cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Biblija
Biblijski kanon u kršćanstvu
Stari zavjet. Novozavjetni se pisci u I. st. služe Septuagintom (LXX), grč. prijevodom Sedamdesetorice. Tijekom nekoliko stoljeća kršćanski autori skloni su katkada kraćem (palestinskom), katkada dužem (LXX) popisu knjiga Staroga zavjeta. Origen (182–251) naginje palestinskomu kanonu, ali smatra da i ostali spisi imaju autoritet. Počinje se praviti razlika između kanonskih i crkvenih knjiga. Jeronim (347–420) koleba se između dužeg i kraćeg popisa, dok je Augustin (354–430) bio za duži. Na koncilu u Rimu 382. zaokružen je popis »božanskih Pisama« prema kojem SZ ima 46 knjiga. Tridentski koncil 1546. prihvaća takav kanon SZ s 39 protokanonskih (istovjetne s palestinskim kanonom) i 7 deuterokanonskih knjiga koje se svrstavaju na povijesne, poučne i proročke. Latinski prijevod Vulgatu proglašava službenim (autentičnim) biblijskim tekstom za Katoličku crkvu. Martin Luther 1522. isključuje deuterokanonske knjige iz kanonskog popisa SZ. Biblijska izdanja u protestantskim crkvama imaju zato obično kanon SZ od 39 knjiga. Uobičajen je naziv za deuterokanonske knjige u protestantizmu apokrif. Parabiblijske spise, koje katolici nazivaju apokrifima, protestanti zovu pseudoepigrafima. Pravoslavlje se u svojem kanonu SZ ravna prema Septuaginti, koja ima duži popis i »apokrifne« dijelove. Ekumenska biblijska izdanja koja priređuju bibličari različitih konfesija sadrže protokanonske i deuterokanonske knjige SZ.
Knjige
Kurzivom je ispisano 7 deuterokanonskih knjiga.
Novi zavjet, samo kršćanski dio Biblije, nastao je u drugoj pol. I. st. Njegovo uključivanje u biblijski kanonski popis trajalo je nekoliko stoljeća. Već ranokršćanski spis Didahe (I. st.) daje biblijsko poštovanje nekim novozavjetnim spisima. Marcion (85–160) je zastupao mišljenje da kršćanski biblijski kanon treba imati samo Lukino evanđelje i Pavlove poslanice. Irenej (II/III. st.) počinje nazivati Pismima i najranije kršćanske spise. Tzv. Muratorijev novozavjetni popis s kraja II. st. definitivno je zaokružen na koncilu u Rimu 382. Premda su s reformacijom dovedene u pitanje Poslanica Hebrejima, Jakovljeva poslanica, Judina poslanica i Otkrivenje, sve kršćanske crkve prihvaćaju 27 novozavjetnih spisa: 4 evanđelja, Djela apostolska, 13 Pavlovih poslanica, Poslanicu Hebrejima, 7 katoličkih poslanica i Otkrivenje.
Spisak portugalskih kraljeva
mini|120px|Grb Grofovije Portugala Alfons VI, kralj Leona i Kastilje, dao je Portugalsku grofoviju kao feud u miraz svojoj vanbračnoj kćerki Tereziji, koja je vladala zajedno s mužem Henrikom i zatim zajedno sa sinom Alfonsom. Grofica Terezija je ratovala s polusestrom, leonskom kraljicom Urakom, neuspješno pokušavajući proširiti svoju grofoviju i osloboditi se leonskog suzerenstva. Portugalski grofovi su bili:
= Kraljevi = mini|120px|Grb Kraljevine Portugala mini|120px|Grb Kraljevine Portugala od 1247.
Grof Alfons se okrunio za kralja 1139. godine. Od tada kralj Leona više nije suzeren Portugala.
Interregnum
Ferdinand I je svojom nasljednicom imenovao svoje jedino dijete, Beatriciju, koju je udao za kastiljsko-leonskog kralja Ivana I. Međutim, Beatricija i Ivan nisu se uspjeli izboriti za krunu koju im portugalsko plemstvo nije htjelo prepustiti iz straha od ponovne aneksije Leonu. Pobunu protiv Beatricije i Ivana vodio je Ferdinandov vanbračni polubrat Ivan, kojeg je plemstvo priznalo za kralja.
Dinastija Avis
mini|120px|Grb Kraljevine Portugala od 1385.
120px|mini|Grb Kraljevine Portugala tokom [[personalna unija|personalne unije sa španskim kraljevinama, od 1580 do 1640.]]
Kralj Sebastijan je nestao u bici, te ga je naslijedio kardinal Henrik, brat njegovog djeda. Kriza je bila neminovna, pošto je kralja Henrika papa Grgur XIII, udružen s Habsburgovcima, odbio osloboditi njegovih zavjeta i dozvoliti mu brak. Po Henrikovoj smrti izbio je građanski rat u Portugalu. Krunu je sebi na kraju osigurao kastiljsko-aragonski kralj Filip II i I, koji je tako zavladao cijelim Pirinejskim poluostrvom.
Dinastija Avis-Bragança
mini|120px|Grb Kraljevine Portugala od 1640.
Saskokoburgotska dinastija
= Nakon pada monarhije = Godine 1932. umro je posljednji kralj, Emanuel II. On je bio posljednji potomak kraljice Marije II rođen u Portugalu. Pošto su pravo na nasljeđivanje krune imale samo osobe s portugalskim državljanstvom, današnji pretendent je Duarte Pio de Orléans e Bragança, potomak apsolutističkog kralja i uzurpatora Mihaela.
Sjeverno more
mini|Sjeverno more mini|Sjeverno more Sjeverno more- rubno more Atlantskog okeana pored obala sjeverozapadne Evrope. S tri strane gotovo je potpuno okruženo kopnom, uz uske prolaze, poput kanala La Manche, Skagerrak i Kattegat, dok je na sjeverozapadu široko spojeno sa sjeveroistočnim dijelom Atlantskog okeana i Norveškim morem.
Sjeverno more je jedan od važnijih trgovačkih puteva i služi kao put Sjeverne i Srednje Evrope prema svjetskom tržištu. Južni dio Sjevernog mora zajedno sa kanalom La Manche je jedan od najgušće plovnih područja svijeta. Ispod dna mora nalaze se velike zalihe nafte i zemnog gasa, koje se eksploatiraju od 1970-tih. Komercijalni ribolov je znatno umanjio bogatstvo ribe u posljednih nekoliko desetljeća. Zabilježene su znatne promjene okoline, nastale zbog ispuštanja otpadnih voda iz zemalja Sjeverne Evrope i nekih srednjevropskih zemalja direktno u more ili posredno preko susjednog Baltičkog mora.
Položaj i pružanje
Sjeverno more se najvećim dijelom prostire na evropskom kontinentalnom šelfu, osim malehnog uskog područja u sjevernom dijelu mora u blizini Norveške. Sjeverno more je zapljuskuje obalu Britanskih ostrva (Engleska i Škotska) na zapadu i mnoge sjevernoevropske i srednjevropske zemlje kao što su Norveška (sjeveroistok), Danska (istok), Njemačka (jugoistok), Holandija (jug) te Belgija i Francuska (jugozapad).
Na jugozapadu Sjeverno more je preko Doverskih vrata povezano sa kanalom La Manche, dok je na istoku preko moreuza Skagerrak i Kattegat povezano sa Baltičkim morem. Na sjeveru se široko otvara prema Norveškom moru, kao istočnom dijelu sjevernog Atlantskog okeana. Osim očiglednih granica na obalama okolnih država, Sjeverno more je od moreuza Skragerrak ograničeno zamišljenom linijom počev od norveškog grada Lindesnes do danskog Hanstholma. Sjeverna granica mora prema Atlantiku je prirodno dosta nejasno određena. Tradicionalno, uzima se zamišljena linija od sjeverne Škotske preko Shetlandskih ostrva do norveškog Ålesunda. Prema sporazumu Oslo-Pariz iz 1962. ova granica se pruža nešto zapadnije i sjevernije duž 5° zapadne dužine i 62° sjeverne širine na visini norveškog fjorda Geirangerfjord.
Pružanje u smijeru sjever-jug iznosi oko 1.120 km od 50°56' S do 62° S. Najveća širina od istoka do zapada iznosi 1.001 km od 4°26' Z do 9°50' I. Površina Sjevernog mora iznosi oko 575.000 km² uz prosječnu dubinu od 94 metra, što daje približnu zapreminu vode od oko 54.000 km³.
Podjela
Za potrebe ribolova i praćenja vremenskih nepogoda, njemačka pomorska meteorološka služba iz Hamburga uslovno je podijelila Sjeverno more na određena područja: Zapadno Sjeverno more od sjevera prema jugu:
Pritoke
Najveće rijeke koje se ulijevaju u Sjeverno more su Laba, Weser, Rajna, Maas i Temza.
mini|Firth of Tay kod Dundeeja
Geologija
U geološkom smislu, Sjeverno more je dosta staro more. Njegov nastanak kao i njegove promjene veličine i oblika mogu se pratiti u periodu od oko 350 miliona godina. U tercijaru korito Sjevernog mora je konačno potonulo. Međutim, današnji oblik dobilo je tek krajem posljednjeg ledenog doba prije oko 11.000 godina. Čak i današnje stanje je samo jedna faza u dinamičnom razvoju Sjevernog mora. Dugoročno se smatra da će i dalje rasti nivo mora. Procjenjuje se da je u posljednjih 7.500 godina taj rast iznosio oko 33 cm u jednom vijeku (prema srednjem vodostaju tokom plime mjereno na njemačkoj obali). U prošlom vijeku zabilježen je rast nivoa mora od 20 do 25 cm.
U posljednjem ledenom dobu, kao i u prethodnim, velike količine vode su bile zarobljene u ledu lednika, tako da je u unutrašnjosti Skandinavije sloj leda iznosio i do 3 kilometra. Nivo Sjevernog mora na vrhuncu ledenog doba nalazio se oko 120 metara ispod današnjeg nivoa, a obalna linija se nalazila oko 600 km sjeverno od današnje. U to doba veliki dijelovi Sjevernog mora bili su kopno. Krajem posljednjeg ledenog doba nivo mora nalazio se oko 60 m ispod današnjeg prosječnog stanja, pri čemu je obalna linija bila sjeverno od današnjeg praga Dogger. Cijelo južno područje današnjeg Sjevernog mora bilo je kopno (takozvana zemlja Dogger), a evropsko kopno i britanska ostrva bili su spojeni u jedinstvenu kopnenu masu. Poslije toga vijekovima je rastao nivo mora, pri čemu je brzina rasta tokom vremena bila sve manja.
Oblik
mini|Satelitska slika Sjevernog mora, [[Dogger bank je označen crveno]] Sjeverno more je šelfsko more sa prosječnom dubinom od samo 94 metra. Dno mora najvećim dijelom zauzima kontinentalni šelf, tako da dubina raste od 25 m do 35 m u južnom dijelu na oko 100 do 200 m na kontinentalnom pragu između Norveške i sjeverno od Šetlandskih ostrva. Cijeli južni dio mora ima najveću dubinu od oko 50 metara. Izuzetak čini Norveška brazda, na čijem najdubljem području je izmjerena dubina od 725 metara. Najpliće mjesto pored obalnih područja nalazi se u području Dogger banka. U južnom dijelu mora nalaze se i brojni pjeskoviti plićaci.
Sjeverno more se općenito može podijeliti na plitki južni dio, centralno Sjeverno more, sjeverno Sjeverno more i Norvešku brazdu sa prijelazom u Skagerrak. U južnom Sjevernom moru u kanal La Manche prelazi se kroz Doverska vrata. Southern Bight se nalazi ispred obala Holandije i Belgije, a Njemački zaliv uključujući i Helgolandski zaliv nalazi se ispred njemačke obale. Područje plitkih voda Dogger banka čini razgraničenje Njemačkog zaliva od centralnog mora. Vadensko more pruža se duž južne obale od Den Heldera u Holandiji, preko cijele njemačke sjevernomorske obale sve do Esbjerga u Danskoj.
Plitka zona Dogger bank je veličine kao pola Holandije sa dubinom između 13 m do najviše 20 metara. Ona je poznata kao mjesto za ribolov, a pri velikim olujama ovdje čak dolazi do lomljenja talasa. Norveška bradza sa prosječnom dubinom između 250 i 300 m, a na prijelazu prema Skagerraku i do 725 m, igra značajnu ulogu za razmjenu vode sa Baltičkim morem i ostatkom Atlantika. Duž Norveške braze teče Norveška struja, preko većeg dijela Sjevernog mora dalje u Atlantik. Osim toga tuda prolazi i veći dio struja koje potiču iz Sjevernog mora prema sjeveru. U centralnom dijelu moru, oko 200 km istočno od škotskog grada Dundee nalaze se druge brazde poznate kao Devil's Hole (bos. Đavolja rupa). Nekoliko kilometara duge brazde idu u rasponu od oko 90 metara dubine do dubine oko 230 m. Doverska vrata dosežu dubinu od oko 30 m, morsko dno prema zapadu se spušta te na kraju La Mancha doseže do 100 m. Između Holandije i Velike Britanije dubine iznose od 20 do 30 m, dok ispred frizijske obale dosežu i do 45 metara.
Osnovni podaci
mini|Ušće Rajne Sadržaj soli u morskoj vodi zavisi od mjesta i godišnjeg doba a kreće se od 15 do 25 promila u blizini riječnih ušća te od 32 do 35 promila u sjevernom dijelu mora. Temperatura mora ljeti može dostići 25 °C a zimi do 10 °C. Pri tome temperatura često jako varira u zavisnosti od uticaja Atlantskog okeana, od dubine mora, a najviše od morskih struja. U dubljem, sjevernom dijelu mora, u jednom području južno i istočno od Šetlandskih ostrva, temperatura Sjevernog mora je tokom cijele godine gotovo konstantna na 10 °C zbog ulaska atlantskih voda. Sa druge strane, vrlo plitke vode Vadenskog mora imaju znatne temperaturne oscilacije pa tokom vrlo oštrih i hladnih zima može doći i do formiranja leda.
Kruženje vode
Razmjena slane vode u Sjevernom moru odvija se kroz kanal La Manche i duž škotske i engleske obale iz Atlantika u Sjeverno more. Najveći unos slatke vode u Sjeverno more su rijeke koje se ulijevaju u Baltičko more, a čija voda dospijeva u Sjeverno more preko Skagerraka. Rijeke koje se ulijevaju direktno u Sjeverno more imaju ukupan sliv od oko 841.500 km² i godišnje dopremaju od 296 do 3454 km³ slatke vode u more. Rijeke koje se ulijevaju u Baltik imaju ukupan sliv od 1.650.000 km², što je gotovo dvostruko više, a nose godišnje oko 470 km³ slatke vode.
Duž danske i norveške obale u Atlantski okean se vraća Norveška struja iz Sjevernog mora. Ona se uglavnom kreće po dubini od 50 do 100m. Boćate vode Baltičkog mora i svježa voda iz fjordova i Sjevernog mora daju ovoj struji relativno nizak salinitet. Dio toplijih voda koje dolaze iz Atlantika okreću se duž Norveške struje i daju određenu toplu jezgru u vodama. Zimi ova struja ima temperaturu od 2 do 5 °C, dok salinitet iznosi manje od 34,8 promila. Atlantska voda u Sjevernom moru odvojena frontom je, za razliku od Norveške struje, nešto toplija do 6 °C, a salinitet joj iznosi više od 35 promila.
U periodu od jedne do dvije godine, cjelokupna voda u moru se potpuno zamijeni. Unutar mora mogu se raspoznati jasni vodeni frontovi koji se razlikuju u temperaturi, salinitetu, količini hranjivih materija i količini zagađenja, što se mnogo lakše zapaža ljeti nego zimi. Najveći vodeni frontovi su frizijski front, koji odvaja vodu iz Atlantika od vode iz La Mancha, te danski front, koji odvaja priobalne vode od centralnog dijela mora. Voda iz ušća velikih rijeka vrlo sporo prelazi u Sjeverno more. Slatke vode iz Rajne i Labe, naprimjer, mogu se primijetiti sve do sjeverozapadne obale Danske u odnosu na morsku vodu. Uticaji unosa materija iz rijeka i atmosfere na cirkulaciju vode mogu se procijeniti kompleksnim scenarijima samo pomoću modernih numeričkih metoda.
Plima i oseka
Plimu i oseku u Sjevernom moru izazivaju plime i oseke sjevernog Atlantika, jer je samo Sjeverno more relativno plitko i malehno da bi se na njemu formirala značajnija plima. Plima i oseka se mijenjaju u ritmu od po 12 sati i 25 minuta. Tačnije, vremenski period između dva ciklusa plime i oseke po pravilu iznosi 24 h 50 min. Plimni talasi izazivaju Coriolisov efekt na istočnoj obali Škotske i Engleske u pravu juga te nakon 10 do 11 sati nakon Škotske dolaze do Njemačkog zaliva. Pri tome oni dva do tri puta dostižu amfidromsku tačku. Jedna od tih tačaka se nalazi vrlo blizu Doverskih vrata. One nastaju zbog plimnih talasa koji ulaze preko La Mancha te utiču na plimu i oseku u uskom pojasu De Hoofden u južnom Bightu između južne Engleske i Belgije i Holandije. Ako se uzme u obzir ova tačka, plimni talasi od sjeverne Škotske do Borkuma putuju oko 12 sati duže. Obje druge amfidromske tačke nalaze se blizu obale južne Norveške i na liniji između južne Danske i južne Škotske preko Jitlandskog grebena sa koordinatama 55° 25' S, 5° 15' I. One čine jedinstveno polje oko kojih se dešavaju plime i oseke.
Razlika između plime i oseke u južnoj Norveškoj iznosi manje od pola metra, međutim povećava se udaljenošću neke obale od amfidromske tačke. Niske obale i lijevkasta suženja povećavaju ovu razliku. Najveća razlika između plime i oseke je na engleskoj obali u zalivu Wash, gdje razlika doseže i do 6,8 metara. Zbog interferenci sa plimnim valovima iz La Mancha na holandskoj obali kod Rotterdama javlja se nedostatak vode a kod Den Heldera periodično se javljaju dvovršne ili trovršne poplave. Na njemačkoj obali razlika između plime i oseke u zavisnosti od oblika i položaja obale iznosi od 2 do 4,5 metra. Ispred obale Jutlanda razlike se smanjuju te do moreuza Skagerak i Kattegatt plimni valovi nestaju.
U plitkim područjima, ne samo u Njemačkom zalivu, stvarna razlika plime i oseke je znatno pod uticajem drugih faktora kao što su položaj obale i pretežni vjetrovi ili oluje (olujna plima). U područjima ušća rijeka plimni valovi mogu povećati plimne nivoe rijeka i izazvati ili pojačati efekte plimne poplave.
Značaj
thumb|desno|Približna podjela Sjevernog mora prema ekonomskim zonama Južna obala mora je vrlo gusto naseljena i u skladu s tim vrlo je privredno razvijena. U području obale dugom oko 150 km živi oko 80 miliona ljudi, od čega je gotovo svo stanovništvo Belgije i Holandije, većinom u urbanim naseljima i gradovima. U ovim obalnim područjima gustoća naseljenosti po kvadratnom kilometru iznosi preko 1.000 stanovnika. Odsječak obale između Hamburga i Bruxellesa je jako industrijaliziran. Ovdje se nalazi i neke od najvećih koncentracija teške industrije u svijetu.
Politički status
Iako je faktička kontrola nad Sjevernim morem bila odlučujuća za prevlast nad sjeverozapadnom Evropom još od vremena Vikinga, od prvog Englesko-holandskog pomorskog rata 1652-1654. ono je postalo pitanje svjetske politike. Sve do početka Drugog svjetskog rata, Sjeverno more pravno nije pripadalo nikom, osim što su pogranične države prisvajale samo uski priobalni pojas pod svoj suverenitet. Međutim, u posljednjih nekoliko desetljeća situacija se drastično promijenila. Države koje izlaze na obalu Sjevernog mora imaju pretenziju na takozvanu zonu od 12 milja. Morska granica ove zone čini i granicu teritorije tih država. Površina mora unutar državne teritorije spada u područje državnih voda i državnih vodenih puteva.
U zoni od 12 milja, sjeveromorske države zadržavaju ekskluzivno pravo na ribolov. Međutim, tokom takozvanih bakalarskih ratova, Island se izborio da njegova međunarodna zona za ribolov bude 200 milja, čemu su se pridružile i države EU, tako da je Sjeverno more praktično zatvoreno u odnosu na druge države. Ribolov je ograničen na države EU i Norvešku, dok sve ostale države moraju potpisati posebni sporazum. Koordinacija između država regulirana je Zajedničkom politikom o ribolovu EU kao i ugovorima između EU i Norveške. Nakon što su ispod dna Sjevernog mora otkrivene zalihe nafte i gasa, Norveška je uzela sebi za pravo pretenzije u skladu sa Ženevskim konvencijama o teritorijalnom moru i vanjskom pojasu, a nedugo zatim slijedile su je i druge države. Dno Sjevernog mora je podijeljeno također principom srednjih linija, prema zamišljenim srednjim linijama između dvije priobalne države. Samo je između Holandije, Njemačke i Danske dno mora drugačije podijeljeno, nakon dugotrajnijih sukoba i nakon presude Međunarodnog suda pravde. Pošto bi Njemačka zbog svoje geografske pozicije u suprotnom imala vrlo mali dio dna u odnosu na svoju liniju obale, u njemačku ekonomsku spada i još jedno polje, takozvana zona pačiji kljun.
Sirovine
Geolozi su 1958. godine otkrili u blizini gradića Slochterena u holandskoj provinciji Groningen polje zemnog gasa. Smatralo se da postoje druga polja ispod morskog dna u Sjevernom moru, međutim u to doba nisu bila definirana jasna prava vlasništva na otvorenom moru. Probna bušenja počela su 1966., a već 1969. Phillips Petroleum Company otkrila je u norveškom sektoru polje Ekofisk, u to doba jedno od 20 najvećih naftnih polja na svijetu, koje se odlikuje naftom vrlo siromašnom sumporom. Prve komercijalne količine počele su se crpiti 1971. godine. Nafta iz polja Ekofrisk se prvobitno prevozila tankerima, a 1975. je napravljen naftovod do engleskog Clevelanda te 1977. drugi naftovod do njemačkog Emdena. Veći značaj za naftne kompanije ove rezerve su dobile nakon naftnih kriza 1970tih, kad su cijene nafte na svjetskom tržištu dovele do povećanja isplativosti ulaganja u ove rezerve. Tokom 1980tih i 1990tih uslijedila su otkrića novih naftnih polja ispod Sjevernog mora. Iako su troškovi njene proizvodnje vrlo visoki, dobijena nafta ima vrlo visok kvalitet, što uz činjenice da okolna regija ima reputaciju jake političke i sigurnosne stabilnosti i da su u blizini razvijene zemlje Zapadne Evrope, daju ovom području veliki ekonomski značaj.
U međuvremenu, do danas u Sjevernom moru postoji oko 450 naftnih platformih, čime je Sjeverno more najvažnije offshore naftno područje. Većina platformi se nalazi u britanskom sektoru Sjevernog mora, a nakon njih su platforme u norveškom, holandskom i danskom sektoru. Britanski i norveški sektor pored toga imaju i najveće rezerve nafte. Procjene polaze od toga da se samo u norveškom sektoru nalazi oko 54 posto naftnih i 45% rezervni prirodnog gasa. Značajna naftna polja, pored Ekofiska su također norveško polje Statfjord čije je priključenje na naftovod zahtijevalo prelazak naftovoda preko Norveške brazde. Norveška državna naftna kompanija Statoil, u skladu sa norveškim zakonom, zadržava najmanje 50% udjela u naftnim poljima koja se nalaze u norveškom sektoru. Najveće polje prirodnog gasa u Sjevernom moru je polje Troll. Ono se nalazi u Norveškoj brazdi na dubini od 345 metara, te su učinjeni veliki napori da se do njega dođe i počne crpiti gas. Jedna od platformi visoka 472 m i teška 650 hiljada tona je najveća offshore platforma i najveći objekat koji je čovjek ikada transportirao.
Osim eksploatacije nafte i gasa, priobalne države sa dna Sjevernog mora svake godine vade nekoliko miliona kubnih metara pijeska i šljunka. Oni se najviše koriste u građevinarstvu, za nasipanje plaža pijeskom kao i za zaštitu obalnog pojasa. Najveći korisnik pijeska u 2003. bile su Holandija (oko 30 miliona m³) i Danska (oko 10 miliona m³ u području Sjevernog mora). Prema podacima iz 2005. Njemačka je iz Sjevernog mora izvadila 740.000 m³ pijeska i šljunka.
Turizam
Na obalama i plažama Sjevernog mora turizam je umjereno razvijen. Turistički privlačne su uglavnom belgijska, holandska, njemačka i danska obala. U Velikoj Britaniji također postoji nekoliko turističkih mjesta na sjevernomorskoj obali. Morski turizam u Engleskoj koncentriran je uglavnom na obalu La Mancha.
Patriotizam
Patriotizam ili domoljublje (lat. patria; otadžbina, domovina, zavičaj, postojbina) je ljubav prema domovini i njenim karakteristikama (kao što su narod, jezik, kultura, politika, povijest, sport itd.), koja podrazumijeva otvoren, tolerantan i ravnopravan odnos prema drugim domovinama i njihovim karakteristikama, bez bilo kakve isključivosti. Patriotizam je stalno i uporno nastojanje da se radi na afirmaciji onih karakteristika domovine koje su društvo i živote učinili, i čine, boljim, slobodnijim i nadahnutijim.
Može se tumačiti i kao emotivna povezanost sa domovinom. Osjećanje povezanosti izražava se kao osjećanje pripadnosti koje se može shvatiti kao izraz ponosa prema domovini, kao i čitavom nizu karakteristika vezanih za domovinu, kao što su narod, jezik, kultura, politika, istorija, sport itd. Posjeduju ga sve zemlje ili teritorije. Neko ga shvata i izrazom kao što je „prijatelj domovine“.
Pod domovinom se podrazumijeva određena društvena i teritorijalna zajednica, koja može biti opština, grad, regija, kanton, federalna ili konfederalna jedinica, entitet, država ili unija država. Domovina se može odrediti i kao geografsko područje prema kome pojedinac ili grupa osjeća kulturnu pripadnost.
Patriotizam se odražava kroz osjećanje ponosa prema dostignućima i kulturi domovine, nastojanju da se njeguje i razvija njegov karakter i identitet, odnosno identifikacija sa ostalim pripadnicima zajednice koja čini domovinu.
Patriotizam se može shvatiti i kao izraz pripadnosti i privrženosti domovini u odbrani vrijednosti demokratskog društva, osnovnih ljudskih prava i sloboda, a naziva se „ustavni patriotizam“. Njime posebno zemlje sa dugom demokratskom tradicijom izražavaju svoju kulturu, kojom svoje vrijednosti i načela prikazuju univerzalnim u borbi za ljudska prava i slobode.
Patriotizam nasuprot nacionalizma i šovinizma
Patriotizam se razlikuje od nacionalizma i šovinizma, utoliko što se patriota identifikuje sa domovinom i narodom domovine, bez stavljanja i izdizanja svoje domovine i naroda domovine iznad drugih domovina i naroda tih domovina, čime ne ugrožava, ne umanjuje, ne nipodaštava i ne potcjenjuje slobode i prava drugih domovina i naroda tih domovina.
Patriotizam je ljubav prema domovini i narodu domovine, koja ravnopravno tretira druge domovine i narode tih domovina, te podrazumijeva negaciju isljučivosti. Nacionalizam je izdizanje i glorifikacija jednog naroda ili nacije do nivoa superiornosti u odnosu na druge narode ili nacije, te stalno konfrontiranje, sumnjičenje i isticanje razlika ili predrasuda prema drugim narodima ili nacijama. A šovinizam je nacionalizam povezan sa otvorenom mržnjom prema drugim narodima ili nacijama.
Na žalost, pozitivan odnos pojedinca ili grupe prema svojoj domovini i narodu domovine, može u određenim uslovima, postati svoja suprotnost. Patriotizam se često pogrešno povezuje sa nacionalizmom, pa se ta dva pojma često potpuno pogrešno navode kao sinonimi.
Nacionalizam je takav oblik etničke ili nacionalne svijesti koji stalno ističe razlike između svoje i drugih etnija ili nacija, predstavljajući svoju etniju ili naciju kao superiornu u odnosu na druge. Nacionalizam počinje sa ispoljavanjem predrasuda prema drugim etničkim ili nacionalnim grupama i sumnjičenjem u njihove namjere u komunikaciji i kontaktima sa „mojom“ etničkom ili nacionalnom grupom. Nacionalizam je stalno nipodaštavanje i obezvređivanje kulturnih tvorevina i karakteristika drugih etnija ili nacija u okruženju.
„ … nacionalizam nudi usku, sukobom bremenitu legitimaciju za političku zajednicu, legitimaciju koja neminovno suprotstavlja jednu kulturnu zajednicu drugoj.“ — Antoni D. Smit
Nacionalizam je nastojanje da se ispolji sebičan, agresivan i netolerantan odnos prema ekonomskim, socijalnim, kulturnim i političkim dostignućima drugih etnija ili nacija, da se vlastiti interesi realizuju kroz sprečavanje i potiskivanje drugih. To je težnja da se ostvari privilegovan položaj za svoju etniju ili naciju u određenom prostoru, na osnovu njenih „posebnih“ vrlina, zasluga i „misije“, koja joj je namijenjena u regionu, na kontinentu, u svijetu. To je pokušaj da se „isprave“ nepravde koje su nanijete „našoj“ etniji ili naciji djelovanjem različitih faktora i u različitim istorijskim okolnostima.
Nacionalizam je uvijek politički projekat jedne uske grupe, nacionalne „elite“, koja svoje posebne interese (najčešće kamuflirane lične frustracije i neuspijehe) nameće kao „opšte interese“ naroda ili nacije, stavlja narod ili naciju u prvi plan, govori o neobjektivnim opasnostima po suverenitet i državu. Nacionalizam prerasta u ideologiju, koja nastoji da prikrije sve objektivne i subjektivne nedostatke, protivrječnosti i sukobe unutar svoje etničke ili nacionalne grupe, da za sve okrivi „istorijsku sudbinu“ i „loše“ namjere drugih, da opravda postupke nacionalne „elite“ i nacionalnih „vođa“, da stalno drži nacionalnu „hipertenziju“ i da mobiliše „nacionalne snage“ protiv imaginarnog neprijatelja (unutrašnjeg i spoljašnjeg), da širi „teoriju zavjere i nepravedne žrtve“. Nacionalizam u suštini nema pozitivan odnos prema svom narodu ili svojoj naciji, niti naciji i etničkoj grupi uopšte. Ne postoji „blagi“, „umjereni“ nacionalizam. Svi nacionalizmi su štetne i negativne pojave, koje razaraju biće jedne grupe i cijelog društva.
Šovinizam je najveći stepen negativne etničke, nacionalne, rasne i kulturne svijesti i poimanja etničkih, nacionalnih i grupnih interesa. On se ispoljava kroz otvorenu mržnju prema drugim etničkim, kulturnim i nacionalnim grupama. To je nacionalna isključivost i nepomirljivost sa položajem „svoje“ nacije u okruženju. Šovinizam ispoljava potpuno otvoreno neprijateljstvo i potpuno otvorenu mržnju prema drugim narodima ili nacijama. On nastoji da se na svaki način vlastita etnija ili nacija izoluje i „ogradi“ od drugih etnija ili nacija ili da se druge nacije, etničke, kulturne i rasne grupe potisnu i „uklone“ sa prostora koji zauzima „moja“ grupa, jer se doživljavaju kao stalna „prijetnja“ za njen skladan i miran razvoj.
Riječ šovinizam vodi porijeklo od imena francuskog vojnika Šovena (Chauvin), kojeg u jednoj komediji Skribo opisuje kao „ćelavka“ i tupavka, koji nastoji da svim silama propagira i povrati moć osvajačke politike i ratnih uspijeha Napoleona I, šireći pritom mržnju protiv svih u okruženju.
Patriotizam i posjedovanje etničkog ili nacionalnog identiteta
Posjedovanje etničkog ili nacionalnog identiteta označava svjesnost o pripadnosti određenom narodu ili naciji, te izražavanje ljubavi prema narodu ili naciji, koja podrazumijeva otvoren, tolerantan i ravnopravan odnos prema ljudima drugog etničkog ili nacionalnog identiteta.
Posjedovanje etničkog ili nacionalnog identiteta podrazumijeva stepen osjećanja i razumijevanja zajedničke kulture i zajedničkog porijekla i bliskosti. Označava razumijevanje i poznavanje osobina etničkog ili nacionalnog identiteta i njegovih kulturnih odlika (nošnje, muzike, običaja, svetkovina, hrane). Podrazumijeva otvoren i tolerantan odnos prema drugim etničkim, nacionalnim, rasnim i kulturnim grupama, odnosno priznavanje i prihvatanje da i drugi ljudi doživljavaju isti odnos prema svojim etničkim i nacionalnim grupama. Ne ističe nikakav ekskluzivitet svoje grupe, ne poredi je sa drugima, ne osjeća nikakvu zebnju (duhovnu i prostornu) od prisustva i stalnog kontakta sa drugim etničkim grupama, ne sanja za granicama koje će jasno odvojiti etničke grupe međusobno. U djelatnom i akcionom smislu, posjedovanje etničkog ili nacionalnog identiteta podrazumijeva zaštitu manjinskih kultura i čuvanje istorijskih i kulturnih vrijednosti, njihovo uključivanje u svjetsku kulturnu baštinu, iznošenje na „svjetlost dana“ (posebno danas kada to omogućava ovakav tehničko-tehnološki stepen razvoja), kako bi svojom ljepotom, posebnošću i vrijednostima privukli što širu pažnju i interesovanje. Time se i kod pripadnika drugih etničkih i nacionalnih grupa javlja potreba da se zaštite i učine svjetski dostupnim tvorevine „vaše“ kulture. Takvo posjedovanje etničkog ili nacionalnog identiteta može biti inspirativan i mobilišući faktor koji će podstaći još više kulturno stvaralaštvo jedne grupe, i uticati na ekonomski, socijalni i politički razvoj i napredak.
Patriotizam i posjedovanje etničkog ili nacionalnog identiteta predstavljaju pozitivne oblike svijesti, dok nacionalizam i šovinizam predstavljaju negativne oblike svijesti.
NGC 2668
NGC 2668 (također poznat kao IRAS 08460+3654, MCG 6-20-7, PGC 24791 i UGC 4616) je prečkasta spiralna galaksija koja je udaljena oko 346 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Ris. Najveći prečnik je 1,50 (151 hiljada sg) a najmanji 0,9 uglovnih minuta (91 hiljada sg). Prvo otkriće je napravio Jean Marie Edouard Stephan 7. februara 1877. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Stari Teočak
Stari Teočak je naseljeno mjesto u općini Teočak, Bosna i Hercegovina.
Akihito, car Japana
Akihito (japanski: 明仁) bivši je car (japanski: 天皇 tennō) Japana kao njegov 125. car. U aprila 2019. abdicirao je u korist svog sina Naruhita.
Stari Teočak
Historija
Naselje Stari Teočak se do rata u Bosni i Hercegovini (1992-1995) u cjelini nalazilo u sastavu općine Ugljevik.
Akihito, car Japana
Djetinjstvo
Car Akihito je peto dijete, ali najstariji sin cara Hirohita i carice Nagako. Odogojili su ga i obrazovali privatni tutori, nakon čega je od 1940. do 1952. pohađao Plemićku školu. Za razliku od njegovih prethodnika i drugih članova carske porodice, nikad nije primljen u vojsku, na zahtjev cara Hirohita.
Svjetski kup u biatlonu 2008/2009.
Svjetski kup u biatlonu 2008/2009. bilo je 32. po redu takmičenje biatlonaca za Svjetski kup u biatlonu u organizaciji međunarodne biatlonske sportske organizacije UBI. Sezona je počela 3. decembra 2008. u Östersundu u Švedskoj, a završena 29. marta 2009. u Hanti-Mansijsku u Rusiji. U ovoj sezoni, takmičenja su održavana po 27-i put u ženskoj konkurenciji. Takmičenja u muškoj konkurenciji održana su u disciplinama pojedinačno na 20 km, sprint 10 km, potjera 12,5 km, štafeta 4 × 7,5 km i masovni start, a u ženskoj pojedinačno na 15 km, sprint 7,5 km, potjera 10 km, masovni start i štafeta 4 × 6 km. Od ove sezone po drugi put je na programu bila mješovita štafeta 2 × 6 km + 2 × 7,5 km, gdje su prvo trčale žene 6 km, a zatim muškarci 7,5 km. Vrhunac takmičenja bilo je Svjetsko prvenstvo u južnokorejskom Pjongčangu. Utrke sa svjetskog prvenstva su brojane za plasman u Svjetskom kupu. Pobjednik Svjetskog kupa u muškoj konkurenciji postao je po šesti put, nakon sezona 1997/98, 2002/03, 2004/05, 2005/06. i 2007/08. Norvežanin Ole Einar Bjørndalen, dok je u ženskoj konkurenciji prvi put pobijedila Šveđanka Helena Jonsson.
Akihito, car Japana
Djetinjstvo
Za vrijeme američkog bombardovanja Tokija, Akihito i njegov mlađi brat Masahito su evakuisani iz grada. Za vrijeme okupacija Japana od strane Sjedinjenih Američkih Država nakon Drugog svjetskog rata, Akihito je učio engleski jezik od Elizabeth Gray Vining. Kratak period studirao je političke nauke na tokijskom univerzitetu, mada nikada nije dobio diplomu.
Beatifikacija
mini|widthpx|[[Ivan Pavao II|Papa Ivan Pavao II beatificirao je više ljudi nego ijedan drugi papa.]]
Svjetski kup u biatlonu 2008/2009.
Bodovanje
Od ove sezone koristi se novi sistem bodovanja u kome pobjednik dobija 60 bodova, drugi 54, treći 48 itd. Ovaj sistem je zamijenio sistem koji je vrijedio od sezone 2000/2001. do 2007/08 po kojem je pobjednik dobijao 50 bodova, drugi 48, treći 46 i svaki slijedeći plasman tri, dva ili jedan bod manje.
Beatifikacija
Beatifikacija (latinski: beatus, blagoslovljen, grčki: μακάριος, makarios i latinska riječ facere, učiniti) proglas je Rimokatoličke crkve o mrtvim ljudima koji su dobili pristup raju i sposobnost da posreduju u korist pojedinca koji se moli u njegovo ili njeno ime. Beatifikacija je treći od četiri koraka procesa kanonizacije. Osoba koja je beatificirana dobija titulu "blaženi", odnosno "blažena" (latinski: beatus, odnosno beata).
Historija
Riječ beatifikacija vjerovatno dolazi u upotrebu u 4. vijeku, a prvi put se počela koristiti u Crkvi u Kartagi, ali ideja je vjerovatno starija. U ranije vrijeme ta čast je bila lokalna i bila je prenošena sa jedne dijeceze drugoj uz biskupovo odobrenje. Dokaz za to su rana kršćanska svetišta u kojima se nalaze freske samo lokalnih mučenika. Neke betifikacije biskupa u srednjem vijeku bile su skandalozne u usporedbi sa današnjim beatifikacijama. Naprimjer, Karlo Veliki beatificiran je od strane biskupskog skupa samo kratko vrijeme poslije smrti. Nikad nije kanoniziran (proglašen svetim), a štovanje njega je rijetko. Ipak je dato dopuštenje da se slavi misa u njegovu čast u Aachenu i Osnabrücku, ali bez prava da ga se naziva blaženim.
Akihito, car Japana
Mladost i brak
Iako je od rođenja bio oslovljavan kao princ prestolonasljednik (japanski: (立太子礼, Rittaishi-no-rei) i držao tu poziciju kao carev najstariji sin, Akihito je formalno proglašen prijestolonasljednikom u carskoj palači Kokjo 10. novembra 1952. U junu 1953. Akihito je kao poslanik japanskog carskog dvora otputovao u Ujedinjeno Kraljevstvo i prisustvovao krunisanju kraljice Elizabete II.
Beatifikacija
Historija
Zakon o kanonizaciji sastavljen 1983. godine kaže da se u buduće mora dokazati jedno čudo da bi se založilo za beatifikaciju neke osobe, mada to pravilo ne vrijedi za one koji su umrli kao mučenici, jer je njihova svetost već dokazana pošto su umrli zbog mržnje prema katoličkoj religiji (odium fidei).
Akihito, car Japana
Mladost i brak
Dana 10. aprila 1959. oženio se Mičiko Šodom i tako postao prvi član japanske carske porodice koji se oženio ženom iz građanske klase. Sa suprugom je kao prestolonasljednik zvanično posjetio 37 država.
Beatifikacija
Historija
Svetački dani za blažene nisu jednaki, već se slave samo u regijama gdje je blaženik poštovan. Naprimjer, hrvatski katolici 25. oktobra slave kraljicu Katarinu Kosaču, koju drugi katolici ne slave. Također, osoba iz jedne zemlje može biti slavljena u sasvim drugoj zemlji. Naprimjer, Ivan Duns Škot slavi se u Kölnu, Njemačka, te kod franjevaca širom svijeta.
Akihito, car Japana
Vladavina
225px|mini|lijevo|Car sa suprugom Dana 7. januara 1989. umro je car Hirohito i Akihito je nasijedio carski tron. Ceremonija ustoličenja novog cara održana je 12. novembra 1990. Od dolaska na tron car pokušava približiti carsku porodicu japanskom narodu. Car i carica su zvanično posjetili 18 država
Beatifikacija
Beatifikacija koju provodi papa
Ivan Pavao II promijenio je stari katolički način beatifikacije. Do oktobra 2004. godine beatificirao je 1340 ljudi, više od ijednog pape. Nasljednik Ivana Pavla II, papa Benedikt XVI, ukinuo je običaj da se proces beatifikacije odvija u Vatikanu, te odredio da se proces može održati u mjestu gdje je osoba živjela, a proces vodi kardinal te države.
Akihito, car Japana
Vladavina
U januaru 2003. caru je operisan rak prostate.
Uprkos tome što su careve ovlasti striktno ograničene Ustavom, po dolasku na tron car Akihito je uputio nekoliko javnih izvinjenja azijskim zemljama zbog njihove okupacije od strane Japana. Samo tri mjeseca nakon očevce smrti, u aprilu 1989, car Akihito je prvo izvinjenje uputio Kini. Posebnu pažnju car poklanja odnosu sa Sjevernom i Južnom Koreju i na novinarskoj konferenciji u decembru 2001. izrazio je žaljenje zbog tenzija između Japana i Korejskog poluostrva.
U junu 2005. Akihito i Mičiko posjetili su Saipan, teritoriju Sjedinjenih Američkih Država, na kojoj su se dogodile neke od najpogubnijih bitaka u Drugom svjetskom ratu, od 15. juna do 9. jula 1944. Car se pomolio za poginule japanske, američke i korejske vojnike, te domoroce koji su poginuli u bici kod Saipana. To je bio prvi obilazak mjesta bitke iz Drugog svjetskog rata van Japana. Ova posjeta priskrbila je carskom paru veliku popularnost, kao i posjete spomenicima u Tokiju, Hirošimi i Nagasakiju 1995.
Dana 6. septembra 2006. car je dobio svoje prvo muško unuče, prvog muškog člana carske porodice rođenog nakon 41 godinu. Rođenje muškog nasljednika riješilo je dugotrajnu nasljednu krizu, s obzirom na to da prestolonasljednik ima samo jednu kćerku, princezu Aiko. Prema sadašnjem, stoljećima starom zakonu o nasljeđivanju carskog trona, žena ne može naslijediti japanski tron iako ga je osam žena kroz historiju ipak naslijedilo. Bila je predložena promjena tog zakona u korist princeze Aiko, ali je prijedlog pao u zaborav kad je ustanovljeno da je treće dijete koje nosi princeza Kiko muškog spola.
Interesi i imena
Akihito se bavi ihtiološkim istraživanjima i objavljuje članke u naučnim magazinima.
Metodologija
mini|Platon (427-347. p. n. e). Platonova metoda je bila "dolazak do istine kroz razgovor i raspravu". Prikazan je dio slike "Atinska škola", [[Raffaello Santi|Rafaelo, XVI st.]] mini|[[Hegel (1770-1831), zaslužan je za "dijalektičku metodu"]] Metodologija (od grč: methodos, meta – iza, poslije + hodos – način, put i logos – riječ, govor, mišljenje, nauka) je nauka o cjelokupnosti svih oblika i načina istraživanja pomoću kojih se dolazi do objektivnog i sistematskog naučnog saznanja, dakle, pojam metodologije označava načine kako se na naučan, objektivan način dolazi do istine, provjeravaju pretpostavke i pretvaraju u naučne činjenice.
Uvod
Metodologija utvrđuje najadekvatnije načine i postupke vođenja i implementacije naučnog istraživanja, određuje najbolja pravila korištenja naučnih alata i instrumenata, definira mjeru sa kojom se može imati određeno povjerenje u dobijene naučne rezultate, ispituje valjanost naučnih postupaka i preciznost primijenjenih tehnika istraživanja itd.
Metodološki pristup dolaženja do saznanja ima nekoliko faza:
Ove faze su komplementarne, isprepletene, bez strogo određenih granica.
Zadatak metodologije u nauci je unaprijeđenje metoda istraživanja koje se primjenjuju i analiza metodoloških aspekata sprovedenih istraživanja u nauci na sistematski i kritičan način te pospješivanje transfera iskustava stečenih tokom istraživanja i njihovo uobličavanje.
Metodološki principi
U metodologiji se koriste principi, tj. naučni stavovi ili univerzalna pravila koja naročito pomažu kada je nepoznato ono što određuje neku pojavu. Principi (od lat.: principium – početak, porijeklo) su fundamentalna, primarna ili opšta istina ili zakon iz koje proizilaze drugi; fiksno ili unaprijed određeno načelo ili način postupanja) pomažu u snalaženju u novim situacijama, mogu se primijeniti i na različite i na slične situacije. Principi mogu biti zdravorazumski (opisuju pojavu) i naučni (kako i zašto pojava nastaje). Npr. logički principi: principium tertium exclusum: A je B ili A nije B; princip kontradikcije: ne može kiša istovremeno padati i ne padati na istom mjestu; princip identiteta: A=A. Principe možemo podijeliti u tri kategorije:
U osnovne metododološke principe ubrajaju se:
Formula 1 – sezona 2002.
Formula 1 – sezona 2002. je bila 53. po redu sezona Formule 1. Prva utrka je održana u Australiji 3. marta 2002. a posljednja utrka održana u Japanu 13. oktobra 2002. Šampionsku titulu je odbranio Michael Schumacher u vozačkom i Scuderia Ferrari u konstruktorskom poretku. U 2002. sezoni je učestvovalo 5 novih vozača i dvije nove ekipe: Renault (umjesto Benettona) i Toyota.
Metodologija
Metodološko-filozofska terminologija
Važan problem, naročito u društvenim naukama, je (ne)mogućnost prilagođavanja metoda ili određenih klasa metoda prema prirodi predmeta proučavanja. Metodologija je jedna od specifičnih etapa istraživačkog rada ili proučavanja koja se temelji na određenoj teorijskoj poziciji i sprovodi uz pomoć odabranih tehnika (ili metoda) u okviru postupka kojem je cilj prevazilaženje poteškoća u istraživanju, radu ili projektima. Prilikom odabira adekvatne metodologije filozofska pozicija se određuje pomoću kategorija i pravaca kao što su:
Heuristika kao naučna metodologija
Metodologija proučava i razvija okvire naučnog saznanja, proučava metode, razvija načela, nastoji da sistematizira i ocijeni istraživačko iskustvo jedne nauke. Njena primarna funkcija je u logičko-epistemološkoj kritici cjelokupne naučno-istraživačke prakse. Ona ispituje tehniku istraživanja i daje joj precizne okvire. Logička saznanja su temelj metodologije, ali u nju pored logičkih ulaze i tehnički i heuristički elementi.
Kao naučna metodologija, heuristika je primjenljiva na svaku nauku, sadrži elaboraciju pomoćnih sredstava, alata, principa, pravila, strategija i programa koji olakšavaju pronalaženje puta ka rješenju problema, odnosno, zadataka bilo koje vrste koji se ne mogu riješiti algoritamski. Heurističke procedure, kao naučne metode, mogu se podijeliti na principe, pravila i strategije.
Heuristički principi nalažu formiranje sugestija pomoću kojih se može na direktan način doći do ideja za rješenje određenog problema, čak i odrediti način i put za traženo rješenje. U ovim principima naglašena je važnost analogije i redukcije (modeliranja).
Heuristička pravila djeluju kao glavni impulsi unutar procesa istraživanja i pomažu naročito u pronalaženju načina za rješavanje problema. Heuristička pravila koja se najčešće koriste su:
Heurističke strategije ponašaju se kao organizacioni resursi procesa pronalaženja rješenja, oni naročito doprinose određivanju puta za pronalazak rješenja problema. Postoje dvije vrste strategija:
U svakom potpunije razvijenom metodološkom sistemu mogu se izdvojiti tri glavne grupe problema:
Metodologija i metode
Ne postoji jedna jedinstvena metoda kojom se može nešto proučavati. Prema složenosti predmeta proučavanja i kompetencija osobe koja vrši proučavanje, metode mogu biti: Prethodna procedura omogućava smanjenje uticaja ljudskog faktora (nepažnja, zamor). U krajnjem slučaju, ovaj posao može se povjeriti osobi koja i ne mora imati razumijevanje i uvid u to što radi (po nižoj cijeni rada – jeftiniji ukupni troškovi istraživanja); tako se od "sitnih poslova" rasterećuju kvalifikovanije osobe koje se tada mogu posvetiti kompleksnijim i specijalizovanim zadacima. Metoda je često određeno znanje i vještina (francuski: savoir-faire, engleski: know-how) koju je usavršio pojedinac ili grupa u toku rada na određenom polju. Dakle, metodologija je također i produkt iskustva.
Metode
Svaka nauka, pored predmeta kojim se bavi, pojmovne određenosti i naučne građe, treba raspolagati i naučnim metodama kojim će, na način adekvatan toj nauci, analizirati probleme, objasniti uzroke i pojave, doći do saznanja i pouzdanih i primjenljivih rezultata. Metoda označava osmišljen i primjenljiv način na koji se vrši neki rad.
Metoda također ima značenje koje se odnosi na utvrđen redoslijed, sistem ili planski postupak utvrđivanja istine. U skladu sa time, metodičnost je postupanje po određenom sistemu, po unaprijed postavljenom planu, redoslijedu, postupanje na smišljen način.
Temeljne odrednice metoda u proučavanju pojava su:
Metode se mogu svrstati prema tipu i formi intelektualne aktivnosti koja je angažovana na proučavanju određene naučne građe, odnosno, podataka i informacija:
Primjeri
mini|Primjer diferencijalnog sociograma mini|Morenov sociogram prikazuje odnose između učenika prvog razreda - afinitet za sjedenje u istoj klupi mini|Primjer projektivne metode - Rorschachov test
Opće metode iz prethodnog odjeljka i metodološki principi imaju svoje praktične forme:
Tursunovo Brdo (Teočak)
Tursunovo Brdo je naseljeno mjesto u općini Teočak, Bosna i Hercegovina.
Historija
Naselje se do rata u Bosni i Hercegovini (1992-1995) u cjelini nalazilo u sastavu općine Ugljevik.
Predsjednički izbori u Austriji 1965.
Izbori za predsjednika Austrije 1965. godine, održani su 23. maja 1965. godine. Za izbore su se kandidovala dva kandidata i to Franz Jonas i Alfons Gorbach. Pobijedio je Franz Jonas, koji je u prvom krugu osvojio 50,69 % glasova
Arabijska ploča
Arabijska ploča je tektonska ploča koja se nalazi u istočnoj odnosno sjevernoj zemljinoj hemisferi. Jedna je od tri kontinentalne ploče (uz Afričku i Indijsku) koje se u novijoj geološkoj historiji kreću prema sjeveru i sudaraju se s Evroazijskom pločom. To rezultira miješanjem dijelova ploča i planinskih lanaca koji se protežu na zapadu od Pirineja, preko Južne Evropu do Irana, tvoreći planine Alborz i Zagros, sve do planinskog masiva Himalaja i područja jugoistočne Azije.
Granice
Arabijska ploča se uglavnom sastoji od Arapskog poluostrva a proteže se do Sinajskog poluostrva, Crvenog mora i Levanta na sjeveru.
Granice ove ploče su sljedeće:
Države
Unutar ove tektonske ploče nalaze se sljedeće države: dijelovi Iraka, prostor Levanta (istočni Libanon, Sirija i Jordan), cjelokupno Arapskog poluostrva (Saudijska Arabija, Ujedinjeni Arapski Emirati, Oman, Katar, Bahrein, Kuvajt, Jemen) i Džibutija koji se nalazi na Afričkom rogu. Regija obuhvata dijelove podregije Južna Denkalja, područje jugoistočne Anatolije, Awdal i iransku pokrajinu Huzestan.
Jacques Cartier
Jacques Cartier (Saint-Malo, Francuska, 31. decembra 1491 – 1. septembra 1557) bio je francuski istraživač i jedan od glavnih pronalazača Kanade, ili tačnije, unutrašnjeg područja prostora koje bi jednog dana postala ta država.