Andrej_Rubljov_(film)
Kritike
Gledaoci i kritičari uvijek imaju svoje lične omiljene, ali neki filmovi dostižu status remek-djela sa kojima se jednoglasno svi slažu - nešto što je nesumnjivo tačno za Andreja Rubljova, iako je to film za koji ljudi često osjećaju kao da ga nikada neće shvatiti. Nekoliko likova je jasno identifikovano, ima malo dešavanja, a ono što se dešava nije nužno u hronološkom redu. Tema filma je slikar ikona i narodni heroj iz 15. vijeka, kojeg nikad nismo vidjeli kako slika, niti radi išta herojsko. U mnogim epizodama filma, on uopšte nije prisutan, a u posljednjoj fazi, on se obavezuje na tišinu. Ali u određenom smislu, nema tu šta da se "razumije" u vezi sa Andrejem Rubljevom. To nije film koji treba obraditi ili čak razumjeti, već samo da se iskusi i postave pitanja. Od prve scene, nakon letenja balonom, pomjeramo se svilenim potezima kamere i oštrom kompozicijom do vremena i mjesta na kome nismo ništa manje zbunjeni, zapanjeni i preplašeni od samog Rubljeva. U naredna tri sata nalazimo se u mračnom haosu srednjovjekovne Rusije, nošeni plimom historije kroz grozne tartarske racije, bizarne paganske rituale, glad, mučenje i fizičke poteškoće. Doživljavamo život na svakoj skali, od kiše koja pada po rijeci do vojske koja ruši grad, često u istom, neprekidnom snimku. Sa Andrejem Rubljevom, Tarkovski je svjesno napravio jezik koji ništa ne duguje književnosti, i šteta je što ga je malo drugih slijedilo u tome. U današnjoj kinematografiji, i dalje se služimo linearnim, uzročno-posljedičnim biografijama umjetnika, kao da ćemo time shvatiti osobu i biti u stanju da shvatimo njihovu umjetnost. Andrej Rubljev radi po drugačijem sistemu razumijevanja vremena i historije. Postavljaju se pitanja o odnosu između umjetnika, njihovog društva i njihovih duhovnih vjerovanja i ne traži se da im se odgovori. "U filmu nije neophodno objašnjavati, već da utječemo na osjećaje gledatelja, a osjećaji koji su se probudili to je ono što provocira misli", napisao je Tarkovski 1962. godine. Uprkos očiglednoj bezobličnosti, Andrej Rubljov je precizno strukturiran i potpuno estetski koherentan. Scene stvaranja se ogledaju sa scenama uništenja, postoje teme letenja, vizije, prisustva i odsustva; Što više gledate, to više vidite. A onda tu su konji, višegodišnji favorit Tarkovskog: konji se valjajju, konji galopiraju u bitku, plivaju u rijeci, padaju niz stepenice, vuku muškarce iz crkava. Ponekad ekran podsjeća na ogromnu Brueghelovu sliku koja oživljava, ili srednjovekovnu tapiseriju koja se odmotava. Uvijek smo svjesni da se život presipa izvan filmskog okvira i nikada nismo svjesni činjenice da je to snimljeno u SSSR-u 60-tih godina. Za vrijeme sopstvenog turbulentnog vremena Tarkovskog, film je rasplamsao sve vrste protivrječnosti. Kršćanski spiritualizam filma uvrijedio je sovjetske vlasti; filmsko predstavljanje ruske divlje historije uznemirilo je nacionaliste kao što je Aleksandar Solženjicin, a njegova filmska izazovna forma dovela je do raznih vrsta cenzura. Nakon premijere u Moskvi 1966. godine, film je potisnut sve dok nije bio prikazan 1969. u Cannesu, a 1973. godine je stigao do Britanije. Mi nužno ne znamo, ili moramo znati kako Andrej Rubljov funkcioniše ili šta nam govori, ali do kraja smo sigurni da je uspio. Kada u posljednjim minutima film otvara svoj najpoznatiji cvijet: ekran se rasprskava u boju i konačno smo spremni da vidimo Rubljovove slike u ekstremno krupnom planu - dolazeći na kraju ovog epskog putovanja, ove slike mogu dovesti gledaoca do suza. Pošto kamera pokriva detalje, sitne dragulje na rubu haljine, linije koje stvaraju žalostan izraz na licu anđela, oštećena pozadina oreola, osjećamo se kao da razumijemo sve što je prošlo sa svakim zamahom četkice. Podsjećamo se na takvu ljepotu. To je najbliža moguća transcendencija na filmu.