cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Namibija
Privreda
Namibija ima vrlo visoku stopu nezaposlenosti. "Uža nezaposlenost" (koju karakterišu osobe koje aktivno i dugotrajno traže posao sa punim radnim vremenom) iznosila je 20,2% tokom 2000. godine, 21,9% tokom 2004. godine te se popela na 29,4% 2008. godine. Pod "širom nezaposlenošću" (gdje su ljudi koji su odustali od traženja posla) stopa nezaposlenosti je porasla sa 36,7% tokom 2004. godine na 51,2% u 2008. godini. Ove procjene smatraju osobe u neformalnom sektoru kao zaposlene. Ministar rada i socijalnih pitanja Namibije Immanuel Ngatjizeko je 2008. godine ocijenio ovu studiju o nezaposlenosti "jednom od najboljih i najkvalitetnijih do sada", međutim metodologija korištena u toj studiji je naišla na određene kritike.
Procjenjuje se da gotovo pola stanovništva živi ispod međunarodne granice siromaštva od 1,25 US$ dnevno. Postoji niz zakonskih mjera na snazi koje imaju za cilj smanjenje siromaštva i nezaposlenosti u državi. Donesen je zakon o radu 2004. godine kojim se štite građani od diskriminacije na poslu zbog svog HIV statusa ili u slučajevima trudnoće. Početkom 2010. godine vladina Komisija za nabavke je objavila da je za učešće na javnim tenderima u Namibiji neophodno da svi nekvalificirani ili polukvalificirani radnici, bez izuzetka, moraju biti državljani Namibije.
Transport
mini|Put B2 između [[Swakopmunda i Walvis Baya, Namibija.]] I pored činjenice da je veći dio zemlje vrlo rijetko naseljen, Namibije ima brojne luke, aerodrome, autoputeve i uskotračnu željeznicu. Ona nastoji postati regionalno transportno čvorište, a zbog svojih pomorskih luka, vrlo je važna za svoje susjede čije teritorije ne izlaze na more. Središnji plato je već odavno postao važan transportni koridor za gusto naseljene oblasti sjevernog dijela JAR, odakle se u Namibiju uvoze četiri petine ukupnih roba.
Poljoprivreda
Približno pola stanovništva Namibije zavisi od poljoprivrede (uglavnom samoopskrbna poljoprivreda) za svoje potrebe, ali Nambija i dalje uvozi dio hrane. Iako je BDP po stanovniku i do pet puta veći od BDP-a po stanovniku najsiromašnijih afričkih zemalja, većina stanovništva Namibije živi u seoskim područjima na ivici egzistencije. Namibija je država sa najvišim odnosom neravnomjerne distribucije dohotka na svijetu. Jedan od razloga za to što je vrlo izražena razlika između gradske ekonomije i seoske, pošto se robna razmjena na selu odvija najvećim dijelom beznovčano, u naturi. Podaci o neravnomjernosti distribucije dohotka uzimaju u obzir i osobe čiji život i zarada zapravo ne zavise od formalne privrede.
Oko 4.000, uglavnom bijelaca, komercijalnih farmera ima u posjedu gotovo polovinu cjelokupnog namibijskog obradivog zemljišta. Vlade Njemačke i Velike Britanije su spremne financirati proces zemljišne reforme u Namibiji, nakon što je ona odlučila započeti eksproprijaciju zemlje od bijelih zemljoposjednika da bi naselila crnce povratnike u Namibiju. Postignut je dogovor o privatizaciji nekoliko kompanije u narednim godinama, sa nadom da će to ohrabriti neophodne strane investicije.
Nedavno je otkriveno područje na sjeveru Namibije gdje se nalaze velike količine podzemnih voda, nazvano Ohangwena II, a procjenjuje se da bi se iz njega 800.000 stanovnika moglo snabdijevati vodom narednih 400 godina. Stručnjaci procjenjuju da Namibija ima oko 7.720 km3 podzemnih voda.
Rudarstvo
Dajući 25% ukupnog dohotka Namibije, rudarstvo je najveći pojedinačni sektor u privredi zemlje. Namibija je četvrti najveći izvoznik rudnih minerala u Africi te četvrti najveći proizvođač uranija na svijetu. Postoje značajne investicije u rudnike uranija, tako da Namibija ima perspektivu da do 2015. godine postane najveći svjetski izvoznik uranija. Bogati depoziti aluvijalnih dijamanata daju Namibiji primarni izvor dijamanata naročito visokog kvaliteta. Iako je zemlja poznata uglavnom po depozitima uranija i dijamanata, industrijski se proizvode brojni drugi minerali i metali poput olova, volframa, zlata, kalaja, mangana, mramora, bakra, cinka i fluorita.
U blizini obale Namibije u Atlantskom okeanu, otkrivene su zalihe prirodnog plina, za koje postoje planovi da se u budućnosti vade i koriste. Po navodima iz knjige The Diamond Investigation, o globalnom tržištu dijamanata, od 1978. godine najveća kompanija koja se bavi dijamantima, De Beers, je kupila većinu namibijskih dijamanata i još uvijek nastavlja sa kupovinom, iz razloga da koja god stranka došla na vlast, ona će trebati dijamante za izvor svojih prihoda. U Namibiji se koristi naizmjenična električna struja napona 220 V. Električna energija se uglavnom dobija iz termalnih i hidroelektrana. Određenu ulogu u proizvodnji električne energije imaju i nekonvencionalni izvori. Zbog velikog potencijala i proizvodnje uranija, vlada Namibije ima u planu izgraditi prvu nuklearnu elektranu do 2018. godine, kao i postrojenja za obogaćivanje uranija.
Turizam
mini|Primjer namibijske divljine, [[stepska zebra, jedan od fokusa turističke ponude]] Turizam je jedan od razvijenijih i važnijih sektora u privredi Namibije, a učestvuje u BDP-u zemlje sa oko 14,5%. Od svih zaposlenih, u sektoru turizma rade deseci hiljada radnika (oko 18,2% ukupne radne snage) bilo direktno ili posredno, a broj turista se kreće preko jednog miliona godišnje. Namibija je jedna od glavnih odredišta u Africi i poznata je po ekoturizmu koji nudi brojne i raznolike ponude u divljinama zemlje. Postoje brojni smještajni kapaciteti za prijem ekoturista. Pored toga, razvijen je i sportski lov, na koji otpada oko 14% cjelokupnog turizma u 2000. godini odnosno 19,6 miliona US$. U tom aspektu, fauna Namibije nudi brojne divlje vrste koje su omiljene od strane međunarodnih sportskih lovaca. Pored toga, ekstremni sportovi poput skydivinga, surfanja po dinama i off-road vožnje su također popularni, a brojne turističke kompanije nude takvu vrstu zabave. Najposjećenija mjesta u Namibiji, između ostalih, su Caprivi, Fish River kanjon, Sossusvlei, park Skeleton Coast, Sesriem, Etosha Pan i obalni gradovi Swakopmund, Walvis Bay i Lüderitz.
Troškovi života u Namibiji
Životni troškovi u Namibiji su relativno visoki zbog visoke cijene roba uključujući i žitarice koje se uvoze. Postoje određeni monopoli u nekim sektorima uzrokuju visoke stope profita i daljnji rast cijena. Glavni grad države, Windhoek, je trenutno rangiran kao 150. najskuplji grad u svijetu za život.
Porez na dohodak pojedinaca se primjenjuje na ukupni oporezivi dohodak građana a svi građani se oporezuju progresivnim dodatnim stopama podijeljene po prihodovnim razredima. Porez na dodatu vrijednost (PDV) se primjenjuje na većinu roba i usluga.
Stanovništvo
mini|Grupa [[Herero žena u Windhoeku]] Namibija ima vrlo slabu gustinu naseljenosti, druga je na svijetu najrjeđe naseljena država među svim suverenim državama svijeta, odmah poslije Mongolije. Većina stanovništva zemlje je narod Ovambo koji spada u grupu Bantu naroda, a koji sačinjavaju oko polovinu stanovništva. Ovambo uglavnom žive na sjeveru Namibije, međutim danas naseljavaju gotovo sve gradove u zemlji. Druge etničke grupe su Herero i Himba, koji govore dosta sličnim jezicima, dok Damara i Nama narodi pričaju istim kliktavim jezikom poznatim kao khoekhoe jezik.
Pored većinskog bantu stanovništva, ovdje žive i veće grupe kojsanskih naroda (poput Nama i Bušmana), koji su potomci prvobitnih stanovnika južne Afrike. U Namibiji žive i brojni potomci izbjeglica iz Angole. Također, tu žive i dvije manje grupe stanovništva miješane rase mulata i takozvanih Bastarda, koji zajedno sačinjavaju oko 6,6% ukupnog stanovništva zemlje. Broj mulata u odnosu na Bastarde je oko dva naprema jedan. Postoji i manja kineska zajednica u Namibiji.
Bijelci (najveći broj njih je portugalskog, holandskog, njemačkog, britanskog i francuskog porijekla) čine oko 6,4% ukupnog stanovništva Namibije; oni čine drugu po veličini populaciju stanovništva evropskog porijekla u podsaharskoj Africi, i u pogledu procenta i ukupnog broja stanovnika, samo ih u Južnoafričkoj Republici ima više. Većina bijelaca u Namibiji i gotovo svi mješanci i mulati govore afrikaans jezik, te dijele sličnu kulturu, religiju i porijeklo kao poput bijelaca i mješanaca u JAR. Manji dio bijelaca (oko 30 hiljada) vode porijeklo direktno od njemačkih kolonista, a zadržali su svoje njemačke kulturne i obrazovne institucije. Gotovo svi portugalski naseljenici došli su u Namibiju iz ranije portugalske kolonije Angole. Po popisu stanovništva iz 1960. godine u Jugozapadnoj Africi (današnjoj Namibiji) živjelo je 526.004 stanovnika, od čega je bilo 73.464 bijelaca (14%).
Namibija vrši popis stanovništva svakih deset godina. Nakon sticanja nezavisnosti, prvi popis stanovništva i domaćinstava je održan 1991. godine, dok su naredni održavani 2001. i 2011. godine. Za prikupljanje podataka o broju stanovnika, koristila se metoda da se računao svaki stanovnik Namibije na dan zakazanog popisa, bez obzira gdje se ta osoba nalazila. Takva metoda se naziva još i de facto metoda. Za potrebe numeracije i organiziranja popisa, država je podijeljena na 4.042 popisna područja. Ova područja se ne preklapaju sa administrativnim granicama radi dobijanja pouzdanijih podataka za potrebe izbornih spiskova.
Prema popisu stanovništva i domaćinstava iz 2011. godine, Namibija je imala 2.113.077 stanovnika. U periodu od 2001. do 2011. godine, godišnji prirast stanovništva iznosio je 1,4%, što je pad u odnosu na prethodni desetogodišnji period (1991 - 2001) kada je iznosio 2,6%.
Religija u Namibiji
Kršćanska zajednica čini između 80 i 90% ukupnog stanovništva Namibije, od čega su najmanje 50% luterani. Od ukupnog stanovništva procjenjuje se da 10 do 20% slijedi domorodačke religije. Misionari su tokom 1800tih brojne Namibijce privukli ka kršćanstvu. Iako su većinski luterani, brojni su i drugi kršćanski pravci poput katolika, metodista, anglikanaca, pripadnika afričke metodističke episkopalne, holandske reformističke crkve i mormona. Postoji vrlo malehna islamska zajednica koja broji od 3.000 do 5.000 vjernika.
Jezik
mini|Iako je engleski zvanični jezik, Namibija je višejezična zemlja, što ilustriraju ovi primjeri natpisa na engleskom, njemačkom, afrikaans i oshiwambo jeziku. Zvanični jezik u državi je engleski. Sve do 1990. godine i proglašenja nezavisnosti Namibije, njemački i afrikaans jezici su također bili zvanični. Davno prije nego što je Namibija proglasila nezavisnost od JAR, SWAPO je odlučio da buduća država treba biti zvanično jednojezična, svjesno birajući ovaj pristup za razliku od susjednih država, što je ocijenjeno kao "smišljena politika etnolingvističke fragmentacije". Kasnije, engleski jezik je postao jedini zvanični jezik u Namibiji. Neki od ostalih jezika su dobili status poluzvaničnih jezika tako što je njihova upotreba dozvoljena u osnovnim školama.
Na sjeveru Namibije, većina stanovništva govori oshiwambo jezika kao svoj prvi jezik, dok je u drugim dijelovima zemlje najviše korišten afrikaans. Među mlađom populacijom, najviše se koristi engleski i afrikaans. Oba ova jezika se najviše koriste kao "drugi" jezik a rezervirani su za javnu komunikaciju, iako su "prvi" (maternji) jezici uglavnom mali lokalni jezici koji se koriste širom zemlje. Većina bijelaca koristi njemački ili afrikaans jezik. Čak i nakon 90 godina od kraja njemačke kolonijalne ere, njemački jezik igra glavnu ulogu kao komercijalni jezik. Afrikaans priča oko 60% bijelaca, njemački oko 32%, engleski oko 7% te portugalski jezik oko 1%. Geografska blizina bivše portugalske kolonije Angole objašnjava relativno veliki broj luzitanista (osoba koji govore portugalski), po popisu iz 2011. godine njihov broj se procjenjuje na oko 100.000 ili 4-5% ukupnog stanovništva.
Zdravlje
Očekivani životni vijek pri rođenju se 2012. godine procjenjuje na 52,2 godine, što spada među najniže u svijetu. Najveći zdravstveni problem u Namibiji je epidemijsko rasprostiranje AIDSa. Iako je procenat infekcije daleko manji od njihovih istočnih komšija, Bocvane, procjenjuje se da 13,1% ukupnog odraslog stanovništva je zaraženo HIV virusom. U 2001. godini bilo je oko 210.000 osoba koji su bili zaraženi HIV/AIDS virusom a približni broj smrtnih slučaja 2003. godine iznosio je 16.000 osoba. Po podacima UNAIDS izvještaja iz 2011. godine, epidemijsko stanje HIV-a u Namibiji stagnira. Iako je rasprostranjenost HIV-a među odraslim smanjena, broj siročadi je u porastu. Omogućavanje obrazovanja, ishrane, smještaja i zbrinjavanja ove siročadi palo je na teret države.
Obrazovanje
mini|Učenici srednje škole u Namibiji U Namibiji je obavezno osnovno obrazovanje za djecu uzrasta između šest i šesnaest godina. Ovaj vid obrazovanja je besplatan i na teret države. Razredi od prvog do šestog se smatraju osnovnim obrazovanjem (primarnim), dok su razredi od 8. do 12. srednjoškolsko obrazovanje (sekundarno). Po podacima iz 1998. godine, u Namibiji je bilo 400.325 učenika u osnovnim školama i 115.237 učenika u srednjim školama. Odnos broja nastavnika i učenika 1999. godine se procjenjuje na 32:1, dok se 8% ukupnog BDP-a trošilo na obrazovanje. Razvoj obrazovanja, istraživanje i usavršavanje nastavnog osoblja je centralno organizirano pod okriljem Nacionalnog instituta za razvoj obrazovanja (NIED) u gradu Okahandja.
Najveći broj škola u Namibiji je u vlasništvu države, međutim postoji i manji broj privatnih škola koje su također dio nacionalnog obrazovnog sistema. Postoje četiri koledža za obrazovanje nastavnika (kao učiteljske škole), tri koledža za poljoprivredu, koledž za policijske službenike, politehnička škola na nivou univerziteta i Univerzitet Namibije (državni univerzitet).
Sport
Najpopularniji sport u Namibiji je nogomet. Nogometna reprezentacija Namibije se uspjela kvalificirati za Afrički kup nacija 2008. godine, ali se do sada nikad nije kvalificirala za Svjetsko prvenstvo. Međutim, najuspješniji nacionalni tim je reprezentacija države u ragbiju. Takmičili su se na četiri svjetska prvenstva u ragbiju: 1999., 2003., 2007. i 2011. godine. U Namibiji popularan je i kriket, a reprezentacija u kriketu je igrala na svjetskom prvenstvu 2003. godine.
Posljednjih nekoliko godina u zemlji se igra i inline hokej. Ženska reprezentacija u ovom sportu je učestvovala na svjetskom šampionatu 2008. godine. Namibija je domaćin jedne od najtežih maratonskih staza, namibijskog ultra maratona. Najpoznatiji atletičar je slavni Frankie Fredericks, sprinter na 100 i 200 metara. Osvojio je četiri srebrene olimpijske medalje (na Olimpijadama 1992. i 1996.) te nekoliko medalja sa svjetskih atletskih prvenstava.
Mediji
U usporedbi sa susjednim zemljama, Namibija ima vrlo visok stepen sloboda medija. Tokom posljednjih nekoliko godina, zemlja je najčešće rangirana u gornjoj četvrtini statistike Reporteri bez granica, gdje je 2010. godine dostigla 21. mjesto. U tom pogledu, Namibija je u istom rangu kao i Kanada, te je među afričkim državama najbolje plasirana.
Filatelija Namibije
mini|desno|200px|Treća namibijska marka iz prve serije 1990. godine Prve poštanske marke Namibije, izašle su 21. marta 1990. godine, povodom nezavisnosti države. Tiskane su 3 marke, na kojima je simbolički predstavljena karta Namibije, zastava, predsjednik Sam Nujoma, golub mira sa raširenim rukama, te karta Afrike sa položajem Namibije. Nominalna vrijednost bila im je 18, 45 i 60 centi. Vrijednost maraka, kao i valuta u to vrijeme je bio južnoafrički rand. Marke su bile nazubljene 14¼:14 i kataloški su (po njemačkom katalogu Michel) numerisane sa brojevima 668-670. Marke u upotrebi prije tog perioda su bile sa imenom Jugozapadna Afrika (South West Africa i Suidwes Afrika)
Ramo Isak
Ramo Isak (Prozor, 2. decembar 1973.) bosanskohercegovački je političar i federalni ministar unutrašnjih poslova, predsjednik i osnivač stranke Snaga naroda, bivši poslanik u Skupštini Zeničko-dobojskog kantona i delegat u Domu naroda Parlamenta Federacije BiH u mandatnom periodu 2006 - 2010. i 2018 - 2022.
Biografija
Rođen je 2. decembra 1973. godine u Prozoru, SFR Jugoslavija. Objavio je stručne radove iz oblasti ekonomije, te stručnu literaturu "lzborna samoprevara naroda" i "Privatna sigurnost u teoriji i praksi".
Od 1992. godine do 1995. godine bio je organizator otpora u Zenici i učesnik u ratu u BiH.
Radio je u Odsjeku kriminalističke policije Ministarstva unutrašnjih poslova Zeničko-dobojskog kantona, a nakon otpuštanja iz policije, zbog neovlaštenog korišćenja vatrenog oružja, je imenovan za direktora Društva HERC d.o.o. Zenica, a zatim je postao rukovodilac zaštitarske agencije CONDOR d.o.o. Zenica, u porodičnom vlasništvu registrovane na njegovu suprugu, agencije koja je 2020. godine sklopila ugovore u vrijednosti od 310.000 KM s javnim subjektima.
Bio je zastupnik u Skupštini ZDK i delegat u Domu naroda Parlamenta Federacije BiH od 2006. do 2010. godine kao kandidat BPS-a. Kao kandidat Stranke za narod Bosne i Hercegovine u Gradskom vijeću Grada Zenica proveo je od 2012. od 2014. godine.
Na Općim izborima 2018. godine bio je kandidat A-SDA, kada je izabran za zastupnika u Skupštini ZDK, te je sa tog mjesta delegiran u Dom naroda FBiH. Kao kandidat NES-a, četiri godine kasnije, ponovo je izabran za zastupnika u Skupštini ZDK.
Dana 28. aprila 2023. postaje federalni ministar unutrašnjih poslova u desetom sazivu vlade Federacije Bosne i Hercegovine.
Isak je 2011. godine zbog prijetnji novinaru osuđen na uvjetnu kaznu zatvora od dva mjeseca. U decembru 2013. godine osuđen je na uvjetnu polugodišnju zatvorsku kaznu zbog nasilništva. Obje presude brisane su iz evidencije u augustu 2016. i septembru 2019. godine.
Oženjen je i otac troje djece.
Dejtonski sporazum
thumb|Mapa podjele BIH prema sporazumu|300px Opći okvirni sporazum za mir u Bosni i Hercegovini, također poznat i kao Dejtonski sporazum, Dejtonski mirovni sporazum ili Dejton, pravni je akt sporazumnog karaktera parafiran u vojnoj zračnoj luci Right-Paterson kod Daytona, u američkoj državi Ohio, da bi se zvanično prekinuo Rat u Bosni i Hercegovini, koji je trajao od 1992. do 1995. Sporazum se naročito bavio budućim upravnim i ustavnim uređenjem Bosne i Hercegovine.
Konferencija je trajala od 1. novembra do 21. novembra 1995. godine. Glavni učesnici su bili bosanski predsjednik Alija Izetbegović, srbijanski predsjednik Slobodan Milošević, hrvatski predsjednik Franjo Tuđman, te glavni američki posrednik Richard Holbrooke i general Wesley Clark. Sporazum je zvanično potpisan u Parizu 14. decembra. Sadašnja administrativna podjela Bosne i Hercegovine i sastav vlade bili su neki od rezultata dogovora.
Proces
Dejtonski sporazum je bio kulminacija tzv. šatl (Shuttle) diplomatije koju je odpočeo Richard Holbrooke sa svojim timom pod pokroviteljstvom SAD-a. Šatl se sastojao od posredničke diplomatije između zaraćenih strana. Jednostavnije gledano kontakt grupa šatl diplomatije je igrala ulogu kurira i moderatora koji su proslijeđivali i moderirali zahtjeve zaraćenih strana.
Mnoge osnove i preduslovi Dejtonskog sporazuma započeli su zapravo šatl diplomatijom još godinu dana prije završne konferencije. Jedan od najosnovnijih principa na kojima je Dejtonski sporazum bio zasnovan je bila podjela Bosne i Hercegovine po ključu 51-49 (51% teritorije Federaciji BiH i 49% Republici Srpskoj) koji je usaglasila tzv. kontakt grupa.
Ipak pored mnogih usaglašnih dijelova sporazuma Dejtonski sporazum je djelovao da usaglasi dogovor o problematičnim pitanjima neke od kojih su bile
Pravne i državne nagodbe:
Teritorijalne nagodbe:
Iako su mnoge stvari bile dogovorene, Dejtonski sporazum je bio proglašen neuspjelim pola sata prije zatvaranja konferencije pošto bosanska strana nije htjela da prihvati finalnu nagodbu. Sporazum je ipak uspio nakon što je zadnjem momentu donesena odluka da će se arbitraža u vezi sa brčanskim koridorom odraditi u naknadnom periodu.
Dejtonski sporazum danas
Dejtonski mirovni sporazum danas je po mnogima prevaziđen i kritiziraju ga uglavnom sve tri bosanske strane, mada se službena srpska politika iz Banja Luke protivi njegovoj promjeni, videći u njima rušenje Republike Srpske, koja je kao pojam sporazumom i formalno potvrđena. U svakodnevnom praktičnom životu savremene Bosne 21. vijeka vidljivo je da Dejtonski sporazum spriječava svaki imalo smjeliji i življi napredak zemlje u pravcu reintegracije i rekonstrukcije građanskog društva, kakvo je Bosna znala do 1992. godine, a Dejton se djelimično pokazuje i kao smetnja na putu Bosne i Hercegovine ka euroatlantskim integracijama, koji predviđa efikasniji, jednostavniji i transparentniji upravni aparat, kojeg Bosna i Hercegovina, sastavljena od dva entiteta i jednog distrikta, odnosno desetak kantona na daljnjem nivou vlasti, nikako nema. Nekoliko internacionalnih konferencija zadnjih godina pokazalo je neodrživost promjene Dejtona, koja se kao težak, mučan, ali i efikasan proces već dešava na djelu u zemlji, čime će Bosna i Hercegovina jednog dana preći iz tzv. Dejtonske u tzv. Briselsku fazu, fazu aktivnih euroatlantskih integracija.
Bundesliga
U njemačkom nogometu, Bundesliga je najviše nogometno klupsko natjecanje, odnosno takmičenje gdje učesnici putem međusobnih utakmica na kraju određuju državnog prvaka.
Izraz Bundesliga se također koristi i u Austriji, kao i za brojna ligaška takmičenja u drugim sportovima u tim državama.
Njemačka neobičnost se sastoji u tome, što je za razliku od drugih država, krenula dosta kasnije sa jedinstvenom nacionalnom ligaškom strukturom. Tek 1963. godine formirala se Bundesliga, a struktura i organizacija državnih nogometnih liga se često mijenjala sve do današnjih dana.
Pregled
Bundesliga se sastoji od dvije lige, 1. Bundeslige i 2. Bundeslige. U svakodnevnom govoru se 1. Bundesligu samo zove "Bundesligom", dok se 2. Bundesligu naziva 2. Bundesliga ili Zweite Liga (druga liga, u doslovnom prijevodu).
Bundeslige su profesionalna takmičenja, dok se lige ispod tih dviju natječu u amaterskom svojstvu. Ipak, profesionalizam je počeo nadirati i u Regionalligu, odnosno 3. Ligu, jer klubovi su počeli potpisivati ugovore sa igračima.
'Njemačka nogometna ligaška struktura / 1903. do danas' 1 U nekim područjima se zvala Landesliga, u nekima Verbandsliga.
2 Bezirksoberliga nije uspostavljena u svim krajevima, primjerice u Mittelrhein-u/Srednjem Porajnju.
3 Kreisliga nije uspostavljena u svim krajevima, na primjer u Mittelrhein-u/Srednjem Porajnju.
Ispod razine 2. Bundeslige, lige su uglavnom podijeljene na regionalnoj osnovi. Na primjer, Regionalliga se trenutno (august 2006.) sastoji od sjeverne i južne divizije (Nord division, Süd division), a Oberliga se sastoji od 9 divizija koje predstavljaju savezne države ili velike gradske ili geografske površine. Razine ispod Oberlige se razlikuju od kraja do kraja. Ligaška struktura se učestalo mijenjala, obično odražavavši stepen učestvovanja u sportu u raznim djelovima zemlje. Početkom 1990-ih, promjene su nastale ujedinjenjem Njemačke, i u skladu s tim spajanje nacionalnih liga DR i SR Njemačke.
Svaka ekipa u Bundesligi mora imati licencu za igranje u ligi, ili će biti izbačeni u regionalne lige. Za dobijanje licence, klubovi moraju biti finansijski zdravi i biti u skladu sa stanovitim standardima ponašanja kao organizacije.
Ekipe koje su ušle u Drugu Bundesligu od 1995.
Bundesliga je financijska supersila, a 2. Bundesliga je počela evoluirati u sličnom pravcu, jer je počela postajati sve više organizacijski i fiskalno postojanija, odražavajući rastući visoki standard profesionalne razine igre.
Ipak, Hamburger SV je jedini klub koji je neprekidno igrao u Bundesligi od njena utemeljenja 1963.
Sezona počinje početkom augusta i traje sve do kraja maja, uz zimsku pauzu od šest sedmica (polovina decembra sve do polovine januara).
Posljednjih godina, utakmice se igralo subotom (7 utakmica) i nedjeljom (dvije utakmice). Novim televizijskim ugovorom iz 2006., ponovno će biti jedan susret odigran u petak, umjesto u subotu.
Rana historija
Mjesna sportska društva ili klubovi su dugogodišnja pojava kulture njemačke atletike. Svaki klub bi imao odjele, i organizirao momčadi, iz jednog ili više sportova, ovisno o zanimanju lokalne zajednice. Nogomet je bio omiljenom igrom od najranijih vremena te u skladu s time njemačka sportska karta bio išaran mnoštvom lokalnih nogometnih klubova.
Prije formiranja Bundeslige, njemački nogomet se igrao na amaterskoj razini u mnoštvu regionalnih liga. Prvaci "Oberlige" (Gornje lige) su igrali niz utakmica doigravanja za imati pravo učestvovati u završnoj utakmici, koja je odlučivala nacionalnog prvaka.
28. januara 1900., utemeljen je u Leipzigu državni savez, Deutscher Fussball Bund (DFB odnosno Njemački nogometni savez). Činilo ga je 86 klubova članova. Prvi priznati nacionalni prvak je bio VfB Leipzig koji je pobijedio DFC Prag (7:2) na utakmici odigranoj u Hamburgu 31. maja 1903.
Novorođeni njemački savez je dopuštao i momčadima izvan Njemačke sudjelovanje u novostvorenoj lizi, jedini uvjet je bio da budu sportska društva od Nijemaca. Tako je i momčad DFC Prag, iz ondašnje Austro-Ugarske, je učestvovala u završnici doigravanja njemačkog prvenstva.
Primanjem DFB-a u FIFA-u (Fédération Internationale de Football Association) 1904., klubovima izvan Njemačke više nije bilo dopušteno sudjelovanje u njemačkim natjecanjima.
Od 1903. do 1944., klubovi su se natjecali za "Viktoria Meisterschaftstrophaee" (prvenstveni trofej "Viktoria"), kojeg je darovao carević prestolonasljednik Vilim Pruski. Trofej se izvorno namjeravalo dodjeljivati godišnje i to naizmjence, prvacima po njemačkom nogometnom savezu i nacionalnim ragbijaškim klubovima. Vremenom je nogomet postao prevladavajućim sportom, i trofej je ostao DFB-u.
Prvenstvo se nije održalo 1904. godine, a prekinuto je i prvim svjetskim ratom, tj. nije se igralo 1914.-1918., a drugi svjetski rat je prekinuo održavanje prvenstva za vrijeme savezničkog nadora 1944.-1945., a prekid se nastavio i u prvoj godini poraća, 1946..
Zadnji klub koji je osvojio "Viktoriju" je bio "Dresdner SC", koji je pobijedio tim zračnih snaga, "Luftwaffen SV Hamburg" na berlinskom Olympiastadionu sa 4:0, čime je završeno natjecanje za prvaka 1943/44.. U neredu pred kraj Drugog svjetskog rata, trofej je nestao. Ponovo je nađen desetljećima poslije u jednom istočnonjemačkom sefu, gdje ga je ostavio "Dresden"ov navijač banci na čuvanje. Otad je vraćen DFB-u. U međuvremenu, novu trofej za prvaka je iskovan, "Meisterschale" ("Prvački pladanj"), napravljen 1949..
1919. je bilo 150 hiljada registriranih nogometaša u Njemačkoj; do 1932. ih je bilo više od miliona. Unatoč stvaranju nacionalnog saveza, njemački nogomet je držao do ideala amaterizma, izgrađenog oko mjesnih sportskih društava, koji je smatrao da će profesionalizam umanjiti sporskost(?) i učešće malih sredina u igri.
Ranih 1930-ih, predsjednik DFB-a, Felix Linnemann, ustrajao je na stvaranju profesionalne lige, ili Reichslige, u kojoj bi se najbolje momčadi u državi natjecale za naslov državnog prvaka. Zamisao su odbili pokrajinski savezi, koji su vladali sportom.
Njemački nogomet za Trećeg Reicha
Nacistički režim se prodrio u sve pore društvenog života, uključujući i nogometni sport i takmičenja vezan za nogomet. Većina sportskih i nogometnih društava je bila raspuštena ili nadomještena sa organizacijama pod nacističkim pokroviteljstvom. Igrač koji je namjeravao pridružitit se klubu iz DFB-a je trebao dobiti preporuke dva nemarksista za dobiti igračku dozvolu. DFB je postupno izgubio svoju nezavisnost, jer je bio utopljen u Njemački državni odbor za tjelesni odgoj (u izvorniku: "Deutscher Reichsausschuss für Leibesübungen", kratica: DRA).
Kad je Hans von Tschammer und Osten postao državni sportski vođa, "Reichssportsführer", a na taj položaj su ga stavili nacisti, bivše nezavisne sportske organizacije su postale odjelima nove organizacije koja je zamijenila DRA-u (Deutscher Reichsbund für Leibesübungen) (DRL, kasnije NSRL ili Nacional Socialistische Reichsbund für Leibesübungen). Kao u većini njemačkih društava u to vrijeme, sportska udruženja i nogometne momčadi su učestvovale u "čišćenju" Židova iz tih organizacija, prema naredbama ondašnjih vlastiju. Nekolicina klubova, kao što su Alemannia Aachen i Bayern München, su se stavila u potporu odnosno zaštitu njihovih članova, suočeni s ovim djelatnostima.
Natjecateljski sistem njemačkog nogometa je bio preustrojen u 16 Gauea, ili regija, u Gauligu, koja je postojala od 1933. do 1945. godine. Sveukupni učinak je bio pozitivan za njemački nogomet. Prije 1933., skoro 600 klubova se natjecalo za vrh. Preustroj je smanjio broj učesnika u igri za vrh na njih 170, značajno podigavši kakvoću igre i natjecateljsku razinu. Ovo je bio početkom procesa konsolidiranja mnoštva malih pokrajinski liga, što je na koncu dalo snažnu, ujedinjenu strukturu nacionalne lige.
Takmičenje za Njemački kup je pokrenuto 1935. godine. Početno je bio znan kao Tschammerpokal, prema Reichssportführer Hansu von Tschammeru. Prvi naslov prvaka kupa je pripao ''1. FC Nürnbergu''. Natjecanje za Tschammerpokal je trajalo do 1943. godine, i nije oživljeno sve do 1953. godine, kada je krenulo pod novim imenom.
Predratno razdoblje je donijelo i povratak njemačkih klubova koji su igrali u nekakvoj ligi organiziranoj u Saarskoj, njemačkoj državi koju su okupirali Francuzi nakon prvog svjetskog rata. Neke od tih momčadi su igrale u francuskoj 2. ligi, primjerice i "FV Saarbruecken" (kasnije preimenovan u "1. FC Saarbrücken"), koji je jedne sezone i bio pobjednikom te lige, ali mu se nije dopustilo učestvovati u francuskoj 1. ligi.
Za vrijeme rata, nogomet se koristilo za podizanje morala pučanstvu i bio je imao režimsku potporu. Luftwaffe, SS ili ine vojne organizacije i sistemi su bili pokroviteljima brojnim momčadima. Kako se situacija okrećala protiv Njemačke, Gauliga se počela urušavati, jer se igrače počelo sve više pozivati u vojsku, odnosno brojni igrači su bili poginuli u ratu, a stadioni su bili bombardirani, i putovanja su bivala sve teža, nesigurnija i opasnija. Izvornih 16 Gauliga se razbilo u 30 manjih, lokalnijih liga. Kakvoća igre je značajno opala, a rukometni rezultati su bivali sve češća i uobičajenija stvar ; rekord je bila pobjeda "Germanie" iz Mudersbacha od 32:0 nad "Engenom". Prvenstvo 1943/44. je u početku bilo odgođeno, nu kasnije je ipak krenulo, nakon brojnih prosvjeda. Sezona 1944/45. je počela manje od dva tjedna poslije; nije se uzelo tromjesečni ljetni odmor. Zadnji zabilježeni susret u Trećem Reichu je bio 23. aprila 1945, u kojem je "Bayern" pobijedio "TSV-a 1860" sa 3:2. Za manje od tri tjedna poslije, Njemačka se bezuvjetno predala Saveznicima.
Poslijeratni nogomet
Pod savezničkom okupacijom, sve organizacije, uključujući i sportske klubove i društva su bila u početku zabranjena. Ipak, unutar jedne godine, čisto sportskim organizacijama koje nisu imala nikakva politička obilježja, se dopustilo djelovanje. Tako je većina prijeratnih klubova bila obnovila rad. Oberliga je nastavila rad u sezoni 1946/47. na pokrajinskoj osnovici, i 1948. je ''1. FC Nürnberg pobijedio FC Kaiserlauterna'' sa 2:1, čime je postao prvi poslijeratni državni prvak.
Kao zanimljivost, u to vrijeme nije bilo "nagrade" za koju se igralo. Interestingly, at the time, there was no "prize" to play for. Trofej "Viktoria" kojeg se tradicionalno dodjeljivalo najboljemu, nestao je u kaosu poraća u Njemačkoj. 1949. godine, "Nürnberg" i svi pobjednici od "Vfb Leipziga" 1903. su imali svoja imena ugravirana u novoizljevenom "Meisterschale", popularno nazvano "salatarom", prema njegovom obliku.
Takmičenje za Njemački kup, uvedeno nešto prije rata, je obnovljeno, a pobjednici su bili Rot-Weiss Essen' s 2:1 nad Alemanniom iz Aachena 1953. godine.
Tokom 50-ih, stalno se pozivalo na stvaranje središnje profesionalne lige, ponaosob iz razloga što su takve lige počele odvlačiti najbolje njemačke igrače iz njemačkih amaterskih liga. Na međunarodnoj razini, njemački nogomet je počeo klipsati kako su njemačke momčadi često loše prolazili protiv profesionalnih momčadi iz inih zemalja. Ključni podupiratelj šeme sa središnjom ligom je bio izbornik njemačke reprezentacije Sepp Herberger koji je rekao, "Ako želimo zadržati međunarodnu kompetitivnost, moramo podignuti očekivanja na nacionalnoj razini".
Unatoč svemu ovome, Njemačka je, kao SR Njemačka, uspila osvojiti svoje prvo svjetsko prvenstvo, pobjedivši kao izraziti autsajder izrazitog favorita Mađarsku u završnici sa 3:2, i to kao jedina "amaterska" postava kojoj je to uspjelo. Neočekivana pobjeda je dobila ime "Bernsko čudo". Kao neobičnost tog svjetskog prvenstva valja navesti što je u izlučnim natjecanjima učestvovala odvojena postava Saarske, odnosno odvojeno je nastupala od Njemačke. Rečena Saarska je tada bila okupirana od strane Francuske i nije bila dijelom SR Njemačke sve dok nije održan plebiscit i dok nisu prošli pregovori o sporazumu. Saarani su dobro odigrali, osvojivši drugo mjesto u svojoj grupi, ispred Norveške, a iza pobjednika grupe - SR Njemačke.
U međuvremenu, u DR Njemačkoj, uspostavljena je odvojena liga, uz formiranje DS-Oberlige (Deutscher Sportausschuss Oberliga ili German Sports Association) 1950.. Liga je preimenovana u Football Oberliga DFV 1958., a obično ju se nazivalo DDR-Liga ili DDR-Oberliga. U ligi je uöestvovalo 14 ekipa, a dva kluba su ispadala u nižu ligu krajem sezone.
Osnivanje Bundeslige
Poraz državne reprezentacije od strane Jugoslavije od 0:1 na SP-u 1962. u Čileu u četvrtzavršnici s je bio događaj koji je konačno pokrenuo formiranje nacionalne lige. Pod predsjednikom DFB-a Hermannom Neubergerom formirana je u Dortmundu 28. jula 1962. Bundesliga koja je krenila u sezoni 1963/64.. Nova njemačka profesionalna liga je bila modelirana prema već davno uspostavljenoj engleskoj ligi, koja je postojala od 1888..
Pred formiranje, postojalo je 5 Oberliga, ili viših liga, i to za područja Sjever, Jug, Zapad, Jugozapad i Berlin. DR Njemačka pod sovjetskom okupacijom je zadržala vlastitu ligašku strukturu. 46 klubovi se prijavilo za novu ligu. 16 momčadi je bilo izabrano temeljem njihovih rezultata na terenu, privrednih kriterija, kao i kriterija zastupljenosti Oberliga.
Prve bundesligaške utakmice su odigrane 24. augusta 1963.. Prvobitni favorit "1. FC Köln" je bio i prvim prvakom Bundesliga, ispred "Meidericher SV"-a i "Eintrachta" iz Frankfurta.
'60-te
Nova liga je dočekana sa velikim entuzijazmom. Posjećenost je bila velika. Ipak, nijedna momčad nije uspila ostvariti prevlast tokom '60-ih - u sedam sezona, od 1963/64. do 1969/70., sedam različitih momčadi je osvojilo prvenstvo. 1965/66. je "Bayern" iz Münchena ušao u 1. ligu. Već 1968/69. su osvojili svoje prvo prvenstvu, započevši tako svoju eru najdominantnije momčadi u bundesligaškoj historiji.
SR Njemačka je na SP-u 1966. ušla u završnicu, izgubivši sa 4:2 od domaćina u produžetcima, ponajviše zbog čudnog pogotka.
'70-te
Mlada liga je u svom prvom desetljeću upala u probleme zbog skandala. Slučaj je bio kada je presjednik "Kickersa" iz Offenbacha Horst Gregorio Canellas predočio dokaze o igračima koji su bili podmićeni u svrhu utjecaja na ishod utakmica. Optužbe su se proširila na nekoliko klubova, uključujući "Arminiu" iz Bielefelda, "Herthu", "Schalke" i "Kölna". Skandal je prouzročio strahotni pad povjerenja u Bundesligu, što je rezultiralo padom u posjećenosti utakmica. DFB-ove istrage su dovele do toga da su uslijedile brojne zabrane mnogim igračima; nekima su presude bile preinačene. "Arminia" iz Bielefelda je okvalificirana kao središnji klub u cijelom skandalu, i u skladu s tim, oduzeti su joj svi bodovoi koje je osvojila tokom sezone 1971/72. i kažnjena je izbacivanjem u nižu ligu.
Entuzijazam za natjecanje je vraćeno osvajanjem naslova prvaka na SP-u 1974., kao i prvim naslovima evropskih prvaka koje su osvojili bundesligaši ("Bayern" 1973/74., 1974/75. i 1975/76., te "Borussia" iz Mönchengladbacha Kup UEFA 1974/75.). Gledanost je porasla nakon što je korupcijski skandal okončao. Istovremeno, veća gledanost je dala nekolicini momčadi jaku podlogu za privući prve inozemne zvijezde u Bundesligu u sezoni 1977/78..
'80-te
'80-te su bile nešto slabije desetljeće za Bundesligu. Postojao je opći pad gledanosti utakmica; po susretu je, primjerice, u najslabijoj sezoni, 1985/86., je bilo 17.600 gledalaca po utakmici, za razliku od 1977/78., kada je bilo 26.000 gledalaca pu utakmici (najboljoj sezoni od 1964/65.).
Njemački nogomet je bio pogođen sveeuropskim problemom širećeg huliganstva i pojavom neonacističkih navijačkih grupa.
Utakmice u domaćem prvenstvu su postale grubi fizički sukob, lišen svih igračkih zvijezda kakve su navijači uživali gledati prijašnjih desetljeća. Najbolji njemački igrači su u pravilu odlazili igrati u Italiju, u Serie A, kod bogatih italijanskih klubova.
"Bayernova" prevlast u Bundesligi se potvrdila sa šest od deset naslova '80-ih.
'90-te
1991., nakon njemačkog nogometnog ujedinjenja, istočnonjemački nogometni savez, je spojen sa zapadnonjemačkim DFB. Istočnonjemački klubovi su bii raspoređeni i dodijeljeni raznim razinama zapadnonjemačke ligaške strukture, koja je bila prilagođena za prihvatiti dolazak novih klubova. U tu svrhu, Bundesliga se privremeno proširila na 20 klubova u sezoni 1991/92., dodavši DDR-Oberligaine najbolje klubove, "Dynama" iz Dresdena i "Hansu" iz Rostocka. Iduće sezone se Bundesliga vratila na stari format od 18 klubova; dražđanski klub je uspio ostati, dok je rostočki ispao. Ove dvije momčadi su nastavile se povremeno pojavljivati u Bundesligi tokom 1990-ih. Jedini istočnonjemački klubovi, koji su još uspili plasirati se u 1. ligu su "FC Energie" iz Cottbusa i  "VfB Leipzig", dok je 6 njih igralo u 2.Bundesligi.
Novi sistem bodovanja se počeo primjenjivati 1995/96.. Za pobjedu se od tad dobija tri, umjesto dotadanja dva, kao što se počelo činiti širom Evrope tada (u svrhu obeshrabrivanja namještanja utakmica i prvenstvenih plasmana igranjem neriješenih utakmica).
Od početka '90-ih, Bundesliga je počela opet uživati sve veću popularnost u Njemačkoj. To je djelimice bilo i zbog uspjeha njemačke postave na SP 1990. i EP 1996. Također, Bundesliga je počela odvažnije nastupati marketinški, kako za sebe, tako i svoje klubove učesnike, slijedeći primjer inih, poznatijih i izreklamiranijih evropskih liga.
Novo tisućljeće
Od pokretanja Bundeslige 24. augusta 1963., 49 klubova je igralo u Bundesligama. Za pomoći obilježiti 40-tu obljetnicu lige, dva kluba, sa istaknutom bundesligaškom poviješću su se srela u utakmici na taj datum, 2003. godine. "HSV", znan i kao "dinosaur", jer je bio jedini klub koji je igrao u svakoj sezoni otkad postoji liga, i "Bayern", najuspješniji njemački klub, koji je onda upravo bio osvojio svoj 17. naslov prvaka.
2005., njemački nogomet je opet pogodio skandal sa namještanjem rezultata, u kojem je bio optužen drugoligaški sudija Robert Hoyzer, koji je priznao da je učestvovao u tim radnjama u 2. Bundesligi, njemačkom kupu i Regionalliigi III. Od bitnijih susreta iz kupa, radilo se u susretu 1. kola izmešu niželigaša "Paderborn" i prvoligaškog velikana "HSV"-a 21. augusta 2004.. Hamburški klub je izgubio sa 2:4 na jedanaesterce i uz crveni karton, čime je ispao iz unosnog takmičenja.
Ako momčadi imaju isti broj bodova, viši plasman se dobija po idućim kriterijima:
Ako su klubovi i dalje izjednačeni po ovim kriterijima, igra se jedan susret na neutralnom terenu. Pak, ovo nije bio slučaj dodanas u Bundesligi (stanje u aprilu 2007).
Najbolji strijelci Bundeslige svih vremena
thumb|right|[[Gerd Müller]]
Nogometaši sa najviše nastupa u Bundesligi
thumb|right|[[Karl-Heinz Körbel]]
Redžići
Redžići su naseljeno mjesto u općini Konjic, Bosna i Hercegovina.
Testisi
thumb|right|202px| Animacija migracije spermatozoida od klicnog porijekla do izlaza iz [[vas deferens. A.) Krvni sudovi; B.) Glava epididimisa; C.) Eferentni kanalići; D.) Seminiferne cjevčice; E.) Parijetalna lamina tunica vaginalis; F.) Visceralna lamina tunica vaginalis; G.) Šupljina tunica vaginalis; H.) Tunica albuginea; I.) Režnjići testisa; J.) Rep epididimisa; K.) Tijelo epididimisa; L.) Mediastinum; M.) Vas deferens.]]
Testis (plural testtes) je mužjačka reproduktivna žlijezda ili gonada kod svih životinja, uključujući i ljude. Homologan je jajniku ženki. Funkcije testisa su da proizvode i spermu i androgene, prvenstveno testosteron. Otpuštanje testosterona kontrolira prednji režanj hipofize (luteinizirajući hormon); budući da je proizvodnja sperme pod kontrolom prednjeg režnja hipofize folikul-stimulirajući hormon i gonadskog testosterona.
Isapoljavanje
thumb|Muška gonada (testisi, lijevo) i ženska gonada ([[jajnici, desno)]] Mužjaci imaju dva testisa slične veličine sadržana u skrotumu, koji predstavlja produžetak trbušnog zida. Skortumska asimetrija nije neuobičajena: jedan se testis proteže dalje prema skrotumu nego drugi zbog razlika u anatomiji vaskularne mreže.
Mjerenje
Volumen testisa može se procijeniti palpiranjem i uspoređivanjem s elipsoidima poznatih veličina. Drugi metod je upotreba antropometrijskih pomagala (orhidometar) ili ravnala na osobi ili na ultrazvučnoj sliciu za dobijanje tri mjerne osi x, y i z (dužina, dubina i širina ). Ta se mjerenja tada mogu koristiti za izračunavanje volumena, koristeći formulu za volumen elipsoida:
Dimenzije prosječnog zrelog testisa su do dužine 2 inča, širina 0,8 inča, a visina 1,2 inča (5 × 2 × 3 cm). Tannerova skala za određivanje zrelosti muških genitalija označava zrelosni stadij koji je preračunat u rangove zapremine od I, manje od 1,5 ml do stadija V, sa zapreminom većom od 20 ml. Normalna zapremina je 15 do 25 ml; a prosjek je 18 cm³ po testisu (rang 12 cm³ do 30 cm³.
Unutrašnja struktura
thumb|right|Poprečni presjek lijevog dijela skrotuma i lijevog testisa
Sistem kanala
Testisi su prekriveni čvrstom opnastom školjkom nazvanom tunica albuginea. Unutar testisa nalaze se vrlo fino namotane cijevi koje se nazivaju seminiferozne tubule. Cjevčice su obložene slojem ćelija (klicne ćelije) koje se razvijaju od puberteta do starosti u spermske ćelije (poznate i kao spermatozoidi ili muški gameti). Sperma u razvoju putuje kroz sjemenišne tubule do rete testis koja se nalazi u medijastinum testis, do eferentnih kanala, a potom do epididimisa, gdje sazrijevaju novostvorene ćelije sperme. (vidi spermatogeneza). Sperma prelazi u vas deferens i na kraju se kroz mišićne kontrakcije izbacuje kroz ureter i iz ureterski otvor.
Prokrvljenost i limfni sistem
U opskrbi krvlju i [limfa|limfnoj drenaži]]] testisa i skrotuma razlikuju se: thumb| 300px | Testis [[mačka|mačke: 1) Extremitas capitata, 2) Extremitas caudata, 3) Margo epididymalis, 4) Margo liber, 5) Mezorhij, 6) Epididimis, 7) Arterija i vena testicularis, 8) Ductus deferens.]]
Funkcija
Normalno je da jedan testis niži od drugog (najčešće lijevi). Ovo je zbog razlike u vaskularnoj i anatomskoj strukturi na lijevoj i desnoj strani mošnica i testisa. Također se misli da je i ovo evolutivnog karaktera, kako se testisi ne bi odbijali jedan od drugog.
Veličina
thumb|right|Poprečni presjek testisa kunića na mikroskopskom povećanju od 40X Relativna veličina testisa često je pod uticajem sistema parenja. Veličina testisa u odnosu na tjelesnu težinu uveliko varira. U sisarskom carstvu postoji tendencija da se veličina testisa podudara sa više prijatelja - parnjaka (npr. haremi, poligamija). Proizvodnja izlazne sperme i spermatozoida u testisima je također veća kod višeglasnih životinja, što je moguće takmičenj spermnih gena za preživljavanje. Testisi pravog kita vjerovatno će biti najveći od svih životinja, od kojih svaki teži oko 500 kg (1.100 lb).
U porodici Hominidae, gorile imaju male ženski promiskuitet pa postoji konkurencija sperme i testisi su mali u poređenju s tjelesnom težinom (0,03%). ČimpanzE imaju visok promiskuitet i velike testise u poređenju s tjelesnom težinom (0,3%). Veličina ljudskog testisa pada između tih krajnosti (0,08%).
Težina testisa varira i kod sezonskih parenja, poput kojota.
Unutrašnja struktura
Pod žilavom opnastom školjkom nazvanom tunica albuginea) testisi amniota, kao i neke ribe Teleostea, sadrže vrlo fine zavojite cijevi nazvane seminiferozne tubule.
Vodozemci i većina riba nemaju seminiferne tubule. Umjesto toga, spermatozoidi se proizvode u sfernim strukturama koje se nazivaju spermne ampule. To su sezonske strukture, koje oslobađaju svoj sadržaj tokom sezone parenja, a potom ih tijelo ponovo apsorbira. Prije sljedeće sezone parenja, počinju se formirati i sazrijevati nove spermne ampule. Ampule su inače u suštini identične sjemenskiim tubulama u viših kičmenjaka, uključujući isti raspon tipova ćelija.
Vanjski linkovi
mammalsofsov211998gept _location=Enfield, NH _publisher=Science Publishers _isbn=978-1-886106-81-9 _oclc=490089621 _ref=harv
Brda (Kalinovik)
Brda su naseljeno mjesto u općini Kalinovik, Bosna i Hercegovina.
Nogometne utakmice Hrvatska – Španija
Vanjski linkovi
Liste des matchs de l'équipe de Croatie de football par adversaire
Phoenix Mars Lander
Phoenix je bila robotska letjelica čija misija je istraživanje Marsa. Phoenix Mars Lander, dio Phoenix letjelice, je sletio na Mars 25. maja 2008. Dizajniran za istraživanje Marsa, te za traženje vode i tragova života na Marsu. Phoenix je zamišljen kao visoko operativni rover, te kao dosta jeftina misija.
Lansiranje
Phoenix je lansiran 4. augusta sa Cape Canaverala sa Floride, uz pomoć rakete Boeing Delta 2925. Poslije lansiranja Phoenix je postavljen u orbitu oko Zemlje, a nakon toga je odletio na Mars.
Tehnologija
Letjelica Phoenix je dizajnirana po uzoru na letjelice Mars Surveyor Program 2001 i na osnovu lekcije naučenih iz neuspjeha Mars Polar Landera. Phoenix će na putu do Marsa iskusiti ekstremne uslove. Tokom lansiranja letjelica će se jako tresti, a tokom operacije na površini, Phoenix će morati izdržati jako niske temperature. Letjelica je dizajnirana da preživjela. Na Phoenixu je smješteno sedam instrumenata: RA, RAC, SSI, TEGA, MARDI, MECA, MET.
"RA"
"RAC"'''
"SSI"
"TEGA"
"MARDI"
"MECA"
Put, ulazak u orbitu i slijetanje
Put do Marsa je trajao oko 10 mjeseci, i na tom putu je bilo nekoliko korekcija putanje, kako bi letjelica stigla do Marsa. Komunicirati se obavlja uz pomoć Deep Space Network.
Prije ulaska u atmosferu Deep Space Network je Phoenixu poslao plan leta i spuštanja, kako bi računari na letjelici sigurno uveli Phoenix u Marsovu atmosferu.