cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Stroncij
Fizičke
thumb|lijevo|Kubična plošno centrirana kristalna struktura stroncija U potpuno čistom elementarnom stanju, stroncij je svijetli, zlatnožuti, sjajni metal, dok mu primjese drugih elemenata daju srebrnastobijeli izgled. U prisustvu zraka na njegovoj površini stvara se zaštitni sloj oksida, slično kao i kod aluminija. Po temperaturi topljenja od 777 °C i temperaturi ključanja od 1380 °C nalazi se između lahkog kalcija i težeg barija, tako da kalcij ima nešto više, a barij nešto niže talište. Nakon magnezija i radija stroncij ima najnižu tačku ključanja među zemnoalkalnim metalima. Ubraja se u lahke metale i ima gustoću 2,63 g/cm3. Vrlo je mehak – po Mohsovoj skali ima tvdoću 1,5 i može se lahko savijati i valjati. Poput kalcija, stroncij na sobnoj temperaturi se kristalizira u kubični plošno centrirani kristalni sistem, prostorna grupa Fmm (tip bakra) s parametrom rešetke a = 608,5 pm sa četiri formulske jedinice po elementarnoj ćeliji. Osim ove, poznate su još dvije modifikacije koje nastaju na visokim temperaturama. Na temperaturi višoj od 215 °C kristalna struktura mijenja se u heksagonalnu kompaktnu sferičnu strukturu (tip magnezija) s parametrima rešetke a = 432 pm i c = 706 pm. Iznad 605 °C najstabilnija je kubična prostorno centrirana struktura (tip volframa).
Hemijske
Nakon barija i radija stroncij je najreaktivniji zemnoalkalni metal. Reagira s halogenim elementima, kisikom, dušikom i sumporom, gradeći okside, hidrokside, fluoride i soli organskih kiselina. U svim svojim spojevima uvijek gradi dvovalentne katione. Pri zagrijavanju na zraku sagorijeva dajući tipični jarkocrveni plamen, oksidirajući na stroncij-oksid i stroncij-nitrid. Kao veoma neplemenit (bazni metal), reagira s vodom istjerujući vodik i gradeći stroncij-hidroksid, koji se stvara već pri kontaktu metala s vlagom iz zraka. Stroncij se rastvara i u amonijaku, gradeći plavo-crni kompleks (amonijakat).
Izotopi
Poznata su 32 izotopa stroncija i sedam nuklearnih izomera, čije su atomske mase između 75 i 101. Od njih su stabilna četiri izotopa, koja se javljaju u prirodi: 84Sr, 86Sr, 87Sr i 88Sr. U prirodnoj smjesi izotopa prevladava izotop 88Sr s udjelom 82,58%. Izotopi 86Sr s udjelom 9,86%, 87Sr sa 7%, kao i 84Sr s udjelom 0,56% mnogo su rjeđi. Izotop 90Sr emitira beta-zrake energijom raspada od 546 keV s vremenom poluraspada 28,78 godina, nakon čega prelazi u izotop 90Y, koji se dalje raspada (vrijeme poluraspada 64,1 sat), emitirajući energetski snažnije beta (energija raspada od 2282 keV) i gama-zrake, dajući stabilni izotop 90Zr. Pritom se 90Sr pojavljuje uglavnom kao sekundarni proizvod raspada. Nastaje u toku nekoliko minuta nakon višestrukog beta-raspada iz primarnih proizvoda raspada masenog broja 90, koji se javlja pri 5,7% od svih nuklearnih raspada izotopa uranija 235U u nuklearnim reaktorima i pri eksploziji atomske bombe. Zbog toga se izotop 90Sr ubraja među najčešće proizvode raspada uopće.
Kod svih dosadašnjih nuklearnih katastrofa u svijetu u okolinu su dospjele velike količine izotopa 90Sr. Nesreće uslijed kojih je u okolinu ispušten izotop 90Sr, između ostalih, jesu požar u nuklearnoj centrali Windscale 1957, kada je ispušteno 0,07 TBq 90Sr, i Černobilska katastrofa, kad je ispuštena radioaktivnost 90Sr iznosila 800 TBq. Nakon nadzemnih nuklearnih testova u periodu 1955–1958. te 1961-1963. izuzetno je porasla koncentracija 90Sr u atmosferi. To je dovelo, zajedno s povećanjem koncentracije izotopa 137Cs, do potpisivanja sporazuma o zabrani nuklearnih testova u atmosferi, svemiru i pod vodom 1963, kojim su takvi testovi zabranjeni svim državama potpisnicama. Nakon tog sporazuma primjetno je značajno smanjenje ispuštanja stroncijevog izotopa u atmosferu. Ukupna količina ispuštene radioaktivnosti 90Sr u nuklearnim testovima iznosi približno 6 Bq (600 PBq).
Rasprostranjenost
Zastupljen je u kontinentalnom dijelu Zemljine kore u količini od 370 ppm, što ga čini relativno dobro zastupljenim elementom – ima ga gotovo jednako kao i barija i sumpora. I u morskoj vodi nalaze se velike količine stroncija. U prirodi se ne može naći samorodan nego je prisutan samo u raznim spojevima. Uz vrlo slabu topljivost u vodi, najvažniji minerali stroncija jesu celestin (SrSO4), s udjelom stroncija do 47,7%, kao i stroncij-karbonat, odnosno stroncijanit, s udjelom stroncija do 59,4%. Do 2013. otkriveno je više od 200 minerala koji sadrže stroncij.
Depoziti najvažnijeg minerala stroncija, celestina, nastali su taloženjem teško rastvorljivog stroncij-sulfata iz morske vode. Također je moguće i hidrotermalno stvaranje minerala. Stroncijanit se stvara iz celestina hidrotermalno, ali i kao sekundarni mineral. Najznačajnija nalazišta ruda stroncija jesu u Španiji, Meksiku, Turskoj, Kini i Iranu. Ujedinjeno Kraljevstvo dugo je bilo jedan od najvećih proizvođača stroncija, ali je prestalo s proizvodnjom 1992. Svjetska potražnja za stroncijevim mineralima u 2008. iznosila je otprilike 496.000 tona.
Dobijanje
Da bi se dobio stroncij-karbonat, stroncij-sulfat se zagrijava na 1100–1200 °C u prisustvu ugljika. Pritom se sulfat reducira na sulfid te nastaju stroncij-sulfid i ugljik-dioksid. Stroncij-sulfid se zatim prečišćava putem ekstrakcije vrelom vodom.
Na kraju, kroz rastvor stroncij-sulfida uvodi se ugljik-dioksid ili se stroncij-sulfid zamjenjuje natrij-karbonatom. Pritom, osim stroncij-karbonata, nastaju vodik-sulfid, odnosno natrij-sulfid. Koja će od navedene dvije varijante biti korištena zavisi od dostupnosti potrebnih sirovina i mogućnosti prodaje međuproizvoda.
Usitnjeni mljeveni stroncij-sulfat može se direktno pretvoriti u stroncij-karbonat djelovanjem natrij- ili amonij-karbonatom. Međutim, nakon toga su potrebne skupe procedure pročišćavanja. Da bi se dobio metalni stroncij, stroncij-oksid se reducira aluminijem (aluminotermija). Pritom, osim elementarnog stroncija, nastaje smjesa aluminij- i stroncij-oksida. Reakcija se odvija u vakuumu, a pri tim uvjetima stroncij može reagirati u plinovitom stanju, te ga je takvog lahko odvojiti u uređaju za hlađenje.
Upotreba
thumb|Vatromet kojem crvenu boju daju soli stroncija Stroncij se proizvodi i koristi u vrlo malim količinama. Najveći dio proizvedenog stroncij-karbonata koristi se za pravljenje katodnih cijevi, trajnih magneta i, zbog intenzivne crvene boje plamena, kao dodatak u pirotehničkim sredstvima. Metalni stroncij najviše se koristi u industriji aluminija (kao primarni i sekundarni topionik i kalup za lijevanje) i zajedno s natrijem kao mikrostrukturni materijal za legiranje aluminija i silicija uz udio silicija 7–12%. Male količine dodanog stroncija mijenjaju eutektičnu tačku legure silicija i aluminija te poboljšavaju njene mehaničke osobine. Bez dodavanja stroncija, legure aluminija i silicija gruba su i igličasta zrna, slabih mehaničkih osobina. Svoje oplemenjivačke osobine zadržava u otopljenim smjesama spremnim za lijevanje duže od natrija, jer se malo teže oksidira od njega. Kad je riječ o sporostvrdnjavajućim otopinama (pijesku za lijevanje), djelomično je potisnuo natrij, koji je korišten decenijama. Kod brzog stvrdnjavanja u metalnim trajnim oblicima, naročito kod odljeva pod pritiskom, upotreba stroncija nije neophodna jer se već pri brzom stvrdnjavanju dobija fini, oplemenjeni oblik.
Stroncij se dodaje ferosiliciju za reguliranje strukture ugljičnih materijala te onemogućava neravnomjerno otvrdnjavanje pri lijevanju. Osim toga, može biti korišten i kao geter u elektronskim cijevima, za uklanjanje sumpora i fosfora iz čelika, te za očvršćavanje olovnih akumulatorskih ploča.
Biološka uloga
Acantharea je relativno velika grupa morskih zrakastih protozoa koje grade zamršene mineralne kosture sastavljene od stroncij-sulfata. U biološkim sistemima kalcij se zamjenuje malim količinama stroncija. U ljudskom tijelu najveći dio stroncija odlaže se u kostima. Odnos između stroncija i kalcija u ljudskim kostima ugrubo se kreće između 1:1000 i 1:2000, što je približan odnos kao i u krvnom serumu.
Ljudsko tijelo apsorbira stroncij na gotovo identičan način kao i kalcij. Zbog hemijskih sličnosti ta dva elementa, stabilni izotopi stroncija ne predstavljaju nikakvu značajnu opasnost po zdravlje ljudi. Naprotiv, određeni nivoi prirodnog stroncija mogu na neki način djelovati korisno. Određeni radioaktivni izotopi, naročito 90Sr, mogu dovesti do određenih poremećaja i bolesti kostiju, uključujući i rak kostiju. Za izražavanje radioaktivnosti djelovanjem izotopa 90Sr uvedena je posebna mjerna jedinica – stroncijeva jedinica. Nedavne in vitro studije koje je proveo Koledž za dentalne nauke u New York Cityju koristeći stroncij na osteoblastima pokazale su znatna poboljšanja u osteoblastima koji izgrađuju kost.
Sva četiri stabilna izotopa stroncija ugrađuju se u ljudsko tijelo u sličnim omjerima. Međutim, stvarna distribucija izotopa znatno varira od jednog do drugog geografskog područja. Na taj način, analizirajući kosti svakog pojedinca, moguće je približno odrediti njegovo geografsko porijeklo. Ovaj pristup može pomoći u identifikaciji drevnih seoba naroda i ustanovljavanju porijekla ljudskih ostataka na arheološkim nalazištima. Odnos između količina stroncijevih izotopa može pomoći i forenzičarima.
Vanjski linkovi
🇵🇸
Paul di Resta
Paul di Rasta (Uphall, West Lothian, 16. april 1986.) je britanski vozač.
Sažetak karijere
* Sezona u toku.
Fars (provincija)
mini|250p|Karta [[Irana pokazujući Provinciju Fars (svijetlo zelene boje)]] Fars (farsi, پارس, Fārs ili Pārs) je jedna od 30 pokrajina modernog Irana. Nalazi se u jugozapadnom dijelu države. Prema popisu iz 1996. godine, provincija je imala 3,8 miliona stanovnika. Njen glavni grad je Širaz, a površina provincije iznosi 122.400 km2.
Fars je prvobitna domovina starih Persijanaca. Prema ovoj riječi je nazvan i domaći jezik stare Persije, odnosno modernog Irana - farsi ili persijski jezik. Izrazi Persija i persijski su helenizivane izvedenice od grčke riječi Persis, čiji je korijen Pārs. Fārs je arabizovana verzija riječi Pars. Stara persijska riječ je bila Pārsā.
Jezik koji se govori u ovoj provinciji je fars jezik (potrebno ga je razlikovati od farsi jezika).
NGC 1060
NGC 1060 (također poznat kao MCG 5-7-35, PGC 10302 i UGC 2191) je eliptična galaksija koja je udaljena oko 238 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Trokut. Najveći prečnik je 2,30 (160 hiljada sg) a najmanji 1,7 uglovnih minuta (118 hiljada sg). Prvo otkriće je napravio John Frederick William Herschel 12. septembra 1784. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Superkiselina
Superkiseline su one kiseline čija je kiselost veća nego kiselost 100%-ne sumporne kiseline, koja ima Hammettovu funkciju kiselosti (H0) –12. Komercijalno dostupne superkiseline uključuju trifluorometansulfonsku kiselinu (CF3SO3H), koja je poznata i pod imenom triflična kiselina, i fluorosulfonska kiselina (FSO3H), pri čemu su obje oko hiljadu puta jače od sumporne.
Najjače superkiseline se pripremaju kombinacijom dvije komponente, jakom Lewisovom i jakom Brønstedovom kiselinom. Najjača poznata superkiselina je fluoroantimonska kiselina.
Historija
Termin superkiselina prvi je upotrijebio James Bryant Conant ,1927. („na božićnoj zabavi“) za opis kiselina koje su bile jače od uobičajenih neorganskih kiselina. George A. Olah je pripremio takozvanu magičnu kiselinu koja je tako imenovana zbog svoje sposobnosti da napada ugljovodonike, miješanjem antimon-petafluorida (SbF5 i fluorosulfonske kiseline. Ime je dobijeno nakon što je svijeća bila stavljena u uzorak magične kiseline. Svijeća se rastvorila što je pokazalo sposobnost kiseline da protonizira ugljikovodike, koji se ne protonizuju pod dejstvom uobičajenih kiselina.
Pokazano je da se, na 140 °C, FSO3H–SbF5 pretvara u metan u tercijarni butil-karbokation a ta reakcija započinje protoniziranjem metana:
Najsnažnije kiseline
Najjači sistem superkiseline je fluoroantimonska kiselina, koja se dobija kombinacijom fluorovodonične kiseline i SbF5. U ovom sistemu, HF otpušta svoj proton (H+) tako što se ion F− veže za antimon-pentafluorid. Rezultujući anion SbF6− je ujedno slabi nukleofil i slaba baza. Nakon toga proton ostaje sam, što izaziva veliku kiselosti sistema. Fluoroantimonska kiselina je 2×1019 jača of 100%-ne sumporne kiseline.
Primjena
Najčešća primjena superkiselina je obezbjeđivanje okruženja za dobijanje i održavanje organskih kationa koji su korisni kao intermedijari u raznim organskim reakcijama, kao što su one za pravljenje plastike ili benzina sa visokim oktanskim brojem.
Angola
Angola, službeno Republika Angola (República de Angola, na jezicima kimbundu, umbundu i kikongo: Ngola) država je u jugozapadnoj Africi koja graniči na istoku sa DR Kongom sa dužinom granice od 2.646 km, na sjeveru sa Republikom Kongo (231 km) i Zambijom (1.065 km), a na jugu sa Namibijom (1.427 km). Površina Angole je 1.246.700 km2. Glavni grad države je Luanda. Članica je Ujedinjenih nacija, OPEC-a, Afričke Unije, Zajednice država portugalskog govornog područja i Južnoafričke razvojne zajednice. Multietnička je država s 25,8 miliona stanovnika, koji su pripadnici raznih plemenskih grupa, običaja i tradicija. Kultura u državi odražava vijekove portugalske vladavine u obliku dominantnog portugalskog jezika i katoličke crkve. Nakon dugotrajne borbe s kolonijalistima, nezavisnost je ostvarena 1975. nakon što je osnovana Narodna Republika Angola, marksističko-leninjistička jednopartijska država koju su podržavali Sovjetski Savez i Kuba. Vrlo brzo nakon toga izbio je građanski rat između vladajućeg Narodnog pokreta za oslobođenje Angole (MPLA) i Nacionalne unije za potpunu nezavisnost Angole (UNITA) koju su podržavali Sjedinjene Države i aparthejdska Južnoafrička Republika, koji je trajao do 2002. Država je nakon završetka rata postala relativno stabilna unitarna konstitutivna republika.
Etimologija
Ime Angola potiče od titule Ngola kraljeva Kraljevstva Ndonga, vazalne države Kraljevstva Kongo, koje se nalazilo istočno od današnjeg glavnog grada Luande. Ovo područje oko Luande zadobilo je današnje ime dolaskom portugalskog moreplovca Dioga Sãoa 1483. godine na obalu rijeke Kongo, području koje je pripadalo Kraljevstvu Kongo. U 16. stoljeću su Portugalci na obali podigli kameni križ (Padrão) i time označili pripadnost Portugalu, a 1575. godine osnivaju grad Luandu. Naziv se u 17. stoljeću proširio na područje oko grada Benguela, a u 19. stoljeću na cijelo portugalsko kolonijalno područje.
Historija
Sadašnja teritorija Angole bila je naseljena još od paleolita. Nacionalna država nastala je kao rezultat portugalske kolonizacije, koja je započela na priobalnim naseljima osnovanim u 16. vijeku. Portugalci su postepeno naseljevali i unutrašnjost zemlje, ali su im se opirale grupe kao što su Cuamato, Kwanyama i Mbunda.
Rane migracije i političke jedinice
lijevo|150p|mini|[[Kralj João I, kralj Kraljevstva Kongo]]Područje današnje Angole je bilo pretežno naseljeno nomadskim plemenima Khoi i San. Protjerali su ih plemena Bantu, koja su dolazila sa sjevera 1. milenija p. n. e, a većina ih je došla sa područja današnje sjeverozapadne Nigerije i južnog Nigera.
Ustanovljen je veliki broj političkih jedinica od kojih je bila najpoznatija Kraljevstvo Kongo koje se je prostiralo sjeverno sve do današnje Demokratske Republike Kongo, Republike Kongo i Gabona. Kraljevstvo je uspostavilo trgovačke puteve sa ostalim gradskim državama i civilizacijama uzduž obale jugozapadne i zapadne Afrike i čak sa Velikim Zimbabveom i Kraljevstvom Mutapa.
Portugalska kolonizacija
Portugalski istraživač Diogo Cão stigao je na područje današnje Angole 1484. godine. Portugalci su ustanovili svoju primarnu trgovačku postaju u Soyi, što je danas najsjeverniji grad u Angoli. Paulo Dias de Novais osnovao je današnji glavni grad Angole São Paulo de Loanda (Luanda) 1575. godine sa 100 porodica doseljenika i 400 vojnika. Kolonijalisti su ustanovili nekoliko drugih naselja, tvrđava i trgovačkih postaja uzduž obale Angole uglavnom trgujući angolskim robovima za plantaže u Brazilu. Lokalni trgovci robova pružali su velik broj robova Portugalskom carstvu, obično u zamjenu za robu proizvedenoj u Evropi.
Ovakav način trgovine robovima preko Atlantika nastavio se sve do nezavisnosti Brazila 1820-ih.
Unatoč teritorijalnim pretenzijama Portugala u Angoli, njegova kontrola nad većim dijelom države bila je minimalna. U 16. stoljeću Portugal je preuzeo kontrolu nad obalom kroz niz sporazuma i ratova.
Život evropskih kolonijalista bio je težak, a napredak spor. John Iliffe napominje: "Portugalski zapisi o Angoli iz 16. stoljeća pokazuju da se velika glad odvijala u prosjeku svakih 17 godina; u pratnji pandemije, ona bi mogla ubiti jednu trećinu ili pola stanovništva uništavajući demografski rast novih generacija te prisiljavajući kolonijaliste da se vrate u riječne doline."
Tokom špansko-portugalskih ratova, Nizozemska zapadnoindijska kompanija okupirala je Luandu 1641. kako bi sa domorodcima izvršila napad na portugalske posjede na drugim mjestima. Osvajanje Pungo Andonge 1671. godine bilo je posljednje veće širenje Portugala iz Luande jer pokušaji osvajanja Konga 1670. i Matambe 1681. nisu uspjeli. Kolonijalna naselja su se proširila sve do unutrašnjosti Benguele. Zbog niza političkih previranja početkom 1800-ih, Portugal se je polako pripremao za veliku aneksiju angolske teritorije. Trgovina robovima je ukinuta u Angoli 1836. a 1854. kolonijalna vlada je oslobodila sve robove. Četiri godine kasnije, naprednija administracija ukinula je robovlasništvo u potpunosti. Međutim, te su odbredbe ostale većinom neprovedive.
Sredinom 19. stoljeća, Portugal je proširio svoju vlast istočno sve do rijeke Kongo i južno do Mossâmedesa. U ovom periodu, Portugalci su naišli na različite oblike oružanog otpora raznih naroda u Angoli. Berlinska konferencija je 1884. do 1885. postavila granice kolonije, razgraničivši portugalsko osvojeno zemljište u Angoli. Mnogi detalji su ostali neriješeni do 1920-ih. Trgovina između Portugala i njegovih afričkih teritorija također se naglo povećala kao rezultat zaštitnih tarifa, što je dovelo do povećanog razvoja i vala novih portugalskih doseljenika.
Nezavisnost
thumb|lijevo|[[Portugalske oružane snage marširaju u Luandi tokom portugalskih kolonijalnih ratova (1961-74).]] Prema kolonijalnom zakonu, crnim Angolcima je bilo zabranjeno da osnivaju političke stranke ili sindikate. Prvi nacionalistički pokreti pojavili su se tek nakon Drugog svjetskog rata, a na čelu im je bila zapadno urbanizirana urbana klasa na portugalskom jeziku, koja je uključivala mnogo mješanaca (mestiça). Tokom ranih 1960-ih pridružila su im se i druga udruženja koja su proizišla iz ad hoc radnog aktivizma radnika iz ruralnih krajeva. Odbijanje Portugala da se pozabavi povećanim angolskim zahtjevima za samoopredjeljenjem, izazvalo je oružani sukob, koji je izbio 1961. godine pobunom u distriktu Baixa de Cassanje i postepeno se razvio u dugotrajni rat za nezavisnost koji je trajao narednih dvanaest godina. Tokom sukoba, tri borbena nacionalistička pokreta sa vlastitim partizanskim gerilskim krilima pojavila su se iz borbi između portugalske vlade i lokalnih snaga, koju je u različitom stepenu podržavala Komunistička partija Portugala.
Nacionalni front za oslobođenje Angole (FNLA) regrutovao je izbjeglice iz redova naroda Bakongo u Zairu. Koristeći posebno povoljne političke okolnosti u Léopoldvilleu, a posebno zajedničku granicu sa Zairom, angolski politički prognanici uspjeli su izgraditi bazu moći među velikom emigracijskom zajednicom iz srodnih porodica, klanova i tradicija. Ljudi s obje strane granice govorili su međusobno razumljivim dijalektima i uživali u zajedničkim vezama s historijskim Kongo kraljevstvom. Kao stranci, kvalificirani Angolci nisu mogli iskoristiti program državnog zapošljavanja Mobutu Sese Seko, a neki su pronašli posao kao posrednici za vlasnike raznih odsutnih privatnih pothvata. Migranti su na kraju osnovali FNLA s namjerom preuzimanja političke vlasti nakon njihovog predviđenog povratka u Angolu. thumb|right|Pripadnici Nacionalnog fronta za oslobođenje Angole na vojnoj obuci 1973. Gerilsku inicijativu Ovimbundu protiv Portugalaca u središnjoj Angoli iz 1966. godine predvodili su Jonas Savimbi i Nacionalna unija za potpunu nezavisnost Angole (UNITA). Ova organizacija bila je hendikepirana zbog svoje geografske udaljenosti od granica prijateljskih zemalja, etničke podjele naroda Ovimbundu i izolacije seljaka na evropskim plantažama u kojima su imali malo prilika za mobilizaciju.
Tokom kasnih 1950-ih, uspon marksističko-lenjinističkog narodnog pokreta za oslobođenje Angole (MPLA) na istoku i brežuljcima Dembos sjeverno od Luande dobio je poseban značaj. Osnovana kao koalicioni pokret otpora Komunističke partije Angole, rukovodstvo organizacije bilo je pretežno sastavljeno od pripadnika naroda Ambundu i privlačilo je uglavnom radnike iz javnog sektora u Luandi. Iako su i MPLA i njeni takmaci prihvatili materijalnu pomoć od Sovjetskog Saveza ili Narodne Republike Kine, SSSR se zalagao za snažne antiimperijalističke stavove i otvoreno je kritizirao Sjedinjene Države i njenu podršku Portugalu. To mu je omogućilo da osvoji važno mjesto na diplomatskom frontu, tražeći podršku nesvrstanih vlada u: Maroku, Gani, Gvineji, Maliju i Ujedinjenoj Arapskoj Republici.
MPLA je pokušala svoje sjedište iz Conakryja premjestiti u Léopoldville u oktobru 1961. obnovivši napore za stvaranje zajedničkog fronta s FNLA, tada poznatim kao Savez angolskih naroda (UPA) i njegovim vođom Holdenom Robertom. Roberto je odbio ponudu. Kad je MPLA prvi put pokušala ubaciti svoje pobunjenike u Angolu, kadrovi su postavili zasjede i uništili partizane UPA po nalogu Roberta - postavivši presedan za gorke frakcijske sukobe koji će kasnije uzrokovati angolski građanski rat.
Građanski rat u Angoli
thumb|lijevo|upright|[[Agostinho Neto, prvi predsjednik Angole.]] Tokom rata za nezavisnost, tri suparnička nacionalistička pokreta bila su ozbiljno otežana političkim i vojnim frakcionaštvom, kao i njihovom nesposobnošću da ujedine gerilske napore protiv Portugalaca. Između 1961. i 1975. MPLA, UNITA i FNLA natjecali su se za utjecaj kod stanovništva Angole i međunarodne zajednice. Sovjetski Savez i Kuba postali su posebno naklonjeni MPLA i opskrbljivali su ovu organizaciju oružjem, municijom, novcem i vojnom obukom. Oni su također podržali militante UNITA dok nije postalo jasno da su potonji nepomirljivo sukobljeni s MPLA.
Kolaps portugalske vlade Estado Novo nakon revolucije karanfila 1974. obustavio je sve portugalske vojne aktivnosti u Africi i posredovanje o prekidu vatre do pregovora o nezavisnosti Angole. Ohrabreni iz Organizacije afričkog jedinstva, Holden Roberto, Jonas Savimbi i predsjedavajući MPLA Agostinho Neto sastali su se u Mombasi početkom januara 1975. i složili se da osnuju koalicijsku vladu. To je ratifikovano Alvorskim sporazumom kasnije tog mjeseca, kojim su zahtijevani opći izbori i određen datum nezavisnosti zemlje 11. novembar 1975. Sve tri frakcije su, međutim, nastavile primirje iskorištavajući postupno povlačenje Portugala kako bi preuzele različite strateške položaje, stekle više oružja i povećale svoje vojne snage. Brz priliv oružja iz brojnih vanjskih izvora, posebno Sovjetskog Saveza i Sjedinjenih Država, kao i povećanja napetosti između nacionalističkih stranaka podstakli su novo izbijanje neprijateljstava. . Uz prešutnu američku i zairsku podršku, FNLA je započela razmještanje velikog broja svojih vojnika u sjevernoj Angoli u pokušaju da stekne vojnu nadmoćnost. U međuvremenu, MPLA je započela kontrolu Luande, tradicionalnog uporišta Ambundu naroda. Sporadično nasilje je izbilo u Luandi u narednih nekoliko mjeseci nakon što je FNLA napala snage MPLA u martu 1975. Borbe su se pojačale uličnim sukobima u aprilu i maju, a UNITA se uključila nakon što je u junu više od dvije stotina njenih pripadnika masakrirali vojnici MPLA. Povećanje sovjetske isporuke oružja MPLA utjecalo je na odluku Centralne obavještajne agencije da također pruži značajnu prikrivenu pomoć FNLA i UNITA. thumb|desno|Kubanski tenk na ulicama Luande, 1976. U augustu 1975. MPLA je zatražila izravnu pomoć od Sovjetskog Saveza u obliku kopnenih trupa. Sovjeti su odbili, nudeći da pošalju savjetnike, ali ne i vojnike. Međutim, Kuba je bila susretljivija pa je krajem septembra dopremila gotovo pet stotina borbenog osoblja u Angolu, zajedno sa sofisticiranim oružjem i zalihama. Do nezavisnosti, u zemlji je bilo preko hiljadu kubanskih vojnika, koji su bili opskrbljivani masivnim zračnim mostom izvedenim sovjetskim avionima. Nagomilavanjem kubanske i sovjetske vojne pomoći omogućilo je MPLA da otjera svoje protivnike iz Luande i spriječi vojnu intervenciju zairskih i južnoafričkih trupa, koje su se rasporedile u zakašnjelom pokušaju pomoći FNLA i UNITA. FNLA je bila uglavnom uništena, iako je UNITA uspjela povući svoje civilne dužnosnike i miliciju iz Luande, te potražiti utočište u južnim provincijama. Odatle je Savimbi nastavio sa odlučnim pobunjeničkim pohodima protiv MPLA.
Između 1975. i 1991., MPLA je sprovela ekonomski i politički sistem zasnovan na principima naučnog socijalizma, koji je objedinjavao plansku ekonomiju i marksističko-lenjinističku jednopartijsku državu. Političko rukovodstvo Angole je krenulo u ambiciozni program nacionalizacije, a domaći privatni sektor je u suštini bio ukinut. Preduzeća u privatnom vlasništvu su nacionalizirana i uklopljena u jedan kišobran državnih preduzeća poznatih kao Unidades Economas Estatais (UEE). Prema MPLA, Angola je doživjela značajan stepen moderne industrijalizacije. Međutim, korupcija i ucjenjivanje su se također povećali, a kao posljedica toga javni resursi su ili neefikasno dodijeljivani ili su ih službenici jednostavno pronevjerili radi ličnog bogaćenja. Godine 1977. vladajuća stranka preživjela je pokušaj državnog udara Komunističke organizacije Angole (OCA) orijentirane na maoiste, koji je potisnut nakon niza krvavih političkih čistki u kojima je stradalo hiljade pristalica OCA.
MPLA je napustila svoju bivšu marksističku ideologiju na trećem partijskom kongresu 1990. godine i proglasila socijaldemokratiju svojom novom političkom platformom. Angola je nakon toga postala član Međunarodnog monetarnog fonda, a ograničenja tržišne ekonomije smanjena su i u pokušaju privlačenja stranih ulaganja. Do maja 1991. godine postignut je mirovni sporazum sa UNITA-om, (Bicesse sporazum), kojim su zakazani novi opći izbori za septembar 1992. Kad je MPLA osigurala veliku izbornu pobjedu, UNITA se protivila rezultatima predsjedničkog i zakonodavnog broja glasova i vratila se ratnim dejstvima. Nakon izbora dogodio se Masakr na Noć vještica od 30. oktobra do 1. novembra, gdje su snage MPLA ubile hiljade pristalica UNITA.
Angola u 21. vijeku
thumb|250px|desno|Luanda doživljava široku urbanu obnovu i preuređenje u 21. stoljeću, poduprtom u velikoj mjeri dobitima od naftne i dijamantske industrije.
Dana 22. marta 2002. Jonas Savimbi ubijen je tokom oružane akcije protiv vladinih trupa. UNITA i MPLA ubrzo su postigli primirje, pri čemu je UNITA odustala od oružanog krila i preuzela ulogu velike opozicione stranke. Iako se politička situacija u zemlji počela stabilizirati, redovni demokratski procesi nisu prevladavali sve do izbora u Angoli 2008. i 2012. te donošenja novog ustava 2010. godine. Posljedica ovakve situacije je to da su svi ojačali preovlađujući sistem dominantnih stranaka.
Suša iz 2016. izazvala je najgoru prehrambenu krizu u Južnoj Africi u zadnjih 25 godina, a pogodila je 1,4 miliona ljudi u sedam od 18 provincija Angole. Cijene hrane su porasle, a akutna stopa pothranjenosti se udvostručila, pri čemu je pogođeno više od 95.000 djece.
Godine 2017. José Eduardo dos Santos odstupio je s dužnosti predsjednika Angole nakon 38 godina vladavine, a mirnim putem ga je naslijediom João Lourenço, lični izabranik dos Santosa.
Vlada
Vladavina u Angoli sastoji se od tri grane vlasti: izvršne, zakonodavne i sudske. Izvršnu vlast vlasti čine predsjednik, potpredsjednici i Vijeće ministara.
Zakonodavna grana sastoji se od jednopartijskog zakonodavnog tijela s 220 sjedišta, Nacionalne skupštine Angole, izabrane iz pokrajinskih i nacionalnih zajednica. Decenijama se u predsjedništvu koncentrisala politička moć.
U onome što je opisano kao politička čistka kako bi učvrstila svoju moć i smanjila utjecaj porodice Dos Santos, Lourenço je otpustio šefa nacionalne policije, Ambrósia de Lemosa i šefa obavještajne službe, Apolinária Joséa Pereira. Obojica se smatraju saveznicima bivšeg predsjednika Dos Santosa. Također je uklonio Isabel Dos Santos, kćer bivšeg predsjednika, sa čelnog mjesta državne naftne kompanije u zemlji Sonangol.
Političke podjele
mini|desno|250p|Administrativna podjela Angole na pokrajine
Angola je administrativno podijeljena na 18 pokrajina, 162 okruga i 559 općina.
Geografija
Angola se nalazi na zapadnoj obali Atlantskog okeana u Srednjoj Africi između Namibije i Republike Kongo, a također graniči sa Demokratskom Republikom Kongo i Zambijom na istoku. Prostire se na području između 4° 22′ i 18° 02′ južne geografske širine, te između 11° 41′ i 24° 05′ istočne geografske dužine. Zemlja je podijeljena na neplodni obalni pojas koji se prostire do Namibije pa sve do Luande, vlažnu unutarnju visoravan na jugu i jugoistoku i tropsku šumu na sjeveru. Rijeka Zambezi i nekoliko pritoka rijeke Kongo izviru u Angoli. Većina angolskih rijeka izvire na Visoravni Bié, gdje se nalazi i najviši vrh Môco sa 2619 m. Veće rijeke su Cuanza, Cuango, Cubango i Cunene.
Klima
Iako smještena u tropskoj zoni s, klima u Angoli je nekarakteristična zbog utjecaja tri faktora:
Klima u Angoli ima dvije sezone: kišnu od novembra do aprila i sušnu, sa nižim temperaturama, poznatu kao Cacimbo. Iako obalni dio ima veći nivo padavina koji se kreće od sjevera prema jugu od 800 mm do 50 mm sa prosječnim temperaturama od 23 °C. Klimatska zona u unutrašnjosti može se podijeliti na sljedeće:
Hidrologija
mini|Klimatske zone sa glavnim riječnim slivovima Većina vodene mase Angole je u visoravni Bié, te se tu Angola dijeli na pet riječnih slivova: Dva najveća su slivovi rijeke Kongo i Zambezi, koji zauzimaju oko 40% ukupne površine države. Slivovi rijeka Okavango i Cuanza zauzimaju oko 12%, rijeka Kunene 8%, dok je Oshana sistem sliv na jugu zemlje. Ostalih 20% su male i kratke rijeke u priobalju Atlantskog okeana. Najveće jezero je Dilolo, koje se nalazi u pokrajini Moxico na nadmorskoj visini 1086 m površine oko 18,9 km2.
Flora
Vegetacija Angole je raznolika i određena je klimom; Na sjeveru se nalaze tropske kišne šume, a na području Cabinde, pa sve do središta zemlje prostiru se savane sa drvećem, te suhe savane, u kojim uglavnom rastu biljke roda Euphorbia, Akacija i baobaba (Drvo majmunskog kruha). U graničnom dijelu prema Namibiji u području jugozapadne obale Atlanskog okeana su uglavnom pustinje. U tom području raste i endemska bijka velvičija.
Privreda
Sa Bruto domaćim proizvodom (BDP) od 95,8 milijardi američkih dolara 2016. godine Angola je nakon Južnoafričke Republike i Nigerije treća privreda Supsaharske Afrike. Istovremeno većina stanovništa živi u siromaštvu. U istoj godini BDP po stanovniku iznosio je 3.502 $ čime je Angola bila 120-a na svijetu od ukupno 200 država. Po procjeni Međunarodnog monetarnog fonda iz 2019. godine, Angola je sa 105,902 milijardi dolara BDP bila rangirana na 63-em mjestu.
Angola ima velike mineralne i naftne rezerve i njena ekonomija je jedna od brzorastućih u svijetu. Standard življenja ostaje nizak za većinu stanovništa, uz nisku životnu dob i visok mortalitet kod novorođenčadi. Prati ga i nejednak ekonomski rast. Mala i srednja preduzeća mogu se osnovati za izgradnju hotela i gostionica, motela, agencija za iznajmljivanje automobila, deviznih agencija, restorana, turističkih vozila, kao i u drugim sektorima ekonomije, poput distribucije plina i povezanih usluga, jedinica zdravstvene zaštite, i drugo.
Rudarstvo
Angola je bogata željeznom rudom, a najveći rudnik je Cassing u provinciji Huíla, sa rezervama koje se procjenjuju na 1 milijardu tona sa stepenom čistoće od 30%. Dijamanti se kopaju u rudniku Camafuca sa godišnjom proizvodnjom od 0,2 miliona karata i procjenjenimm rezervama od 23,04 miliona karata; Rudnik Catoca je imao 2001. godišnju proizvodnju od 2,6 miliona karata; Fucauma oko 120.000 (2005); a Luarica 95.000 karata u 2003. godini. Većina dijamantskih rudnika je u vlasništvu nacionalne kompanije Endiama, ruske kompanije Alrosa i brazilske Odebrecht
Energetika
Proizvodnja električne energije u Angoli je uglavnom na bazi hidrocentrala. Najveće hidrocentrale su: Na rijeci Kunene nalaze se HE Gowe kapaciteta 60 MW i HE Laúca (60 MW). Na rijeci KWanza nalaze se HE Cambambes (180 MW) i HE Capanda (520 MW), a na Catumbel HE Lomaum kapaciteta 20 MW. U Luandi je 1979. godine izgrađena gasna elektrana Luanda kapaciteta 148 MW. Zajedno sa Namibijom u izgradnji je HE Baynes na rijeci Kunene kapaciteta 600 MW.
Poljoprivreda
Organizacija African Economic Outlook navodi da "Angoli treba 4,5 miliona tona žita godišnje, ali da uzgaja samo oko 55% kukuruza, 20% pirinča i samo 5% pšenice". Uz to, Svjetska banka procjenjuje da se "obrađuje manje od 3 posto plodne zemlje u Angoli, a ekonomski potencijal šumarskog sektora ostaje uglavnom neiskorišten". Prije nezavisnosti 1975. godine, Angola je bila žitnica južne Afrike i glavni izvoznik banana, kafe i sisala, ali su tri decenije građanskog rata (1975–2002) uništile plodno tlo. Zemlja sada ovisi o skupom uvozu hrane, uglavnom iz Južne Afrike i Portugala, dok se više od 90% poljoprivrede obavlja na porodičnom nivou.
Tvornice ribe
Elizabete Dias Dos Santos uložila je 25 miliona dolara u svoju tvornicu ribe Solmar. Prerađivački pogon otvoren je 2016. godine. Ova vrsta proizvodnje jedinstvena je u Angoli. U fabrici radi 120 ljudi. Korist imaju i dobavljači, jer više od 50.000 ljudi živi od tradicionalnog ribolova, a 40% kupovina se vrši od malih ribara. Kako bi privukla privatne investitore, angolska vlada poboljšala je uslove za domaće i strane kompanije, između ostalog, poreskim olakšicama, pomoći u finansiranju i pojednostavljenim procedurama za osnivanje kompanija.
Privatizacija
Krajem 2018. godine, predsjedničkom uredbom br. 141/1, osnovano je tijelo za privatizaciju IGAPE (Institito de Gestão de Activos e Participação do Estado), s kojim vlada namjerava privatizirati 195 državnih preduzeća u cjelosti ili dijelom u cilju jačanja privatnog sektora. Program pokriva najvažnije gospodarske sektore kao što su energetski sektor (Sonangol), telekomunikacijski i IT sektor, financijski sektor (bankarstvo (BAI), osiguranje (ENSA), kapitalni fondovi), sektor prometa (TAAG), turizam kao i proizvodni sektor, uključujući preradu hrane i poljoprivredu. Očekuje se da će se većina kompanija prodati 2020. godine.
Vojska
Oružane snage Angole broje oko 110.000 vojnika i oficira. Angola izdvaja oko 2,2% od Bruto domaćeg proizvoda za vojni budžet, što je 2017. iznosilo oko 3 milijarde dolara, što je čini državom sa najvišim izdatcima za odbranu u Africi. Vojska se sastoji od kopnenog sastava, mornarice i zrakoplovstva. Vojna oprema je uglavnom porijeklom iz bivšeg Sovjetskog Saveza, a manje jedinice su smještene u Kongu i DR Kongu. Zapovjednik generalštaba je oid 2010. godine general Geraldo Sachipengo Nunda.
Željeznički promet
U Angoli postoje tri nepovezane željezničke pruge, koje su obnovljene polovinom 1990-ih godina: Luanda pruga koja povezuje Luandu i Malanje dužine 424 km (479 km); Benguela pruga dužine 1302 km koja povezuje Benguelu sa rudarskim područjima u DR Kongu i Zambiji; te Namibie pruga na jugu zemlje dužine 858 km. koja povezuje gradove  Namibie i Menongue.
Cestovni promet
mini|Novi autoput u Angoli 180px|mini|desno|Karta Transafričkih autoputova Mreža saobraćajnica je duga oko 75.000 km, od kojih je 7.955 km asfaltirano. Glavna osovina povezuje glavni grad s unutrašnjošću (od istoka prema zapadu). Istovremeno, postoji niz ogranaka koji povezuju glavne prometnice i omogućavaju komunikaciju sa susjednim zemljama, posebno s Namibijom, Demokratskom Republikom Kongo i Republikom Kongo. Autobusni prevoz je organizovan od firmi Macon i Grupo SGO, koji povezuju Luandu sa većim gradovima, dok Macon nudi i međunarodne linije povezujući Windhoek i Kinshasu.
Važniji autoputevi i ceste u Angoli su: dionica Transafričkog autoputa Beira-Lobito (TAH 9) u dužini 1126 km, koji je djelomično u izgradnji; Dionica Trans-Cunene koridora, koji je većinom u izgradnji i dionica Autoput Tripoli-Windhoek-(Kapstadt) (TAH 3).
Zračni promet
Osim međunarodnog aerodroma Quatro de Fevereiro u glavnom gradu Luandi, postoji još 16 aereodroma koji služe uglavnom za unutrašnji promet. Aerodromima u Angoli upravlja angolska državna agencija ENANA. Veće aviokompanije su: Aeronáutica, Air 26, Angola Air Charter, Diexim Expresso, Heli Malongo Airways i TAAG Angola Airlines
Pomorski i riječni promet
Značajnije morske luke za međunarodni promet i izvoz robe su: Luanda, Lobito, Namibe i Malongo. Riječni promet se obavlja na dužini od 1800 km.
Demografija
desno|mini|200px|Karta sa narodima u Angoli, 1970. Po popisu iz 2014. u Angoli živi 24.383.301 stanovnika, što je ujedno bio i prvi popis nakon 15. decembra 1970. Prema podacima prikupljeniih od strane worldometers.info temeljenim na posljednjim podacima UN-a, stanovništvo Angole broji 32.841.235 stanovnika na dan 27. juna je 2020. UN je za 2020. godinu stanovništvo Angole procijenio na 32.866.272 stanovnika. Stanovništvo Angole čini 0,42% svjetske populacije, a po broju stanovnika država je na 44-om mjestu u svijetu. Srednja životna dob stanovnika Angole je tek 16,7 godina, a 66,7% stanovništva živi u urbanim sredinama.
Očekivana životna dob u Angoli je 62,22 godine - 65,1 godina za žene i 59,5 za muškarce. Prosjek smrtnosti novorođenčadi je 53,4 na 1.000 živorođene djece, a prosjek smrtnost djece do 5 godina starosti je 70,3 na 1.000 živorođenih. Procjena prirodnog priraštaja u Angoli za 2020. je 3,43% što Angolu pozicionira na treće mjesto u svijetu.
Narodi
desno|mini|180px|Piramida stanovništva u Angoli. Etničke grupe u Angoli čine Ovimbundu (Umbundu jezik) 37%, Ambundu (Kimbundu jezik) 23%, Bakongo 13%, i 32% drugih etničkih grupa (kao što su Chokwe, Ovambo, Ganguela i Xindonga), te 2% mestika (ljudi evropskog i afričkog porijekla), 1,6% Kineza i 1% Evropljana. Ambundu i Ovimbundu grupe sa 62% čine većinu stanovništva. Do 2020. u Angoli se po procjenama nalazi oko 400.000 migrantskih radnika iz Demokratske Republike Kongo, oko 220.000 Portugalaca, i oko 259.000 Kineza koji žive u Angoli.
Jezici
Skoro svi jezici u Angoli pripadaju porodici bantu jezika. Zvanični jezik u Angoli je portugalski i 71,2% stanovništva na popisu je naveo ovaj jezik, a govori ga od toga 85% gradskog stanovništa - 45% seoskog stanovništva. Slijede Umbundu 23%, kojim govori uglavnom etnička grupa Ovimbundu; Kikongo 8,2% zastupljen u etničkoj grupi Bakongo; Kimbundu 7,8% etničke grupe Ambundu; Chokwe 6,5% koji koristi istoimena grupa; Nhaneca 3,4%, Nganguela 3,1%, Fiote 2,4%, Kwanhama 2,3%, Muhumbi 2,1%, Luvale 1%, ostali jezici 3,6%. Dati procenti su rezultati Popisa iz 2014. godine i navedeni udio je viši od 100% obzirom da su ispitanici birali više od jednog ponuđenog odgovora.
Religija
U Angoli postoji oko 1000 religioznih zajednica. Prema popisu stanovništva iz 2014. godine stanovnici Angole su najvećim dijelom rimokatolici 41,1%, slijede protestanti s udjelom od 38%, ateisti 12,3% te ostale religije 8,6%. Metodisti su uglavnom nastanjeni u području oko Luande i Malanje, baptisti na sjeverozapadu i u Luandi. U središnjoj Angoli i okolnim priobalnim gradovima je zastupljena Evangelistička crkva Angole. Iz kolonijalnog vremena potiču razne manje religiozne grupe: Evangelističko-luteranska u južnoj Angoli i reformistička crkva u Luandi. Prisutne su i advenstističke crkve, Novoapostolska crkva, pentekostalizam i Jehovini svjedoci. Novije zajednice, kao Igreja Universal do Reino de Deus, osnovana u Brazilu, koja se vremenom širi u zemljama portugalskog govornog područja, sa osjetnim porastom zastupljena je u većim gradovima. Pod utjecajem iz Južnoafričke Republike i Namibije, u 2000-im osnovana je manja zajednica Anglikanske zajednica južne Afrike, te dvije kršćanske zajednice: Kimbanigisti, porijeklom iz DR Kongo i Tokoisti, nastali u kolonijalno vrijeme. Tradicionalne afričke religije su zastupljene u manjem udijelu, ali su i kršćanske zajednice preuzele neke običaje iz mnogobrojnih afričkih religija. Islam je zastupljen uglavnom preko doseljenika iz drugih afričkih zemalja i po Popisu iz 2014. godine je u Angoli oko 0,4% muslimanskog stanovništva.
Obrazovanje
180px|mini|desno|Kampus Univerziteta Agostinha Neta u Talatona, susjednoj općini Luande Obrazovanje u Angoli je podijeljeno u dvije faze: Osnovna škola koja je obavezna i besplatna, te započinje u dobi od sedam godina i traje četiri godine; i srednjoškolsko obrazovanje koje započinje s jedanaest godina i traje osam godina. Osnovna pismenost odraslih i dalje je izuzetno niska. Statistički podaci UNICEF-a 2001. godine procijenili su da je pismenost odraslih 56% za muškarce i 29% za žene. S druge strane, univerzitetski se sistem u posljednjim decenijama znatno razvijao. Najpoznatiji univerzitet u Angoli je Univerzitet Agostinha Neta osnovan 1962. godine u Luandi i na njemu je 2011. godine studiralo 29.827 studenata i 832 profesora.
Kultura
U ovoj urbanoj kulturi portugalsko naslijeđe postaje sve dominantnije. Afrički korijeni su vidljivi u muzici i plesu i oblikuju način na koji se govori portugalski jezik. Ovaj proces je veoma uočljiv u savremenoj angolskoj književnosti, posebno u djelima angolskih autora. Godine 2014. Angola je nakon 25-godišnje pauze nastavila sa nacionalnim festivalom angolske kulture. Festival se odvijao u svim glavnim gradovima provincija i trajao je 20 dana, a tema je bila "Kultura kao faktor mira i razvoja."
Kinematografija
Godine 1972, redateljka Sarah Maldoror snimila je film u međunarodnoj koprodukciji pod nazivom Sambizanga, koji je bio jedan od prvih dugometražnih filmova u Angoli. Prvi put je objavljen na četvrtom Filmskom festivalu u Kartagi, gdje je dobio dobre ocjene filmskih kritičara, osvojivši Tanit d'Or, najvišu nagradu festivala. Koprodukcijski portugalsko-angolski film O Herói režisera Zézé Gamboa, na filmskom festivalu Sundance 2005. godine dobio je glavnu nagradu žirija za dramu.
Poznatiji filmski režiseri su: Ruy Duarte de Carvalho, Orlando Fortunato de Oliveira, Zézé Gamboa, Maria João Ganga i Pocas Pascoal.
Književnost
Poznatiji angolski književnici su: Mário Pinto de Andrade, Luandino Vieira, Arlindo Barbeitos, Alda Lara, Agostinho Neto, Pepetela, Ondjaki i José Eduardo Agualusa.
Muzika
Muzika Angole oblikovana je kako širim muzičkim tokovima, tako i političkom historijom zemlje, a istovremeno angolska muzika je utjecala i na muziku drugih zemalja sa portugalskog jezičkog govornog područja (luzofon). Zauzvrat, muzika Angole bila je ključna u stvaranju i jačanju angolanidade, angolanskog nacionalnog identiteta. Glavni grad i najveći grad Angole - Luanda - dom je raznolikih muzičkih stilova poput: kilapandu, sembu, kizombu i kuduro. Neposredno uz obalu Luande nalazi se Ilha do Cabo, grad u kojem se njeguje stil muzike koji se temelji na harmonici i usnoj harmonici, a naziva se rebita. Angola je u 20. stoljeću bila opterećena nasiljem i političkom nestabilnošću, a muzičari iz ove zemlje bili su ugnjetavani kako u doba portugalske kolonizacije, tako i nakon nezavisnosti.
Mediji
Po Indeksu slobode medija, kojeg svake godine izrađuje nevladina organizacija Reporteri bez granica, Angola se 2020. godine nalazila na 106-om mjestu. Od 2017. godine, Angola posjeduje telekomunikacioni satelit AngoSat-1, koji je bio predviđen za telekomunikaciju, televiziju, radio i internet. Zbog pogreške u startu, satelit se udaljio od predviđene putanje, tako da trenutno nije u funkciji. Predviđeno je lansiranje zamjenskog satelita AngoSat-2.
Televizija
Pored državnih televizija Televisão Pública de Angola i Televisão Comercial de Angola, postoje još privatne stanice TV Zimbo, ZON Multimédia i AngoTV, portugalske Rádio e Televisão de Portugal i Rádio Televisão Portuguesa Internacional, brazilske Rede Record i Rede Globo, te mozambikanska državna Televisão de Moçambique.
Telekomunikacije
Industrija telekomunikacije se smatra jednom od glavnih strateških sektora u Angoli. Brzine LTE mobilne mreže dostižu do 400 Mbit/s, a pokriva oko 75% teritorije. Instalirano oko 25.000 kilometara optičkog vlakna u čitavoj zemlji. Prvi Angolski satelit AngoSat-1 je lansiran u orbitu 26. decembra 2017. Nakon što je lansiran sa svemirskog centra u Bajkonuru ustanovilo se da satelit koji je izgradila Ruska firma RSC Energia (podružnica Rosscosmosa) nema komunikaciju sa prijemnicima na zemlji. Satelit je bio zamišljen da pruža razne vrste telekomunikacijskih usluga kao što su TV i internet. Novi satelit AngoSat-2 je u izgradnji i planirano je da bude u upotrebi 2020.
Sport
Sportski nacionalni savezi Angole članovi su međunarodnih i kontinentalnih sportskih organizacija. Olimpijski komitet Angole osnovan je 1979. godine, a iste godine je primljen u Međunarodni olimpijski komitet (MOK). Košarkaški savez Angole je član Međunarodne košarkaške federacije (FIBA), Nogometni savez Angole je član Svjetske nogometne organizacije (FIFA), Rukometni savez Angole je član Međunarodnog rukometnog saveza (IHF), Atletski savez Angole je član Međunarodne asocijacije atletskih federacija (IAAF), a Plivački savez Angole član je Svjetske organizacije vodenih sportova (FINA).
Košarka
Najuspješniji angolski sportaši su košarkaši. Na Afričkim prvenstvima u košarci reprezentacija Angole osvojila je ukupno jedanaest zlatnih, četiri srebrne i dvije bronzane medalje. Pet puta su nastupili na Olimpijskim igrama, a najbolji rezultat im je bilo deveto mjesto na LJOI 1996 u Atlanti. Na Svjetskim prvenstvima u košarci nastupili su sedam puta, a na SP 2006. godine u Japanu osvojili su deveto mjesto. Košarkašice su nastupile samo jednom na Olimpijskim igrama, a na Afričkom ženskom prvenstvu u košarci osvojile su dvije zlatne i pet bronzanih medalja. Ligaška takmičenja održavaju se u Angoli od 1962. godine, a od osamostaljenja od 1981. godine. U muškoj konkurenciji najviše titula prvaka (19) ima CD Primeiro de Agosto, u ženskoj ženska ekipa CD Primeiro de Agosto (12). U takmičenjima Kupa Angole, ovi timovi su također najuspješniji sa 14 pobjeda u muškoj i 13 u ženskoj konkurenciji. (stanje 2018.)
Nogomet
Nogometna reprezentacija Angole nastupila je samo jednom na Svjetskom prvenstvu u nogometu i to na SP 2006. u Njemačkoj kada je u grupi D zauzela treće mjesto i nije se kvalifikovala za dalje takmičenje. Na Afričkom kupu nacija nastupili su 8 puta, a najbolji plasman im je bilo peto mjesto 2010. godine na Afričkom kupu koji je održan u Angoli. Ženska nogometna reprezentacija nastupila je tri puta na Afričkom kupu nacija i najbolji rezultat im je bio kvalifikacija u polufinale 1995. na Afričkom kupu, kada su izgubili od Južnoafričke Republike. Nogometno prvenstvo Angole održava se od 1979. godine i najviše titula u muškoj konkurenciji ima Atlético Petróleos de Luanda (15), kao i u Kupu Angole (11).