cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Spisak elektrana u Bosni i Hercegovini
Bosna i Hercegovina kao država bogata izvorima energije: riječnim tokovima tj. hidropotencijalom, velikim rezervama uglja, te vjetropotencijalom, i svoje energetske potrebe zadovoljava upravo električnom energijom dobivenom iz hidro, termo i vjetroelektrana. Osim toga, izvoz električne energije predstavlja značajnu stavku u vanjskotrgovinskom bilansu Bosne i Hercegovine.
Popis stanovništva u Hrvatskoj 2011 (Garešnica)
'''Popis stanovništva u Hrvatskoj 2011. godine''' proveden je od 1. do 28. aprila 2011, prema stanju na dan 31. marta. Popis je proveden na temelju ''Zakona o Popisu stanovništva, kućanstava i stanova u Republici Hrvatskoj 2011. godine'' (Narodne novine, broj 92/10). Grad Garešnica je po Popisu stanovništva 2011. godine na površini od - km2 imao 10.472 stanovnika, što predstavlja 8,74% od ukupnog broja stanovnika Bjelovarsko-bilogorska županije, odnosno 0,24% od ukupnog broja stanovnika Hrvatske. Gustoća naseljenosti u Garešnici je - stanovnika/km2.
Nekropola Olovci
Historija
U ranom feudalizmu, porječje Drinjače, čijem je izvornom području pripadao Kladanj, sačinjavalo je jedinstvenu župu pod nazivom Birač.
Arheologija i opis
Nekropola zauzima površinu od 24,5 x 14 m. Čini je osamnaest stećaka, od toga je dvanaest sljemenjaka, pet sanduka i jedan stupac. Svi stećci su dobro obrađeni. Neki primjerci su nešto utonuli. Tri sljemenjaka su ukrašena dvostrukom spiralom, križom sa okruglim završecima krakova, T križom i motivom štapa. Jedan stećak ima natpis ispisan u šest redova:
Transkripcija u cjelosti: U ime oca i sina i svetoga duha ovdje počiva Radomir Jurisalić na svojoj plemenitoj zemlji.''
Slova natpisa su relativno velika, lijepa i ujednačena. Pismo je bosanska ćirilica. O feudalcu Radomiru Jurisaliću, koji se u natpisu spominje, nema nikakvih podataka. Sigurno je da je pripadao feudalnoj obitelji Jurisalića, čija je baština bila u ovom kraju. Po obliku slova natpis bi se mogao datirati u 14. i 15. stoljeće.
Margareta od Clermont-en-Beauvaisisa
Margareta (fra. Marguerite; 1104/05 – nakon 1145) bila je francuska plemkinja iz porodice Clermont; grofica Flandrije i Saint-Pola.
Život
Margaretin prvi muž je bio grof Karlo I Flandrijski, sin kralja Danske Knuta IV; par je bio bez djece. Kasnije, oko 1128, Margareta se preudala za grofa Huga II od Saint-Pola; njihova kći je bila Beatris (Béatrix). Treći muž Margarete bio je Balduin od Encrea. Margareta mu je rodila sina, lorda Gauthiera od Heillyja.
Črnica
Črnica (ital. Cernizza Pinguentina) je naseljeno mjesto u sastavu grada Buzeta, Istarska županija, Republika Hrvatska.
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Hrvatskoj nalazila se u sastavu stare općine Buzet.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2011. godine, Črnica je imala 45 stanovnika.
Napomena: ''U 1921. i 1931. sadrži podatke za naselje Kodolje. U 1857., 1869., 1921. i 1931. sadrži dio podataka za naselja Baredine i Perci.''
Nestašne riječi / Ne igraj se vatrom
Nestašne riječi / Ne igraj se vatrom jeste četvrta singl ploča sarajevske pop, rok pjevačice Alme Ekmečić, koju je objavila izdavačka kuća Diskoton 1976. Muziku za naslovnu pjesmu "Nestašne riječi" komponirao je bivši gitarist Indexa Slobodan "Bodo" Kovačević, aranžman je uradio Esad Arnautalić, a tekst je napisao Slobodan Đurasović. Prva javna izvedba ove pjesme bila je na festivalu Vaš šlager sezone 1976. uz pratnju Studijskog ansambla i Revijskog orkestra Radiotelevizije Sarajevo. Na B strani je pjesma "Ne igraj se vatrom" sa istim kompozitorom i tekstopiscem. Pjevačku izvedbu Alme Ekmečić pratio je Studijski ansambl, a pjesme su komponirane u stilu šlagera i pop muzike pogodnim za izvedbe na festivalima ove vrste muzike. Dizajn za omot singl ploče uradio je Aleksandar Domazet, a producent je bio Milan Stupar. U obje pjesme osjeća se stvaralački polet, te ljepota melodija i tekstova u pjesmama koja je bila jedna od glavnih značajki sarajevske pop rok muzičke scene iz druge polovine 1960-ih i prve polovine 1970-ih. Alma Ekmečić je i ovom singl pločom potvrdila svoje pjevačke kvalitete i istaknuto mjesto među ženskim pripadnicama sarajevske škole pop roka iz 1970-ih.
Črnica
Popis 1991.
Na popisu stanovništva 1991. godine, naseljeno mjesto Črnica je imalo 54 stanovnika, sljedećeg nacionalnog sastava:
HMGCL
3-Hidroksi-3-metilglutaril-CoA lijaza ili  HMG-CoA lijaza  jest enzim koji je kod ljudi kodiran genom HMGCL sa  hromosoma 1. To je ključni enzim u ketogenezi (formiranju ketonskog tijela). To je ketogeni enzim u jetri koji katalizira stvaranje acetoacetata iz HMG-CoA unutar mitohondrija. Također ima značajnu ulogu u katabolizmu aminokiseline leucina.
Struktura
HMGCL gen kodira protein od 34,5 kDa koji a nalazi na mitohondrijama i peroksisomima. Zbog alternativne prerade, poznate su višestruke izoforme proteina. Glavna izoforma (izoforma 1) je najeksprimiranija u jetri, dok se izoforma 2 nalazi u tkivima koja zahtijevaju energiju uključujući mozak, srce i skeletne mišiće.
Struktura HMGCL proteina je razriješena kristalografijom rendgenskim zrakama pri rezoluciji 2,1-Å i otkriva da protein može funkcionirati kao dimer. Pristup aktivnom mjestu supstrata enzima HMGCL uključuje vezivanje supstrata preko šupljine koja se nalazi na C-kraju strukture beta-barela. Osim toga, ostatak lizina 48 koji je mutiran kod pacijenata sa nedostatkom 3-hidroksi-3-metilglutaril-CoA lijaze također je neophodan za vezivanje supstrata.
Funkcija
HMGCL protein ima esencijalnu ulogu u razgradnji dijetetskih proteina i masti za energiju. :Katalizira reakciju:
i zahtijeva dvovalentni metalni ion kao kofaktor.
Enzim je potreban za ketogenezu u jetri, a također je odgovoran za obradu aminokiseline leucina unutar mitohondrija
Klinički značaj
Nedostatak HMG-CoA lijaze uzrokuje hipoketotsku hipoglikemiju sličnu onoj uzrokovanoj mutacijama HMGCS2, ali također dovodi do akumulacije organske kiseline i metaboličke acidoze zbog izmijenjenog metabolizma leucina. Ovaj poremećaj se može zamijeniti s Reyeovim sindromom, zbog simptoma povraćanja, letargije i konvulzija.
Mutacije u genu HMGCL uzrokuju nedostatak 3-hidroksi-3-metilglutaril-CoA lijaze (HMGCLD), rijetku autosomno recesivnu urođenu grešku metabolizma, karakteriziranu poremećajem ketogeneze i katabolizma L-leucina. Do danas je povezano više od 30 različitih mutacija uključujući misens različitih ostataka sa pacijentima sa HMGCLD u različitim porodicama i etničkim grupama. HMGCLD se obično javlja u prvoj godini života pacijenta, nakon perioda gladovanja. Klinički akutni simptomi uključuju povraćanje, napade, metaboličku acidozu, hipoketonsku hipoglikemiju i letargiju.
Neoplazma
Neoplazma je tip abnormalnog i prekomjernog rasta tkiva. Proces do kojeg dolazi do formiranja ili stvaranja neoplazme naziva se neoplazija. Rast neoplazme je nekoordiniran s rastom normalnog okolnog tkiva i nastavlja nenormalno rasti, čak i ako se izvorni okidač ukloni. This abnormal growth usually forms a mass, when it may be called a tumor. ICD-10 klasifikuje neoplazme u četiri glavne grupe: benigne neoplazme, in situ neoplazme, maligne neoplazme i neoplazme nesigurnog ili nepoznatog ponašanja. Maligne neoplazme su takođe jednostavno poznate kao kanceri ili rakovi i u fokusu su onkologije. Prije abnormalnog rasta tkiva, kao neoplazije, ćelije često prolaze kroz abnormalni obrazac rasta, kao što su metaplazija ili displazija. However, metaplasia or dysplasia does not always progress to neoplasia and can occur in other conditions as well. Riječ potiče od starogrčkog νέος - neo = novi + πλάσμα - plazma = formiranje, stvaranje.
Tipovi
Neoplazma može biti benigna, potencijalno maligna ili maligna (rak).
Klonalnost
Neoplazmatski tumori su često heterogeni i sadrže više od jednog tipa ćelija, ali njihov početak i nastavak rasta obično zavise od jedne populacije neoplazijskih ćelija. Pretpostavlja se da su ove ćelije monoklonske – to jest da su izvedene iz iste ćelije, i svi nose istu genetičku ili epigenetičku anomaliju – evidentnu klonalnost. Za limfoidne neoplazme, npr. limfom i leukemija, klonalnost se dokazuje amplifikacijom jednog preuređivanja njihovog imunoglobulinskog gena (za B-ćelijske lezije) ili T-ćelijskog receptora gena (za lezije T-ćelija). Smatra se da je demonstracija klonalnosti neophodna za identifikaciju proliferacije limfoidnih ćelija kao neoplazmatskih. Primamljivo je definirati neoplazme kao klonske ćelijske proliferacije, ali demonstracija klonalnosti nije uvijek moguća. Stoga, klonalnost nije potrebna u definiciji neoplazije.
Neoplazma vs tumor
Riječ "tumor" dolazi od latinske riječi za "otok", što je jedan od kardinalnih znakova upala. Termin se prvobitno odnosio na bilo koji oblik otok, neoplazmatski ili ne. U modernom engleskom jeziku, tumor se koristi kao sinonim za neoplazmu (čvrsta ili tekućinom ispunjena cistasta lezija koja može, ali ne mora biti formirana abnormalnim rastom neoplazmatskih ćelija) koja izgleda uvećano. Neke neoplazme ne formiraju tumor - to uključuje leukemiju i većinu oblika karcinoma in situ. Tumor takođe nije sinonim za kancer. Dok je rak po definiciji maligni, tumor može biti benigni, prekancerogen ili maligni. Termini masa i čvorić često se koriste kao sinonim za tumor. Općenito govoreći, međutim, izraz tumor koristi se bez obzira na fizičku veličinu lezije. Konkretnije, termin masa se često koristi kada lezija ima maksimalni promjer od najmanje 20 milimetara (mm) u najvećem smjeru, dok se izraz čvor obično koristi kada je veličina lezije manja od 20 mm u njegova najveća dimenzija (25,4 mm = 1 inč).
Uzroci
Tumori kod ljudi nastaju kao rezultat akumuliranih genetičkih i epigenetičkih promjena unutar pojedinačnih ćelija, koje uzrokuju da se nekontrolirano dijelie i šire. Neoplazma može biti uzrokovana abnormalnom proliferacijom tkiva, koja može biti izazvana genetičkim mutacijama. Međutim, ne uzrokuju svi tipovi neoplazmi tumorski rast tkiva (kao što su leukemija ili karcinom in situ) i istaknute su sličnosti između neoplazmatskih izraslina i regenerativnih procesa, npr. dediferencijacija i brza vanjska proliferacija ćelija. Rast tumora je proučavan pomoću matematike i mehanike kontinuuma. Vaskularni tumori kao što su hemangiomi i limfangiomi (nastali iz krvnih ili limfnih sudova) se stoga posmatraju kao amalgami čvrstog skeleta formiranog od ljepljivih ćelija i organske tekućine koja ispunjava prostore u kojima ćelija može rasti. U okviru ovog tipa modela mogu se baviti mehaničkim naprezanjima i deformacijama i razjasniti njihov uticaj na rast tumora i okolnog tkiva i vaskulature. Nedavni rezultati eksperimenata koji koriste ovaj model pokazuju da je aktivni rast tumora ograničen na vanjske rubove tumora i da ukrućenje osnovnog normalnog tkiva također inhibira rast tumora.. Benigna stanja koja nisu povezana s abnormalnom proliferacijom tkiva (kao što su lojne ciste mogu se, međutim, predstaviti kao tumori, ali nemaju maligni potencijal. Ciste dojke (koje se obično javljaju tokom trudnoća i u drugim periodima) su još jedan primjer, kao i druge inkapsulirane otekline žlijezda (tiroidna, nadbubrežna žlijezda, pankreas). Inkapsulirani hematomi, inkapsulirano nekrotsko tkivo (od ujeda insekta, stranog tijela ili drugog štetnog mehanizma), keloid (diskretni rast ožiljnog tkiva) i granulomi također se mogu pojaviti kao tumori. Diskretna lokalizirana proširenja normalnih struktura (mokraćovoda, krvnih sudova, unutar- ili vanjetrenih bilijarnih kanala, plućnih inkluzija ili gastrointestinalne duplikacije) zbog opstrukcija ili suženja odljeva, ili abnormalnih veza, također se mogu pojaviti kao tumor. Primjeri su arteriovenske fistule ili aneurizme (sa ili bez tromboze), bilijarne fistule ili aneurizme, sklerozirajući holangitis, cisticerkoza ili hidatidne ciste, crijevne duplikacije i plućne inkluzije kao što se vidi kod cistaste fibroze. Može biti opasno za biopsiju niz tipova tumora kod kojih bi curenje njihovog sadržaja potencijalno bilo katastrofalno. Kada se naiđd na takve tipove tumora, koriste se dijagnostički modaliteti kao što su ultrazvuk, CT skeniranje, MRI, angiogram i skeniranje nuklearne medicine prije (ili tokom) biopsije ili hirurške eksploracije/ekcizije u pokušaju da se izbjegnu tako teške komplikacije.
Defekti polja
Korišteni su i različiti drugi termini da se opiše ovaj fenomen, uključujući "efekat polja", "kancerizaciju polja" i "polje karcinogeneza". Termin "kancerizacija polja" prvi put je upotrijebljen 1953. da opiše područje ili "polje" epitela koje je bilo preduvjetovano (u to vrijeme) uglavnom nepoznatim procesima, kako bi ga predisponiralo za razvoj raka. Defekti polja su važni u napredovanju raka. Međutim, u većini istraživanja raka, kako je istakao Rubin, „Ogromna većina studija u istraživanju raka rađena je na dobro definiranim tumorima in vivo, ili na diskretnim neoplaszmatskim žarištima in vitro. Ipak, postoje dokazi da se više od 80% somatskih mutacija pronađenih u mutatorskom fenotipu ljudskih kolorektumskih tumora javlja prije početka terminalne klonalne ekspanzije. Similarly, Vogelstein et al. ističu da se više od polovine somatskih mutacija identifikovanih u tumorima dogodilo u preneoplazijskoj fazi (u defektu polja), tokom rasta naizgled normalnih ćelija. Isto tako, epigenetičke promjene prisutne u tumorima su se mogle pojaviti u preneoplazijskim defektima polja. Prošireni pogled na efekt polja nazvan je "etiološki efekt polja", koji obuhvata ne samo molekularne i patološke promjene u preneoplazmatskim ćelijama, već i utjecaje egzogenih faktora okoline i molekulske promjene u lokalnom mikrookruženju u neoplazijskoj evoluciji od početka tumora do smrti pacijenta. U eksperimentalnoj procjeni nedostataka specifičnog popravka DNK kod karcinoma, pokazalo se da se mnogi specifični nedostaci popravke DNK javljaju u defektima polja koji okružuju te tipove raka. Tabela u nastavku daje primjere za koje se pokazalo da je nedostatak popravka DNK kod raka uzrokovan epigenetičkom promjenom, a nešto niže frekvencije s kojima je isti epigenetički uzrokovan nedostatak popravka DNK pronađen u okolnom defektu polja. Neki od malih polipa u defektu polja prikazanom na fotografiji otvorenog segmenta debelog crijeva mogu biti relativno benigne neoplazme. Od polipa manjih od 10 mm, pronađenih tokom kolonoskopije i praćenih ponovljenim kolonoskopijama tokom 3 godine, 25% je bilo nepromijenjeno u veličini, 35% je regresiralo ili smanjilo veličinu, dok je 40% poraslo u veličini.
Nestabilnost genoma
Poznato je da karcinomi pokazuju nestabilnost genoma ili fenotip mutatora. DNK koja kodira protein unutar jedra je oko 1,5% ukupne genomske DNK. Unutar ove DNK koja kodira protein (zvana egzom), prosječan rak dojke ili debelog crijeva može imati oko 60 do 70 mutacija koje mijenjaju proteine, od kojih oko 3 ili 4 mogu biti mutacije „pokretači“, a preostale mogu biti “putničke” mutacije. Međutim, prosječan broj mutacija sekvence DNK u cijelom genomu (uključujući regije koje ne kodiraju proteine) unutar tkiva raka dojke uzorak je oko 20.000. U prosječnom uzorku tkiva melanoma (gdje melanomi imaju višu frekvenciju egzomskih mutacija ) ukupan broj mutacija sekvence DNK je oko 80.000. Ovo se upoređuje s vrlo niskom učestalošću mutacija od oko 70 novih mutacija u cijelom genomu između generacija (od roditelja do djeteta) kod ljudi. Visoke frekvencije mutacija u ukupnim nukleotidnim sekvencama unutar karcinoma sugeriraju da je često rana promjena u defektima polja koja dovode do raka (npr. žuto područje na dijagramu u ovom odjeljku) nedostatak u popravci DNK. Facista et al. pokazali su da veliki defekti polja oko karcinoma debelog crijeva (koji se protežu na oko 10 cm sa svake strane raka) često imaju epigenetičke defekte u 2 ili 3 proteina za popravak DNK (ERCC1, XPF ili PMS2) u cijelom području defekta polja. Nedostaci u popravci DNK uzrokuju povećane stope mutacija. Nedostatak u popravci DNK, sam po sebi, može dozvoliti da se oštećenja DNK akumuliraju i sklona greškama sinteza translezije, nakon nekih od tih oštećenja može dovesti do mutacija. Osim toga, neispravan popravak ovih nakupljenih oštećenja DNK može dovesti do epimutacija. Ove nove mutacije ili epimutacije mogu pružiti proliferativnu prednost, stvarajući defekt polja. Iako mutacije/epimutacije u genima za popravak DNK same po sebi ne daju selektivnu prednost, one se mogu nositi kao putnici u ćelijama kada steknu dodatne mutacije/epimutacije koje pružaju proliferativnu prednost.
Etimologija
Termin "neoplazma" je sinonim za "tumor". „Neoplazija“ označava proces stvaranja neoplazmi/tumora, a proces se naziva „neoplazijski“ proces. Sama riječ "neoplastika" dolazi od grčkog "neo" "nov" i "plastika" "formiran, oblikovan". Termin „tumor“ potiče od latinske imenice „tumor“ „oteklina“, konačno od glagola „tumēre“ „nabubriti“. U British Commonwealthu se obično koristi pravopis tumor, dok se u SAD-u riječ obično piše tumour. U svom medicinskom smislu, "tumor" tradicionalno znači nenormalno oticanje mesa. Rimski medicinski enciklopedista Celsus (c. 30. pne–38. ne) opisao je četiri kardinalna znaka akutne upale kao tumor, dolor, calor i rubor (otok, bol, povećana toplota i crvenilo). (Njegova rasprava, De Medicina, bila je prva medicinska knjiga štampana 1478. nakon pronalaska pokretne štamparske mašine.) U savremenom engleskom jeziku, riječ tumor se često koristi kao sinonim za cistastu izraslinu (ispunjenu tekućinom) ili čvrstu neoplazmu (kancerogenu ili nekanceroznu). sa drugim oblicima oteklina koji se često nazivaju "otok". Srodni termini se često javljaju u medicinskoj literaturi, gdje su imenice tumefakcija i tumescencija (izvedene od pridjeva tumescent) su trenutni medicinski izrazi za ne-neoplastične otekline. Ova vrsta otoka najčešće je uzrokovana upalom uzrokovanom traumom, infekcijom i drugim faktorima. Međutim, tumori mogu biti uzrokovani drugim uvjetima osim prekomjernog rasta neoplazijskih ćelija. Ciste (kao što su lojne ciste) se takođe nazivaju tumorima, iako nemaju neoplazmatske ćelije. Ovo je standard u terminologiji medicinskog obračuna (posebno kada se utvrđuje za rast čija patologija tek treba da se utvrdi).
Hukavica
Hukavica je pećina u neposrednoj blizini naselja Gornja Vidovska, u podnožju brda Glavica, općina Velika Kladuša, Bosna i Hercegovina.
Pećina se nalazi na oko 13 km od Velike Kladuše. Od magistralnog puta Velika Kladuša - Cazin udaljena je oko 7 km. Na području općine postoji nekoliko speleoloških objekata, ali samo je pećina Hukavica s obzirom na veličinu, kulturne ostatke, pećinske ukrase i lagan pristup pogodna za moguću turističku prezentaciju.
Morfologija
Pećina Hukavica formirana je u krečnjacima koji pripadaju formaciji tzv. karbonatnog fliša gornje krede. Nastanak pećine predisponiran je tektonskom pukotinom pravca pružanja sjeveroistok-jugozapad. Oblikom je vrlo jednostavna i čini je jedan dugački pećinski kanal. Ukupno istražena dužina je 281 m.
Izgled kanala dozvoljava da se pećina može podijeliti na četiri cjeline: Ulazni kanal, Velika dvorana, Veliki kanal i Niski kanal. Ulazni kanal je prostire od ulaza u pećinu do prvog kamenog zida. Dužina mu je oko 33 metra. Širina kanala se kreće od 3,5 do 13 metara, a visina od 2 do 3 metra. Ulazni kanal gotovo cijelom dužinom ima oblik tunela, da bi se na kraju proširio u malu dvoranu. Dno kanala pokriveno je kamenom drobinom i na manjem dijelu pećinskom ilovačom. Na kraju kanala je masivni kameni zid debljine 1,8 m. Od pećinskih ukrasa u ovom dijelu pećine treba izdvojiti jedan lijep saljev, manju grupu bigrenih kada i veliki baldahin koji visi sa stropa. Velika dvorana počinje odmah iza kamenog zida. Znatnih je dimenzija, širine oko 22 m, du-žine 33,5 m i visine oko 12 m. Dvorana ima dva nivoa. Dno donjeg dijela je uglavnom prekriveno pećinskom ilovačom i sitnim šljunkom, a viši nivo je pokriven, u desnom dijelu kamenim blokovima i pećinskom ilovačom, te bigrenim kadama u nastavku prema Velikom kanalu. Od pećinskih ukrasa značajnih za Veliku dvoranu treba posebno izdvojiti veliki saljev bogat kalcitnim kristalima i bigrenim kadama koji zauzima gotovo cijelu lijevu stranu iza ulaza u dvoranu. Ovaj saljev je po svojim dimenzijama i ljepoti najmarkantniji morfološki oblik i pećinski ukras u Hukavici i mogao bi biti zaštitni znak pećine. Veća skupina stalaktita i manjih saljeva nalazi se i na zidu dvorane iznad kamenog zida. Veliki kanal se nastavlja na Veliku dvoranu u pravcu sjeveroistoka. Na početku kanal ima znatne dimenzije - širina 11 m, a visina 10 m, da bi se, prema kraju, postepeno smanjivao do dimenzija: širina oko 5 m i visina oko 4 m. Veliki kanal se završava kamenim zidom debljine 1,1 m koji ga po obodu u potpunosti zatvara.. Na dnu zida ostavljen je kvadratni propust dimenzija 1 x 0,5 m. Ukupna dužina Velikog kanala je oko 80 m. U ovom dijelu pećine nema nekih značajnijih ukrasa, tek nekoliko manjih skupina stalaktita formiranih duž pukotine na stropu. Niski kanal je ustvari prirodni produžetak Velikog kanala. U opisu je izdvojen isključivo zbog fizičkog pregrađivanja kamenim zidom, a i zbog naglog smanjenja dimenzija. Naime, već nakon desetak metara visina kanala se smanjuje zbog čega je dalji prolazak moguć samo puzanjem. Na kraju istraženog dijela kanala visina je svega oko 0,3 metra. Ukupna dužina istraženog dijela Niskog kanala je 135 metara.
PRIC285
Interaktivni kompleks receptora A aktiviranog peroksisomskim proliferatorom 285 je ljudski gen.
Protein kojega kodira ovaj gen je jedarni transkripcijski koaktivator za receptor alfa aktiviran proliferatorom peroksisoma. Kodirani protein sadrži cinkov prst i helikazu koja je čini se dijelom kompleksa interakcije receptora alfa koji aktivira proliferator peroksisoma. Ovaj gen je član porodice gena DNK2/NAM7 helikaza. Za ovaj gen pronađene su alternativno prerađene varijante transkripta koje kodiraju različite izoforme.
Aminokiselinska sekvenca proteina
C: Cistein D: Asparaginska kiselina E: Glutaminska kiselina F: Fenilalanin G: Glicin H: Histidin I: Izoleucin K: Lizin L: Leucin M: Metionin N: Asparagin P: Prolin Q: Glutamin R: Arginin S: Serin T: Treonin V: Valin W: Triptofan Y: Tirozin
Vojakovac
Vojakovac je naseljeno mjesto u sastavu grada Križevaca, Koprivničko-križevačka županija, Republika Hrvatska.
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Hrvatskoj nalazio se u sastavu stare općine Križevci.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2011. godine, Vojakovac je imao 234 stanovnika.
Napomena: ''U 1869. i 1880. sadrži podatke za naselja Čabraji, Novi Bošnjani, Pobrđani Vojakovački i Stari Bošnjani, a u 1880. za naselja Kostadinovac, Mali Carevdar, Mičijevac i Vujići Vojakovački.''
Popis 1991.
Na popisu stanovništva 1991. godine, naseljeno mjesto Vojakovac je imalo 321 stanovnika, sljedećeg nacionalnog sastava:
Masakr u Bijeljini
Masakr u Bijeljini označava ubistva između 48 i 78 civila kojeg su počinile srpske paravojne grupe u Bijeljini tokom 1. i 2. aprila 1992. za vrijeme rata u Bosni i Hercegovini. Većina ubijenih bili su Bošnjaci. Ubijani su i pripadnici drugih naroda, kao i Srbi koje su lokalne vlasti smatrale nelojalnim. Ubistva su počinile lokalne paravojne grupe poznate kao Mirkovi četnici i Srpska dobrovoljačka garda (SDG, poznata i kao Arkanovi tigrovi, srbijanska paravojna grupa koju je predvodio Željko Ražnatović aka Arkan). SDG je bila pod komandom Jugoslavenske narodne armije (JNA), koju je kontrolirao tadašnji predsjednik Srbije Slobodan Milošević.
U septembru 1991, vlada samoproglašene Srpske Republike Bosne i Hercegovine proklamirala je srpsku autonomnu oblast sa sjedištem u Bijeljini. U martu 1992, referendum o nezavisnosti Bosne i Hercegovine prošao je ogromnom podrškom Bošnjaka i Hrvata, dok je dobar dio Srba bojkotirao glasanje ili im je glasanje spriječeno kroz samoproglašene vlasti. Slabo organizirana, lokalna bošnjačka paravojna grupa Patriotska liga uspostavljena je kao odgovor na proklamiranje Srpske Republike Bosne i Hercegovine. Na 31. mart, Partiotska liga u Bijeljini je izazvala borbu lokalnih Srba i SDG-a. Na 1–2. april, SDG i JNA su preotele Bijeljinu uz malo otpora; ubistvima, silovanjima, pretresima kuća i pljačkanjima imovine. Ove poteze je opisao historičar genocida, prof. Eric D. Weitz na Gradskom koledžu u New Yorku. Profesor Michael Sells na Univerzitetu u Chicagu zaključio je da su [paravojnici] dovedeni da izbrišu historiju kulture bošnjačkog naroda Bijeljine.
Oko 3. aprila, Vojska Republike Srpske uklonila je tijela masakriranih u očekivanju dolaska delegacije Vlade Republike Bosne i Hercegovine sa zadatkom istrage o tome šta se dogodilo. Jedan dio izvora iznio je broj ubijenih civila na stotine ili moguće hiljadu, ali su Haški tribunal (ICTY) i tužilaštvo Republike Srbije za ratne zločine bili samo u mogućnosti potvrditi između 48 i 78 ubistava. Poslijeratne istrage su dokumentirale ubistva nešto iznad 250 civila svih etniciteta u općini Bijeljina tokom rata. Nakon masakra, uslijedila je kampanja masovnog etničkog čišćenja nesrpskog stanovništa, sve su džamije porušene, a uspostavljeno je devet logora. Većina žrtava ubistava u Bijeljini nije zvanično popisana kao civilna žrtva rata, nego im se kao razlog smrti navodi "prirodna smrt."
Od decembra 2014 <sup class="plainlinks noprint asof-tag update" style="display:none;">[//en.wikipedia.org/w/index.php?title=Bijeljina_massacre&action=edit &#x5B;update&#x5D;], lokalni sudovi nisu nikoga gonili za ubistva, niti ijedan pripadnik SDG nije proceusuiran za bilo koji zločin koje je jedinica vršila u Bijeljini ili drugdje u Hrvatskoj ili Bosni i Hercegovini. Miloševića je Haški tribunal optužio i osudio za iznošenje genocidne kampanje koja uključuje Bijeljinu i druge lokacije, ali je umro tokom procesa. Lideri Republike Srpske Biljana Plavšić i Momčilo Krajišnik su osuđeni za protjerivanje i prisilna premještanja u etničkom čišćenju koje je pratio masakr. Radovan Karadžić, bivši predsjednik Republike Srpske, služi kaznu za masakr i ostale zločine protiv čovječnosti izvršene u Bijeljini. Na kraju rata, manje od 2.700 Bošnjaka je i dalje živjelo u općini u odnosu na prijeratnu populaciju od 30.000. Srbi u Bijeljini slave 1. april kao tzv. "dan odbrane grada", a ulice u gradu nose imena po pripadnicima SDG.
Pozadina
Prema popisu iz 1991, općina Bijeljina je imala oko 97.000 stanovnika. Demografske proporcije su približno bile 59% Srbi, 31% Bošnjaci i 10% je pripadalo ostalim. Grad Bijeljina je imala 36.414 stanovnika, od kojih su 19.024 bili Bošnjaci (ili 52% gradske populacije), dok su Srbi bili druga najveća etnička grupa u gradu.
Tokom 1990, grupa oficira Jugoslavenske narodne armije (JNA) srpske nacionalnosti i stručnjaka iz Odjela psiholoških operacija JNA razvili su RAM Plan s ciljem organiziranja Srba van Srbije, učvršćujući kontrolu Srpske demokratske stranke (SDS) i pripremajući oružje i municiju. Godine 1990. i 1991, Srbi u SR Hrvatskoj i SR Bosni i Hercegovini proglasili su tzv. "srpske autonomne oblasti" sa težnjom da ih kasnije spoje u tzv. "homogenu srpsku teritoriju". Ranije od septembra i oktobra 1990, JNA je počela naoružavati bosanske Srbe i organizirati ih u miliciju. Iste te godine, JNA je razoružala Teritorijalnu odbranu Bosne i Hercegovine (TORBiH). Do marta 1991, JNA je distribuirala oko 51.900 pušaka srpskim paravojnim formacijama i 23.298 pušaka SDS-u. Kroz 1991. i ranu 1992, SDS je snažno srbizirala policiju u cilju da poveća srpsku političku kontrolu. U septembru 1991, Bijeljinu su bosanski Srbi uzeli kao sjedište za SAO Bijeljinu, koja se do novembra zvala SAO Sjeveroistočna Bosna, da bi opet u decembru promijenila ime u "SAO Semberija". Kao odgovor, lokalni Bošnjaci su uspostavili paravojnu Patriotsku ligu Bosne i Hercegovine, skraćenog naziva Patriotska liga.
U januaru 1992, skupština SDS-a je proglasila tzv. "Republiku srpskog naroda Bosne i Hercegovine" i Radovan Karadžić, njen budući predsjednik, izjavio je da "ujedinjena Bosna i Hercegovina više ne postoji". U martu, bosanski referendum o nezavisnosti prošao je sa nadmoćnom podrškom Bošnjaka i Hrvata, što je bojkotovala većina bosanskih Srba. SDS, koja je tvrdila da proglašavanje nezavisnosti može uzrokovati to da Srbi postanu "nacionalna manjina u islamskoj državi", angažovala je neregularne naoružane jedinice da blokiraju isporuku glasačkih kutija, a bacali su i letke podstičući bojkot. Bez obzira na to, hiljade Srba u većim centrima je sudjelovalo u referendumu i glasalo za nezavisnost, dok se nekoliko ozbiljnih incidenata desilo širom Bosne i Hercegovine. Prema historičaru Noelu Malcolmu, "koraci koje su preduzeli Karadžić i njegova stranka – [proglašavajući srpske] "autonomne regije", naoružavanje srpske populacije, manji lokalni incidenti, besprekidna propaganda, zahtjev za "zaštitom" od federalne armije [JNA] – učinili su isto ono što se desilo u Hrvatskoj. Nekoliko posmatrača je sumnjalo da je isti plan bio u operaciji." Bijeljina je bila strateški značajna zbog svog položaja, koji je dopuštao lahak pokret vojnih lica, oružja i dobara u Posavinu i Bosansku krajinu gdje su se srpske snage okupljale.
Istraga bosanske delegacije i odgovor
Srpske snage su naredile uklanjanje tijela ubijenih, u očekivanju delegacije visokopozicioniranih bosanskohercegovačkih predstavnika uoči dolaska na 4. april. Delegaciju su sačinjavali Biljana Plavšić, srpska predstavnica Predsjedništva; Fikret Abdić, bošnjački predstavnik; hrvatski ministar odbrane, Jerko Doko; te šef osoblja JNA 2. Vojnog distrikta, general Dobrašin Praščević. Poslao ih je Izetbegović u cilju istrage navedenih zlodjela. Isti dan, JNA se premjestila u Bijeljinu, ali je nasilje nastavljeno. Aprila 4, SDG je sebe osnovala u lokalnom sjedištu SDS-a. Lokalna policija, koja je bila uključena u hapšenju gradskog predsjedništva Stranke demokratske akcije (SDA), priključila im se na nekoliko dana, kao i pripadnici paravojne grupe Bijeli orlovi, te pripadnici lokalne Teritorijalne odbrane (TO). Srpske zastave su postavljene na dvije džamije u Bijeljini, kao i kontrolni punktovi i blokade ceste, kako bi spriječili novinare i evropske posmatrače da uđu. Delegacija je posjetila krizni štab i vojne objekte gdje su informisani o situaciji.
Provokacija, preotimanje i masakr
Željko Ražnatović ("Arkan"), lider Srpske dobrovoljačke garde, proveo je mjesec dana u Bijeljini planirajući borbu prije napada. Na 30. mart 1992, Blagoje Adžić, načelnik generalštaba JNA, objasnio je da je armija "spremna štititi Srbe od otvorene agresije". Borbe su otpočele u Bijeljini na 1. april, nakon što su lokalni Srbi i pripadnici SDG-a bacali bombe u prodavnice, kao i u bošnjačke kahvane, provocirajući slabo organiziranu Patriotsku ligu u oružani sukob. Oko hiljadu pripadnika SDG-a i Mirkovi četnici, paravojna formacija koju je predvodio Mirko Blagojević, sudjelovali su zauzimanjem važnih struktura u gradu. Prema novinaru i političkom analitičaru Milošu Vasiću, Bijeljinu je branilo samo 35 ili 38 bosanskih policajaca. Prema Haškom tribunalu (ICTY), Bijeljina je bila "prva općina Bosne i Hercegovine koju su zauzeli bosanski Srbi 1992. godine". Bez obzira na prosrpske aktivnosti armije JNA tokom hrvatskog rata za nezavisnost, predsjedavajući predsjedništva, Alija Izetbegović, očito je vjerovao da će JNA djelovati drugačije u Bosni i Hercegovini, te je zatražio da JNA brani Bijeljinu od SDG.
Na 1–2. april 1992, grad su opkolile snage JNA, navodno da zadrže mir. Prema Human Rights Watchu (HRW), srpske paravojne formacije koje su nosile fantomke preuzele su pozicije oko grada, uključujući snajperske pozicije na prozorima zadnjih spratova u zgradama. Suočivši se s malo otpora, SDG, pod komandom JNA i izvještavanjem direktno srbijanskom predsjedniku Slobodanu Miloševiću, brzo su zauzeli Bijeljinu. Artiljerijske jedinice granatirale su grad u koordinaciji s uličnim borbama. Prema fotografu i novinaru Ronu Havivu, srpske snage su napale prve, s nekoliko autobusa vojnika koji su došli u grad, zauzimajući radio-stanicu i forsirajući lokalne Srbe da otkriju indentitete gradskih nesrpskih građana. Panteri, paravojna grupa koju je predvodio Ljubiša Savić ("Mauzer"), koji je bio osnivač SDS-a, također su učestvovali u napadu ili su došli nedugo zatim. Zajedno sa SDG-om, počeli su kampanju nasilja nad lokalnim Bošnjacima i jednim dijelom Srba, izvršavajući nekoliko silovanja i ubistava, pretražujući kuće stanovnika i pljačkajući njihovu imovinu. Naknadno, bosanskohercegovački predsjednik Izetbegović zadužio je JNA da zauzme Bijeljinu i zaustavi nasilje. Na suđenju Karadžiću, bivši gradonačelnik Bijeljine Cvijetin Simić, svjedočio je da je jedina prava borba uzela maha u gradu na 1–2. april u krugu gradske bolnice, gdje se najviše ubistava desilo.
Kako su borbe nastavile, SDS i bosanski Srbi kreirali su tzv. Ministarstvo unutrašnjih poslova Republike Srpske (MUP RS), nezavisnu srpsku policijsku snagu. Prema HRW, obrazac nasilja, dopunjen sa "težnjom da se kreira Velika Srbija", razvijen u Bijeljini, a kasnije ponovljen u ostalim općinama u sjeveroistočnoj Bosni i Hercegovini od istih paravnojih grupa iz Srbije. Ovaj obrazac je opisala UN-ova komisija stručnjaka slijedećim terminima:
Tačan broj ubijenih u preotimanju grada je nepoznat. Nekoliko izvora pretpostavlja broj između nekoliko desetina i hiljadu. Prema ICTY, najmanje 48 civila je ubijeno od kojih su 45 bili nesrbi. Oko 3. aprila, lokalnim policajcima je naređeno da čuvaju mrtvačka kola koja su kupila tijela sa ulica i iz kuća grada. Ubistva su bila eliticidna s ciljem brisanja kulturne historije i uključivala su "političke lidere, biznismene i ostale prominentne Bošnjake", ali su također uključivala žene i djecu. Također je veći broj Srba ubijen koji su pokušali zaustaviti masakr. Istrage Haškog tribunala su kasnije pokazale da je žrtvama pucano "u prsa, usta, sljepoočnicu, potiljak, nekima iz neposredne blizine" i da niko od njih nije nosio vojne uniforme. Prema historičaru prof. Ericu D. Weitzu sa Gradskog koledža u New Yorku, ubijanje Bošnjaka u Bijeljini je bio genocidni čin. Djela protiv civila u Bijeljini koje su počinile JNA i specijalne snage bili su pokušaj zastrašivanja i odvraćanja bosanske vlade i šire javnosti od ostvarivanja nezavisnosti.
Haviv, kojeg je pozvao Arkan da snimi fotografije, bio je svjedok ubistava i jedna od njegovih slika, koja prikazuje kako pripadnik Srpske dobrovoljačke garde udara bošnjačku ženu na samrti, kasnije je objavljena u međunarodnim medijima uzrokujući to da Arkan objavi nalog za izvršenje smrtne kazne Haviva. U međuvremenu, srbijanski državni radio, "Radio Beograd", izvijestio je da je Bijeljina "oslobođena" uz pomoć "pripadnika Srpske nacionalne garde Semberije i Majevice, u kooperaciji sa srbijanskim dobrovoljcima, Arkanovim ljudima i srpskim 'radikalima'".
Etničko čišćenje, rušenje džamija i pritvaranje
SDG je ostala u Bijeljini do kraja maja 1992. General Manojlo Milovanović, šef stožera Vojske Republike Srpske (VRS), komentarisao je o Arkanovim aktivnostima u Bijeljini i Zvorniku u aprilu i maju 1992: "Povratak srpskih dobrovoljačkih jedinica iz Republike Srpske i Republike srpske krajine karakteriziran je dugim formacijama sastojeći se od transportera i tenkova i velikog broja kamiona. To je bio jasan znak pljačke." ICTY je zaključio da su srpske snage ubile najmanje 52 ljudi, uglavnom Bošnjaka, između aprila i septembra 1992. u općini Bijeljina. U aprilu, "organizirana kampanja" je počela uklanjati bošnjačku populaciju Bijeljine. SDS u Bijeljini je iznio plan i predložio da bošnjačka porodica bude ubijena "na svakoj strani grada da se napravi atmosfera straha". Na 23. septembar 1992, SDG i Mirkovi četnici predali su kontrolu Bijeljine SDS-u i plan su izvrišile specijalne policijske jedinice Duška Malovića. Na 24. i 25. septembar, u selu Bukreš, 22 ljudi (uključujući sedmero djece) istjerano je iz svojih domova i dovedeno u selo Balatun gdje su pobijeni i bačeni u Drinu. Sumnja se da su ih ubili pripadnici Specijalne jedinice MUP-a RS pod nadzorom lokalne policije i bivše Državne bezbjednosti. Sve je bilo pod izravnom komandom Miće Stanišića, tadašnjeg ministra MUP-a RS. Masovno etničko čišćenje je počinjeno u devet logora koji su uspostavljeni prateći masakr. Svih sedam džamija u Bijeljini je uništeno. One su sistematski uništavane korištenjem eksploziva pod nadzorom policije i stručnjaka, a nakon što su srušene, ostaci su smaknuti pomoću vojne konstrukcijske opreme. Drveće je zasađivano tamo gdje su bile džamije.
"Državna komisija za slobodan transfer civilne populacije" ili "Komisija za razmjenu populacije" kreirana je i predvodio ju je Vojkan Đurković, major u SDG-u, i uključivala je Mauzerove "Pantere". Njena svrha je bila potpuno istrijebiti sve nesrbe iz Bijeljine. Đurković je tvrdio da su Bošnjaci napuštali dobrovoljno i rekao je da je Bijeljina bila "sveta srpska zemlja". Prema njemu "nakon nekog vremena, narodni poslanici [bosanskih Srba], Milan Teslić i Vojo Kuprešanin, raširili su Komisiju u ime Kluba poslanika [Srpske demokratske stranke], a kasnije je Komisija odobrena od parlamenta Republike Srpske." On je tvrdio da "putovanje [protjerivanje] je preduzeto na sljedeći način: Državna komisija za slobodan transfer civilne populacije je imala svoju dužnost da informiše Državnu bezbjednosnu službu Republike Srpske za to putovanje. Oni bi zatim, putem faksa, proslijedili to u ministarstvo Republike Srbije koja je imala nadležnost. Tranzit [prema Mađarskoj] bi se desio u po bijela dana, u podne." Protjerivanja su nastavljena 1994. godine, i u julu "sistematski program" je sproveden u cilju "protjerivanja preostalih Bošnjaka i iznude imovine i novca od njih". Đurkovića je Arkan unaprijedio u potpukovnika 1995. godine. Mauzerovi "Panteri" su kasnije postali specijalna jedinica VRS-a. Mauzer je ubijen 2000. godine.
Procesuiranje ratnih zločina
Bosanski sudovi nisu podigli niti jednu optužnicu za ratne zločine za masakr. Godine 2008, Branko Todorović, predsjednik Helsinškog komiteta za ljudska prava u Bijeljini, kritikovao je "letargično" i "neprihvatljivo ponašanje" pravosuđa Republike Srpske. Ipak, od 2003. godine, procesuiranje ratnih zločina je uglavnom bilo pod nadležnosti Suda Bosne i Hercegovine. Godine 2000, Međunarodna krizna grupa imenovala je tri osobe iz Bijeljine kao "potencijalno kažnjive zbog ratnih zločina":
Godine 1997, ICTY je tajno optužio Arkana za ratne zločine počinjene u Sanskom Mostu 1995, ali ne za one počinjene u Bijeljini. U januaru 2000, navodno ga je ubila neidentifikovana osoba u hotelskom hodniku u Beogradu, tako da se on nije se suočio sa suđenjem. Godine 1999, Milošević je optužen za provođenje genocidne kampanje koja je uključivala Bijeljinu i druga mjesta u Bosni i Hercegovini, među ostalim optužbama, ali je umro sredinom suđenja u martu 2006. U februaru 2000, Plavšić i Momčilo Krajišnik, govornik Narodne skupštine Republike Srpske, optužen je za istu genocidnu kampanju u Bosni i Hercegovini, među ostalim optužbama. Na 2. oktobar 2002, Plavšić se izjasnila krivom za progon nesrpske populacije u 37 općina u Bosni i Hercegovini, uključujući Bijeljinu. Ovo izjašnjavanje o krivici je došlo na osnovu sporazuma da tužilaštvo odbaci preostale optužbe. Ona je naknadno osuđena na 11 godina zatvora. Na 27. septembar 2006, Krajišnik je proglašen krivim po pet tačaka zločina protiv čovječanstva, uključujući iste zločine kao kod Plavšićke u vezi sa progonom nesrpske populacije u općinama uključujući Bijeljinu, ali nije osuđen za genocid. Godine 2009, dobio je 20 godina zatvora. Poslije služenja 2/3 kazne, Plavšić je puštena u oktobru 2009. Krajišnik je pušten u augustu 2013, odsluživiši 2/3 kazne (uključujući vrijeme provedeno u pritvoru).
Godine 2010, Srbijansko tužilaštvo za ratne zločine ispitivalo je Borislava Pelevića, bivšeg pripadnika SDG-a i pripadnika Narodne skupštine Srbije. Istraga je je na kraju prekinuta zbog nedostatka dokaza. Godine 2012, bivši pripadnik SDG-a Srđan Golubović uhapšen je u Beogradu po zahtjevu tužilaštva za ratne zločine. Golubović je optužen uz optužnicu navodeći imena 78 žrtava. Clint Williamson, glavni tužilac, rekao je da se pripadnici SDG-a ne mogu identificirati jer njihova lica su bila prekrivena maskama. Od oktobra 2014, završni argumenti su zaključeni na suđenju Karadžiću, bivšem Predsjedniku Republike Srpske, za masakr, i ostale zločine protiv čovječnosti počinjene na području Bijeljine, među ostalim mjestima, kao i za genocid u Srebrenici. Od ICTY se očekivalo da presudi u slučaju Karadžić u prvoj polovini 2016. godine.
Od decembra 2014. nijedan pripadnik SDG-a nije procesuiran za ubistva, silovanja i pljačke počinjene u Bijeljini, ili bilo koji od zločina koji su navodno počinili pripadnici jedinice drugdje u Hrvatskoj ili Bosni i Hercegovini.
Posljedice
Istraživačko-dokumentacioni centar u Sarajevu je zabilježio 1.078 smrtnih slučajeva u općini Bijeljina tokom rata, uključujući približno 250 civila svih etničnosti. Dosta smrtnih slučajeva u Bijeljini nisu zvanično popisana kao civilne žrtve rata dok njihove smrtovnice tvrde da su "umrli prirodnom smrću". Nekoliko stotina Bošnjaka iz Bijeljine i Janje borilo se zajedno sa Srbima kroz rat u Vojsci Republike Srpske. Nakon što je rat završio, manje od 2.700 ljudi iz predratne bošnjačke populacije od preko 30.000 i dalje je živjelo u općini Bijeljina (sam grad je imao 19.000 bošnjačkih stanovnika ). Većina se suočila sa poteškoćama pri vraćanju svojim domovima uz diskriminaciju od policije, tako što nisu mogli dobiti lične karte, ili prikopčati svoje telefonske linije. Lokalne vlasti spriječile su islamsku zajednicu da rekonstruira džamiju i, neko vrijeme, nisu dozvoljavali da ima svoje lokalno mjesto susreta. Značajnije bošnjačko sudjelovanje u politici i administraciji općine također je blokirano. Od 2012, 5.000 Bošnjaka se vratilo u Bijeljinu.
Lokalni Srbi slave 1. april kao "dan odbrane grada", a ulice u gradu se zovu imenima Srpske dobrovoljačke garde. Godine 2012, općinska boračka organizacija Bijeljine, općinski službenici i gradski lideri obilježili su priliku navodeći da "na ovaj dan srpski narod Semberije se organizirao da se odbrani i spriječi novi Jasenovac i notornu 13. Handžar diviziju."
Trening-centar Butmir
Trening centar Butmir, punog naziva Trening centar Fudbalskog kluba Sarajevo-Butmir je trening centar FK Sarajeva. Centar se nalazi u Butmiru, na Ilidži. Zvanično je otvoren 24. oktobra 2015. godine, nakon završetka prve faze izgradnje. Na tri terena, od kojih su dva sa prirodnom i jedan s umjetnom travom, svakodnevno treniraju mladi nogometaši Akademije FK Sarajevo, kao i seniori prvog tima koševskog premijerligaša.
Carlo Rubbia
Carlo Rubbia, OMRI, OMCA (rođen 31. marta 1934.) jeste italijanski fizičar čestica i izumitelj koji je 1984. godine podijelio Nobelovu nagradu za fiziku sa Simonom van der Meerom za rad koji je doveo do otkrića čestica W i Z u CERN-u.
Trening-centar Butmir
Historija
Kada je Vincent Tan, malezijski biznismen i investitor 2013. godine otkupio dio upravljačkih prava nad FK Sarajevo nedostatak prostora za obuku u vlasništvu kluba identificiran je kao velika prepreka klupskim aspiracijama i nezavisnošću kluba. FK Sarajevo je do tada tradicionalno koristilo pomoćne trening terene u blizini stadiona Asim Ferhatović Hase, a koji su bili u vlasništvu općine. Ti tereni su smatrani zastarjelim i nisu omogućili potpunu organizacijsku i financijsku nezavisnost kluba. Ova činjenica dovela je do toga da menadžment kluba na čelu sa Tanom i grupom Berjaya krene u potragu za pogodnom lokacijom za izgradnju novih i modernih objekata. Okolina Butmira je na kraju izabrana zbog blizine Međunarodnog aerodroma Sarajevo, već postojećih terena za treninge kojima se koristi privatna fudbalska akademija koju vodi bivši kapetan FK Sarajevo Predrag Pašić a sve se nalazilo u blizini Ilidže. Nakon pregovora klub je kupio zemljište (ukupne površine od 70.000 m2) koje je bilo zajedničkom vlasništvu općine Ilidža i lokalne poljoprivredne zadruge i počeo pripremati veliki građevinski projekt. 24. decembra 2014. godine klub je potpisao ugovor sa izvođačima radova za prvu fazu izgradnje koja je započela iste godine. Prva faza izgradnje završena je u augustu 2015. godine. 14. decembra 2015. godine objektima je dodijeljena FIFA PRO licenca.
Sadržaj
Trening centar osim terena sadrži i druge pomoćne objekte, fontanu, veliki trg, botaničke bašte i parking. Glavni objekat zgrade će se sastojati od hotela s 5 zvjezdica koji će imati 15 soba, 10 studio apartmana, 2 VIP apartmana, restoran sa kuhinjom, VIP restoran, zatvorene i otvorene kafiće, wellness centar, teretanu, jednu veliku i dvije manje konferencijske sale i dr. Planirano je da se unutar centra izgrade i zatvorena futsal arena, strelište, teniski tereni, dva velika terena sa umjetnom travom i jednog velikog prirodnog travnatog terena. Ulaz, trg i parcela su završeni i u upotrebi, dok je druga faza od 28. jula 2016. u izgradnji. Glavni teren s umjetnom travom nazvan je po legendi kluba Želimiru Vidoviću, koji je ubijen tokom opsade Sarajeva dok je prevozio ranjene građane u obližnju bolnicu. Njemu u čast podignut je i kip podignut je na zapadnom travnatom uzvišenju.
Carlo Rubbia
Nakon što je diplomirao, otišao je u Sjedinjene Države na postdoktorsko istraživanje gdje je proveo oko godinu i po na Univerzitetu Columbia izvodeći eksperimente o raspadanju i nuklearnom hvatanju miona. Ovo je bio prvi u dugom nizu eksperimenata koje je Rubbia izveo na polju slabih interakcija i koji su kulminirali radom u CERN-u koji je donio Nobelovu nagradu.
Podpeč pod Skalo
Podpeč pod Skalo je naseljeno mjesto u sastavu općine Litija, regija Zasavska, Slovenija.
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Sloveniji nalazila se u sastavu stare općine Litija.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2011. godine, Podpeč pod Skalo je imala 21 stanovnika.
Napomena: ''Do 1953. iskazivano pod imenom Podpeč.''
Skenderovci (Brestovac)
Skenderovci su naseljeno mjesto u sastavu općine Brestovac, Požeško-slavonska županija, Republika Hrvatska.
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Hrvatskoj nalazili su se u sastavu stare općine Požega.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2011. godine, Skenderovci su imali 187 stanovnika.
Napomena: ''Do 1981. iskazuje se pod imenom Škenderovci.''
Popis 1991.
Na popisu stanovništva 1991. godine, naseljeno mjesto Skenderovci je imalo 215 stanovnika, sljedećeg nacionalnog sastava:
Duričići
Duričići (ital. Duricici) su bivše naseljeno mjesto u sastavu grada Buzeta, Istarska županija, Republika Hrvatska.
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Hrvatskoj nalazili su se u sastavu stare općine Buzet. Na popisu 2021. godine naselje je ukinuto i priključeno naselju Hum.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2011. godine, Duričići su imali 2 stanovnika.
Napomena: ''Iskazuje se kao naselje od 1948. Te godine iskazano pod imenom Duričići-Brda. Do 1921. iskazivano je naselje Brda. Za to bivše naselje sadrži podatke od 1857. do 1921., a u 1910. za bivše naselje Šavki. U 1857., 1869. i 1921. sadrži podatke za naselje Benčići, a u 1931. podaci su sadržani u naselju Hum. Na popisu 2021. naselje je ukinuto i priključeno naselju Hum.''
Popis 1991.
Na popisu stanovništva 1991. godine, naseljeno mjesto Duričići je imalo 12 stanovnika, sljedećeg nacionalnog sastava:
Keep Yourself Alive
"Keep Yourself Alive" je singl britanske rock grupe "Queen". Autor teksta pjesme je gitarist Brian May. Pjesma se našla kao prva pjesma na njihovom debitantskom albumu "Queen" iz 1973. godine.
To je bio ujedno i prvi singl grupe sa pjesmom "Son and Daughter" koja se nalazila na B strani.
Singl je od samog izlaska ignorisan s obe strane Atlantika. Magazin Rolling Stone je 2008. godine pjesmu uvrstio na 31. mjesto najboljih gitarističkih kompozicija ikada snimjenih.