi se također koriste kao nosači mostova, a mogu dostići visine najviših nebodera. Najčešće se koriste kao podrška za viseće mostove. Upotreba pilona, jednostavnih nosača u obliku tornja, je također jako važna za izgradnju željezničkih mostova, vijadukta za masovni transport i luka.
Druge funkcije
Termin "toranj" se također ponekad koristi za označavanje vatrogasne opreme sa izuzetno visokim stepenicama dizajniranim za upotrebu u operacijama gašenja požaraa koje uključuju visoke zgrade.
Podjela
mini| [[Petronas Twin Towers ]]
Neboder
Moderna vrsta tornja, neboder, koristi manje prostora na zemlji (gabarita) u odnosu na kvadratni prostor unutar građevine. Neboderi se često ne svrstavaju u tornjeve, iako moraju imati oblik i konstrukciju tornja. U Britaniji, visoke stambene zgrade nazivaju toranjskim blokovima, a u Sjedinjenim Državama, neboderi Svjetskog trgovačkog centra imali su nadimak Twin Towers (Tornjevi blizanci), nadimak koji djele s Petronas tornjevima u Kuala Lumpuru.
255.
Godina 255. (CCLV) bila je redovna godina koja počinje u ponedjeljak u julijanskom kalendaru. U svoje vrijeme je bila poznata kao Godina konzulstva Valerijana i Galijena (ili, rjeđe, godina 1008. Ab urbe condita). Oznaka 255. za ovu godinu se koristi od ranog srednjeg vijeka, kada je kalendarska era Anno Domini u Evropi postala glavnom metodom označavanja godina.
Krimski Karaiti
Krimski Karaiti, Karaimi ili Karaji (krimsko-karaimski: Кърымкъарайлар, Qrımqaraylar; trakajski dijalekt: karajlar; ; ; ) su etnička grupa koji pripadaju turkijskom govornom području. Pristalice su karaitskog judaizma u srednjoj i istočnoj Evropi, posebno na teritoriji starog Poljsko-litvanskog saveza i Krima. "Karaim" je ruski, ukrajinski, bjeloruski, poljski i litvanski naziv za zajednicu.
Porijeklo
mini| Groblje u blizini [[Feodosia|Feodosije, Krim.]] mini| Bivša [[Karait Kenesa u Kijev u.]] Karaitski Jevreji koji govore turkijskim jezicima (na krimskotatarskom jeziku Qaraylar) žive na Krimu vijekovima. Njihovo porijeklo je predmet velikih kontroverzi. Većina savremenih naučnika ih smatra potomcima karaitskih Jevreja koji su se naselili na Krimu i usvojili kipčačke jezike. Ostali   ih posmatraju kao potomke Hazara ili Kumana, Kipčak a koji su prešli na karaitski judaizam. Danas mnogi krimski Karaiti odbacuju teorije o etničkom semitskom porijeklu i identificiraju se kao potomci Hazara. Neki stručnjaci za hazarsku historiju dovode u pitanje hazarsku teoriju o porijeklu Karaima, primjećujući sljedeće:
Na Krimu u 19. vijeku, Karaiti su počeli da se izdvajaju od drugih jevrejskih grupa, šaljući izaslanike carevima da mole za izuzeće od oštrog antijevrejskog zakonodavstva. Ove molbe su bile uspješne, dobrim dijelom zahvaljujući carevoj opreznosti prema Talmudu, a 1863. Karaitima su data ista prava kao i njihovim kršćanskim i tatarskim komšijama. Izuzeti iz pale naseljenosti, kasnije su ih nacisti smatrali nejevrejima. Ovo je ostavilo zajednicu netaknutom Holokaustom, za razliku od drugih Jevreja koji govore turkijskim, poput Jevreja iz Krimčaka koji su skoro zbrisani.
Miller kaže da krimski Karaiti nisu počeli da traže poseban identitet od jevrejskog naroda prije 19. vijeka, i da su lideri kao što su Avraham Firkovič i Sima Babovič ohrabrivali ovu poziciju kako bi izbegli jak antisemitizam tog perioda.