cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Atentat na Johna F. Kennedyja
Proglašenje Kennedyjeve smrti
Odmah nakon pucnjeva, promijenjena je ruta predsjedničke kolone te je vozilo s ranjenicima dovedeno u bolnicu Parkland Memorial u Dallasu. Dr. M.O. Perry II i još nekoliko tamošnjih ljekara izvelo je traheotomiju i masažu srca u nastojanju da predsjedniku spasi život, ali je svima bilo jasno kako su Kennedyjeve povrede tako velike da nema nikakvih šansi za preživljavanje. Zbog toga je doveden rimokatolički svećenik kako bi mu dao posljednju pomast. Kennedy je preminuo u 13 sati po lokalnom vremenu, ali je Johnson, koji je po Ustavu postao novi predsjednik, naredio da se vijest o tome ne objavljuje barem pola sata, kako bi imao prilike vidjeti je li atentat dio šireg plana za obezglavljivanje američke vlade. U istoj bolnici su tokom dva dana izvršene dvije hirurške operacije na Conallyju, koji se kasnije oporavio od posljedica atentata.
Vijest o Kennedyjevoj smrti objavio je Malcolm Kilduff, tadašnji sekretar Bijele kuće za štampu, u 13:33. Oko 14 sati je Kennedyjevo tijelo, nakon kraćeg verbalnog sukoba Tajne službe s ljekarima koji su insistirali na tome da izvrše autopsiju, odvedeno u Air Force One. U avion je došla i Jacqueline Kennedy i potpredsjednik Johnson. Johnson je u avion pozvao Sarah T. Hughes, federalnu sutkinju te pred njom u 14:38 položio predsjedničku zakletvu.
Avion je potom odletio te u 18 sati po lokalnom vremenu (17 sati u Dallasu) sletio u aviobazu Andrews kod Washingtona. U avion je ušao Robert F. Kennedy, tadašnji američki ministar pravde i Kennedyjev brat, te nadgledao kako se lijes s bratovim tijelom odvozi u Mornaričku bolnicu Bethesda.
Johnson se iste večeri prvi put obratio naciji preko TV-ekrana kao predsjednik, tražeći njihovu podršku "u teškom trenutku".
U međuvremenu je u Bethesdi provedena autopsija, koja je trajala od 20 sati do ponoći. Tim od trojice patologa zaključio je kako je uzrok smrti rana od metka koji je Kennedyja pogodio u potiljak i izašao kroz desni dio lobanje. Autopsija je zbog sitnih protivrječnosti, pogotovo onih koji se odnose na prve ranu, kasnije bila predmet kritika.
Sahrana
150px|desno|mini|Kennedyjeva pogrebna povorka 25. novembra 1963. Nakon autopsije 23. novembra od ponoći do 4 sata u Mornaričkoj bolnici Bethesda Kennedyjevo tijelo podvrgnuto je kozmetičkom tretmanu i balzamiranju kako bi bilo pripremljeno za sahranu. Nakon toga je dovezeno u Bijelu kuću, gdje je bilo smješteno u Istočnoj sobi, u kojoj je ostalo 24 sata. Tom prilikom Kennedyju su dolazili odati počast članovi porodice i bliža rodbina. Sljedećeg dana lijes je konjima na lafeti vođen ulicama Washingtona do zgrade Kapitola, gdje su mu na odru počast odale stotine hlijada građana. U ponedjeljak je tijelo odvezeno u Katedralu svetog Mateja, gdje je održana misa zadušnica. Potom je odvezeno na Nacionalno groblje Arlington, gdje je pokopan uz najviše vojne i državne počasti.
Snimke atentata
Atentat na Kennedyja nije zabilježio nijedan profesionalni audio ili videosnimatelj, s obzirom na to da su tadašnje radijske i televizijske stanice – bilo lokalne, bilo nacionalne – smatrale da sama predsjednička kolona nije dovoljno važna. Umjesto toga većina fotoreportera i snimateljskih ekipa bila je smještena u Trade Martu, gdje se očekivao predsjednikov dolazak. Dio reportera vozio se s predsjednikom u koloni, ali tek u posljednja dva automobila.
Dalaska policija je svoj radiosaobraćaj snimala na dva kanala. Frekvencija zvana Kanal 1 korištena je za rutinske policijske komunikacije, dok je posebna frekvencija, zvana Kanal 2, korištena za koordinaciju djelatnosti vezanu uz predsjedničku kolonu. Sve do samog atentata najviše poruka vezanih uz ovaj kanal sastojalo se od obavijesti Jesseja Curryja o kretanju kolone kroz pojedine ulice.
S druge strane, sam atentat ipak je zabilježen, i to zahvaljujući nijemom filmu u boji koji je napravio poduzetnik i filmski amater Abraham Zapruder sa kamerom od 8mm. Film je trajao 26,6 sekundi i postao je poznat kao Zapruderov film. Njegovi kadrovi prvi put su objavljeni u časopisu Life, a u potpunosti je javno prikazan 1969. prilikom suđenja Clayu Shawu, odnosno 1975. Prema Guinessovoj knjizi svjetskih rekorda, posebna arbitraža naredila je američkoj vladi da Zapruderovim nasljednicima plati 615.384 $ po sekundi filma kako bi ga mogla uskladištiti u Nacionalne arhive. Vrijednost cijelog filma danas se procjenjuje na 16 miliona $.
Zapruder nije bio jedini snimatelj tog dana; na Daley Plazi zabilježene su 32 osobe s fotografskim ili filmskim kamerama. Amaterski filmovi koji su napravili Orville Nix, Marie Muchmore (prikazan na njujorškoj televiziji 26. novembra 1963), i Charles Bronson (ne istoimeni glumac) zabilježili su kobni hitac, iako na većoj udaljenosti od Zaprudera. Ostale filmove na Dealey Plazi u vrijeme ili neposredno prije ili iza atentata napravili su Robert Hughes, F. Mark Bell, Elsie Dorman, John Martin Jr., Patsy Paschall, Tina Towner, James Underwood, Dave Wiegman, Mal Couch, Thomas Atkins te nepoznata žena u plavoj haljini na južnoj strani Elm Streeta. Fotografije su snimli Phillip Willis, Mary Moorman, Hugh W. Betzner Jr., Wilma Bond, Robert Croft i mnogi. Jedini profesionalni fotograf na Dealey Plazi, a koji nije bio u auto-koloni, bio je Ike Altgens, foto-urednik biroa Associated Pressa u Dallasu.
Dana 20. februara 2007. u Muzeju Šestog sprata u Dallasu objavljena je prethodno nepoznata snimka u boji napravljena na dan atentata. Film ne uključuje snimku samog atentata, ali je napravljen otprilike 90 minuta prije atentata, nekoliko uličnih blokova dalje. Jedini detalj relevantan za istragu je prikaz zgužvane Kennedyjeve jakne, što je dovelo do drukčijih proračuna gdje je tačno Kennedy pogođen prvim metkom.
Reakcije na atentat
Atentat na Johna F. Kennedyja u SAD-u i cijelom svijetu izazvao je šok i nevjericu. Kao glavni razlog navodi se harizmatični lik predsjednika za koga javnost jednostavno nije mogla zamisliti da bi mogao umrijeti mlad, odnosno da bi jedna tako snažna zemlja kao SAD mogla svog vođu izgubiti na takav način. Tom efektu dosta su doprinijeli i televizija, odnosno moderni masovni mediji, koji su vijesti o Kennedyjevom ubistvu proširili dotada nezapamćenom brzinom i u sve uglove svijeta, učinivši da to postane događaj bez presedana.
Prvih sat vremena nakon pucnjeva – kada svi detalji nisu bili poznati – osim šoka i nevjerice vladao je i strah, sa obzirom da je u vrijeme atentata još uvijek trajao hladni rat, odnosno nije bilo jasno je li atentat dio šire zavjere odnosno plana da se obezglavi i paralizirala vodstvo američke vlade.
Vijest o atentatu američka je javnost uglavnom čula zahvaljujući televiziji. Samo deset minuta nakon ispaljivanja prvih pucnjeva – u 13:40 po istočnom, odnosno 12:40 po lokalnom vremenu – TV-kuća CBS prekinula je redovni program, odnosno epizodu sapunice As the World Turns kako bi javila kako su na predsjednika u Dallasu ispaljeni hici, te da je ranjen. Vijest je saopćio TV-voditelj Walter Cronkite, koji će kasnije javnosti prvi saopćiti i da je predsjednik preminuo. Prekid redovnog programa je nekoliko desetaka minuta kasnije postao stalan, odnosno sve TV-kuće su počele 24-satni program emitiranja vijesti vezanih uz atentat, što će kasnije postati uobičajena praksa za događaje takvog tipa.
S obzirom na to da se atentat dogodio za vrijeme radnog vremena, a u nekim slučajevima pauze za ručak, vijest se brzo širila i među onima koji nisu raspolagali sa pokretnim radio-uređajima. Gotovo sva svjedočanstva pokazuju da je vijest bolno odjeknula; spominjali su se brojni slučajevi kako su građani, bez obzira na spol, rasu ili starost, plakali na ulici; u nekim slučajevima su započele spontane molitve. U gradovima su se gomile okupljale oko izloga trgovina sa TV-uređajima kako bi satima promatrali što se događa. Direktori mnogih škola su čuvši vijest odmah prekinuli nastavu i učenike poslali njihovim roditeljima.
Slične reakcije, iako u manjoj mjeri, mogle su se vidjeti i u ostatku svijeta. Izraze žalosti svojih građana su slijedile i mnoge vlade, izražavajući službeno saučešće američkoj vladi, ali i obraćajući se građanima preko TV-ekrana i masovnih medija. U mnogima od njih je 25. novembar 1963 – dan kada je Kennedy sahranjen – postao dan narodne žalosti.
U nekoliko dana nakon ubistva, odnosno do sahrane, mnoge savezne države SAD-a proglasile su neradni dan kako bi svojim građanima omogućile da ga prate preko televizije. Zbog toga su bile zatvorene škole i trgovine. Radio-stanice prestale su emitovati uobičajeni program te su umjesto toga emitovale klasičnu ili instrumentalnu muziku prekinutu kratkim vijestima.
Gotovo svim Amerikancima koji su bili dovoljno zreli da shvate šta se dogodilo dan atentata postao je jedan od najvažnijih u njihovim životima. Brojna istraživanja pokazala su kako se decenijama nakon atentata gotovo svi mogu tačno sjetiti gdje su bili i što su radili kada su čuli vijest o atentatu. Sličan efekt prije toga imao je samo japanski napad na Pearl Harbor 1941, odnosno nakon toga napadi 11. septembra 2001. Sveopća žalost, odnosno njeno izražavanje, u svijetu se neće ponoviti sve do pogibije princeze Diane 1997.
Službene istrage
Atentat na Kennedyja je od trenutka samog događaja, pa sve do kraja 1970-ih bio predmetom službenih istraga nekoliko raznih organa na lokalnoj i federalnoj razini.
Dallaska policija
Atentat je prva istraživala dallaska policija, koja je, uz pomoć šerifa Okruga Dallas, ispitivala svjedoke i prikupljala materijalne dokaze vezane uz atentat, uključujući pušku Carcano. Njeni pripadnici su uhapsili Leeja Harveya Oswalda i podvrgli ga ispitivanju koje je sa pauzama provođeno od 14:30 u petak do 11:00 u nedjelju, u ukupnom trajanju od 12 sati. Većinu pitanja je postavljao kapetan Fritz, povremeno praveći bilješke, od kojih će nekoliko dana kasnije napraviti pisani izvještaj. Ispitivanje nisu pratili službeni stenografi niti je bilježeno magnetofonom. Uz Fritza i pripadnike dallaske policije, kod ispitivanja su bili prisutni i agenti FBI i Tajne službe, koji su povremeno postavljali pitanja Oswaldu. Agenti FBI su o ispitivanju također napravili službene izvještaje.
U petak navečer je dallaska policija nad Oswaldom provela parafinski test. Ustanovljeno je da je tog dana iz svojih ruku ispalio vatreno oružje, ali se tragovi baruta nisu mogli pronaći na njegovim obrazima, te nije postojao neoboriv materijalni dokaz da je taj dan pucao iz puške. Na osnovu toga je nekoliko godina kasnije Jesse Curry dao izjavu prema kojoj "nemamo dokaz da je Oswald pucao iz puške, niti smo ga imali. Niko dosad nije bio u stanju da Oswalda stavi u tu zgradu sa puškom u ruci."
FBI
FBI je bilo prvo tijelo koje je završilo istragu o atentatu. 24. novembra 1963, samo nekoliko sati nakon Oswaldovog ubistva, direktor FBI je svojim podređenima rekao da želi "nekakav dokument kojim bi uvjerili javnost da je Oswald pravi atentator." 9. decembra 1963 - odnosno samo 17 dana nakon atentata - FBI je poslao svoj prvi službeni izvještaj Warrenovoj komisiji. Nakon toga je FBI služio kao glavno istražno tijelo Komisije.
FBI-jev preliminarni izvještaj se razlikovao od kasnijeg izvještaja Warrenove komisije; isto kao i Warrenova komisija, FBI-jevi istražitelji su tvrdili da su ispaljena tri metka - prema toj verziji sva tri su pogodila osobe u automobilu; prvi i treći Kennedyja, a drugi Connallyja. Warrenova komisija, je tvrdila da je prvi metak promašio, a da je drugi prošao i kroz Kennedyja i kroz Connallyja, a što je poznato kao teorija o jednom metku.
FBI je kasnije bio predmetom kritike zbog zataškivanja važnog detalja istrage. U izvještaju Warrenovoj komisiji je priložio Oswaldov adresar, ali je u njemu bilo izbrisano ime Jamesa Hostyja, agenta FBI iz terenskog ureda u Dallasu. Poslije se otkrilo da je Oswald deset dana prije atentata došao u ured FBI i tražio susret sa Hostyjem. Kada mu je rečeno da je Hosty odsutan, Oswald je ostavio poruku u kome od FBI upozorava "da prestanu uznemiravati njegovu suprugu" (Marina Oswald) "inače će "dići u zrak sjedište FBI ili Dallaske policije". Odmah nakon što je Ruby ubio Oswalda, Hosty je po naređenju J. Gordona Shanklina, svog pretpostavljenog, uništio poruku tako što je iscijepao i bacio u zahod. Taj detalj je otkriven tek 1970-ih prilikom ispitivanja koje je proveo Kongresni odbor o atentatima (HSCA).
HSCA je kasnije u svojim zaključcima ocijenio da je FBI "adekvatno" i "profesionalno" istražio Oswalda i njegovu eventualnu ulogu u atentatu, ali da "nije dovoljno istraživao mogućnost zavjere", odnosno "dijelio informacije sa drugim agencijama".
Warrenova komisija
200px|desno|mini|Warrenova komisija predaje svoje zaključke predsjedniku Johnsonu
Oswaldovim ubistvom je nestala mogućnost da američka i svjetska javnost detalje atentata, odnosno njegovu eventualnu pozadinu, saznaju putem redovnog suđenja. Zbog toga je predsjednik Johnson 29. novembra 1963. donio odluku kojom je ustanovljava posebna istražna komisija. Na njeno čelo je postavljen Earl Warren, tadašnji predsjednik Vrhovnog suda.
Istraga Warrenove komisije je trajala deset mjeseci. Na temelju nje je sačinjen izvještaj, koji je objavljen krajem septembra 1964. godine. Njegovi glavni zaključci su bili da je atentat izveden puškom sa šestog sprata Skladišta knjiga, da su ispaljena samo tri metka, od kojih je jedan promašio, a dva pogodila Kennedyja, odnosno jedan Connallyja. Također je zaključeno kako je počinitelj bio Oswald. Najvažniji zaključak je da iza atentata nije stajala nikakva zavjera - niti domaća niti vanjska - odnosno da je Oswald djelovao sam "iz nepoznatih motiva". Sličan zaključak je donesen i za čin Jacka Rubyja, za koga je također utvrđeno da je "djelovao sam iz nepoznatih motiva". Službena verzija o Oswaldu kao jedinom počinitelju je postala poznata kao teorija o usamljenom strijelcu.
Warrenova komisija je u svom zaključku također kritizirala Tajnu službu zbog neadekvatnih mjera sigurnosti, odnosno zbog propusta da se agenti Tajne službe postave neposredno kraj predsjednika u limuzini. Warrenova komisija je držala da bi u tom slučaju agenti mogli reagirati na prvi hitac, odnosno tijelom zaštiti predsjednika od daljeg ranjavanja.
Suđenje Clayu Shawu
Početkom 1967. je Jim Garrison, tužitelj za okrug New Orleansa, na osnovu vlastite istrage o atentatu, dao uhapsiti lokalnog biznismena Claya Shawa te ga optužio za sudjelovanje u zavjeri za ubistvo Kennedyja. Proces je završen 1969. godine na sudu oslobađavajućom presudom. Garrison je o svojoj istrazi napisao knjigu koja je postala temelj za JFK, poznati film Olivera Stonea iz 1991. godine.
Komisija Ramseya Clarka
Godine 1968. tadašnji ministar pravde Ramsey Clark je sastavio četveročlanu komisiju medicinskih i forenzičkih stručnjaka koja je na temelju dostupnih izvještaja, fotografija i svjedočenja trebala donijeti zaključak o broju i vrsti predsjednikovih rana. Ona je potvrdila zaključke Warrenove komisije, odnosno utvrdila da je predsjednik pogođen sa dva metka ispaljena "sa visine" i "odostraga".
Rockfellerova komisija
Nakon što je afera Watergate, između ostalog, razotkrila brojne protivzakonite aktivnosti koje su na teritoriju SAD-a i protiv američkih građana vršili agenti CIA, predsjednik Gerald Ford je formirao posebnu istražnu komisiju predsjedničku komisiju za istraživanje djelovanja CIA-e u SAD-u, koja je ime dobila po potpredsjedniku Nelsonu Rockfelleru, koji joj je bio na čelu. Objavljivanje Zapruderovog filma, odnosno trzaj predsjednikove glave ulijevo - koji je mnogima bio dokaz da je kobni hitac ispaljen zdesna, odnosno sa travnatog brežuljka - bio je poticaj Komisiji da počne istraživati eventualnu ulogu CIA i njenih agenata u samom atentatu. Istraga, koja se koncentirala na agente E. Howarda Hunta i Franka Sturgisa, nije pronašla nikakve uvjerljive dokaze da je CIA bila neposredno uključena u atentat.
Kongresni odbor za atentate
Godine 1976. je Predstavnički dom američkog Kongresa formirao posebnu istražno tijelo čiji je zadatak bio rasvijetliti okolnosti kako atentata na Kennedyja, tako i atentata na Martina Luthera Kinga 1968. i guvernera Georgea Wallacea 1972. To, tijelo, čiji je službeni naziv bio Izabrani predstavnički odbor za atentate (HSCA) je provodilo istragu u tajnosti do 1978. godine, a konačne zaključke objavilo 1979. godine.
Oni su bili kritični prema zaključcima Warrenove komisije. Najvažnije je bilo odbacivanje teorije usamljenog strijelca, iako se Oswald i dalje smatrao atentatorom. Na osnovu audiosnimki dallaske policije je ustanovljeno da su na Kennedyjevu kolonu ispaljena četiri umjesto tri metka, odnosno da je Oswald sa šestog sprata ispalio tri metka, a četvrti metak ispaljen od strane njegovog nepoznatog saučesnika, najvjerovatnije sa travnatog brežuljka.
HSCA je zaključio kako je "vrlo vjerovatno" da je predsjednikova smrt rezultat zavjere te je kritizirao FBI i druge istražne organe što su zanemarili tu mogućnost. S druge strane, HSCA je svojim zaključcima također ustanovila da "ne može dokazati" da su zavjeru inicirali, odnosno u njoj sudjelovali SSSR, Castrova Kuba, kubanski antikastrovski emigranti, CIA, FBI, Tajna služba, odnosno grupe ili pojedinci vezani uz američki organizirani kriminal.
Zaključak HSCA je posato predmetom žestokih kritika, dijelom zato što je teza o četvrtom metku osporena od dijela stručnjaka, a dijelom i zbog toga što je najveći dio izvještaja bio zatvoren za javnost. Zadnje je ulonjeno posebnim zakonom 1992, kojim je osnovano tijelo zvano kao Uprava procjene bilješki o atentatu (ABRB) a koje je do 1998. objavilo 98% svih relevantnih dokumenata.
Teorije zavjere
Službena verzija o Oswaldu kao usamljenom strijelcu u američkoj, a kasnije i u svjetskoj javnosti, bila je predmet kritike od samog početka. Špekulacije o zavjeri pojavile su se gotovo odmah. Tako je Jaqcueline Kennedy, putujući s muževim tijelom u Washington, na prijedlog da se presvuče, odnosno skine krvlju uprljanu haljinu, rekla "Želim da vide šta su učinili", čime je sugerirala da iza zločina stoji više počinilaca. Iako su te riječi izrečene u trenutku kad je istraga trajala, one su bile odraz široko rasprostranjenog mišljenja među Kennedyjevim pristalicama.
Špekulacijama o zavjeri bitno su doprinijeli i naknadni događaji, kao što su Vijetnamski rat, odnosno afera "Watergate", a posebno atentati na Martina Luthera Kinga i Roberta Kennedyja, koji su stvorili dojam da je atentat samo dio jednog šireg procesa, odnosno zavjere "mračnih sila" kojima je Kennedy iz ovih ili onih razloga stajao na putu.
Samo tri godine nakon atentata advokat Mark Lane napisao je knjigu pod nazivom Rush to Judgement, u kojoj se žestoko protivi Warrenovoj komisiji, a potom je 1966. po njoj snimljen i istoimeni dokumentarni film u režiji Emilea de Antonija, jedan od prvih u nizu koji će iznositi argumente za brojne teorije zavjere.
Zataškavanje
Zbog toga se stvorila percepcija kako su mnoge činjenice o atentatu skrivene od javnosti, odnosno kako su vlasti - bilo lokalne, bilo nacionalne - u većoj ili manjoj mjeri zataškale ključne podatke o atentatu.
Strijelac sa travnatog brežuljka
250px|desno|mini|Ograda iza travnatog brežuljka sa koga je, prema teorijama zavjere, jedan od ubica je pucao na Kennedya. Sve teorije zavjere navode kako Oswald nije djelovao sam. Neke smatraju kako uopće nije ni sudjelovao u atentatu, odnosno kako su svi dokazi protiv njega - puška, fotografija na kojoj pozira sa njom, iskazi svjedoka kako ubija Tippita i sl. - podmetnuti, odnosno kako su svjedoci bili instruirani da ga smještaju na mjesto i vrijeme zločina. Oswald je prema tim teorijama, sa obzirom na svoju bizarnu prošlost i aktivnosti neposredno pred atentat, pažljivo odabran kao "žrtveni jarac".
Umjesto njega je atentat počinio drugi strijelac ili više njih. Pri tome se najčešće spominje "travnati brežuljak" na Dealey Plazi neposredno pred mjesto gdje je predsjednik ubijen. U trenutku atentata se tamo nalazila ograda iza koje se strijelac mogao sakriti i ispaliti hice koji bi Kennedyja pogodili sa desne strane. Od 1960-ih nadalje se spominju svjedoci koji tvrde da su vidjeli "sumnjive ličnosti" koje su se nalazile na tom mjestu u trenutku atentata. Oko 30 % svih prolaznika koji su se u trenutku atentata našli na Dealey Plazi tvrde kako su čuli hice koji dolaze sa tog mjesta, a ne sa Skladišta knjiga. Tu je i činjenica da je Kennedy glavu, kada je pogođen fatalni metak, ide unazad, a ne naprijed kako bi se moglo očekivati da će ići ako udari s leđa. Tu je i veliki broj doktora i medicinskih sestara u Parkland Memorial Hospital, kao i drugi, koji je prijavio da je glavni dio leđa predsjednika glava je raznesena, snažno ukazuje na to da je bio pogođen s prednje strane.
Teorije zavjere su se također povezivale sa tajanstvenom trojicom "skitnica" iz obližnjih željezničkih vagona koje je dallaska policija neposredno nakon atentata uhapsila, a potom iznenada pustila. "Skitnice" su, prema svjedočanstvima, bile "neobično urednog izgleda", pa se vjerovalo da su u pitanju agenti CIA-e koji su nadgledali atentat. Tek 1990-ih su otkrivena njihova prava imena, odnosno da je uistinu bila riječ o skitnicama.
Zavjera u New Orleansu
Veliki dio dokaza i indicija za teorije zavjere je dala Oswaldov boravak u New Orleansu, pri čemu je dolazio u dodir sa krugovima kubanskih anti-kastrovskih emigranata, ali i sa njima povezanim radikalnim antikomunistima pri čemu se isticali privatni detektivi David Ferrie i Guy Banister. Zadnji je bio poslovno povezan sa Carlos Marcellom, vođom italoameričke mafije u New Orleansu. Njih dvojicu je, na osnovu svjedočenja Jacka Martina, jednog od Banisterovih zaposlenika, tužitelj Jim Garrison povezao sa Clayem Shawom, poslovnim čovjekom koga je optužio za sudjelovanje u zavjeri. Shaw je oslobođen na sudu, ali su funkcioneri CIA-e potvrdili da je Shaw sa njima povremeno sarađivao za vrijeme putovanja po Latinskoj Americi. Ova navodna zavjera je postala jednim od temelja zapleta za Stoneov JFK.
Mogući počinioci/naručioci
Tokom godina su se pojavile brojne špekulacije, odnosno tvrdnje o osobama ili institucijama koje su dale zeleni signal, odnosno zapovijedile i naručile Kennedyjev atentat. Ispod je priložena tablica sa najčešće spominjanim krivcima, odnosno objašnjenja njihovih motiva. Pri tome valja napomenuti da sudjelovanje jedne dolje navedene organizacije/pojedinca ne isključuje sudjelovanje druge, npr. moguće je zamisliti kako su CIA i italoamerička mafija međusobno sarađivali u atentatu na Kennedyja.
Kritike teorija zavjera
Najpoznatije djelo posvećeno negiranju teorija zavjera je Case Closed: Lee Harvey Oswald and Assassination of JFK, koju je 1993. izdao istraživački novinar Gerald Posner. Sedam godina ranije je britanska TV-stanica London Weekend Television organizovala simulirano suđenje Oswaldu gdje je Oswalda branio poznati advokat Gerald Spence, a optužbu zastupao poznati tužilac Vincent Bugliosi. Proces je završio osuđujućom presudom za Oswalda, koji je proglašen jedinim krivcem za atentat. Na temelju materijala prikupljenog za to suđenje je Bugliosi godine 2007. izdao knjigu Reclaiming History u kojoj žestoko kritizira teorije zavjere.
Skeptici popularnost teorija zavjera često tumače time što se američka javnost 1960-ih nikada nije pomirila sa smrću predsjednika, a još manje sa saznanjem da čak i osobu kao predsjednik SAD-a može ubiti poremećeni pojedinac.
Artefakti, muzeji i spomen-obilježja
Avion koji je na dan atentata služio kao predsjednički avion (Air Force One) je izložen u Nacionalnom muzeju američkog zrakoplovstva u Daytonu u državi Ohio. Njegova unutrašnjost se može razgledati, uključujući mjesto gdje je bio smješten Kennedyjev lijes kao i mjesto gdje je gospođa Kennedy stajala u krvlju poprskanoj ružičastoj haljini dok je Lyndon B. Johnson davao predsjedničku zakletvu. Limuzina Lincoln Continental iz 1961. se trenutno nalazi u Muzeju Henryja Forda u gradu Dearborn u Michiganu.
Oprema iz šok-sobe u Memorijalnoj bolnici Parkland gdje je Kennedy proglašen mrtvim - uključujući nosila - je godine 1973. od bolnice otkupila federalna vlada i smjestila u podzemno skladište Nacionalnih arhiva u gradu Lenexa. Ružičasto odijelo Prve dame, izvještaj autopsije i rendgendske snimke su smještene u skladištu Nacionalnih arhiva u gradu College Park u Marylandu, a pristup njima je pod nadzorom predstavnika Kennedyjeve porodice. Puška za koju se smatra da je koristio Oswald, njegov dnevnik, komadi metaka kao i vjetrobran Kennedyjeve limuzine se nalaze u Arhivama. Odar na kome je Kennedyjev lijes bio izložen u zgradi Capitola se može vidjeti u Centru za posjetitelje američkog Kapitola.
Područje oko Dealey Plaze u površini od tri akra, okolne zgrade, nadvožnjak i dio obližnjih željezničkih traka uključujući željeznički toranj su 12. oktobra 1993. od strane Nacionalne službe parkova proglašeni za Historijski distrikt Dealey Plaza. Najveći dio područja je otvoren za posjetitelje, uključujući park i travnjak. Iako se još uvijek koristi kao normalna gradska ulica, tačka gdje se predsjednička limuzina zaustavila prilikom otvaranja paljbe je označena sa "X". Teksaško skladište školskih knjiga, pak, svake godine prima 325.000 posjetitelja koji dolaze u Muzej Šestog kata na Dealey Plazi kojom upravlja Historijska fondacija Okruga Dallas. U njemu se nalazi rekonstrukcija snajperskog gnijezda na šestom katu.
Neki od predmeta su bili namjerno uništeni od strane američke vlade po nalogu Roberta F. Kennedyja, a što uključuje lijes kojim se Kennedyjevo tijelo prenosilo u avionu iz Dallasa u Washington - njega je Zrakoplovstvo bacilo u more u području gdje bi bilo opasno za eventualne pljačkaše da ga uzmu. Ostali predmeti - šešir koji je Jack Ruby nosio na dan Oswaldovog ubistva i identifikacijske oznake Oswaldovog leša u mrtvačnici – u rukama su privatnih kolekcionera, a nekada se prodaju po cijeni od nekoliko desetaka hiljada dolara na aukcijama.
U popularnoj kulturi
Atentat na Kennedyja je kao jedan od najšokantnijih događaja ostavio neizbrisivi utisak na savremenike, a to je pogotovo bio slučaj s pripadnicima američke baby boom generacije koja se voljela identificirati sa ubijenim predsjednikom. Dominacija baby boomera kao konzumenata popularne kulture 1960-ih i 1970-ih, odnosno njihov utjecaj na politiku i kulturu u decenijama koje su dolazile učinile su atentat na Kennedyja jednom od najvažnijih historijskih referenci, odnosno temom brojnih djela u književnosti, stripu, muzici i filmu. Zadnjem je snažan doprinos dao Hollywood, u kome je Kennedy uživao veliku popularnost i kom je američka filmska industrija zabave decenijama odavala počast, stvorivši kult ličnosti koji se proširio i izvan američkih granica.
Djela posvećena atentatu mu prilaze na različite načine. Dio nastoji opisati reakcije običnih ljudi, odnosno savremenika na atentat. Kao primjer za to se može navesti The Sounds of The Silence, pjesma dueta Simon & Garfunkel inspirirana atentatom, koja je postala jednom od najpoznatijih pop-pjesama 1960-ih. Kennedyju, kao žrtvi atentatora, je posvećena i pjesma Abraham, Martin and John Dicka Hollera iz 1968. godine, u kojoj se ubijeni predsjednik prikazuje kao mučenik poput Abrahama Lincolna i Martina Luthera Kinga.
Mnogo su poznatija djela koja atentat koriste kao glavni dio zapleta, odnosno pokušavaju dati rekonstrukciju ili objašnjenje atentata, najčešće vezano uz neku od teorija zavjere. Najpoznatije takvo djelo je JFK, holivudski film iz 1991. godine u kome su za atentat opisani vrhovi američkog vojno-industrijskog kompleksa. Osamnaest godina ranije je film Executive Action, prikazan na 10-godišnjicu atentata također atentat opisao kao posljedicu zavjere, ali ga je prikazao na kvazi-dokumentaristički način sa stajališta samih zavjerenika. Atentat je poslužio kao inspiracija za filmove o fiktivnim atentatima i atentatorima, kao što je slučaj s filmom Parallax View (Ubice i svjedoci) iz 1974. godine, francuski I Come Icare iz 1979. i Winter Kills iz 1979. godine, odnosno strip XIII. Zavjeru za ubistvo Kennedyja je kao glavni element zapleta koristio i James Ellroy u svojim romanima iz Underworld USA trilogije - American Tabloid (1995) i The Cold Six Thousand (2001). Atentat je također tema epizoda pojedinih popularnih TV-serija - u Musings of a Cigarette Smoking Man, epizodi Dosjea X, kao atentator na Kennedyja je prikazan Pušač, jedan od glavnih negativaca. Epizoda "Lee Harvey Oswald" TV-serije Quantum Leap je bila jedna od rijetkih u kojoj je prikazana "teorija usamljenog strijelca".
Java (ostrvo)
Geografija
Ostrvo je izuzetno plodano. Na zapadnom dijelu su još samo male površine pokrivene džunglom, a prema istoku postaje sve suhlje. Sve slobodne površine su kultivirane i uzgaja se čitav niz poljoprivrednih kultura. No, prevladava uzgajanje riže.
Atentat na Johna F. Kennedyja
U popularnoj kulturi
Atentat na Kennedyja je česta tema i science fiction pisaca, pogotovo onih koji koriste motiv alternativne historije. U romanu Timescape Gregoryja Benforda poruka iz budućnosti slučajno sprečava atentat stvorivši univerzum u kome je Bobby Kennedy umjesto Nixona obečašćen skandalom Watergate. Sprečavanje atentata od strane vremenskih putnika je tema filma Running against Time iz 1990. godine te Timescape iz 2002. godine. Špekulacija o tome šta bi se dogodilo da je Oswald živio dovoljno dugo da mu sude za atentat, je predmet dvodijelnog TV-filma The Trial of Lee Harvey Oswald iz 1977. godine.
Java (ostrvo)
Geografija
Priroda je na Javi vrlo raznolika. Od džungle, preko savana i močvara s mangrovama do niza vulkana od kojih su neki još aktivni i kraterskih jezera. Brojni hramovi dokaz su vrlo raznolike kulturne historije iz pretkolonijalnog vremena. Najznačajniji su budistički hram u Borobuduru i hinduistički u Prambananu.
Atentat na Johna F. Kennedyja
U popularnoj kulturi
Neka od djela posvećena atentatu mu pristupaju parodijski, nastojeći ismijati raznorazne fantastične teorije vezane uz atentat. U filmu Bubba Ho-Tep iz 2001. godine je tako jedan od likova crnac koji za sebe tvrdi da je Kennedy koji je preživio atentat. Tikka to Ride je poznata epizoda TV-serije Red Dwarf gdje protagonisti putovanjem kroz vrijeme spreče atentat, ali izazivaju bizarne posljedice koje moraju otkloniti tek ako se ponovno vrate u prošlost i ubiju Kennedyja.
Java (ostrvo)
Geografija
Java je administrativno podijeljena na četiri provincije: Batan i Jawa Barat (zapadna Java), Jawa Tengah (središnja Java) i Jawa Timur (istočna Java). Pored toga, Jakarta je izdvojena i pod direktnom je upravom centralne vlasti, a Yogyakarta je autonomna kneževina.
Atentat na Johna F. Kennedyja
U popularnoj kulturi
Vjerovatno najkontroverznije djelo vezano uz atentat na Kennedyja je JFK: Reloaded, video-igra iz 2004. godine u kojoj igrač igra ulogu Oswalda, odnosno koristiti svoje vještine kako bi ubio Kennedyja gađajući ga sa šestog sprata Skladišta.
Java (ostrvo)
Geografija
Pored Jakarte koja ima oko 11 miliona stanovnika, na Javi još tri grada imaju više od milion stanovnika. To su Surabaya sa oko 2,5 miliona, Bandung oko 1,7 miliona i Semarang oko 1,3 miliona.
Geologija
mini|200p|lijevo|Vulkan Bromo
Java se, zajedno sa susjednim sjeverozapadno smještenim većim ostrvom Sumatrom i nizom manjih ostrva istočno od Jave nalazi uz rub jarka Sunda koji je dio subdukcijske zone sjevernog dijela australske tektonske ploče. To će područje - s gledišta zemljine historije - relativno brzo nestati sa zemljine površine.
Java, koja je gotovo u cijelosti vulkanskog porijekla, je dio tako zvanog pacifičkog vatrenog prstena koji se nalazi uz rub čitavog Pacifika. Na ostrvu se nalazi 38 dijelom ugaslih a dijelom aktivnih vulkana. Broj aktivnih vulkana u Indoneziji je oko 130.
Među najpoznatije vulkane na Javi spadaju Bormo (2.329 m) i Merapi (oko 2.985 m). Merapi se smatra jednim od najopasnijih vulkana na svijetu.
Pored vulkanizma, temeljem geoloških datosti često dolazi do zemljotresa. Zadnji težak zemljotres dogodio se 27. maja 2006. Centar se nalazio oko 25 km jugozapadno od Yogyakarte u dubini od oko 10 km. Glavni zemljotres, nakon kojeg je slijedilo još oko 1.000 manjih, prema podacima OUNa od 5. juna 2006. poginulo je oko 5.8oo a ranjeno je oko 57.800. Uništeno je ili teško oštećeno više od 130.000 kuća, a do 650.000 ljudi je ostalo bez krova nad glavom. Vulkan Merapi koji je u blizini najteže pogođenog grada Bantul, je tjednima prije potresa pojačao svoju aktivnost, a kratko nakon prvog potresa izbacio je oblak plinova i pepela visok 3,5 km. U danima nakon potresa, vulkan je najmanje udvostručio svoju aktivnost.
Predhistorijsko doba
Dokaz da je Java bila naseljena još u predhistorijskom razdoblju je javanski čovjek, podvrsta Homo erectusa, koga je još 1891. našao holandski antropolog Eugen Dubois u provinciji Java Timur.
Pretkolonijalno razdoblje
mini|200p|desno|[[Borobudur, budistički hram]] U prvom milenijumu nove ere na Javi su se učvrstili budizam i hinduizam i stopili se s od ranije postojećim vjerovanjima tamošnjeg stanovništva. Oblikovalo se više kraljevina, od kojih su neka bila vrlo snažna. Tako je u nekom dužem razdoblju, od polovine 14. vijeka pa sve do početka 16. vijeka kraljevina Majapahit proširila svoj uticaj na cijelu Javu, Sumatru, Borneo, veći dio malajskog poluostrva pa sve do Timora i današnjih Filipina. Glavni grad je bio u istočnoj Javi, u okolini današnjeg grada Surabaya.
Java je imala velike koristi od kontroliranja važnih morskih puteva prema Kini, no kulturni uticaj su imale prije svega zasade koje su došle iz Indije. Slični procesi odvijali su se i na susjednoj Sumatri.
Razdoblje kolonijalizma
Prve trgovinske veze su 1597. uspostavili Portugalci, ali su ih uskoro istisnuli Holanđani koji su stigli na ostrvo 1594. Polovinom 1619. Holanđani osvajaju Jakartu i pod imenom Batavia pretvaraju ju u centar svog kolonijalnog carstva u Aziji. Na Javi se Holanđani u početku zadovoljavaju samo vladavinom tim gradom. U svojim međusobnim razmiricama, neki javanski vladari su prihvatili pomoć tehnološki nadmoćnijih Holanđana, ali su za uzvrat morali dozvoliti djelovanje Holandskoj istočnoindijskoj kompaniji. Tako je Kompanija tokom 17. vijeka preuzela kontrolu nad cijelim ostrvom. Java se nalazila na čvorištu azijskih morskih puteva, što je omogućilo Holanđanima kontrolu trgovine izvan Indije kojom su dominirali Englezi.
Istovremeno sa utvrđivanjem kolonijalne vlasti, na Javi se širi islam. Domaće stanovništvo ga je doživjelo kao protutežu evropskoj kulturi kolonizatora, što je pomoglo njegovom populariziranju. S druge strane, Holanđani se nisu pretjerano trudili da kristijaniziraju Javance.
Početkom 19. vijeka holandska država preuzima direktnu kontrolu nad kolonijom bez posredovanja svoje Istočnoindijske kompanije, i u saradnji sa mjesnim plemstvom pojačava privredno izrabljivanje domaćeg stanovništva.
1825.-1830. dolazi do narodnog ustanka protiv Holanđana zbog uvođenja novih davanja koju su domaći stanovnici trebali plaćati na žetvu riže. Borbe su životom platili više od 200.000 Javanaca i oko 8.000 Evropljana.
1830. kolonijalna vlast umjesto najma, određuje seljacima obvezu, da 1/5 svoje zemlje stave na raspolaganje vlastima i da na tom dijelu uzgajaju ono što im vlast propiše. Uz to, bili su obvezni 66 dana godišnje raditi za račun vlasti. U praksi, ova je obaveza seljaka prema vlasti često značajno nadilazila zvanično propisanu obvezu. Proizvodi su kasnije prevoženi u Evropi i tamo prodavani uz vrlo visok profit.
Jezik
Pored službenog indonezijskog jezika, u središnjem i istočnom dijelu Jave govori se javanski jezik. Na zapadnom dijelu Jave prevladava sundski.
Religija
Kao na Sumatri (90%), i na Javi su muslimani ogromna većina. Tokom 15. i 16. vijeka Java je islamizirana, tako da danas čine 91% Javanaca.
Oko 1815. Holanđani šalju po prvi put misionare na Javu. Kao posljedica tih napora, mnogi Kinezi prelaze na hrišćanstvo, a uz njih i mali dio Javanaca koji u međuvremenu nisu prešli na islam.
Na jugu centralnog dijela Jave postoji nekoliko hrišćanskih zajednica, koji su većinom pripadnici kineske manjine.
I na Javi postoje konflikti između muslimana i hrišćanske manjine. 58% javanskih muslimana izjašnjava se abanganima, što znači da šeriju razumiju simbolično-mistično, a ne kao neposredno važeći zakon.
Cardiff
Prema procjeni iz 2005], broj stanovnika Cardiffa jest približno 319.700 (16. grad po veličini u Ujedinjenom Kraljevstvu).
Historija
Historija Cardiffa počinje 1093, kada je ovdje sagrađen normanski zamak na mjestu ranijeg rimskog kastela.
Do ranog 19. vijeka Cardiff je bio mali grad, a značaj mu je naglo porastao dolaskom industrije kad je postao važna luka za promet uglja. Univerzitet je otvoren 1883. Status grada Cardiff je dobio 1905, a glavni grad Walesa je postao 1955.
Godine 1999. u Cardiffu je otvoren stadion "Millennium", koji je s 93 metra visine najviša građevina u Velsu i najveći stadion u Ujedinjenom Kraljevstvu.
Opera
300px|thumb|[[Palais Garnier u Pariskoj opéri, jedna je od najpoznatijih operskih kuća u svijetu]] desno|mini|Sidnejska opera Opera je oblik pozorišta u kojem se drama prenosi u cjelini ili uglavnom kroz muziku i pjevanje. Opera se pojavila u Italiji oko 1600-te godine i uglavnom je povezana sa zapadnom klasičnom muzičkom tradicijom. Opera koristi mnoge od elemenata govornog pozorišta kao što su scenografija, kostimi i gluma. Međutim, uopšteno gledajući opera se razlikuje od drugih oblika dramatizacije po važnosti pjesme i konvencija pjevačke tehnike. Uz pjevača su u pratnji muzički ansambl u rasponu od malog instrumentalnog ansambla do punog simfonijskog orkestra. Opera može imati ples, a ovo je posebno istinito kod francuske opere za veliki dio njene historije.
Pozadina opere
Istovremeno postoje umjetnički oblici iz drugih dijelova svijeta, a mnogi od njih su drevnog porijekla, i  također se ponekad nazivaju "opere". Obično idu uz pridjev koji označava regije (na primjer, kineska opera). Ove nezavisne tradicije nisu proizvod zapadne opere, ali su veoma različit oblik muzičkog pozorišta. Opera isto tako nije jedini oblik zapadnog muzičkog pozorišta u antičkom svijetu. U grčkoj drami se koristi pjevanje i instrumentalna pratnja, a u modernim vremenima, pojavljuju se drugi muzički oblici.
Nastanak opere
thumb|upright|225px|Claudio Monteverdi, pionir opere
Riječ opera znači "djela" na italijanskom (množina od latinskog opusa što znači "posao" ili "rad") ukazuje na to da se spaja umjetnost i solo horsko pjevanje, recitacija, gluma i ples u pripremljenom spektaklu. “Dafne” od Jacopa Perija je najranije djelo koje se po današnjim mjerilima smatra operom. Napisana je oko 1597 u velikoj mjeri inspirisana od strane elitnog kruga pismenih firentinskih humanista koji su bili okupljeni u udruženju "firentinska Camerata". Značajno je da je Dafne bio pokušaj da se oživi klasična grčka drama, kao dio šireg oživljavanja antike kao karakteristika renesanse. Članovi Camerate smatrali su da su "refreni" u dijelovima grčkih drama prvobitno bili pjevani, a možda čak i cijeli tekstovi svih uloga, a opera je tako zamišljena kao način da se "obnovi" ova situacija. Dafne je nažalost izgubljena, a kasnije djelo Jacopa Perija, opera “Euridika”, iz 1600. je prva opera koja je sačuvana do današnjih dana. Međutim, čast da bude prva opera koja se i danas redovno izvodi pripada operi “Orfeo” Claudia Monteverdija koja je, komponovana za dvor u Mantovi 1607.
Barokno doba
Umjetnička prošlost Italije učinila je ovu zemlju predodređenom za muzičko vođstvo, italijanska muzika je sada osvojila cijeli svijet. Njen trijumf je bio tako potpun do početka 18. vijeka da čak i u našem vremenu, nakon vijeka i po njemačkih, francuskih i ruskih uspjeha na ovom polju, naš muzički riječnik je još uvijek u velikoj mjeri italijanski. Sva inventivnost i duhovitost njihove genijalnosti, tokom proteklih vijekova slave na svim poljima umjetnosti sklonili su se u novoj umjetnosti opere. Tu su korišteni mnogi izvori koji su značajno obogatili naše muzičke ideje i oblike: prelijepe venecijanske narodne pjesme, upotreba "frottola" literature iz vremena renesanse, barkarole i sicilijane. Važna ličnost iz ove operske škole je bio Giovanni Legrenzi (1645-1690). Bio je jednako dobar u muzičkoj drami, oratoriju, motetu i instrumentalnoj muzici. Izvrsno je vladao kontrapuntalnom tehnikom najavljujući dalji muzički razvoj u tom pravcu. Bio je veoma priznat u cijeloj Evropi, a Bach i Händel mu ukazuju poštovanje koristeći njegove brojne melodije u svojim vlastitim djelima.
Opera seria je uzdignuta u tonu i visoko stilizirana u obliku, obično se sastoji od "suhog (secco) recitativa" prošaranog dugim da capo arijama. Ovim je pružena velika prilika za virtuozno pjevanje i za vrijeme zlatnog doba “opere seria” pjevač stvarno postaje zvijezda. Uloga heroja je obično napisana za “kastrati” glas. Kastrati poput Farinellija i Senesinoa, kao i ženski soprani poput Faustine Bordoni, postaju veoma tražene u cijeloj Evropi kako je opera seria vladala pozornicama u svakoj zemlji, osim Francuske. Italijanska opera postavlja standard baroka. Italijanski libreti su norma, čak i kada je njemački kompozitor kao Händel pisao za londonsku publiku. Italijanski libreti ostaju glavni u klasičnom periodu, kao na primjer u operama Mozarta, koji je pisao u Beču u drugoj polovini 18. vijeka. U vodeće italijanske kompozitore opere seria spadaju: Alessandro Scarlatti, Vivaldi i Porpora.
Reforma: Gluck, napad na metastasijski ideal, i Mozart
Opera seria je imala svoje slabosti i kritičare, kao i ukus za uljepšavanje u ime vrhunski uvježbanih pjevača, i korištenja spektakla kao zamjenu za dramatsku čistoću i jedinstvo izazvala je kritike. Francesco Algarottijev “Esej o operi” 1755. godine pokazao se kao inspiracija za reforme Christopha Willibalda Glucka. On je zagovarao da se opera seria mora vratiti osnovama i da su svi različiti elementi: muzika (i instrumentalna i vokalna), balet, a postavka mora biti podređena najvažnijem dijelu u operi- drami. Nekoliko kompozitora iz tog perioda, poput Niccolò Jommellija i Tommaso Traetta, pokušali su koristiti ove ideale u praksi. Prvi koji zaista uspijeva i da ostavi otisak na historiju opere bio je Gluck. On je pokušao postići "lijepu jednostavnost." Ovo je ostvareno u prvoj od njegovih "reformskih" opera, “Orfeo i Euridika” gdje pjevačkim linijama nedostaje virtuoznost poput djela Händela. Ove “reformske” opere su podržane sa jednostavnom harmonijom i posebno bogatijim nego što je uobičajeno prisustvom orkestra u cijeloj operi.
Gluckove reforme imale su odjeka u cijeloj operskoj historiji. Carl Maria von Weber, Mozart i Richard Wagner, su posebno bili pod utjecajem njegovih umjetničkih ideala. Mozart je na mnoge načine gluckov nasljednik. Mozartova kombinacija izvanrednog osjećaja za: dramu, harmoniju, melodiju, i polifoniju. Napisao je niz komedija, posebno Così fan tutte, Figarova ženidba, i Don Giovanni (u saradnji s Lorenzom da Ponteom), koja ostaju među omiljenim, popularnim i poznatim operama danas. Mozartov doprinos operi seria je više mješovit, jer je do njegovog vremena ova vrsta opere već izumirala, a uprkos njegovim velikim operskim djelima poput Idomeneo i La Clemenza di Tito, on neće uspjeti u obnavljanju ovog umjetničkog oblika.
Bel Canto, Verdi i “verizmo”
thumb|upright|left|Giuseppe Verdi, nacrtao [[Giovanni Boldini, 1886 (Nacionalna galerija moderne umjetnosti, Rim)]] "Bel canto" je operski pokret koji je cvjetao u ranom 19. vijeku i vidljiv je u operama Rossinija, Bellinija, Gaetano Donizettija, Pucinija, Mercadante i mnogih drugih. Doslovno "lijepo pjevanje," bel canto opera potiče od istoimene italijanske stilske škole pjevanje. Bel canto pjevanje je obično kitnjasto i zamršeno, što zahtijeva vrhunsku agilnost i kontrolu glasa. Ova vrsta opere je uglavnom služila za zabavu gdje se od publike nije očekivalo da dublje razmišlja, za razliku od Beethovenove opere "Fidelio" u kojoj je težište bilo na duhovnim vrijednostima. Rezultat ovakvom pristupu u operi je bio taj da su bel canto opere bile veoma popularne. Hector Berlioz je žaleći se izjavio:
Nakon bel canto ere, direktniji, snažan stil naglo je popularisao Giuseppea Verdija, počevši sa njegovom biblijskom operom Nabucco. Verdijeve opere odzvanjaju sa rastućim duhom talijanskog nacionalizma u post-Napoleonovoj eri. On ubrzo postaje ikona patriotskog pokreta (iako njegovi politička pogledi možda I nisu bili baš tako radikalni). U ranim 1850-im, Verdi komponuje njegove tri najpopularnije opere: Rigoletto, Trubadur i La Traviata. Ali on je nastavio razvijati svoj vlastiti stil komponovanja sa možda najvećom “francuskom grand operom” Don Carlos (opera), a završava svoju karijeru sa dvije opere nadahnute Shakespeareom, Otello (opera) i Falstaff. Ova djela otkrivaju koliko daleko se italijanska opera razvila u svojoj sofisticiranosti još od početka 19. vijeka.
Nakon Verdija pojavljuje se sentimentalna "realistična" melodrama “verizmo” opere u Italiji. Ovo je bio stil koji je uveo Pietro Mascagni sa Cavalleria Rusticana i Ruggiero Leoncavallo sa Pajaci (Pagliacci) koji su gotovo dominirali svjetskim operskim pozornicama s takvim popularnim djelima poput Giacomo Puccinijeva La Boheme, Tosca i Madame Butterfly. Puccini koji je bio idol svoje publike na prelazu u 20. vijek je predvodio ovaj operski pravac objedinjavajući "grand operu" sa "verizmom". Bio je pravi operski kompozitor koji je bio bolje upoznat nego bilo koji njegov savremenik sa tajnama pozorišnog efekta i uspjeha. Ovaj instinkt koji je bio očigledan čak i u odabiru njegovih libreta je bilo važno naslijeđe koje mu je ostavljeno iz velike prošlosti italijanske opere. Kasniji italijanski kompozitori, kao što su Berio i Nono su eksperimentisali s modernizmom.