cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
NGC 2181
NGC 2181 (također poznat kao ESO 86-SC54) je otvoreno zvjezdano jato i nalazi se u sazviježđu Zlatna riba. Prvo otkriće je napravio John Frederick William Herschel 30. novembra 1834. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Tom Jones (film)
Tom Jones je komedija koju je režirao Tony Richardson, a za koju je scenario napisao John Osborne. Bazirana je na istoimenom romanu Henryja Fieldinga i premijerno je prikazana 6. oktobra 1963. Albert Finney glumi Toma Jonesa, mladića iz Engleske 18. vijeka, koji postaje jedan od najvećih zavodnika svog vremena. Film je osvojio četiri Oscara.
Radnja
Tom Jones, napušten kao beba pod čudnim okolnostima, odgojen je od veleposjednika Allworthyja. Prezren od strane Allworthyjevog zakonskog nasljednika Blifila, Tom odrasta u razuzdanog prestupnika, jako otvorenog prema bludničenju. On voli Sophie, kći veleposjednika Westerna, ali kad su ga njegovi odgajatelji uhvatili u vezi s lokalnom djevojkom Molly, njegovi ga se skrbnici odriču. Nakon brojnih avantura stiže u London i upada u novu vezu s bogatom gđom Bellaston. U međuvremenu, Westernova sestra ugovorila je brak između Sophie i Blifila. Prestrašena, Sophie bježi u London, upoznajući svoju rođakinju, gđu Fitzpatrick, koja je, isto kao ona, pobjegla od svog muža. G. Fitzpatrick ih prati i sumnja da je Tom zaveo njegovu odbjeglu suprugu.
IC 406
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
NGC 3667
NGC 3667 (također poznat kao MCG -2-29-25, NGC 3667A i PGC 35028) je spiralna galaksija koja je udaljena oko 246 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Pehar. Najveći prečnik je 1,50 (107 hiljada sg) a najmanji 1,1 uglovnih minuta (79 hiljada sg). Prvo otkriće je napravio John Frederick William Herschel 27. marta 1786. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Među zlikovcima
Među zlikovcima je roman bosanskohercegovačkog književnika Hamze Hamzabegovića.
Radnja
Objavom ratnog romana Među zlikovcima Hamza Hamzabegović se uvrstio u red modernih bh-pisaca. Među zlikovcima je kompaktna i uzbudljiva romaneskna priča.
Radnja romana vezana je za sitnog kriminalca Midu Alispahića, koji je pak figura za sebe u literarnom svijetu. Dok glavne ličnosti obično 'plemenitim' ponašanjem kod nas pobuđuju ovo ili ono divljenje, dotle kokošar Mido, pošto se najednom kreće u sferi gdje nastaje zlo i mržnja i gdje nema nikakvog morala, svojim nedoličnim postupcima kod čitaoca izaziva šokantnost.
Nemila sudbina pak često takve vitlija po dnu ljudskog ponora. Stoga se pred čitaocem, često u horor stilu, odvijaju slike strave i užasa. A rat je vrijeme opakih sotona. U uniformama kao da nisu ljudi već krvoločni demoni koji su se izmigoljili iz nekih svojih mračnih jazbina da stvaraju zlo po ovozemaljskom svijetu. Možda je Mido alias Milili ipak na neki način samo slučajni svjedok svoga vremena u kojem je vrvjelo raznoraznim zlodusima.
Jedna od apokaliptičnih scena iz ovog romana:
-Ipak smo oprezno ulazili u naselje pored zgarišta koja su se još dimila, a tu i tamo bi zasjala hrpa žara na laganom povjetarcu. Sokak je bio prekriven građevinskim otpadom kojeg su granate razbacale. Čitav sloj skršenog, prljavog, crvenog krovnog crijepa ležao je na ulici. Uz to je bilo svega i svačega što nije moglo izgorjeti. Gazili smo po tim krhotinama koje su se pod našim đonovima čujno drobile i hrskale da je jezivo paralo po ušima.
Nastavili smo glavnom cestom. U selu je bilo pusto i sablasno tiho. (Strana 150)
Petišovci
mini|280px|Petišovci, krajolik Petišovci su naseljeno mjesto u sastavu općine Lendava, regija Pomurska, Slovenija.
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Sloveniji nalazili su se u sastavu stare općine Lendava.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2011. godine, Petišovci su imali 859 stanovnika.
Historija Austrije
Historija Austrije se odnosi na historiju Austrije od starijeg kamenog doba do današnje suverene države. Ime Ostarrichi (Austrija) je u upotrebi od 996. godine kada je nastala kao markgrofovija u okviru Vojvodstva Bavarska, te od 1156. godine kada je postala nezavisno vojvodstvo (kasnije nadvojvodstvo) u okviru Svetog Rimskog carstva. Tokom ovog perioda Austrijom je vladala dinastija Habsburg (1273. - 1806.).
Kada se Sveto Rimsko carstvo raspalo, Austrija je postala Austrijsko carstvo i dio Njemačke konfederacije do Austrijsko-Pruskog rata 1866. godine kada sa Mađarskom formira Austro-Ugarsko carstvo (1867. - 1918.). Kada se carstvo nakon Prvog svjetskog rata raspalo, Austrija je svedena na teritoriju sa njemačkim govornim područjem (današnja teritorija Austrije) usvojivši ime Njemačka Austrija, jer je željela da se pridruži novoj njemačkoj Vajmarskoj republici. Ovu uniju su zabranili saveznici u Versajskom sporazumu što je dovelo do stvaranja Prve Austrijske republike (1918. - 1933.). Nakon propasti Prve Austrijske republike, austrijski fašisti su nastojali da Austrija bude nezavisna od Njemačkog Rajha, ali je 1938. godine anektirala nacistička Njemačka uz podršku većine Austrijanaca. Saveznici su nakon Drugog svjetskog rata držali okupiranu Austriju do 1955, godine kada je opet stekla potpunu nezavisnost pod uslovom da ostane neutralna. Ipak, nakon propasti komunizma u istočnoj Evropi, Austrija se politički sve više angažovala, pa je 1995. postala članica Evropske unije, a 1999. je uvela valutu Euro.
Starije kameno doba
mini|desno|105px|Venera iz Willendorfa Područje današnje Austrije naseljeno je već u starijem kamenom dobu. Najpoznatiji nalaz iz tog doba je Venera iz Willendorfa, pronađena u Willendorfu u Donjoj Austriji. Procjenjuje se da je stara oko 25.000 godina. Pronađena je 1908. godine, a danas se nalazi u Prirodno-historijskom muzeju u Beču. Taj kipić, pretpostavlja se, predstavlja idol plodnosti. Kasnije su preko Balkana stigle nove tehnologije - poljoprivreda, stočarstvo i obrada metala. Porasla je populacija i formirala su se prva trajna naselja. Zbog obilja prirodnih bogatstava kao što su so, bakar i željezo neka naselja su mogla razviti široku trgovačku mrežu. Najpoznatiji prahistorijski grad u Austriji je današnji Hallstadt, koji je dostigao svoj vrhunac između 750 i 400. p. n. e. Prema njemu se to razdoblje srednjeevropskog željeznog doba i naziva halštatskom kulturom. Halštatska se kultura raširila niz Alpa i Dinarida od Švicarske do južnog Jadrana, a njenim nosiocima se smatraju Iliri. Oko IV vijeka p. n. e. počela je dominacija Kelta.
Kelti i rimske provincije
Na području današnje Austrije keltska plemena - Ambidraven, Ambisonten, Boier, Kampi i Noriker, osnivaju kraljevstvo Noricum. Ovo kraljevstvo bilo je poznato po izvozu željeza, sve do područja današnje Italije, kao i po svojim konjima. Imali su i svoju kovnicu novca. Širenjem Rimskog carstva, kroz mirno osvajanje, pod rimskim vojskovođama i carskim sinovima Tiberijem i Druzom 15. godine p. n. e. područje današnjeg Tirola i Vorarlberga prelazi u posjed Rima. Rimljani osnivaju provincije Norikum, Panonija i Retija. Jedino područja sjeverno od Dunava nisu bila pod rimskom vlašću. Veći rimski gradovi u to vrijeme bili su : Solva - kod mjesta Wagna, Ovilava - Wels, Lauriacum - Lorch kod Ennsa, Cetium - Sankt Pölten, Vidobona - Beč, Iuavavum - Salzburg. Dok su Kelti na područjima pod kontrolom Rima sve više romanizirani, na sjeveru su se naselili Germani i miješali s lokalnim stanovništvom.
Prvi period migracije (300. - 500.)
Velike seobe (Volkerwanderung) su dovelo do smanjenja rimske vlasti u Austriji. U prvoj fazi (300. - 500.) Rimsko carstvo su sve više napadali germanska plemena, uključuju i Gote i Vandale. Kada sa Rimsko carstvo raspalo, odbrana Noricuma i Panonije je bila sve teža. Nakon nekoliko napada na Italiju, Vizigori su upali na područje Noricuma 408. godine.
Vizigoti su nakon Alaricove smrti iselili iz Noricuma, omogućavajući kratku stabilnost. Osim domaćih poremećaja 431. godine, 433. godine Panonija se morala evakuisati zbog hunskih napada. Smrt Atile 453. godine, je omogućio Ostrogotima da odbiju njegovo Hunsko carstvo. Mnoga plemena, koja su ranije Huni osvojili, su započeli ustanak kako bi dobili nezavisnost. Među njima su bili i Rugi, koji su osnovali svoju vlastitu zemlju (Rugiland) na Dunavu, i počeli nametati svoju volju Noricumu.
Ostrogoti i Alemani su 472. godine napali Noricum, ali ga nisu uspjeli pokoriti. Čak i nakon što je Odoakar zbacio posljednjeg Zapadnog Rimskog cara 476. godine, Noricum je bio posljednja rimska provincija na ovom području. Noricum je konačno napušten od strane rimljana 488. godine, kada su na ovo područje doselili Alemani.
Drugi period migracije (500. - 800.)
U drugoj fazi perioda migracije (500. - 700.) Langobardi se kratko pojavljuju u sjevernim i istočnim regijama oko 500. godine, ali prelaze na jug u sjevernu Italiju zbog Avara. Avari i slaveni su naselili prostor od Baltičkog mora do Balkana. Istočna slavenska plemena su migrirala prema zapadu i naselili se uz rijeku Dravu, a Avari su naselili prostor na istoku Alpa tokom 7. stoljeća. Slaveni su uspostavili carstvo Karantaniju (kasnije Koruška) koje je obuhvatilo istočne i centralne austrijske teritorije i bila je prva samostalna slavenska država u Evropi. Zajedno sa autohtonim stanovništvom bili su u stanju da se odupru napadima Franaca i Avara u jugoistočnim Alpima. U međuvremenu, germansko pleme Bavari prodiru sa zapada u 5. i 6. stoljeću i osnivaju vojvodstvo Bavarsku 550. godine.
Na jugu današnje Austrije slavenska plemena su se 600. godine naselila uz rijeku Dravu, Muru i Savu. Slaveni su zaustavili dalju bavarsku migraciju i zaustavili ih u Puster dolini 650. godine. Granica između slavena i bavaraca je pratila liniju od Freistadta kroz Linz, Salzburg i Istočni Tirol. Karantanija je, pod pritiskom Avara, izgubila svoju nezavisnost 745. godine i bila podijeljena između Bavarske (zapadni dio) i Avara (Istočni dio). Bavarski dio je kasnije postao markgrofovija. U narednim stoljećima, bavarski doseljenici su naselili Dunav i Alpe, zbog čega je Austrija postala država njemačkog govornog područja.
Rani srednji vijek: vojvodstvo Bavarska (800. - 976.)
Bavarski odnos sa Francima je varirao, postižući privremenu nezavisnost 717. godine, samo kako bi ih pokorio Chartel Martel. Konačno, Karlo Veliki (768. - 814.) je svrgnuo posljednjeg vojvodu Tassila III, preuzimajući direktnu kontrolu nad Austrijom 788. godine od nenasljednih bavarskih vojvoda. Karlo je kasnije poveo France i Bavarce u rat protiv istočnih Avara 791. godine, kada ih je otjerao do rijeke Litave. Ova osvajanja omogućila su uspostavljanje sistema defanzivnih marševa (vojnih pograničnih oblasti) od Dunava do Jadrana. Među njima je bio istočni marš, Avarski marš (Awarenmark), koji je otprilike odgovarao današnjoj Donjoj Austriji, omeđen rijekama Ens, Rabom i Dravom, dok se na jugu nalazio marš Koruška. Oba marša su se nazivala March  orientalis (Istočni marš). Avari su se, uz Karlovu dozvolu, naselili jugoistočno od Beča.
Nova prijetnja pojavila se 862. godine napadom Ugara. Do 896. godine ugari su već ugrožavali franačke granice. Oni su porazili Moravljane i pobijedili Bavarce u bici kod Pressburga 907. godine, a 909. godine pregazili marševe prisiljavajući France i Bavarce natrag do rijeke Ens. Bavarska je postala markgrofovija na čelu sa Engeldeom (890. - 895.), a vojvodstvo uspostavlja Arnulf (907. - 937.) koji je zauzeo vojvodstvo Korušku i veći dio istočnih Alpa. Međutim, to nije bilo dugog vijeka. Njegov sin Eberhard (937. - 938.) se našao u sukobu sa Otonom I koji ga je svrgnuo. Naredni vojvoda je bio Henrich I (947. - 955.) koji je bio brat Otona I. Oton je porazio ugare u bici kod Lechfelda 955. godine, započinjući osvajanje istočnih zemalja, uključujući Istru i Kranjsku.
Markgrofovija Austrija (976. - 1156.)
Babenbergovci su vodili politiku izmirenja zemlje, čistili su šume i osnivali gradove i manastire. Oni su u početku vladali iz Pochlarna, a kasnije iz Melka, gdje su započeli širenje teritorije na istok do Dunavske doline, tako da su 1002. godine došli do Beča. Na istoku su ekspanziju zaustavili ugari 1030. godine kada je kralj Stjepan I (1001. - 1038.) porazio cara Konrada II (1024. - 1039.) u Beču.
Iako su Bavarci proglasili njemački jezik kao glavni jezik, oni su usvojili mnoge rimske običaje. Tako je bilo i na istoku zemlje, njemački je zamijenjen slavenskim jezikom. Austrijski susjedi su bili vojvodstvo Bavarska na zapadu, kraljevina Bohemija i Poljska na sjeveru, kraljevina Ugarska na istoku i vojvodstvo Koruška na jugu. U ovom okruženju, Austrija je i dalje bila podložna Bavarskoj jer je bila relativno mali igrač.
Babenbergovci su imali pod kontrolom vrlo mali dio današnje Austrije. Salzburg, kao historijski dio Bavarske, je postao crkvena teritorija, dok je Štajerska bila dio vojvodstva Koruška. Babenbergovci su imali relativno mala gazdinstva, a Salzburg i eparhija Passau je bila u rukama crkve. Međutim, oni su pokrenuli program konsolidacije svoje moći. Jedna od takvih metoda je zapošljavanje sluga kojima su dali značajne vojne i administrativne poslove. Oni su preživjeli kao dinastije zahvaljujući sreći, u eri u kojoj je dominirala stalna borba između cara i pape.
Politika nije uvijek bila glatka. Peti markgrof Leopold II (1075. - 1095.) je bio privremeno smijenjen od strane cara Henrika IV (1084. - 1105.) jer se našao na pogrešnoj strani Investitura spora. Međutim, Leopoldov sin, Leopold III (1095. - 1136.) je podržao Henrikovog buntovnog sina Henrika V (1111. - 1125.) što je doprinijelo pobjedi i nagrađen je rukom Henrikove sestre Agnes von Waiblingen 1106. godine, čime je sebe vezao za kraljevsku porodicu. Leopold se zatim koncentrirao na smirivanje plemstva. Njegova monaška fondacija, posebno u Klosterneuburgu i Heiligenkreuzu, su doveli do njegove posthumne kanonizacije 1458. godine i proglašenjem za sveca zaštitnika.
Leopolda III je naslijedio njegov sin Leopold IV (1137. - 1141.). Leopold je dodatno poboljšao status Austrije i postaje vojvoda Bavarske 1139. godine. Bavarska je bila u rukama Welf dinastije, koja se okrenula protiv Hoenstaufen dinastije. Ova druga dinastija daje cara Svetog Rimskog carstva Konrada III (1138. - 1152.); vojvoda Bavarske Henrik X je bio kandidat za carsku krunu, a zbog spora sa Konradom je lišen vojvodstva, koje je dato Leopoldu IV. Kada je Leopold umro, naslijedio ga je brat Henrik II (1141. - 1177.).
U međuvremenu, Konrada je naslijedio njegov nećak Fridrik I Barbarosa (1155. - 1190.) koji je bio potomak i Welf i Hoenstaufen dinastije. On je tražio da se okončaju sukobi unutar Svetog Rimskog carstva. Zbog toga je vratio Bavarsku Welfima 1156. godine, a kao kompenzaciju je Austriju proglasio vojvodstvom poznatom kao Privilegium Minus. Henrik II je tako postao vojvoda Austrije u zamjenu za izgubljenu titulu vojvode Bavarske. Austrija je postala vojvodstvo u okviru Svetog Rimskog carstva, a Henrik je te godine preselio svoju službenu rezidenciju u Beč.
Vojvodstvo Austrija (1156. - 1246.)
Austrijski južni susjed, vojvodstvo Štajerska, je ostala bez vojvode nakon smrti vojvode Štajerske Otokara IV koji nije imao djece 1192. godine. Štajerska je bila izdvojena iz Koruške i dobila status vojvodstva 1180. godine. Međutim, vojvoda Otokar IV je proširio Štajersku na dijelove današnje Slovenije (Štajerska), Gornje Austrije (Traungau, Wels i Steyr) i Donje Austrije (Pitten, Wiener Neustadt i Neunkirchen). Drugi vojvoda Austrije sin Henrika II Leopold V (1177. - 1194.) je zauzeo te teritorije. Leopold je najpoznatiji po učešću u Trećem Krstaškom ratu (1189. - 1192.) zajedno sa engleskim kraljem Rikardom I. Novac koji je dobio je financirao mnoge njegove projekte. U to vrijeme, dinastija Babenberg je postala jedna od najuticajnijih vladajućih porodica u regiji, a vrhunac je bio za vrijeme Henrikovog unuka Leopolda VI (1198. - 1230.).
Nakon smrti Leopolda VI naslijedio ga je sin Frederick II (1230. - 1246.). On je podijelio zemlju 1238. godine na dva područja oko rijeke Ens. Zemljište iznad rijeke Ens postaje poznato kao "Oberhalb des Enns" (Gornja Austrija), a zemljište ispod rijeke Ens postaje poznato kao "Unter des Enns" (Donja Austrija). Još jedan Frederikov uspjeh je bio zakon o zaštiti jevreja 1244. godine. Međutim, Frederick je poginuo u bici kod rijeke Leith protiv Ugara, a nije imao preživjelih muških nasljednika. Tako je dinastija Babenberg umrla 1246. godine.
Interregnum (1246. - 1278.)
Nakon smrti posljednjeg Austrijskog vojvode iz dinastije Babenberg uslijedio je Interregnum, period od nekoliko stoljeća u kojem je sporni status zemlje bio žrtva produžene igre moći između suparničkih snaga. Za to vrijeme bilo je više pretendenata za titulu, uključujući i Vladislava, markgrofa Moravije, sina kralja Bohemije Venceslausa I. Kralj Venceslaus I je u cilju stjecanja Austrije uredio brak između njegovog sina Vladislava i nećakinje posljednjeg austrijskog vojvode Gertrude, koja je i sama bila potencijalni nasljednik.
Prema Privilegium Minus koju je izdao car Fridrik I Barbarosa 1156. godine, Austrija se mogla naslijediti samo putem ženske linije. Vladislav je primio počast od austrijskog plemstva, ali je umro odmah nakon toga, 3. januara 1247. godine, prije nego što je postao vojvoda Austrije. Slijedeći nasljednik je bio Herman VI, markgrof Badena 1248. godine. On je također tražio da mu se dozvoli brak sa Gertrude, ali nije imao podršku plemstva. Herman je umro 1250. godine, a njegov sin Frederick je bio osujećen zbog Bohemijske invazije na Austriju.
U nastojanju da okončaju previranja, grupa austrijskih plemića su pozvala kralja Bohemije Otokara II i na kraju je Vladislavov brat postao austrijski vladar 1251. godine. Nakon napada na Austriju, Otokar je sklopio savez oženivši se Margaretom, kćerkom austrijskog vojvode Leopolda VI i time postao potencijalni nasljednik prijestolja 1252. godine. On je pokorio plemiće i postao vladar cijelog područja, uključujući Austriju, Štajersku i Korušku.
Otokar je bio zakonodavac i graditelj. Među njegovim dostignućima bila je izgradnja Hofburg palate u Beču. Otokar je bio u poziciji da uspostavi novo carstvo, s obzirom na slabost Svetog Rimskog carstva nakon smrti Frederika II (1220. - 1250.). tako je Otokar sebe stavio kao kandidata za carski tron, ali je bio neuspješan. Tokom međuvlade, Austrija je bila poprište intenzivnog progona heretika od strane inkvizicije.
Otokar je ponovo osporio kandidata za carski tron 1273. godine, ali je bio sam u tom položaju. Ovaj put je morao da prihvati autoritet uspješnog kandidata, cara Rudolfa Habsburga (1273. - 1291.). U novembru 1274. godine Rajhstag u Nurnbergu je presudio da se sve zemlje koje su oduzete nakon smrti cara Frederika II moraju vratiti, a da kralj Otokar II mora odgovarati zbog nepriznavanja novog cara Rudolfa. Otokar je odbio da vrati vojvodstva Austriju, Štajersku, Korušku i Kranjsku, koju je kontrolisao sa svojom ženom, nasljednicom dinastije Babenberg.
Rudolf je odbacio Otokarovu sukcesiju Babenbergove baštine, izjavljujući da se pokrajine moraju vratiti caru Svetog Rimskog carstva zbog nedostatka muških nasljednika. Kralj Otokar je stavljen pod Carsku zabranu i juna 1276. godine je objavljen rat protiv njega, opsadom Beča. Nakon što je nagovorio Otokarovog bivšeg saveznika vojvodu Bavarske Henrika XIII da promijeni stranu, Rudolf je primorao Bohemijskog kralja da ustupi četiri pokrajine u novembru 1276. godine.
U zamjenu za trijumfalni ulazak u Beč i odricanje teritorija izvan Bohemije, car Rudolf mu je davao svoju najmlađu kćer, Judith Habsburg, za Otokarovog sina Venceslausa II. Otokar je, međutim, napravio savez sa dinastijom Pjast iz Poljske, dobivši time podršku nekoliko vojvoda, uključujući i vojvodu Bavarske Henrija XIII. Da bi se borio protiv ove koalicije, Rudolf stvara savez sa kraljem Ugarske Ladislavom IV i daje dodatne privilegije građanima Beča.
Rivalske vojske se sastaju 26. augustu 1278. godine sjeveroistočno od Beča u bici na Marchfeldu, gdje je poražen i ubijen Otokar. U martu slijedeće godine Moravija je zauzeta od strane cara Rudolfa, ostavljajući Otokarovoj udovici Kunigundi kontrolu nad pokrajinama oko Praga, dok se mladi Wenceslaus II zaručio sa Judith. Rudolf je tako preuzeo isključivu kontrolu nad Austrijom kao vojvoda Austrije i Štajerske (1278. - 1282.), koja je ostala pod Habsburgškom kontrolom više od 6 stoljeća do 1918. godine.
Uspostavljanje dinastije Habsburg: vojvodstvo Austrija (1278. - 1453.)
Zajednička vojvodstva su trajala godinu dana do Ugovora u Rheinfeldenu 1283. godine kada je osnovana sukcesija Habsburškog poretka. Uspostavljanjem primogeniture, vojvoda Rudolf II se morao odreći svih svojih prava na prijestolje Austrije i Štajerske u korist svoga brata Alberta I. Po ugovoru, Rudolf ga je trebao naslijediti, ali do toga nije došlo jer umire 1290. godine, a njegov sin John kasnije ubija svoga ujaka Alberta I 1308. godine.
Nakon smrti Alberta I, vojvodstvo Austriju je naslijedio njegov sin Frederik I (1308. - 1330.) koji je vladao zajedno sa svojim bratom Ludovikom IV. Njih je naslijedio njihov brat Albert II (1330. - 1358.). Albert je zbog obrasca corule morao vladati zajedno sa svojim mlađim bratom Otom I (1330. - 1339.). Kada je Oto I umro 1339. godine, zamijenila su ga njegova dva sina Frederik II i Leopold II, tako da smo dobili trojicu vojvoda Austrije (1339. - 1344.). Albert II je počeo vladati sam od 1344. godine pogibijom sinova Ota I. Pravilo o nasljedstvu je vratio njegov sin Rudolf IV 1358. godine. U 14. stoljeću Habsburgovci su počeli da akumuliraju druge provincije u blizini vojvodstva Austrije, a koje su ostale na malom prostoru uz Dunav i Štajersku. Albert II je 1335. godine naslijedio vojvodstvo Korušku i marš Kranjsku od vladara iz dinastije Gorizia.
Rudolf IV (1358. - 1365.) je bio prvi vojvoda Austrija koji je izabran putem Privilegium Maius. To ga je stavilo u isti položaj sa drugim vojvodama Svetog Rimskog carstva. Rudolf je bio jedan od najaktivnijih vladara svog vremena, pokrećući mnoge mjere i podižući važnost Beča. U to vrijeme, Beč je bio crkveno podređen eparhiji Passau kada je Rudolf napravio katedralu svetog Stefana i imenovao rektora za nadbiskupa Austrije. Također je osnovao i Bečki univerzitet (Alma Mater Rudolphina). Rudolf IV je poboljšao privredu i uspostavio stabilnu valutu Bečki peni (Wiener Pfening). Kada je umro 1365. godine vlast su naslijedila njegova braća zahvaljujući Rudolfovom kućnom redu (Rudolfinische Hausordnung).
Rudolf IV je 1363. godine kupio Okrug Tirol od Margarete grofice Tirola. Tako je Austrija postala složena zemlja u istočnim Alpama, a ovi prostori se nazivaju Habsburške nasljedne zemlje ili jednostavno Austrija, jer su Habsburgovci počeli da akumuliraju zemlje daleko od njihove nasljedne zemlje. Tokom cijelog 15. stoljeća je bilo konfuzije i porodičnih sporova, što je znatno oslabilo politički i ekonomski značaj Habsburških zemalja. Tako je bilo sve do vladavine Fridrika V (1457. - 1493.) kada se zemlja konačno ponovo ujedinila. Braća Rudolfa IV, Albert III i Leopold III, su se stalno svađala da bi se na kraju složili da podijele zemlju Ugovorom u Neubergu 1379. godine, što je rezultiralo daljnim raskolom. Tako je Albert III dobio Donju Austriju zajedno sa Štajerskom, Koruškom i Kranjskom i primorjem Istrom i Trstom, a Leopold III Gornju Austriju.
Davis Cup
250px|mini|Finale 2018. između Hrvatske i Francuske Davis Cup je najprestižnije takmičenje u muškom tenisu. U njemu se umjesto pojedinačnih igrača takmiče nacionalni timovi.
Historija Austrije
Uspostavljanje dinastije Habsburg: vojvodstvo Austrija (1278. - 1453.)
Albert III je 1379. godine zadržao titulu vojvode Austrije vladajući do 1395. godine. Njega je naslijedio njegov sin Albert IV (1395. - 1404.) i unuk Albert V (1404. - 1439.) koji je postao kralj Ugarske i preko svoje teritorijalne akvizicije postao jedan od najmoćnijih vladara Evrope. Kada je on umro ostavio je posthumnog nasljednika, rođenog četiri mjeseca kasnije, Ladislava (1440. - 1457.). Nakon Ladislava vlast je naslijedio njegov staratelj i nasljednik Fridrik V (1457. - 1493.). Leopold III je preuzeo Gornju Austriju i vladao do 1386. godine. Njega su naslijedila njegova dva sina, William (1386. - 1406.) i Leopold IV (1386. - 1411.).
Davis Cup
Pregled
Takmičenje je dobilo ime po Dwightu F. Davisu, studentu s Harvarda, koji je 1899. organizirao međunarodni susret između harvardskih i britanskih igrača. To je poslužilo kao model za prvi susret između SAD-a i Velike Britanije 1900. Kasnije su u takmičenje ušle i druge zemlje. Danas u Davis Cupu učestvuje 135 nacionalnih timova (zaključno s 2016). Takmičenje organizira i nadzire ITF. Ženski ekvivalent Davis Cupa jest Fed Cup.
Historija Austrije
Uspostavljanje dinastije Habsburg: vojvodstvo Austrija (1278. - 1453.)
Za vrijeme Habsburškog vojvodstva, bilo je 13 uzastopnih vojvoda, od kojih su četvorica bili krunisani za kralja Svetog Rimskog carstva (Rudolf I, Albert I, Frederik i Albert V). Kada je vojvoda Albert V (1404. - 1439.) izabran za kralja 1438. godine carska kruna je ponovo bila vraćena u ruke Habsburgovaca. Od tada su Habsburgovci, osim malih izuzetaka, vladali Svetim Rimskim carstvom do njegovog raspada 1806. godine.
Davis Cup
Format
Do 2019. nacionalni timovi nastojali su ući u elitnu Svjetsku grupu sa 16 država čiji su se predstavnici takmičili u kup-sistemu igrajući tokom četiri vikenda svake godine. Takmičenje između timova sastojalo se od tri do pet mečeva, s tim da su prvog dana (petak) igrana dva pojedinačna, a drugog dana meč parova, dok su trećeg dana na rasporedu ponovo bila dva pojedinačna meča, s tim da su oni mogli biti i otkazani ako je jedna ekipa već nakon susreta parova došla do nedostižnih 3–0. Ipak, to se rijetko događalo, a selektori su (u tom slučaju) obično davali priliku mlađim ili slabijim teniserima kako bi stekli malo iskustva. Mečevi su se igrali na tri dobijena seta, osim u slučaju kad je pobjednik već bio poznat; tada su se preostali mečevi igrali na dva dobijena seta.
Historija Austrije
Nadvojvodstvo Austrija (1453. - 1564.)
Za vrijeme cara Svetog Rimskog carstva Fridrika III (1457. - 1493.) Austrija je postala nadvojvodstvo Svetog Rimskog carstva 1453. godine, ali prvi službeni nadvojvoda umire ubrzo nakon toga. Njega naslijeđuje car Fridrik III jer mu je bio staratelj i nasljednik. Austrijsko nadvojvodstvo je sada imalo ravnopravan status sa ostalim vojvodama koji su imali pravo da se biraju za cara Svetog Rimskog carstva. Austrijska uprava se sada zasnivala na primogenituri i nedjeljivosti. Austrija je postala poznata kao "Erzherzogtum Osterreich ob der Enns und unter" (nadvojvodstvo Austrija iznad i ispod rijeke Ens).
Davis Cup
Format
Od 2019. Svjetska grupa Davis Cupa igra se u novom formatu, kao jednosedmični turnir na kraju teniske sezone, s reprezentacijama podijeljenim po grupama, a mečevi se igraju na dva dobijena seta.
Historija Austrije
Nadvojvodstvo Austrija (1453. - 1564.)
Relativna moć cara u monarhiji nije bila velika, i kao mnoge aristokratske dinastije sprovodili su vlastitu moć unutar i izvan monarhije. Međutim, Fridrik V je vodio tešku i djelotvornu vladavinu. On je jačao moć putem dinastičkih saveza. Tako je nadvojvoda Austrije i car Svetog Rimskog carstva Maksimilijan I (1493. - 1519.), Fridrikov sin jedinac, oženio Mariju, vojvotkinju Burgundije, i tako dobio veći dio ove zemlje putem nasljedstva. Strateški značaj ovog saveza je bio da putem Burgundije, koja se nalazila na zapadnoj granici carstva, demonstrira ekspanzionističke tendencije. Drugi razlog je bio taj što je u to vrijeme Burgundija bila jedna od najbogatijih i najmoćnijih država u Zapadnoj Evropi, sa teritorijom koja se protezala od Francuske do Sjevernog mora. Nakon toga je Francuska osporila ovu akviziciju a Maksimilijan I je stao u odbranu teritorija svoje žene od kralja Luja XI. Zbog toga su odnosi sa Francuskom postali teški, a Francuski kralj Luj XI je poražen u bici kod Guinegate 1479. godine. Nakon toga Maksimilijan I je sa Francuskom zaključio Ugovor u Senlisu 1493. godine.
Tajlandski zaliv
frame|desno|Položaj Tajlandskog zaliva Tajlandski zaliv, ranije a i danas u nekim jezicima nazivan Sijamski zaliv (tajlandski Ao Thai ili อ่าวไทย) je rubno more Tihog okeana. Na zapadu i sjeveru omeđuje ga oko 2.600 km tajlandske obale, na istoku su obale Kambodže i Vijetnama, a na jugozapadu Malezije.
Geografija i ekologija
Tajlandski zaliv razdvaja na istoku Indokinesko od Malajskog poluostrva na zapadu. Obalna linija zaliva počinje na istoku od rta Bai Bung u Vijetnamu a završava na zapadnom završetku u području grada Kota Baru (Malezija) na jugozapadu. Na jugu zaliv prelazi u Južno kinesko more. Dimenzije zaliva su oko 600 km x 500 km što čini oko 320.000 km2.
Zaliv na sjevernom dijelu završava Bangkoškim zalivom. U njega utječu Chao Phraya (i njen rukavac Ta Chin) i Mae Klong. Uz te rijeke, u Tajlandski zaliv kod Surat Thanija utiče i rijeka Tapi.
Pošto Chao Phraya neprekidno donosi sobom novi sediment, sjeverna obala središnjeg Tajlanda neprekidno se pomiče dalje prema jugu. Na udaljenosti od 10 do 20 km od obale, dubina zaliva dostiže samo oko 11 m. Prosječna dubina zaliva je samo oko 45 m, a na najdubljem mjestu iznosi 80 m. U razdoblju vrhunca ledenog doba cijeli zaliv je bio značajno iznad površine mora i činio nastavak današnje doline Chao Phraye u središnjem Tajlandu. mini|250p|Tradicionalni ribarski brodovi u zalivu Istovremeno, obale zaliva značajno ugrožava erozija. Tako je oko 50% tajlandske obale u zalivu ugroženo erozijom, dok je istovremeno samo oko 10% njegove obale na Andamanskom moru ugroženo istom opasnosti.
Struje u zalivu su vrlo spore što dovodi do značajne sedimentacije. Sporo strujanje u zalivu, u kombinaciji sa značajnim dotokom slatke vode, rezultira niskim salinitetom od 3,05-3,25% (Tihi okean 3,45%). Slanija voda struji iz Južnog kineskog mora samo na većim dubinama.
Topla voda ovog tropskog mora na mnogim mjestima je pogodovala nastajanju koraljnih grebena.
Privreda
Najveći privredni značaj zaliv ima kao ribolovno područje. Osim toga, nađene su manje zalihe nafte i nešto veće zemnog plina.
Crnići (Čapljina)
Crnići su naseljeno mjesto u gradu Čapljini, Bosna i Hercegovina.
Tajlandski zaliv
Privreda
Od 50-ih godina 20. vijeka turizam sve više dobija na značenju. U nekim područjima je već postao najvažnija privredna grana. Od 70-ih i 80-ih godina Pattaya (Tajland, jugoistočno od Bangkoka) od malog ribarskog sela je narasla u centar međunarodnog turizma. Razvoj su pratile sve loše propratne pojave, od masovnog turizma s gradnjom hotelskih divova ("betonizacija") pa do planetarno (zloglasno) poznatog seksturizma. Sličan razvoj doživjela su i neka druga turistička odredišta Tajlanda, samo u manje izraženom obliku.
Postoje i pokušaji nešto drugačijih načina razvoja turizma, kao na primjer na ostrvu Ko Samui. U njegovoj blizini nalaze se područja koja se smatraju najljepšim za ronjenje u cijeloj Jugoistočnoj Aziji. Tu se pokušava turistički razvoj usmjeriti ka nekim drugačijim, "mekšim" vidovima.
Gilgameš koji je tražio besmrtnost
Radnja
Hamza Hamzabegović se bavi i historijom. Kao rezultat tog listanja po knjigama koje se bave prošlošću nastao je roman Gilgameš koji je tražio besmrtnost, zapravo prozna obrada poznatog staromezopotamijskog epa o Gilgamešu, junaku bikove snage, koji je dvije trećine Bog, a jednu čovjek. To je na neki način ironiziranje ljudskog straha od neizbježne smrti. Ovjde se uklapa i Utnapištimova dramtična Priča o potopu svijeta i njegovoj čuvenoj lađi. Na kraju se Gilgameš, uz očajno negodovanje, ipak miri sa činjenicom da i on, junak nenadmašne snage, mora umrijeti pošto u sebi nosi previše ljudskog. Kuda juriš, Gilgameše?! Život kakav ti tražiš, ti ga sigurno nećeš naći. (Strana 149)
NGC 6628
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Bivolje Brdo
Bivolje Brdo je naseljeno mjesto u gradu Čapljini, Bosna i Hercegovina.
Geografija
Naselje se nalazi sjeverno od puta Čapljina – Stolac i naselja Domanovići.
Historija
Jedan od najljepših stambenih objekata iz perioda osmanlijske uprave u Hercegovini je Pašića kula u Bivoljem Brdu, u selu Kevčići. Kulu je sagradila Pašića-kaduna u XVI vijeku. Bio je to stambeni objekat, a zajedno sa Fazilovom kulom na drugom kraju naselja imala je i odbranbenu ulogu. Pripadala je rezidencijalnom tipu feudalnih kula.
Enes Čengić
Enes Čengić (rođen 4. aprila 1926) bio je jugoslavenski i bosanskohercegovački novinar. Umro je 1994. godine u Zagrebu.
U Foči je završio Građansku školu, a Željezničku tehničku školu u Sarajevu. 1955. godine postao je dopisnikom sarajevskog Oslobođenja iz Zagreba, a široko je poznat kao biograf Miroslava Krleže. Iako su svoje zapise i razgovore s Krležom objavljivali mnogi, npr. Predrag Matvejević, Boro Krivokapić, Stanko Lasić i Igor Mandić upravo Čengićevi "Razgovori s Krležom" najopsežniji: objavio je najprije četiri knjige pod zajedničkim nazivom "S Krležom iz dana u dan", a nakon njegove smrti još dvije knjige "Post mortem".
Čengić je Krležu upoznao 1956. godine, ali njegovi intenzivni kontakti sa Krležom su trajali od 1971. godine pa sve do Krležine smrti 1981. godine.
Varoš (Perušić)
Varoš je naseljeno mjesto u sastavu općine Perušić, Ličko-senjska županija, Republika Hrvatska.
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Hrvatskoj nalazila se u sastavu stare općine Gospić. Kao samostalno naseljeno mjesto, Varoš postoji od popisa 2021. godine. Nastalo je izdvajanjem dijela iz naselja Kvarte.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2021. godine, Varoš je imala 74 stanovnika. Za narodnosni sastav 1991. godine pogledati pod Kvarte.
Napomena: ''Na popisu 2021. nastalo izdvajanjem dijela iz naselja Kvarte. Podaci od 1857. do 2011. sadržani su u naselju Kvarte.''
Montiaceae
Montiaceae je porodica, sa oko 14 rodova koji obuhvataju ukupno oko 230 poznatih vrsta, Porodica ima kosmopolitsko rasprostranjenje, a uključuje biljke u rasponu od zeljastih  do grmova. Porodica Montiaceae nedavno je usvojena po APG III sistemu i uključuje članove Caryophyllales koji su ranije navedeni pod Portulacaceae.
Renkovci
mini|280px|Renkovci, vještačka struga (kanal) na rijeci Ledavi Renkovci su naseljeno mjesto u sastavu općine Turnišče, regija Pomurska, Slovenija.
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Sloveniji nalazili su se u sastavu stare općine Lendava.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2011. godine, Renkovci su imali 622 stanovnika.
Službeni jezik
Službeni jezik je jezik izričito određen kao takav u ustavu neke zemlje, države ili područja. Države i područja bez ustava tako nemaju službeni jezik.
Neke zemlje imaju samo jedan službeni jezik, npr. Albanija, Francuska (iako Francuska ima više domorodačkih jezika), Njemačka i Litvanija. Neke imaju više službenih jezika, npr. Bjelorusija, Belgija, Kanada, Finska, Afganistan, Paragvaj, Bolivija, Indija, Švicarska i Južnoafrička Republika.
U nekim državama, kao što su Irak, Italija i Španija, postoji službeni jezik za cijelu državu, ali drugi jezici dijele službeni status u nekim važnim područjama. Neke zemlje, kao što su Sjedinjene Države, nemaju službeni jezik, ali pojedine savezne države imaju službene jezike. Napokon, neke zemlje uopće nemaju službeni jezik, npr. Australija, Eritreja, Luksemburg, Švedska i Tuvalu.
Zbog kolonijalizma i novog kolonijalizma, Filipini i neke afričke zemlje imaju službeni i školski jezik (francuski ili engleski) koji nije ni nacionalni ni najrašireniji jezik. S druge strane, zbog nacionalizma, Irska koristi irski jezik kao državni i prvi službeni jezik, iako ga govori malen dio stanovništva.
U nekim zemljama, pitanje koji se jezik treba koristiti u kojim kontekstima predstavlja velik politički problem.
Ugovor o reosiguranju
Ugovor o reosiguranju bio je diplomatski sporazum između Njemačkog Carstva i Ruske Imperije koji je bio na snazi od 1887. do 1890. godine. Samo nekoliko najviših zvaničnika u Berlinu i Sankt Peterburgu znalo je za njegovo postojanje jer je bio strogo povjerljiv. Ugovor je odigrao ključnu ulogu u izuzetno složenoj i genijalnoj mreži saveza i sporazuma njemačkog kancelara Otta von Bismarcka, koji su imali za cilj održavanje mira u Evropi i održavanje njemačke ekonomske, diplomatske i političke dominatije. Ugovor je pomogao da se očuva mir i za Rusiju i za Njemačku.
Ugovor je predviđao da će obje strane ostati neutralne ako se druga umiješa u rat s trećom velikom silom, ali to se neće primjenjivati ako Njemačka napadne Francusku ili ako Rusija napadne Austro-Ugarsku. Njemačka je platila rusko prijateljstvo tako što je pristala na rusku sferu utjecaja u Bugarskoj i istočnoj Rumeliji (sada dio južne Bugarske) i pristala da podrži rusku akciju da Crno more zadrži kao svoj rezervat. Nakon što je Bizmark izgubio vlast 1890. godine, njegovi neprijatelji u Ministarstvu vanjskih poslova uvjerili su Kaisera da je ugovor previše u korist Rusije i da ga ne treba obnavljati. Otkazivanje je, kao i sam ugovor, ostalo strogo tajna. Rusija je međutim željela zaštitu koju je pružala i bila je ljuta zbog raskida ugovora. Budući da su joj bili potrebni saveznici, Rusija je započela pregovore sa njemačkim neprijateljem Francuskom. Rezultirajući francusko-ruski savez od 1891-1892 do 1917 brzo je počeo da se oblikuje. Historičari to smatraju velikom katastrofom za Njemačku i jednim od dugoročnih uzroka Prvog svjetskog rata.
Pozadina
Ugovor o reosiguranju nastao je nakon što je Savez tri cara istekao 1887. godine zbog nadmetanja Austro-Ugarske i Rusije za sfere uticaja na Balkanu. Početkom 1887, ruski diplomata otišao je u Berlin da predloži sporazum u kojem bi Rusija bila prijateljski neutralna u slučaju rata između Njemačke i Francuske, a zauzvrat, Njemačka bi priznala rusku dominaciju u Bugarskoj i obećala prijateljsku neutralnost ako Rusija preuzme Turske moreuze od Osmanlijskog Carstva. Bismark je snažno podržao tu ideju, ali je Aleksandar III odbacio plan sve dok ga ministar vanjskih poslova Nikolay Girs nije uvjerio da je to najbolje za Rusiju u odsustvu francuskog prijateljstva. Bismark je odbio zahtjev Rusije da Njemačka ostane neutralna ako Rusija krene u rat protiv Austrije i objasnio je da Berlin ima čvrst Trojni savez sa Bečom.
Bismark je vodio dugoročnu politiku očuvanja mira u Evropi, koja je bila ugrožena rastućom konkurencijom između Rusije i Austro-Ugarske za prevlast na Balkanu. Smatrao je da je sporazum sa Rusijom od suštinskog značaja za sprečavanje ruskog saveza sa Francuskom i uvek je imao politiku diplomatske izolacije Francuske kako bi izbjegao da Njemačka vodi rat na dva fronta protiv Francuske i Rusije. Bismark je rizikovao širenje ruske sfere uticaja na Mediteran i diplomatske tenzije sa Bečom.
Ugovor koji su potpisali Bismark i ruski ministar inostranih poslova Nikolaj Girs imao je dva dijela:
Njemačka i Rusija su se složile da poštuju dobronamjernu neutralnost ako se bilo koja od njih uključi u rat s trećom zemljom. Ako bi Njemačka napala Francusku ili ako bi Rusija napala Austro-Ugarsku, odredba se ne bi primjenjivala. U tim slučajevima bi istaknuti bilateralni savezi mogli stupiti na snagu. Ugovor o reosiguranju primjenjivao se samo ako su Francuska ili Austro-Ugarska bile agresori. U najtajnijem protokolu o završetku, Njemačka bi proglasila neutralnost ako bi Rusija intervenirala protiv osmanlijske kontrole Bosfora i Dardanela.
Neobnavljanje
Kao dio Bismarkovog sistema "skretanja s periferije", ugovor je u velikoj mjeri ovisio o njegovom prestižu. Nakon što je Kaiser Vilim II uklonio Bismarka s dužnosti 1890. godine, Rusija je zatražila obnovu ugovora, ali je Njemačka odbila. Bismarkov nasljednik, Leo von Caprivi, nije osjećao potrebu da ublaži uticaj Rusije. Njemački spoljnopolitički establišment je bio jednoglasan u odbijanju obnove jer je ugovor bio u suprotnosti sa mnogim drugim njemačkim stavovima u pogledu Austrije, Britanije, Rumunije i Italije. Na primjer, Ugovor o reosiguranju bio je u suprotnosti s tajnim ugovorom iz 1883. u kojem su Njemačka i Austrija obećale da će zaštititi Rumuniju, a Rusija nije znala ništa o tom ugovoru.
Kaiser Vilim II, koji je još uvek bio veoma uticajan u spoljnoj politici, vjerovao je da će njegovo lično prijateljstvo sa carem Aleksandrom III biti dovoljno da obezbjedi dalje dobre diplomatske odnose. Njegov veći prioritet je bio da izgradi bolje odnose sa Britanijom. Anglo-ruski odnosi su dugo bili zategnuti ruskom težnjom da preuzme kontrolu nad Turskim moreuzama, koji povezuju Crno more i Mediteran. Britanija se plašila da bi ruska ekspanzija na njen jug ugrozila britanske kolonijalne interese na Bliskom istoku. Francuska, očajna za saveznikom, ponudila je finansijsku pomoć za obnovu ruske ekonomije i uspješno razvila Francusko-ruski savez 1894. godine, čime je okončana francuska izolacija. Smjena Bismarka, nestalna narav Vilima II i nesigurna politika ljudi koji su naslijedili Bismarka bili su zajednički uzroci rastuće međunarodne nestabilnosti.
1896. penzionisani Bismark je izazvao ogromnu senzaciju otkrivši postojanje sporazuma njemačkim novinama. Okrivio je svog nasljednika Caprivija kao odgovornog za neobnavljanje 1890. Bismark je rekao da je neuspjeh sporazuma omogućio da se Francuska i Rusija zbliže.
Trnje (Črenšovci)
Trnje je naseljeno mjesto u sastavu općine Črenšovci, regija Pomurska, Slovenija.
Vugrovec (Zagreb)
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Hrvatskoj nalazio se u sastavu stare zagrebačke prigradske općine Sesvete. Kao samostalno naseljeno mjesto, Vugrovec postoji od popisa 2021. godine. Nastalo je spajanjem naselja: Kućanec, Vuger Selo i Vugrovec Donji.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2021. godine, Vugrovec je imao 920 stanovnika. Za narodnosni sastav 1991. godine pogledati pod Kućanec, Vuger Selo i Vugrovec Donji.
Napomena: ''Na popisu 2021. nastalo spajanjem naselja Kućanec, Vuger Selo i Vugrovec Donji koja su ukinuta. Podaci od 1857. do 2011. sadržani su u tim bivšim naseljima.''
Haloragaceae
Haloragaceae je porodica cvjetnica, eudikotiledona iz reda Saxifragales. Tako je prema  filogenetičkom APG sistemu, a u  Cronquistovom sistemu, uključena je u red Haloragales.
Opis
Haloragaceae imaju veoma raznolike habituse, uključujući male stablašice  i potopljene vodene biljke. Većina članova Haloragaceae su zeljaste, a većina od tih su višegodišnje, iako su neke vrste jednogodišnje. Nasuprot tome, članovi roda Haloragodendron su drveće. Većina vrsta roda Myriophyllum su jednodomne dok većina ostalih svojti ima dvospolne cvjetove. Cvjetovi su obično sitni i neupadljivi, ali neki rodovi ih mogu imati i mnogo upadljivije (Haloragodendron, Glischrocaryon). Cvijet je obično radijalno simetričan, a neobično za jezgrarne eudikotiledone, podijeljenost je (2-3) –4-dijelna čašična i krunična lista. Čašićni listovi se obično nalaze na kockicama ili sa kapom kada su prisutne. U ženskim cvjetovima roda 'Myriophyllum obično nedostaje perijant. Imaju (2-) 4-8 prašnika i donji jajnik od (2-) 4 karpele. U Myriophyllum, plod je shizokarpan od jednosjemenkasta orašica, a drugi rodovi mogu imati orahe ili drupe  koje mogu biti krilate ili mjehuraste.
Flogenija
Molekularnofilogenetičke studije, naročito APG sistem, staviljaju Haloragaceae u jezgarne eudikotiledone reda, Saxifragales. Ranije verzije APG-a omogućile su ili širi obuhvat (Haloragaceae sensu lato) ili uže Haloragaceae s.s..
Historija
Historijski gledano, Haloragaceae je uključivala mnogo različitih rodova, od segregirsnih. Glavni obuhvat izvršio je Schindler 1905. godine, podijelivši "Halorrhagaceae" na dvije potporodice (Halorrhagoideae i Gunneroideae), a bivšu na dva plemena (Halorrhageae i Myriophylleae), sa ukupno sedam rodova. Uklonio je neke raznovrsne rodove i spojio Gonocarpus i Meionectes u Haloragis. Ova klasifikacija dugo je ostala standard do uklanjanja koje je učinio Shaw (1966); Gunnera je izmjestio u vlastitu porodicu Gunneraceae (unutar reda Gunnerales), kao jedini rod u Gunneroideae, napustivši šest rodova. Ova situacija ostala je do monografije Orcharda ( 1975), koji je obnovio „Gonokarpus“ i odvojio Haloragodendron od Haloragis, ostavivši 8 rodova. Spisak rodova, staništa i distribucija (broj vrsta)
Moderna era
Molekularna studija riješila je infoprodične odnose među rodovima, što je rezultiralo određenom taksonomskom revizijom, uključujući redistribuciju vrsta. Pored toga, Meionectes je vraćena, razdvajajući dvije vrste od Haloragis i stvorivši novi monotipski rod, Trihaloragis, izdvajanjem Gonocarpus hexandrus. Zbog toga se broj rodova povećava na deset, sa dodatkom: Glischrocaryon-Haloragodendron rješena je kao bazni čvor, sestrinska grupa preostaloj porodici. Iako je monofilija ove grupe dobro podržana, monofilija dva odvojena roda je slabije podržana i sugerira neke parafilije. Stoga ograničenja rodova ostaju neriješena.
Vrste
Od 2014. Godine, porodica ima 138 vrsta, raspoređenih među devet rodova na sljedeći način:
Rasprostranjenje i staništa
Porodica je rasprostranjena gotovo širom svijeta. Središte raznolikosti vrsta je u Australiji, gdje se nalaze svi rodovi osim Proserpinaca i Laurembergia. Staništa variraju od suhih pustinjskih regija do slatkovodnih jezera. Kopneni rodovi (Gischrocaryon, Gonocarpus, Haloragis, Haloragodendron, Trihaloragis) uglavnom su ograničeni na Južnu hemisferu. Meionectes, Meziella, Myriophyllum i Proserpinaca su vodene, dok je Laurembergia poluakvatična. Glischrocaryon, Haloragodendron, Meionectes i Trihaloragis su australijski endemi, gde se nalazi oko 70% svih vrsta.{{sfn|Moody|2004} } Za detaljne mape distribucije svakog roda pogledajte  Slika 1.
NGC 2182
NGC 2182 je odrazna maglina i nalazi se u sazviježđu Jednorog. Prvo otkriće je napravio John Frederick William Herschel 24. februara 1786. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
NGC 478
NGC 478 (također poznat kao ESO 476-3, IRAS 01177-2238, MCG -4-4-5 i PGC 4803) je spiralna galaksija koja je udaljena oko 313 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Kit. Najveći prečnik je 0,90 (82 hiljade sg) a najmanji 0,7 uglovnih minuta (64 hiljade sg). Prvo otkriće je napravio Francis Preserved Leavenworth 1886. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.