cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Grkljan
Lokacija
U odraslih ljudi, grkljan se nalazi u prednjoj strani vrata na nivou vratnih pršljenova C3-C6. Povezuje donji dio ždrela (hipofarinksa) sa dušnikom. Grkljanski skelet sastoji se od šest hrskavica: tri pojedinačne (epiglotska, štitastaa i krikoidna i tri uparene (aritenoidne, kornulatne i klinaste). Hioidna kost nije dio grkljana, iako je grkljan ovješen o nju. Grkljan se pruža vertikalno od vrha epiglotisa do donje granice krikoidne hrskavice. Njegova unutrašnjost može se podijeliti na supraglotis, glotis i subglotis. thumb|250px|Abduktne (otvorene) i aduktne (zatvorene) glasnice thumb|250px|Osnovni dijelovi ljudskog grkljana
Hrskavice
Postoji šest hrskavica, tri nesparene i tri uparene, koje podupiru grkljan sisara i čine njegov skelet.
Nesparene hrskavice: Uparene hrskavice:
Harači (Harry Potter)
Harači (Marauders ) su u seriji romana o Harry Potteru bili četvorica prijatelja koji su pohađali Hogwarts - James Potter (Harryjev otac), koji je nosio nadimak Parožak, Sirius Black ili Tihotap, Remus Lupin ili Lunac i Peter Pettigrew koji je često nazivan Crvorepom.
Njihovo prijateljstvo je vjerovatno započelo tokom prve ili druge godine školovanja u Hogwartsu. Do njihove pete godine u školi, James, Sirius i Peter postali su neregistrirani Animagusi kako bi pravili društvo Remusu, vukodlaku. Jamesov životinjski oblik bio je jelen, Peterov štakor, a Sirius se preobražavao u velikog crnog psa. Svi Harači su bili članovi gryffindorskog doma na istoj godini te su održavali neprijateljske odnose sa Slytherinima. To se moglo vidjeti u njihovom ponašanju prema Slytherinu Severusu Snapeu ili Cmizdrusu, kako su ga Harači zvali, na kojem su izveli brojne neslane šale.
James je bio zvijezda gryffindorske metlobojske ekipe, Sirius nije bio sportski tip, ali je bio veoma privlačan i popularan među djevojkama, dok je Remus bio "glas razuma" koji je Jamesu i Siriusu ipak dopuštao da rade gluposti. Peter je uvijek bio veoma neodlučan i bojažljiv, a s Haračima se družio zbog njihove popularnosti, čarobnjačkih vještina i zaštite koju su mu pružali.
Nakon završetka školovanja, svi su se Harači pridružili Redu feniksa koji se tokom Prvog rata borio protiv Voldemorta i njegovih smrtonoša. Tokom tog perioda Pettigrew se u tajnosti pridružio smrtonošama kojima je odavao povjerljive informacije Reda. Ta je izdaja dosegla vrhunac kad je Pettigrew otkrio tajnu lokaciju na kojoj se skrivala porodica Pottera, a za koju je znao samo on. 31. oktobra 1981. Voldemort je ubio Jamesa i Lily Potter, ali ga je porazio mali Harry. Potteri su s Pettigrewom potajno izrekli čaroliju Fidelius izabravši ga za "čuvara tajne", a jedina osoba koja je znala ko je pravi čuvar tajne bio je Sirius Black.
Kad je Black otkrio da je Pettigrew izdao Pottere, sučio se s njim u jednoj saobraćajnoj bezjačkoj ulici. Kako bi pobjegao Blacku, mnogo moćnijem čarobnjaku od njega, Pettigrew je kriomice čarolijom pokrenuo eksploziju kojom je ubio dvanaest bezjaka i lažirao svoju smrt. To mu je uspjelo zato što je iza sebe ostavio jedan prst koji je trebao predstavljati jedini ostatak njegovog izmrcvarenog trupla. Za tragediju je optužen Black koji je uhapšen i bez suđenja poslan u Azkaban. Čarobnjački svijet je pretpostavio da je Black, kao najbolji prijatelj Potterovih, bio njihov čuvar tajne. Pettigrew je proglašen junakom koji je pokušao osvetiti smrt Jamesa i Lily Potter te spriječiti Blacka da pobjegne.
Pettigrewova taktika je bila toliko uvjerljiva da je čak i Remus Lupin, jedan od Harača, povjerovao da se Sirius pridružio Vodlemortu i ubio svoje prijatelje. Nakon što je Voldemort pobijeđen Peter se 12 godina skrivao koristeći svoj životinjski oblik štakora. Tokom tog vremena postao je kućni ljubimac porodice Weasley čiji su ga članovi prozvali Šugonja.
Black je 12 godina proveo u čarobnjačkom zatvoru Azkaban. Kad je, pukim slučajem, vidio Šugonjinu sliku u novinskom članku o Weasleyjevima, shvatio je da je Pettigrew još živ. Uspio je pobjeći iz zatvora u svom preobraženom obliku kako bi se osvetio. U Harry Potteru i Zatočeniku Azkabana Šugonja je otkriven kao Peter Pettigrew. U isto vrijeme je Remus Lupin postao profesor Odbrane od mračnih sila u Hogwartsu te je otkrio da Sirius nije kriv za zločine za koje je optužen. Njih dvojica su odlučili zaustaviti Pettigrewa; međutim, kad se Remus iznenada pretvorio u vukodlaka zato što je zaboravio popiti napitak koji potiskuje njegove vučje osobine, Peter je uspio pobjeći i ponovno se pridružiti Lordu Voldemortu.
Kad je Voldemort vratio svoju moć, čime je započeo i Drugi rat, ponovno je okupljen Red feniksa čijim su članovima ponovno postali Remus i Sirius. Međutim, Siriusa je tokom Bitke u odjelu tajni ubila jedna od smrtonoša, njegova rođakinja, Bellatrix Lestrange.
Tako su Remus Lupin i Peter Pettigrew (još uvijek smrtonoša koji se skriva) postali jedini preživjeli od četvorice Harača.
Tajna karta
Harry je na početku svog školovanja u Hogwartsu naišao na tajanstvenu kartu koju su mu dali Fred i George Weasley. Oni su kartu ukrali iz kolekcije zaplijenjenih stvari Argusa Filcha, školskog kućepazitelja.
Tinta se na praznom komadu papira pojavljivala nakon izgovorene fraze "svečano se zaklinjem da nemam dobre namjere" te je tokom korištenja prikazivala lokacije na kojima se trenutno nalaze svi stanovnici i posjetioci Hogwartsa i okolnog zemljišta, a uz to je otkrivala i brojne tajne prolaze. Nakon upotrebe karta je ponovno postajala obični komad papira nakon izgovaranja fraze "huncutarija izvedena". Ta karta se zvala Mapa za haranje, a stvorili su je Harači tokom svog školovanja u Hogwartsu.
Reference
הארי פוטר - דמויות משנה
Televizijska serija
Televizijske serije su zabavni programi koji se, u epizodama, emitiraju na televizijskim programima. Pojedinačne emisije TV serije se zovu epizode i grupisane su u serijale (sezone). Serije koje su namjenjene da se emituju određeni broj epizoda zovu se mini serije. Na televiziji se prikazuju TV serije različitih žanrova:
Zavisno od toga kojem žanru pripadaju varira i njihova dužina trajanja. drame traju u prosjeku 44 minute, dok su komedije dosta kraće, u prosjeku 22 minute. Broj epizoda serije za jednu godinu varira, pa tako recimo Američke TV serije imaju po 22 epizode, ali mogu imati i duplo manje ili više, kao na primjer The Twilight Zone koja je imala između 29 i 39 epizoda po sezoni, ili britanske serije The Office koja je imala 6 epizoda po sezoni.
NGC 146
NGC 146 je otvoreno zvjezdano jato i nalazi se u sazviježđu Kasiopeja. Prvo otkriće je napravio John Frederick William Herschel 27. oktobra 1829. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Paradoks blizanaca
Paradoks blizanaca je misaoni pokus u posebnoj teoriji relativnosti u kojem jedan od dva blizanaca putuje svemirskim brodom brzinom bliskom brzini svjetlosti, dok drugi ostaje na Zemlji. Nakon povratka na Zemlju, blizanac koji je putovao otkriva da je mlađi od brata koji je ostao na Zemlji.
Ovaj efekt predviđen je Einsteinovom posebnom teorijom relativnosti. On nastaje zbog, pokusima potvrđenog, fenomena zvanog dilatacija vremena zbog kojega sat u kretanju pokazuje 'skraćeno' vrijeme u odnosu na statični sat s kojim je bio sinhroniziran. Jedan primjer ovog fenomena uključjuje muone, čestice koje nastaju u gornjim dijelovima atmosfere koji mogu biti detektirani na tlu. Bez pojave dilatacije vremena muoni bi se raspali puno prije no što bi stigli do tla. Drugi pokus potvrđuje dilataciju vremena uspoređujući efekte brzine dva atomska sata od kojih je jedan smješten na tlu, a drugi u nadzvučnom zrakoplovu. Nakon nekog vremena atomski sat na zrakoplovu pokazivat će malo zakašnjenje.
Paradoks će se povećati gledano iz položaja blizanca koji putuje: iz njegove perspektive njegov će se brat na Zemlji kretati brže. Tako putujući blizanac može svog brata na Zemlji promatrati poput sata u kretanju koji doživljava dilataciju vremena. Posebna relativnost kaže da su svi promatrači ekvivalentni i da niti jedan referentni okvir nije privilegiran. Putujući blizanac će očekivati da nakon povratka na Zemlju nađe svog brata blizanca mlađeg nego što je on sam, upravo suprotno očekivanju brata koji je ostao na Zemlji. Koji od blizanaca je u pravu?
Očekivanje putujućeg blizanca je pogrešno: posebna relativnost ne smatra sve promatrače ekvivalentnima, nego samo promatrače u inercijskim referentnim okvirima. Putujući blizanac mijenja referentni okvir (ubrzava) za vrijeme U-okreta. Blizanac na Zemlji miruje u istom referentnom okviru cijelo vrijeme trajanja putovanja (nije podložan ni silama ubrzanja ni silama usporenja).
Ne postoje dva nego tri relevantna inercijska okvira: jedan u kojem miruje blizanac koji ostaje na Zemlji, drugi u kojem putujući blizanac miruje na odlaznom putu i treći u kojem putujući blizanac miruje na povratnom putu. Putujući blizanac mijenja referentni okvir tokom ubrzanja i usporenja prilikom odlaska i povratka na Zemlju i prilikom odgovarajućeg usporenja i ubrzanja prilikom U-okreta. To je vrijeme za koje on mora prilagoditi 'izračunatu' dob blizanca koji miruje. To je sasvim umjetni efekt uzrokovan promjenom u definiciji simultanosti pri promjeni referetnog okvira. Evo zašto.
mini|240p|desno|Paradoks blizanaca (Minkowskijev dijagram) U posebnoj relativnosti ne postoji koncept "apsolutne sadašnjosti". Sadašnjost je definisana kao set događaja koji se događaju simultano sa stajališta datog promatrača. Pojam simultanosti ovisi o referentnom okviru, stoga promjena referentnog okvira zahtjeva prilagođavanje definicije sadašnjosti. Ako zamislimo sadašnjost kao (trodimenzionalni) 'Minkovskijev prostor' tada promjena referentnog okvira rezultira promjenom inklinacije plohe.
U prostorvremenskom dijagramu (desno) životni pravac prvog blizanca odgovara okomitoj osi (njegov položaj je konstantan u vremenu). U prvom dijelu putovanja drugi blizanac pomiče se udesno (crna nagnuta linija), a u drugom dijelu putovanja nazad ulijevo. Plave linije pokazuju plohe simultanosti za putujućeg blizanca tokom prvog dijela putovanja, a crvene linije tokom drugog dijela putovanja. Za vrijeme U-okreta plohe simultanosti se križaju i putujući blizanac 'preskače' s plave na crvenu u vrlo kratkom vremenu prolazeći dugačak segment životne linije blizanca koji miruje. Blizanac u mirovanju odjednom "stari" puno brže u odnosu na putujućeg blizanca.
Ponekad se smatra da paradoks blizanaca ne može biti riješen bez korištenja opće relativnosti, jer je jedan od blizanaca podložan ubrzanju prilikom U-okreta. To je pogrešno iz dva razloga. Prvo, ubrzanje može lahko biti zanemariv dio putovanja ako je inercijski krak dovoljno dugačak. Drugo, u principu nije problem opisati efekt ubrzanja u posebnoj relativnosti ako se koriste zakoni fizike formulisani za inercijski referentni okvir – opća relativnost je potrebna samo u slučaju inercijskog referentnog okvira s gravitacijskim poljem. Posebna relativnost ne negira ubrzanje.
Literatura
The ideal clock is a clock whose action depends only on its instantaneous velocity, and is independent of any acceleration of the clock.
Zastava 750
mini|Zastava 750 sa kontra vratima mini|Zastava 850. Zastava 750 je bio automobil koji je proizvodila jugoslavenska autokompanija Zavod Crvena Zastava iz Kragujevca (danas Srbija). Ona je bila verzija italijanskog Fiata 600 dizajnirana po licenci iz 1965. godine, ali sa nešto većom dužinom od Fiatove verzije. Zastava 750 je imala motor od 767 cm3 i po tome je najmanje auto koje je Zastava proizvodila. Kasnije u toku proizvodnje, uvedena je verzija Zastava 850, koja je imala istu karoseriju kao verzija 750 ali je imala motor s većom zapreminom. Verzija 850 je bila manje zastupljena od modela 750, ali su oba modela još veoma rasprostranjena u Srbiji, Crnoj Gori, Bosni i Hercegovini, a daleko manje u Hrvatskoj, Makedoniji i Sloveniji.
Zastava 750 je daleko poznatija po nadimku "Fićo" (u Srbiji, BiH i Hrvatskoj) te kao "Fičo" ili "Fičko" u Sloveniji.
Proizvodnja Zastave 750 je počela 18. oktobra 1955. godine a prestao se proizvoditi 18. novembra 1985. godine.
NGC 6292
NGC 6292 (također poznat kao IRAS 17024+6106, MCG 10-24-93, PGC 59498 i UGC 10684) je galaksija koja je udaljena oko 157 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Zmaj. Najveći prečnik je 1,60 (73 hiljade sg) a najmanji 0,8 uglovnih minuta (37 hiljada sg). Prvo otkriće je napravio Lewis Swift 8. jula 1885. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Demencija
Demenciju ljudi obično zovu senilnost; to je postupno pogoršanje intelektualnih sposobnosti sve do oštećenja socijalnog i radnog funkcioniranja. Najistaknutiji simptom su teškoće u pamćenju, posebno nedavnih događaja. Drugi simptomi su loša procjena – osoba ima teškoća u razumijevanju ličnih situacija, planiranju ili odlučivanju, osobe gube vlastite standarde i kontrolu nad porivima, sposobnost apstraktnog mišljenja opada, uobičajene su emocionalne smetnje, uključujući i preslabi afekt i povremene emocionalne ispade.
Tok demencije može biti progresivan, statičan ili se može povremeno povući, ovisno o uzrocima. S vremenom mnogi oboljeli postaju apatični i povučeni, a u terminalnoj fazi osoba gubi integritet i živost ličnosti, te ne primjećuje okolinu. Najčešći uzrok demencije su cerebrovaskularne bolesti koje ometaju dotok krvi u mozak.
Uzroci demencije
Demencije se obično dijele u dvije kategorije:
Primarna demencija – Alzheimerova bolest čini 50% demencija među starijima. U slučaju Alzheimera moždano tkivo nepovratno propada, a smrt nastupa 10-12 godina nakon pojave simptoma bolesti. Bolest je češća među ženama nego muškarcima.
Bolest započinje teškoćama u koncentraciji i pamćenju novonaučenog materijala; osoba djeluje rastreseno i razdražljivo, što uskoro počinje ometati svakodnevni život. Osoba optužuje druge zbog vlastitih neuspjeha i umišlja da je neko proganja. Pamćenje i dalje slabi, a osoba postaje sve više dezorijentirana i uzrujana.
Primarna fiziološka promjena u mozgu, očigledna pri autopsiji, je opća atrofija cerebralnog korteksa zbog gubitka nervnih ćelija, a naročito nervnih vlakana i dendrita. Kao uzroci takvih promjena spominju se promjene broja acetilkolinskih neurona, geni, aluminij, zarazne bolesti kao encefalitis i meningitis, neurološke bolesti kao Huntingtonova bolest, Parkinsonova bolest, te hidrocefalus s normalnim pritiskom.
Sekundarne demencije mogu nastati zbog niza bolesti ili stanja. Značajan uzrok je depresija i to naročito ona koja uključuje psihomotoričko usporavanje. Kada se povuče depresija, povuče se i demencija. Ostali uzroci uključuju hormonalnu neravnotežu, lijekove i aterosklerozu, moždane udare, različite infekcije (AIDS, upala pluća) i slično.
Liječenje demencije
Ako je uzrok demencije moguće vratiti u početno stanje, trebalo bi odmah započeti s odgovarajućim liječenjem, npr. ispravljanje hormonale neravnoteže. Alzheimerova bolest do sada nema lijeka. Potrebne su i psihosocijalne intervencije jer se o dementnim osobama treba i brinuti. Zadatak skrbi o dementnim bolesnicima obično pada na njihove obitelji, koje i same trebaju podršku i informacije o suočavanju s tim zadatkom.
Showtime
Showtime (često skraćivan samo na "SHO") brend je pretplatničke televizije koji koriste brojni kanali i platforme širom svijeta, ali se uglavnom koristi za grupu kanala u SAD. Vlasnik joj je Showtime Networks, Inc. (CBS Korporacija). Sa emitovanjem je počela 1. jula 1976 godine preko lokalnog kablovskog servisa u Dablinu u Kaliforniji. Showtime Networks također posjeduje i kanale: The Movie Channel, The Movie Channel Xtra i Flix.
Immanuel Kant
Immanuel Kant (22. april 1724 – 12. februar 1804) bio je njemački filozof i jedan od najutjecajnijih prosvjetiteljskih mislilaca. Rođen u Königsbergu, Kantova opsežna i sistematska djela iz epistemologije, metafizike, etike i estetike učinila su ga jednom od najutjecajnijih figura u modernoj zapadnoj filozofiji.
U svojoj doktrini transcendentalnog idealizma, Kant je tvrdio da su prostor i vrijeme puki "oblici intuicije" koji strukturiraju sve iskustvo i da su objekti iskustva puke "pojave". Priroda stvari kakve jesu same po sebi nama je nespoznatljiva. U pokušaju da se suprotstavi filozofskoj doktrini skepticizma, napisao je Kritiku čistog uma (1781/1787), svoje najpoznatije djelo. Kant je povukao paralelu sa kopernikanskim obratom u svom prijedlogu da se o predmetima iskustva razmišlja kao o usklađenosti sa našim prostornim i vremenskim oblicima intuicije i kategorijama našeg razumijevanja, tako da imamo apriornu spoznaju tih objekata.
Kant je vjerovao da je razum izvor morala, a da estetika proizlazi iz sposobnosti nezainteresiranog prosuđivanja. Kantova religijska stajališta bila su duboko povezana sa njegovom moralnom teorijom. Međutim, njihova tačna priroda ostaje sporna. Nadao se da se vječni mir može osigurati univerzalnom demokracijom i međunarodnom suradnjom. Međutim, njegova kozmopolitska reputacija dovedena je u pitanje njegovim propagiranjem naučnog rasizma većim dijelom svoje karijere, iako je ta stajališta promijenio u posljednjem desetljeću svog života.
Biografija
Kant je od ranog djetinjstva pokazivao veliko intelektualno obećanje, te se je sa 16 godina upisao na Univerzitet u Königsbergu, gdje je proveo cijelu svoju karijeru. Proučavao je filozofiju Gottfrieda Leibniza i Christiana Wolffa pod vodstvom Martina Knutzena, racionalista koji je Kanta upoznao sa novom matematičkom fizikom Isaaca Newtona.
Kant je dao značajan doprinos raznim disciplinama, uključujući etiku, metafiziku, matematiku, fiziku, logiku i geografiju. Objavio je svoje prvo filozofsko djelo, Misli o pravoj procjeni živih sila 1749.
Kant je također značajno doprinio proučavanju zemljotresa, geografiji i astronomiji. Bio je jedan od prvih koji je zemljotrese objasnio prirodnim pojmovima, a ne natprirodnim.
Sevdalinka
Pojam
Sama riječ sevdalinka je nastala od arapske riječi sawda što znači crna žuč. U turskom jeziku se ovaj pojam veže za melanholiju. U bosanskom jeziku pojam sevdah znači čežnja, ljubavni žar, ljubavni jad. Omer Pobrić, izvođač i poznavalac sevdalinke, daje sljedeću definiciju ovog muzičkog oblika:
Sevdalinka je gradska narodna pjesma Bošnjaka, mada je popularna širom Jugoistočne Evrope, posebno u Srbiji, Crnoj Gori, Hrvatskoj te Makedoniji.
Prvi poznati navodi u kojima se spominje sevdalinka su prije otprilike nekih 500 godina, a ona je najvećim dijelom razvijana nakon osmanskog osvajanja srednjovjekovne Bosne kada se izgrađuju prva gradska naselja. Pojam "sevdalinka" mlađi je od muzičkog oblika kojeg ona predstavlja. Sevdalinka je nastajala u narodu, te se generacijama prenosila i uobličavala, da bi došla kao savršeno izbrušen i formiran muzički oblik.
Period osmanlijske vladavine u Bosni i Hercegovini bio je presudan za nastanak sevdalinke. Tada je razvijana čitava "scenografija" ove vrste narodnih pjesama, oblikovano je cjelokupno okruženje u koje je smještena njena radnja. O tome Munib Maglajlić piše:
Većina sevdalinki su ljubavne pjesme, koje opisuju posebne priče između djevojaka i momaka, a neki su historijski prikazi značajnih događaja u historiji Bosne i Hercegovine. Na taj način, mnoge sevdalinke su jedinstveni ostatak bosanskohercegovačke historije i kulture i izuzetno su značajne za Bosnu i Hrcegovinu i njen narod.
Muzički oblik
U izvornom obliku Sevdalinka je solo pjesma, bez instrumentalne pratnje. Sa dolaskom Osmanlija, solo saz (turski oblik lutnje) koji čini pratnju solo glasu je postao popularan oblik muzičkog izvođenja.
Osvajanjem Bosne od strane Austro-Ugarske, dolazi i harmonika, koja ubrzo postaje čest muzički instrument kao i prateći instrument za većinu sevdalinki.
Svojom strukturom sevdalinke su veoma kompleksne pjesme ispunjene emocijama, a tradicionalno se izvode sa dosta strasti i duševnosti.
Modernije muzičke verzije sevdalinki danas se izvode uz pomoć različitih muzičkih pratnji:
== Sevdalinka kao kulturna baština u Bosni i Hercegovini == Sevdalinka se pjevala različitim povodima i na različitim mjestima, a njen lirski iskaz zavisio je od toga ko je ovu pjesmu interpretirao. Žene, koje su bile sputane strogim običajnim zakonima patrijarhalnog morala sa islamskim predznakom i mahom bile vezane za kuću i djecu, sevdalinku su obično pjevušile u porodičnom okruženju tokom obavljanja svakodnevnih poslova. Nasuprot njima, muškarci su se slobodno kretali, bavili trgovinom, putovali ili ratovali, dok su slobodno vrijeme uglavnom provodili u kafani, na akšamlucima (večernjim sjedeljkama uz razgovor i piće) ili porodičnim okupljanjima, gdje je sevdalinka predstavljala omiljeni vid zabave. Uz epsku pjesmu, sevdalinka je naročito bila cijenjena među predstavnicima bosanskohercegovačke građanske elite. Tako se pouzdano zna da su čuvene begovske porodice bile mecene i domaćini naročito talentovanim pjevačima, a običaj "držanja" ovih pjevača u domovima feudalne gospode sačuvao se neobično dugo.
Za vrijeme vladavine Osmanskog carstva nad Bosnom broj sevdalinki u Bosni narastao je na oko 4.000 poznatih pjesama do danas. Ovo kulturno nasljeđe počelo da se uništava u toku 19. i 20. vijeka s dolaskom Austro-Ugarske u Bosnu. Usmena tradicija učenja sevdalinke u Bosni danas praktično ne postoji. Veoma mali broj istinskih umjetnika sevdalinke snimaju i žive i danas. Jedan od njih je Arif Alajbegović, koji je donedavno pjevao u poznatim sarajevskim restoranima izvorne sevdalinke u tradicionalnom stilu prepoznatljivim za Sarajevo i okolinu. Jedna je od veoma zaslužnih za očuvanje tradicionalne bosanske pjesme u drugoj polovini 20. vijeka je i Emina Zečaj, čije interpretacija i način izvođenja sevdalinki su građa i predmet proučavanja mnogih bosanskohercegovačkih i stranih kritičara i etnomuzikologa. Mali je broj kvalitetnih tumača tonski zabilježenih sevdalinki, tako da su istinski vrijedni radovi sevdalinki malobrojni i rijetki.
Sevdah
Sevdah je pojam koji označava dio bosanske baštine, ne samo u muzici, nego u narodnoj nošnji, unutrašnjim kućnim motivima, emocijama bosanskih ljudi, bosanska atmosfera i bosanske tradicije, kojih ima mnogo. Porijeklo riječi Sevdah je arapska riječ 'Sawda' labavo preveden kao "crna žuč", materiju povezanu sa osjećajem melanholije koja se koristila u arapskoj i turskoj kulturi. Mnoge sevdalinke se bave predmetom emocije tuge i melanholije kada djevojka ostavlja momka ili obrnuto.
Upala
Upala, inflamacija ili zapaljenje (, upaliti) je biološki odgovor organizama na štetne materije, kao što su patogeni, mrtve ćelije ili druge iritirajuće materije. Cilj ove reakcije je zaštita organizma, pokušaj da se ukloni štetna materija i započne proces ozdravljenja tkiva.
Sevdalinka
Sevdah danas
Iako je Bosna i Hercegovina prošla kroz sva previranja u posljednja dva vijeka, njeni ljudi i dalje čuvaju osjećaj sevdaha širom Bosne. Narodnu nošnju je teško naći, i gotovo nemoguće da se vidi da je neko nosi u javnosti od strane bilo koga. Bošnjački interijeri i dalje opstaju u mnogim bosanskim kućama današnjice, ali prava tradicionalna arhitektura može se posmatrati u sklopu zaštićene kulturne baštine po Bosni, u svojstvu muzeja sevdaha. Postoje neke naznake da određeni istraživači i u manjoj mjeri izvođači se trude da se vrate korijenima sevdaha i sevdalinke u cilju očuvanja ovog važnog kulturnog naslijeđa.
Upala
Inflamacija i infekcija nisu sinonimi; infekcija je izazvana stranim patogenom, dok je inflamacija reakcija na spoljašnji ili unutrašnji stimulans.
Sevdalinka
Istaknuti izvođači
Festival narodne muzike Ilidža bio je veoma značajan za popularizaciju mnogih poznatih muzičara i pjevača sevdalinke. Danas se festivali sevdalinke tradicionalno održavaju u Tuzli pod nazivom Sevdalinko u srcu te nosim, Sevdah u lisinskom u zagrebačkoj koncertnoj dvorani Vatroslav Lisinski, Veče sevdaha u beogradskoj koncertnoj dvorani Sava centar i Festival pjesme i sevdaha "Rade Jovanović". Najistaknutiji vokalni izvođači sevdalinki u 20. vijeku kod nas su: Zaim Imamović, Himzo Polovina, Nedžad Salković, Meho Puzić, Zekerijah Đezić, Muhamed Mujkanović, Sejo Pitić, Safet Isović, Nedeljko Bilkić, Safet Kafedžić, Husein Kurtagić, Ekrem Pilić i Bajro Redžić, a među najpoznatije vokalne izvođačice ubrajaju se: Beba Selimović, Nada Mamula, Zehra Deović, Ljubica Berak, Hanka Paldum, Silvana Armenulić, Vesna Hadžić, Emina Zečaj, Zekija Čuturić, Zora Dubljević i Amira Medunjanin.
Iako je sevdalinka nerazdvojiv dio bošnjačke muzičke i kulturne tradicije popularna je i kod ostalih bosanskih naroda. Najbolji primjeri su Jozo Penava i Rade Jovanović, veoma značajni kompozitori, aranžeri te vokalni i instrumentalni izvođači iz zlatnog vremena sevdalinke nakon Drugog svjetskog rata. Tako je legendarna pjesma Emina djelo mostarskog pjesnika Alekse Šantića, nastala po uzoru na sevdalinku, a jedan od najpopularnijih interpretatora sevdalinke je i Nedeljko Bilkić. Sevdalinka se kao osnova koristila i u sklopu posebnog muzičkog žanra druge polovine 20. vijeka zvanog novokomponovana narodna muzika, koji je mješao različite folklorne motive gotovo svih balkanskih naroda i regija.
Iako su je većinom izvodili tradicionalni bosanski pjevači narodne muzike, sevdalinka se znala probiti i do muzičara, koji ovom žanru tradicionalno ne pripadaju. Tako su tokom svoje bogate karijere sevdalinke snimali ili izvodili Josipa Lisac (legendarna izvedba sevdalinke "Omer Beže"), Ibrica Jusić (sa čitavim albumom sevdalinki, "Amanet" iz 2003. godine), Jadranka Stojaković sa pjesmom "Što te nema" koju je otpjevala na japanskom jeziku, a sevdalinke su uzete i za osnovu nekoliko pjesama zagrebačkog kantautora Johnnyja Štulića (njegova rock grupa Azra je dobila ime po dijelu stiha iz sevdalinke "Kraj tanahna šadrvana": ja se zovem El Muhamed, iz plemena starih Azra).
Tokom 1990-ih godina, ansambl Mostar Sevdah Reunion okuplja se u Mostaru, a u ranim 2000-im snima u novoj verziji niz popularnih bosanskih sevdalinki, čime rade na njenoj širokoj popularizaciji na svjetskoj muzičkoj sceni. Ansambl sarađuje sa velikanima etno-pjesme u regiji (npr. sa Esmom Redžepovom, Šabanom Bajramovićem, Ljiljanom Buttler), Amirom Medunjanin, te osvaja značajne nagrade, predstavljajući sevdalinku mnogim ljudima širom svijeta.
Mladi bosanskohercegovački muzičari nastavljaju bogatu tradiciju sevdaha, njegujući svoju tradicionalnu muziku. Treba istaknuti sljedeće: Damir Imamović trio, Divanhana, Etnotrans, Urban sevdah band...
NGC 1870
NGC 1870 (također poznat kao ESO 56-SC81) je otvoreno zvjezdano jato i nalazi se u sazviježđu Zlatna riba. Prvo otkriće je napravio James Dunlop 3. augusta 1826. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
2016.
2016. godina je tekuća godina koja počinje u petak, ona je prestupna i ima 366 dana. Ovo je 16. godina trećeg milenija.
Arheološko nalazište Filipi
Arheološko mjesto Filipi nalazi se u podnožju akropole pored savremenog naselja Filipi, 13,5 km sjeverozapadno od Kavale, u sjeveroistočnoj Grčkoj. Leži na drevnoj ruti Via Egnatia, koja je povezivala Evropu i Aziju. Sadašnja općina Filipi nalazi se u blizini ruševina antičkog grada i dio je regiona Istočne Makedonije i Trakije.
Historija
Njegovo originalno ime bilo je Krenides (grčki: Κρηνῖδες - Fontane) nakon što su ga osnovali kolonisti 360/359. p.n.e. Godine 356. p.n.e. je pripao Makedoniji, pa ga je Filip II Makedonski preimenovao 356. godine p.n.e.
Zbog strateškog položaja Filip II je grad opasao odbrambenim zidom, a djelomično isušio okolnu močvaru, o čemu svjedoči pisac Teofrast. Otkriće novih rudnika zlata u blizini grada, u Asili, i otvaranje kovnice novca, doprinijelo je bogatstvu kraljevine i njenom brzom razvoju u odnosu na ostale grčke države i u odnosu na susjedne države Ilira i Tračana. Filipi je sačuvao svoju autonomiju u okviru Kraljevine Makedonije i imao svoje političke institucije (Skupštinu demosa).
Nakon bitke kod Filipia 42. godine p.n.e. između vojske koju su predvodili Marko Antonije i Oktavijan August i vojske Cezarovih ubica, teritorija Filipia je centurirana (podijeljena na kvadrate zemlje) i podijeljena kolonistima. Nastavio se razvijati kao mali Rim kojim su upravljala dva vojna oficira, duumviri, imenovani direktno iz Rima, slično rimskim kolonijama. Bio je dopunjen rimskim javnim zgradama kao što su Forum i monumentalna terasa sa hramovima na sjeveru.
Kasnije je Filipi postao centar kršćanske vjere nakon posjete i boravka apostola Pavla 49-50. Ostaci grada predstavljaju izuzetno svjedočanstvo o ranoj uspostavi kršćanstva. Arheolozi su od 1958-1978. otkrili biskupski kvart i osmougaonu crkvu, velike privatne rezidencije, novu baziliku u blizini Muzeja i još dvije na nekropoli istočno od grada.
Grad je postojao sve do 14-og vijeka kada je napušten nakon osmanskog osvajanje Grčke.
Svjetska baština
Arheološko mjesto Filipi je 2016. godine upisano na UNESCO-ov popis mjesta svjetske baštine.
Od helenističkog grada Filipa II, ostale su zidine i njihove kapije, pozorište i pogrebni hram.
Antonije i Kleopatra
Antonije i Kleopatra (naslov Prvog folija: Tragedija Anthonija i Kleopatre) je tragedija Williama Shakespearea. Predstavu je prva izvela pozorišna trupa King's Men, bilo u Blackfriars Theatre ili u Theatre Globe oko 1607. godine, a njeno prvo pojavljivanje u štampi bilo je u Prvom foliju 1623.
Radnja se zasniva na prijevodu Plutarhovog historijskog djela Usporedni životi u Engleskoj Thomasa Northa iz 1579. godine, a prati odnos Kleopatre i Marka Antonija iz vremena sicilijanske pobune i samoubistva Kleopatre tokom završnog rata Rimske Republike. Glavni protivnik je Oktavijan August​, jedan od Antonijevih trijumvirat kolega iz Drugog trijumvirata i prvi car Rimskog Carstva. Tragedija je uglavnom postavljena u Rimskoj Republici i Ptolemejskom Egiptu i karakteriše je brza promjena geografske lokacije i lingvističkog registra, dok se ona izmjenjuje između senzualne, maštovite Aleksandrije i pragmatičnijeg, strogog Rima.
Mnogi smatraju Shakespeareovu Kleopatru, koju rimski konzul Ahenobarb opisuje kao "beskonačnu raznolikost", kao jedan od najsloženijih i najrazvijenijih ženskih likova u radu dramskog pisca. Često je isprazna i pati od histeričnog rastrojstva ličnosti čime izaziva publiku gotovo do prezira. U isto vrijeme, Shakespeare ulaže u nju i Antonija sa tragičnom veličinom. Ove kontradiktorne karakteristike dovele su do slavno podijeljenih kritičkih odgovora. Teško je odrediti Marka Antonija i Kleopatru kao pripadnike jednog žanra. Ovo pozorišno djelo može se opisati kao historijska predstava (iako se ne pridržava u potpunosti historijskih prikaza), kao tragedija (iako ne sasvim u aristotelovskom smislu), kao komedija, kao romansa, a prema nekim kritičarima, kao što je McCarter, i kao problemska predstava. Sve što se sa sigurnošću može reći je da je to rimska predstava, a možda i nastavak još jedne od Shakespeareovih tragedija poput Julija Cezara.
Radnja
thumb|desno|Kleopatra, slika engleskog slikara [[John William Waterhouse|Johna Williama Waterhouse iz 1888. godine.]] Marko Antonije kao jedan od pripadnika iz trijumvirata Rimske Republike, zajedno sa Oktavijem Augustom i Markom Emilijem Lepidom - zanemario je svoje vojničke dužnosti nakon što ga je Egipatska kraljica Kleopatra prevarila. On ignorša domaće probleme Rima, uključujući i činjenicu da se njegova treća supruga Fulvija pobunila protiv Oktavija i potom umrla.
Oktavija zove Antonija nazad u Rim iz Aleksandrije da mu pomogne u borbi protiv Seksta Pompeja, Menekrata i Menasa, tri ozloglašena pirata Mediterana. U Aleksandriji, Kleopatra moli Antonija da ne ide, i premda opetovano potvrđuje svoju duboku strastvenu ljubav prema njoj, on na kraju odlazi. Članovi trijumvirata se sastaju u Rimu, gdje su Marko Antonije i Oktavijan August privremeno odložili njihova neslaganja. Oktavijanov general Marko Vipsanije Agripa sugeriše da Antonije treba da oženi Oktavijanovu sestru Oktaviju, da bi učvrstio prijateljsku vezu između ova dva čovjeka, što Antonije prihvata. Antonijev poručnik Enobarb zna da ga Oktavija nikada ne može zadovoljiti nakon Kleopatre. U čuvenom odlomku on opisuje Kleopatrine čari: "Starost ne može da je uvehne, niti običaji da je otrcaju / Njena beskonačna raznolikost: predmet prezira za druge žene".
Proročica upozorava Marka Antonija da će sigurno izgubiti ako ikad pokuša da se bori protiv Octavija Augusta.
U Egiptu, Kleopatra saznaje o Antonijevom braku sa Oktavijom i žestoko se osvećuje glasniku koji joj donosi vijesti. Smiruje se tek onda kada je njeni dvorjani uvjeravaju da je Oktavija ružna: niskog rasta, niskog čelan, okrugla lica i loše kose.
Prije bitke, trijumvirci pregovaraju sa Sekstom Pompejem i nude mu primirje. Može zadržati Siciliju i Sardiniju, ali im mora pomoći da "oslobode more od gusara" i pošalju im počast. Nakon nekog oklijevanja Sekst Pompej se slaže. Oni se upuštaju u pijanu proslavu u Sekstovoj galiji, iako strogi Oktavije August ​​odlazi rano i trijezan sa zabave. Menas predlaže Sekstu da ubije tri trijumvirca i da postane vladar Rimske Republike, ali odbija smatrajući to nečasnim. Nakon što Antonije napušta Rim i odlazi za Atinu, Oktavije ​​i Lepid prekidaju primirje sa Sekstom i ratuju protiv njega. Ovakav razvoj događaja nailazi na neodobravanje Marka Antonije, koji je bijesan zbog toga.
On se vraća u helenističku Aleksandriju, gdje kruniše Kleopatru i sebe kao vladare Egipta i istočne trećine Rimske Republike (što je bio Antonijev udio kao jednog od članova trijumvirata). Optužuje Oktavija Augusta da mu nije dao svoj dio Sekstovih zemalja, a bio je i ljut zbog toga što je Lepid, koga je Oktavije ​​zatvorio, izvan trijumvirata. Oktavije ​​se slaže sa ranijim zahtjevom, ali je bio veoma nezadovoljan onim što je Antonije ranije već učinio. thumb|300px|lijevo|U ovoj [[baroknoj viziji Bitke kod Akcijuma koju je naslikao flamanski slkar Laureys a Castro 1672. godine, Kleopatra bježi (u donjem lijevom uglu slike) na brodu sa likom Fortune, rimske boginje sreće.]] Marko Antonije se priprema za borbu protiv Oktavija. Enobarb poziva Antonija da se bori na kopnu, gdje ima prednost, umjesto na moru, gdje je mornarica Oktavija lakša, pokretnija i bolje opremljena. Antonije odbija, jer ga je Oktavije ​​izazvao da se bori na moru. Kleopatra obećava svoju flotu da pomogne Antoniju. Međutim, tokom bitke kod Akcija blizu zapadne obale Grčke, Kleopatra bježi sa svojih šezdeset brodova, a Antonije je prati, ostavljajući svoje vojne snage prepuštajući ih sigurnom porazu. Osramoćen zbog onoga što je učinio za ljubav Kleopatre, Antonije joj prigovara da ga je učinila kukavicom, ali iznad svega izražava i svoju istinitu i duboku ljubav prema njoj, govoreći:
Oktavije ​​šalje glasnika da zamoli Kleopatru da se odrekne Antonija i pređe na njegovu stranu. Ona oklijeva i koketira sa glasnikom, kada Antonije ulazi i ljutito osuđuje njeno ponašanje. On šalje glasnika da bude kažnjen šibanjem. Na kraju, on oprašta Kleopatri i obećava da će se boriti za nju, ovaj put na kopnu.
Uoči bitke, Antonijevi vojnici čuju čudne znakove, koje tumače kao boga Herkula koji je napustio Antonijevu zaštitu. Štaviše, Enobarb koji je bio Antonijev dugogodišnji poručnik, napušta ga i prelazi na Oktavijanovu stranu. Umjesto da zaplijeni njegovu vojnu opremu, koju Enobarb nije ponio sa sobom kada je pobjegao, Antonije naređuje da se vojna oprema pošalje Enobarbu. On je bio toliko dirnut Antonijevom velikodušnošću da je se zastidio zbog svoje vlastite nelojalnosti, te umire od slomljenog srca.
Antonije gubi bitku dok ga njegove vojne snage masovno napuštaju, dok on istovremeno osuđuje Kleopatru izgovarajući: Odlučuje da je ubije zbog izdaje. Kleopatra odlučuje da je jedini način da osvoji Antonijevu ljubav tako što će da mu pošalje poruku da se ubila, umirući sa njegovim imenom na usnama. Zaključavši se u svojim odajama Kleopatra je čekala Antonijev povratak. thumb|300px|desno|Smrt Kleopatre, slikarsko djelo Reginalda Arthura iz 1892. godine. Njen plan je neuspješan: umjesto da se vrati i sa žaljenjem vidi "mrtvu" Kleopatru, Antonije odlučuje da njegov život više nije vrijedan življenja. On moli jednog od njegovih pomoćnika, Erosa, da ga probije mačem, ali Eros ne može podnijeti da to učini i izvršava samoubistvo. Antonije se divi Erosovoj hrabrosti i pokušava da učini isto, ali samo uspijeva da se rani. U velikoj boli saznaje da je Kleopatra zaista živa. Sa velikim naporom ustaje, te dolazi do njenih odaja gdje umire u njenom naručju. Oktavije ​​ide Kleopatri pokušavajući da je ubijedi da se preda. Ona ljutito odbija, jer ne može da zamisli ništa gore od toga da bude vođena okovana u lancima po ulicama Rima i da zauvijek bude proglašena za negativca.
Kleopatra se ubija nakon ugriza otrovne zmije, zamišljajući kako će ponovo sresti Antonija u zagrobnom životu. Njene služavke Iras i Čarmijan također umiru, Iras od srca, a Čarmijan od ugriza druge otrovnice. Oktavije otkriva mrtva tijela i doživljava mješovite emocije žaljenja i srdžbe. Antonijeva i Kleopatrina smrt ostavljaju ga slobodnim da se proglasi prvim rimskim carem, ali isto tako osjeća i određenu naklonost prema njima. Zbog toga naređuje javnu vojnu sahranu.
Likovi
i drugi sporedni likovi.
Demografija Tuzle
Po popisu stanovništva iz 1991. godine, općina Tuzla imala je 131.618 stanovnika, raspoređenih u 66 naselja.
Popis 1991.
ukupno: 131.618
Popis 1981.
ukupno: 121.717
Popis 1971.
ukupno: 107.293
Demografske karakteristike
Bošnjaci 62 669 (47,62%) Hrvati 20 398 (15,49%) Srbi 20 271 (15,40%) Ostali 28 280 (21,49%) Muslimani 57 878 Katolici 21 609 Pravoslavci 17 541 Ostali 225 Ateisti 22 688 Neizjašnjeni 11 677 Žena 66 804 Muškaraca 64 814 Domaćinstava 41 092 Naseljenost 434 po km2
IC 1727
IC 1727 (također poznat kao MCG 4-5-9, PGC 6574 i UGC 1249) je prečkasta spiralna galaksija koja je udaljena oko 16 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Trokut. Najveći prečnik je 5,70 (27 hiljada sg) a najmanji 2,4 uglovnih minuta (11 hiljada sg). Prvo otkriće je napravio Isaac Roberts 29. novembra 1896. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Velike šuplje vene
mini|desno|250px|Anatomski položaj šupljih vena (plava boja) Velike šuplje vene su dvije najveće vene u ljudskom organizmu u kojima se sakuplja krv iz cijelog organizma i vraća ka srcu. Obje se ulijevaju desnu srčanu pretkomoru.
Kod ljudi ove dvije vene se zovu gornja šuplja vena (vena cava superior) i donja šuplja vena (vena cava inferior).
Gornja šuplja vena dovodi krv iz područja glave i ruku, a donja (koja je i najveća vena u organizmu) iz donjih dijelova tijela.
Kod životinja radi drukčijeg anatomskog položaja ove vene nose nazive "prednja šuplja vena" (vena cava cranialis) i "zadnja šuplja vena" (vena cava caudalis).
Krvni sud
mini|desno|250px|Arterijski sistem kod čovjeka Krvni sudovi ili krvne žile su dio kardiovaskularnog sistema čija je funkcija prenošenje krvi kroz tijelo. Najvažnije krvne žile su arterije, koje odvode krv iz srca i vene koje vraćaju krv prema srcu.
Anatomija
Svi krvni sudovi u osnovi imaju istu građu. Iznutra su presvučene endotelom koji je okružen subendotelom, vezivnim tkivom. Oko njega nalazi se sloj vaskularnog glatkog mišićnog tkiva, koje je visoko razvijeno kod arterija. Na kraju se nalazi daljnji sloj vezivnog tkiva poznat kao tunica adventitia koji sadrži nerve koji opskrbljuju mišićni sloj, kao i kapilare u većim krvnim sudovima.
Falsificiranje
Falsificiranje ili krivotvorenje je imitiranje, oponašanje, koje je obično napravljeno sa namjerom prevare, odnosno da se proslijedi (ili proda, ako je roba) nekome, kao da je original. Krivotvoreni proizvodi se više puta prave sa ciljem da se da prednost vrijednosti imitiranog proizvoda.
Riječ falsificiranje frekventno opisuje, kako krivotvorenje novčanica i dokumenata, tako i imitaciju odjeće, softvera, lijekova, satova, elektronike i logoa i brendova raznih kompanija. U slučaju robe, to rezultira u kršenju prava patenata i kršenju prava zaštitinih znakova.
Falsificiranje novca se obično strogo sprječava, od strane vlasti.
Krivotvorenje robe je kriminal koji donosi gubitak u svjetskoj privredi od 400 milijardi US dolara, godišnje. Nove tehnlogije, poput holografije, pomažu da se označi originalna roba.
Nelomljivi razmak
U obradi teksta i digitalnoj pripremi za štampu, nelomljivi razmak (" ") (također poznat kao nelomljiva bjelina, nelomivi razmak ili NBSP) jest znak za razmak koji sprečava prelom reda ondje gdje je umetnut. U pojedinim formatima, poput HTML-a, sprečava sažimanje nekoliko uzastopnih oznaka za bjelinu u jednu.
U HTML-u, najčešći nelomljivi razmak, koji je iste širine kao i obični razmak, kodira se kao  ili. U Unicodeu se kodira kao.
Također postoje nelomljivi razmaci raznih širina.
Upotreba i varijante
Iako je sličnog izgleda kao obični razmak, različito funkcionira u zavisnosti od toga gdje i na koji je način upotrijebljen.
Sprečavanje prelamanja
Softver za obradu teksta tipično pretpostavlja da smije ubaciti novi red gdje god stoji razmak; nelomljivi razmak to sprečava (pod uvjetom da softver prepoznaje znak). Naprimjer, ako tekst "100 km" ne može stati na kraj reda, softver može ubaciti novi red između "100" i "km". Ako ovo pojedinom uredniku ne odgovara, može umetnuti nelomljivi razmak između "100" i "km". To garantira da se tekst "100 km" neće prelomiti: ako ne može stati na kraj reda, u cjelini će biti prebačen u naredni red.
Sprečavanje sažimanja
Druga primjena nelomljivih razmaka jest u običnim formatima teksta (kao što su SGML, HTML, TeX i LaTeX), čiji su mehanizmi za vizualizaciju programirani tako da tretiraju niz oznaka za bjelinu (razmak, nova linija, tabulator itd.) kao jedan znak. Ovo "sažimanje" bjelina omogućava autorima da uredno organiziraju izvorni tekst upotrebom novih redova, uvlaka i drugih načina za stvaranje bjelina, a da pritom ti znakovi ne utječu na izgled završne, izlazne verzije.
Nasuprot tome, nelomljivi razmaci ne sažimaju se s okolnim znakovima za bjelinu pri prikazivanju, pa ih autori mogu upotrebljavati da bi lahko dodali vidljivi razmak koji će se prikazati u završnoj, izlaznoj verziji, a da pritom ne koriste oznake span s određenim vrijednostima CSS-svojstva "white-space".
Varijante
Ostale nelomljive varijante, prema Unicodeovim definicijama:
Zadar
260px|mini|čuvena zadarska crkva "Sv. Donat", jedan od simbola grada 260px|mini|Zadar, gradska vijećnica Zadar je grad u Hrvatskoj i sjedište Zadarske županije.
Geografski položaj
Nalazi se u sjevernoj Dalmaciji, na obali Jadranskog mora. Zadar je grad duge i bogate historije. Sve do 1918. godine predstavljao je glavni grad austrijske krunske zemlje Dalmacije, a u njemu se nalazio i pokrajinski Dalmatinski Sabor. Danas je značajan grad na istočnoj obali Jadrana, privredni, kulturni i pomorski centar.
Historija
U 9. vijeku p. n. e.]] Ilirsko pleme Liburni nastanilo je Zadar. U 1. vijeku p. n. e. Zadar je postao rimska kolonija i uspio je održati svoju nezavisnost kroz srednji vijek. Nakon pada Zapadnog rimskog carstva i razaranja Salone u ranom 7. vijeku, Zadar je postao glavni grad bizantske provincije Dalmacije.
Franci su osvojili Zadar u ranom 9. vijeku, ali je vraćen Bizantu 812. mirom u Aachenu. U 10. vijeku, iako je preživio seobu Slavena, Zadrom su upravljali Hrvati, i Zadar je 1105. priznao vlast prvog Ugarsko-Hrvatskog kralja Kolomana. Od tada Zadar počinje sve češće ratovati s Venecijom.
1202. Zadar su, uz pomoć križara 4. križarske vojske, osvojili Mlečani. Križari su obećali Mlečanima da će im platiti prijevoz brodovima do Egipta, a kada nisu mogli platiti, Mlečani su križare usmjerili na Zadar. Čak je i hrvatsko-ugarski kralj Emerik podržao križarsku vojsku, jer je nastao sukob oko toga je li pravovjerno da Božija vojska napadne kršćanski grad. Svakako je Zadar bio razrušen i osvojen. Papa Inocent III ekskomunicirao je Mlečane i križare koji su učestvovali u osvajanju.
Poslije nekoliko pobuna, grad je došao pod vlast ugarsko-hrvatskog kralja Ludovika I. (mirom u Zadru 1358.). Poslije Ludovikove smrti Zadar priznaje vlast kralja Žigmunda, a zatim Ladislava Napuljskog koji je 1409. Veneciji prodao Zadar i "svoja prava" na Dalmaciju.
Otada Zadar počinje propadati, jer su Venecijanci znatno ograničili njegovu političku i privrednu autonomiju. Kada su Osmanlije početkom XVI vijeka osvojili zadarsko zaleđe, Zadar postaje samo jaka tvrđava koja osigurava venecijansku trgovinu na Jadranu, upravno središte venecijanskih posjeda u Dalmaciji i kulturno središte.
Nakon pada Venecije, Zadar je 1797. pripao Austriji, gdje je od 1815. do 1918. bio glavni grad kraljevine Dalmacije. Sporazumom u Saint-Germainu Zadar je nakon Prvog svjetskog rata pripojen Italiji. U sastavu Italije Zadar je praktički ostao sve do 1945. kada je vraćen Hrvatskoj koja je tada bila jedna od konstitutivnih jugoslavenskih republika.
U XV i XVI vijeku značajna je aktivnost hrvatskih književnika koji pišu na narodnom jeziku (Jerolim Vidolić, Petar Zoranić, Brne Krnarutić, Juraj Baraković, Šime Budinić). Nakon pada Venecije (1797.) Zadar je pod Austrijom do 1918, izuzevši razdoblje francuskog vladanja (1805-13.), ostajući glavni grad Dalmacije. Za vrijeme francuskog vladanja izlazile su (1806-10.) u Zadru prve novine na hrvatskom jeziku Kraljski Dalmatin. Zadar je u drugoj polovini XIX vijeka žarište pokreta za kulturni i nacionalni preporod u Dalmaciji. Po Rapallskom ugovoru (1920.) pripao je Italiji; 1944. je nakon kapitulacije Italije vraćen matičnoj zemlji.
Od Drugog svjetskog rata grad se razvio u snažan privredni i kulturni centar. 1991. srpski pobunjenici i Jugoslavenska narodna armija (JNA) napali su Zadar koji se tada našao na rubu okupiranog područja. Veze sa kontinentalnom Hrvatskom odvijale su se isključivo preko ostrva Paga. Zadar je opet proživio ozbiljna rušenja, uključujući neke historijske objekte. Opsada Zadra trajala je do 1993. kada je Zadarsko zaleđe oslobođeno. Napadi su se nastavili do 1995. kad je završen rat u Hrvatskoj.
Do teritorijalne reorganizacije u Hrvatskoj nalazio se u sastavu stare općine Zadar.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2011. godine, grad Zadar je imao 75.062 stanovnika, od čega u samom Zadru 71.471.
Grad Zadar
Napomena: Nastao iz stare općine Zadar.
Zadar (naseljeno mjesto)
Napomena: ''U 1991. povećano pripajanjem naselja Bokanjac, Diklo, Dračevac Zadarski i Ploče. Sadrži podatke za ta bivša naselja. U 1869. i 1931. sadrži podatke za naselje Crno, a u 1869. za naselje Kožino.''
Popis 1991.
Na popisu stanovništva 1991. godine, naseljeno mjesto Zadar je imalo 76.343 stanovnika, sljedećeg nacionalnog sastava: