cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Gospodar prstenova
Po Gospodaru prstenova urađen je i film iz tri dijela koji nose imena tri knjige. Zapravo po knjizi je snimljen film koji je podjeljen u tri dijela koji su objavljeni zasebno 2001., 2002. i 2003. Režiser je Peter Jackson a izdavač New Line Cinema. Film je postigao rekorde gledanosti, kako u svijetu tako i kod nas. Radnja priče se odvija sa narodima kao što su Hobiti, Vilenjaci, Ljudi, Patuljci, Čarobnjaci i Orci (Goblini u Hobbitu), a fokusira se na Prsten moći kojeg je iskovao Mračni gospodar Sauron. Počevši mirnim početkom u Shire-u (hr. Okrugu), širi se preko Međuzemlja i slijedi putanju Rata za prsten. Zajedno sa ostalim Tolkienovim djelima, Gospodar prstenova je bio podvrgnut analizi svoje književne teme i porijekla. Iako je samo po sebi odlično djelo, priča je samo mali dio mitologije ili legendarijuma na kojem je Tolkien radio od 1917. Na njegova prijašnja djela, i na priču Gospodar prstenova, uticala su filologija, mitologija i religija, kao i ranija Tolkienova iskustva tokom Prvog svjetskog rata. Gospodar prstenova je smatran da ima veliki udar na modernu fantaziju, a udar Tolkienovih djela je takav da se u Oxfordskom rječniku engleskog koriste riječi Tolkinski ili Tolkienistično (orig. Tolkinesque). Gospodar prstenova je doprinio tome da danas postoje mnogi fanovi Tolkienovog rada, kao i veliki broj knjiga o Tolkienu i njegovim djelima. Gospodar prstenova je nadahnuo, i nastavlja da nadahnjuje mnoge u pravljenju kratkih priča, video igara, umjetničkih djela, muzičkih djela... Adaptacije Gospodara prstenova su pravljenje za izvođenje na radiju, u pozorištu i na filmu. Trilogija Gospodar prstenova na filmu (2001-2003) je pokrenula veliki interes za knjige gospodara prstenova kao i ostala Tolkienova djela.
Prvi dio
Gospodar prstenova počinje otprilike 60 godina nakon završetka Hobita. Prvi dio priče počinje u "Prstenovoj družini", kada Frodo Baggins, Bilbov nećak, dobija Bilbov magični prsten. Bilbov stari prijatelj, Gandalf Sivi otkriva da je taj prsten ustvari Jedini Prsten, objekat Sauronove moći, i ujedno i predmet koji Mračni gospodar traži većinu Trećeg doba, predmet koji iskvari srca drugih u želji da ga posjeduju i upravljaju moći koju on posjeduje. Sauron šalje Utvare prstena, prerušene u jahače u crnom u Shire, Frodovu domovinu, u potragu za Prstenom. Uz pomoć svog odanog baštovana, Sam Gamgeeja, i trojice bliskih prijatelja, Merry Brandybucka, Pippin Tooka i Fredegar Bolgera, Frodo uspijeva pobjeci. Dok Fredegar (Debeli Bolger) ostaje zametnuti trag Utvarama, Frodo i ostali odlaze predati Prsten u Posljednju domaću kuću, gospodara Elronda od Rivendella. U putu im pomaže i Tom Bombadil, spašavajući ih od Starca Vrbe i nekoliko dana ih ugosti, nahrani, napoji i savjetuje. U gradiću Breeju, Frodovoj družini se priključuje čovjek zvan "Strider", koji je ustvari Aragorn, sin Arathornov, nasljednik prijestolja Gondora i Arnora. Aragorn, na zahtjev Gandalfa, vodi hobite do Rivendella. Međutim, Frodu je teško povrijedio vođa Utvara ali se uprskos tome oporavlja pod njegom Polu-vilenjačkog gospodara Elronda. U Rivendellu, hobiti saznaju da se Sauron može pobijediti jedino ako Aragorn prihvati svoje kraljevsko naslijeđe i prijestolje Gondora, i tako ispuni drevno proročanstvo rukujući mačem Andurilom, iskovanom od krhotina Narsila, mača koji je nekad skinuo Prsten sa Sauronovog prsta, u Drugom dobu. Na Elrondovom savjetu prisustvuju predstavnici svih rasa Međuzemlja, Vilenjaci, Patuljci i Ljudi. Vođeni Elrondom, dolaze do zaključka da mogu spasiti Međuzemlje jedino ako odnesu Prsten u zemlju sjenki, Mordor i unište ga u Kletoj gori Orodruinu, gdje je i iskovan. Frodo se dobrovoljno javlja za taj zadatak i "Prstenova družina" je formirana da mu pomogne: sam Frodo, Gandalf, Aragorn, Boromir Gondorski, patuljak Gimli, vilenjak Legolas i njegova tri suputnika hobita. Put ih nosi u rudnike Morije, gdje ih prati Gollum, biće koje je je Bilbo sreo u Goblinskim pećinama Maglenog gorja, prije mnogo godina. Gollum je dugo posjedovao Prsten, prije nego ga je našao Bilbo. Gandalf objašnjava da je Gollum nekada bio sličan hobitima, prije nego je dobio Prsten, koji ga je iskvario. Rob Prstenovoj volji, Gollum očajnički želi ponovo uzeti "njegovo Zlato". U nastavku, Pippin slučajno razotkrije njihovo prisustvo, i Družina je napadnuta od strane Sauronovih sluga. Gandalf se sukobljava sa giganskim drevnim demonom, Balrogom i pada u duboki ponor, vjerovatno u svoju smrt. Bježeći iz Morije, Družina, predvođena Aragornom, odlazi u vilenjačke prostore Lothloriena. Tu, gospodarica Galadriel pokazuje Frodi i Samu vizije prošlosti, sadašnjosti i budućnosti. Frodo ugleda i Sauronovo Oko, metafizički izraz Saurona, i Galadriel biva privučena od Prstena. Na kraju prvog dijela, nakon što Družina pređe Veliku rijeku Anduin, Frodo odlučuje da sam ode u Mordor, prsten je zaposjeo Boromirovo srce. Medutim, njegov odani Sam insistira da pođe s njim.
Drugi dio
U drugom dijelu, Dvije Kule, priča se nastavlja paralelno u dvije knjige, i u prvoj nam govori o preostalim članovima Družine koji pomažu zemlji Rohan u ratu protiv izdajice Sarumana, nekadašnjeg vođe Reda Čarobnjaka, koji želi Prsten za sebe. Na početku prve knjige, Družina je raštrkana, Merryja i Pippina su zarobili Sauronovi i Sarumanovi orci, Boromir je smrtno ranjen braneći ih, a Aragorn, Gimli i Legolas polaze u potjeru za njima. Njih troje sreću Gandalfa koji se vratio u Međuzemlje kao Gandalf Bijeli. Oni saznaju da je porazio Balroga i iako je tada i on sam stradao, poslan je nazad i preporođen kao važan lik. Na kraju prve knjige, Gandalf, Aragorn, Legolas i Gimli pomažu pobijediti Sarumanove armije u Helmovoj klisuri i Hornburškoj bitki, dok je Saruman stjeran u ćošak od strane Enta i Huorna, zajedno sa Merryjem i Pippinom, koji pobjegnu iz zarobljeništva, i tada se dvije grupe sreću. Druga knjiga drugog dijela govori od Frodu i Samu i njihovom putu do Klete gore. Uspijevaju zarobiti i "ukrotiti" Golluma, koji ih tajno odvede u Mordor, pored ukletog Minas Morgula. Na kraju drugog dijela, Gollum izda Frodu velikom pauku, Shelobi, i iako Frodo preživi, zarobe ga Orci. U međuvremenu, Sauron šalje sve svoje snage u napad na Međuzemlje, zajedno sa Kraljem-vješcem, Vođom Utvara i njegovom vojskom Minas Morgula u bitku protiv Gondora, u Ratu za Prsten.
Treći dio
U trećem dijelu, Povratak kralja, nastavljaju se avanture Gandalfa, Aragorna, Gimlija, Legolasa paralelno sa Frodovim i Samovim. Kao što je rečeno u prvoj knjizi, Družina pomaže u posljednjoj bitki protiv Sauronovih snaga, uključujući i opsadu Minas Tiritha u Gondoru i posljednjoj bitki za život i smrt pred Crni Dverima Mordora, gdje se savez Gondora i Rohana očajnički bori protiv Sauronove armije, da bi im odvratili pažnju od Prstena, te tako davajući vremena Frodi da ga uništi. U drugoj knjizi, Sam spašava Frodu iz zarobljeništva. Nakon mnogo patnje, stižu do Klete gore, dok ih Gollum prati. Međutim, iskušenje Prstena se pokaže preveliko za Frodu i on ga zadržava za sebe, ne želeći ga uništiti. Međutim, Gollum ga napada i uspijeva mu odgristi Prsten sa prsta. Sluđen uspjehom, Gollum pada zajedno s Prstenom u vrelu lavu Klete gore, gdje biva konačno uništen.
Na kraju, Sauron je pobijeđen, i Aragorn biva krunisan kao kralj. Ipak, to nije sve. Saruman uspijeva pobjeći i iskvariti Shire prije nego umre. Frodo ostaje ranjen u duši i tijelu i zajedno s Bilbom odlazi na zapad, preko Mora u Valinor, gdje uspijeva naći mir.
U skladu sa Tolkienovom vremenskom linijom, događaji u priči se dešavaju između Bilbovog rođendana, 22. septembra 3001. Trećeg doba, i Samovog povratka u Shire, 6. oktobra 3021. Trećeg doba. Većina događaja se dešava u 3018 i 3019, zajedno sa polaskom Frode iz Vrećastog Vijenca u Shireu, 23. septembra 3018 Trećeg Doba, i uništenja Prstena šest mjeseci kasnije, 25.marta 3019 Trećeg doba.
2020.
2020 (MMXX) prestupna je godina, koja počinje u srijedu, po gregorijanskom kalendaru. To je 20. godina trećeg milenija.
Četvrti korpus Armije Republike Bosne i Hercegovine
Historija
Četvrti korpus je osnovan 17. novembra 1992. godine naredbom načelnika Štaba Vrhovne komande Sefera Halilovića. Korpus je objedinio jedinice Teritorijalna odbrana Bosne i Hercegovine, kao i neke dobrovoljne jedinice. Formiranjem korpusa, za komandanta je imenovan Arif Pašalić, koji će na toj dužnosti ostati do novembra 1993. godine.
Zona odgovornosti
Zona odgovornosti 4. korpusa Armije Republike Bosne i Hercegovine pokrivala je sljedeće općine: Mostar, Konjic, Jablanica, Nevesinje, Stolac i Čapljina.
Štab 4. koprusa
Štab 4. koprusa bio je u Mostaru iz početka, a poslije u Jablanici.
42./442. bbr. "Bregava"
42./442. brdska brigada Armije Republike Bosne i Hercegovine, "Bregava" (nazvana po rijeci koja protiče kroz Stolac, Dubravsku visoravan i dio Čapljinske teritorije), formirana je 21. augusta 1992. godine u Stocu sa ljudstvom iz Stoca, Dubrava i Čapljine. Kroz 1992. godinu pa do ljeta 1993. ratovala je na istočnoj strani općine Stolac protiv Vojske Republije Srpske i JNA.
Nakon sukoba HVO-a i Armije RBiH u Srednjoj Bosni, te nakon toga i u Mostaru, na teritoriji Stoca, Dubrava i Čapljine počinju hapšenja pripadnika ove brigade od strane dotadašnjih saveznika HVO-a. Komanda brigade sprema plan za spajanje sa blagajskom teritorijom i deblokadu Stoca i Dubravske visoravni. Akcija je počela 13.jula 1993.
Pripadnici 42. brigade "Bregava" su napredovali iz pravca Stoca prema Gubavici, ali jedinice koje su bile zadužene da iz pravca Blagaja probiju liniju HVO-a na Buni i spoje se sa 42. brigadom na Gubavici se nisu uspjele probiti. Akcija nije uspjela, te se prešlo na plan B. Pripadnici 42. bbr. su se uz gubitke probili do Blagaja, te je i civilno stanovništvo nastanjeno u Blagaju. Bilans bitke je bio sljedeći; Stolac i Dubrave, te dijelovi slobodne Čapljinske teritorije su zauteti od strane HVO-a, a u Blagaj se slilo 18 hiljada Bošnjaka iz Stoca, Dubrava i Čapljine.
Komanda brigade je nakon 13. jula 1993. godine smještena u Blagaj, najjužniju teritoriju pod kontrolom Armije RBiH. Tu je i dočekala kraj rata. Brigada "Bregava" je odigrala ključnu ulogu u odbrani Blagaja od HVO-a i regularne Hrvatske Vojske.
Detaljan plan za oslobađanje okupirane teritorije sa koje su u ljeto 1993. prognani, brigada je predala Komandi 4. Korpusa u proljeće 1994. godine, ali ta operacija, zbog potpisivanja Vašingtonskog mirovnog sporazuma u martu 1994. između Armije RBiH i HVO-a, nikad nije započela.
U operaciji "Jesen 94", 11. novembra 1994. godine, brigada "Bregava" je imala važnu diverzantsku ulogu u planu o zauzimanju šireg rejona Podveležja i Veleža od jedinica VRS-a. Svoj zadatak je u potpunosti izvršila, ali je spletom okolnosti, curenjem informacija o akciji do neprijatelja, te odgađanjem dogovorenog napada većine snaga 4. Korpusa, veliki broj pripadnika ostao sam iza leđa srpskog neprijatelja.
Brigada je pored hercegovačkih ratišta, učestvovala u akciji deblokade Sarajeva "Koverat", u borbama na Igmanu i Trebeviću, te zadnje godine rata u operacijama na Treskavici i Bjelašnici.
U ratnom putu brigadi je dodijeljeno 20 armijskih priznanja: orden zlatni grb sa mačevima i zlatni ljiljan. U toku rata brigada je poginulo 159 boraca, a osam ih je nestalo.
Ženska nogometna reprezentacija Bosne i Hercegovine
Ženska nogometna reprezentacija Bosne i Hercegovine predstavlja Bosnu i Hercegovinu na međunarodnim nogometnim takmičenjima i pod kontrolom je nogometnog saveza Bosne i Hercegovine.
Četvrti korpus Armije Republike Bosne i Hercegovine
Odlikovanja
Jedan pripadnik ovog korpusa (Midhat Hujdur) je posthumno odlikovan najvišim armijskim odlikovanjem Ordenom heroja oslobodilačkog rata.
Doris Pinčić
Doris Pinčić (Zadar, 4. septembar 1988) je hrvatska televizijska i pozorišna glumica.
Orehek pri Materiji
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Sloveniji nalazio se u sastavu stare općine Sežana.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2011. godine, Orehek pri Materiji je imao 14 stanovnika.
Napomena: ''Do 1955. iskazivano pod imenom Orehek.''
Jean-Martin Charcot
Niko drugi nije imao onoliki uticaj na neuroligiju kao što je to imao Charcot. U drugoj polovini 19. vijeka doprinjeo je razvoju svih grana neurologije. Prvi je opisao amitrofičnu lateralnu sklerozu i neurogenu artropatiju. Osim toga razgraničio je multiplu sklerozu i parkinsonovu bolest kao zasebne bolesti.
Akvarij
mini|250px|Slatkovodni akvarijum Akvarij je posuda ili prostor ispunjen vodom s minimalno jednom providnom stranom u kojem se čuvaju vodene životinje, najčešće ribe, i biljke. Veličina može varirati od malih kućnih do velikih javnih akvarija. Uz akvarij se nalazi i specijalizirana oprema za održavanje kvaliteta vode i drugih karakteristika potrebnih za život jedinki u akvariju.
Za izradu akvarija najčešće se koristi staklo, ali i plastične mase pleksiglas ili akrilik. To je zbog toga što je akvarij napravljen od plastike u odnosu na akvarij istih dimenzija napravljenoog od stakla, dva puta lakši, čak sedam puta otporniji na lom i može se savijati po želji. Mana pleksiglasa je što se lakše izgrebe, ali prednost je što se ponovo može ispolirati tako da se ogrebotine ne vide, što sa staklom nije moguće.
Maseni protok
Maseni protok predstavlja kretanje mase po vremenu. Njena jedinica je masa kroz vrijeme, odnosno kilogram po sekundi u SI sistemu jedinica.
Maseni protok je definisan kao količina mase koja prođe u određenom vremenskom intervalu:
Maseni protok može se izračunati iz gustoće fluida, njegove brzine, te pomoću površine poprečnog presjeka protoka.
gdje je:
Maseni protok može se izračunati i množenjem zapreminskog protoka sa gustoćom.
Nezir Škaljić
mini|Nezir ef. Škaljić Nezir Škaljić (23. februara 1844 – 10. marta 1905) bio je bosanski političar koji je obnašao dužnost trećeg gradonačelnika Sarajeva (1889–1905). Škaljić je bio pravnik, a služio je i kao Predsjednik Vrhovnog suda Bosne. Njegova se vladavina podudarala s austrougarskom vlašću Bosnom. Škaljić je primio prvorazredni carski austrijski orden Franca Josipa "Veliki križ".
Kao pravnik i sudac, rad Nezira Škaljića ostavio je traga na južnoslovenski, češki i ruski pravni sistem.
Škaljić je bio član tročlane Komisije koja je pripremala reformu pravosudnog sistema u habsburškoj okupiranoj Bosni i Hercegovini. Od jeseni 1881. do sredine 1882. živio je i radio u Beču. Među ostalim članovima komisije bili su: Franz von Krauss, Kajetan von Mérey, Hauptmann-revizor Spaczil i kasnije dr. Karl Krall, mađarski predstavnik August Gottel i Eduard Eichler.
Škaljić je u Sarajevu pokrenuo važne radove na modernizaciji infrastructure i izgradnji važnih objekata. To uključuje razvoj asfalta, prvo okolne Katedrale Srca Isusovog, a kasnije i cijelog grada.
Otvorio je Narodnu banju 20. jula 1902. Banja je i danas u funkciji. Također, tokom Škaljićevog mandata, sinagoga Aškenazi u Sarajevu konačno je završena (1902).
Škaljić je obnašao dužnost u novoizgrađenoj sarajevskoj Vijećnici, tada najvećoj i najreprezentativnijoj zgradi austrougarskog razdoblja u Sarajevu, koja je služila kao vijećnica.
Život
Škaljić je rođen i školovao se u Rogatici. Tu je postao je sudija, kao i gradovima Fojnica i Srebrenica.
Bio je oženjen Vasvijom Selmanagić. Par je imao tri sina.
Politička karijera
Škaljić je bio jedan od četiri osnivača Rijaseta Islamske zajednice BiH. Njeno stvaranje omogućilo je bošnjačku vjersku i političku emancipaciju od Osmanskog carstva.
1899. godine Škaljić je preuzeo dužnost gradonačelnika Sarajeva kada je Mehmed Kapetanović bio prisiljen odstupiti zbog lošeg zdravlja.
Porodica
Porodica Škaljić emigrirala je u Sarajevo iz Škaljara, njihovog naselja u Boki Kotorskoj tokom bitke za Perast (1654) koja se vodila između Mletačke Republike i Osmanskog carstva. Od 14. vijeka Kotor je postojao kao neovisna republika poznata kao Republika Cattaro, povremeno potpadajući pod protektorat režima Hrvata, Bosanaca ili Mađara. Venecijanci su tim područjem vladali najduže, gotovo četiri vijeka počevši od 1420. godine. Njihovo naslijeđe je najtrajnije i to je ono što je Kotoru i Perastu izborilo mjesto na UNESCO-ovom popisu svjetske baštine.
Među ostalim članovima porodice Škaljić su Abdulah Škaljić, balkanski lingvista i autor knjige "Turcizmi na srpskohrvatskom jeziku" prvi put objavljene 1966. Od tada je knjiga objavljena u deset izdanja i još uvijek se smatra "jedinstvenim i nezamjenjivim" izvorom za proučavanje južnoslovenskog jezika i kulture.
Vanjski linkovi
http://www.sarajevo.ba; Sarajevski gradonačelnici 1878–2009.
Povelja Tvrtka I Dubrovniku
Povelja Tvrtka I Dubrovniku pisana je na dvoru u Trstivnici 17. juna 1378. godine i predstavlja jedan je od najznačajnijih dokumenata iz srednjovjekovne Bosne. Trstivnica je bila srednjovjekovna župa na području kraljeve zemlje u srednjoj Bosni. To je prva kraljevska povelja koja sadrži rijetke i dragocjene podatke o godinu dana ranije obavljenom činu krunisanja bana Tvrtka i uzdizanju Bosne u rang kraljevstva. Povelja predstavlja prvorazredni izvor koji svjedoči o snazi bosanske srednjovjekovne države te o njenom suverenitetu i samostalnosti.
Original Tvrtkove povelje Dubrovčanima nalazi se u Državnom arhivu u Dubrovniku, gdje se čuva u seriji Diplomata et acta, br. 120, bečki ćir. br. 1024.
Orlek
Orlek je naseljeno mjesto u sastavu općine Sežana, regija Obalno-kraška, Slovenija.
Povelja Tvrtka I Dubrovniku
Unutrašnje prilike
Nakon konsolidacije unutrašnjih prilika te stabilizacije vlasti, počinje period uzleta Tvrtkove moći. Ta stabilizacija bila je vidljiva u ekonomskom napretku banovine, koji se očitovao u pojačanoj eksploataciji rudnika i razvoju trgovine te pametnom odabiru saveznika u sprovođenju vanjske politike. Širenje bosanskog teritorija u Tvrtkovo vrijeme odvijalo se na tri fronte: prema istoku preko Drine, nauštrb teritorija Nikole Altomanovića; prema jugu na područje Zete, nauštrb teritorije Balšića, dok će, nakon krunisanja, iskoristivši građanski rat u Ugarskoj kraljevini nakon smrti Ludovika I, Tvrtko proširiti granice i prema Zapadu, prisilivši sve dalmatinske komune između Dubrovnika i Zadra da priznaju njegovu vrhovnu vlast
Godine 1377, na osnovu rodbinskih veza s vladarima iz kraljevske kuće Nemanjića, odlučio se na dobro promišljen i isplaniran plan, i da se kruniše za kralja “Srbljem, Bosne i Primorja”, pri čemu je izvršio translatio regni, tj. prenos kraljevskog digniteta iz Srbije u Bosnu.
Orlek
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Sloveniji nalazio se u sastavu stare općine Sežana.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2011. godine, Orlek je imao 165 stanovnika.
Povelja Tvrtka I Dubrovniku
Unutrašnje prilike
Nakon proglašenja za kralja, Tvrtko se kod Dubrovnika sastao sa vođstvom Dubrovačke općine s kojim je uskladio najvažnije diplomatske osnove: pitanja slobode kretanja, obavljanja poslova za dubrovačke trgovce te pitanja isplaćivanja tzv. “srpskog” ili Svetodimitarskog dohotka, koji je isplaćivan vladarima Trebinja, Konavala i Dračevice.
Prilike u susjedstvu
U Srbiji je 1371. god umro car Uroš, s kojim je nestao posljednji direktni izdanak dinastije Nemanjića. Knez Lazar je s naslijeđem Nemanjića mogao biti povezan samo ženidbenim vezama, koje su ipak bile na znatno nižoj osnovi od Tvrtkovih rodbinskih veza, pa se nije ni opirao. On je sa Tvrtkom podijelio neke teritorije te su ostali u dobrim odnosima do samog kraja.
Dubrovčani, iako uvijek zainteresirani za poslove u unutrašnjosti Balkana, s kojom su imali najtješnje poslovne konekcije, nisu se mnogo uzbuđivali oko uzdizanja Bosne u rang kraljevstva.
U Ugarskoj kraljevini, stalnom pretendentu na bosanski suverenitet i teritoriju. Ugarska reakcija na krunidbu s pravom je ocijenjena kao “neutralna”. Razloga je u već poodmakloj dobi ugarskog kralja Ludovika, njegovoj zabrinutosti za održanje dinastije uslijed nedostatka muškog nasljednika, sukobima s vlastelom i gradovima u Poljskoj te težnjom za napuljskom krunom. Njegov nasljednik Sigismund se 1387. i 1389.obraća Tvrtku kao banu, a ne kralju.
Najveća morska sila tog vremena, Venecija, koja je bila u stalnom sukobu s Ludovikom, sa zadovoljstvom je popratila ovaj Tvrtkov čin.
Povelja
Iz njenog sadržaja se saznaje o:
Komora
U srednjovjekovnoj Bosni komora je označavala državnu blagajnu u koju su pohranjivani svi državni prihodi. Iz državne blagajne finansirani su brojni poduhvati poput izgradnje odbrambenih objekata, državnih misija, održavanja vladarevog dvora te između ostalog, kako se i u ovoj povelji navodi, naknade štete pričinjene stranim trgovcima koje je vladar stavio pod svoju zaštitu. Uprava nad državnom blagajnom povjeravana je vladarevom protovestijaru. Poznati su protovestijari bosanskih kraljeva Žore Bokšić i Tripe Buća
Srpski dohodak
Srpski dohodak ili svetodimitarski dohodak je daća koji su Dubrovčani plaćali raškim vladarima u iznosu od dvije hiljade perpera za slobodu trgovanja po njihovim zemljama. Dohodak je isplaćivan od 1268. godine za vrijeme Uroša I na Miholjdan (29. septembar), dok je za vrijeme kralja Dragutina rok isplate prenesen na Mitrovdan (8. novembar). Nakon raspada srpske države u XIV stoljeću Dubrovčani su isticali kako je dohodak vezan za srpsko posjedovanje Konavala, Dračevice i Trebinja, da bi ga po Tvrtkovom osvajanju ovih regija nastavili plaćati bosanskim vladarima. Dohodak je isplaćivan sve do pada srednjovjekovne bosanske države 1463. godine.
Zakon
Zakon u srednjovjekovnoj Bosni ne predstavlja odredbe pravnog kodeksa, nego ustaljene norme i običaje na kojima su počivali međusobni odnosi dviju strana.
Vojvoda
Vojvodska titula jedna je od vodećih titula u hijerarhiiji bosanskog srednjovjekovnog društva. U različitim vremenima imala je i različito značenje, no može se reći da su, nakon kralja i hercega, velike vojvode bili najmoćniji bosanski velikaši. Titula je bila nasljednog karaktera, unutar jedne vlasteoske porodice. Titulu velikog bosanskog vojvode nosili su najmoćniji velikaši svog doba poput Vlatka Vukovića, Sandalja Hranića, Petra Pavlovića i drugih.
Knez
Titula kneza zastupljena je na kompletnom južnoslavenskom prostoru. U srednjovjekovnoj Bosni ona se pojavljuje u nekoliko različitih oblika. Kod bosanske vlastele kneževi su bili rangirani ispod vojvoda kao vlastela s drugostepenom titulom. Pored bosanske vlastele, kao nosioci titule kneza javljaju se uticajne i bogate ličnosti iz bosanskih gradova koji su nazivani gradskim knezovima. Ovu titulu su nosili i istaknuti pripadnici vlaške populacije, koji se pojavljuju kao njihovi predstavnici u srednjovjekovnoj Bosni.
Dvorski
Titula “dvorski” karakteristična je za srednjovjekovnu Bosnu i odnosi se na dvorskog kneza, odnosno upravnika ili starješinu vladarevog dvora.
Vijenac
Izraz “vijenac” upotrebljavan je za krunu vladara kao jednu od najvažnijih insignija kraljevske vlasti.
Sankcija
Na sve prekršioce zaključaka ove povelje bačena je kletva koja je donesena na samom mjestu izdavanja povelje u Žrnovnicama kod Dubrovnika. Kletva se baca na dušu prekršioca, što je i inače standardni motiv proklinjanja u bosanskim srednjovjekovnim poveljama.
Multipla skleroza
Multipla skleroza (MS), je neurodegenerativno oboljenje i autoimuna bolest koja prvenstveno „napada“ bijelu masu centralnog nervnog sistema. Multipla skleroza zahvata aksone, dugačke produžetke nervne ćelije, na kojima pojedini dijelovi mijelinskog omotača upalno reaguju i propadaju. Stoga se multipla skleroza smatra upalnom, demijelinizirajućom bolešću izazvanom imunološkim promjenama nepoznate etiologije. Kad je određeni dio mijelinskog omotača upaljen i oštećen, prenošenje impulsa kroz akson je poremećeno, usporeno ili isprekidano, zbog čega poruke iz mozga dolaze na „cilj“ sa zakašnjenjem, „greškama“ ili ih uopšte nema (izostaju). Bolest je vrlo promjenljivog toka, ispoljava se neurološkim simptomima i znacima i karakterišu je česta pogoršanja različitog stepena, koja se smjenjuju sa naglim poboljšanjim kliničke slike (remisija bolesti).Nastanak multiple skleroze prate mnogi poremećaji različitog stepena, od blage ukočenosti i otežanog hodanja, do potpune oduzetosti, sljepila, itd.
U svijetu od multiple skleroze boluje oko milion ljudi i to uglavnom u razvijenim zemljama svijeta. Bolest je nešto češća kod žena nego kod muškaraca (3:2).
Historijat
mini|desno|250px|Crtež iz Charcotove knjige koji prikazuje lezije kod multiple skleroze [[mozak|moždanog stabla i kičmene moždine, iz 1838. Ovo je jedna od prvih anatomskih ilustracija MS]]
Jedan od prvih medicinskih opisa multiple skleroze dao je William McKenzie (1791—1886), škotski oftalmolog, opisavši slučaj dvadesettrogodišnjeg muškarca kojem je prvi simptom bolesti bio poremećaj vida, a pomoć u Londonu je potražio nakon pojave paralize. Ubrzo su se kod ovog bolesnika razvili i poremećaj govora (dizartrija) i urinarna inkontinencija (nemogućnost zadržavanja mokraće). Svi simptomi bolesti nestali su nakon dva mjeseca, ali su se, znatno pojačani, ubrzo ponovo pojavili.
Multiplu sklerozu, kao posebnu bolest, prvi put je 1868. opisao francuski neurolog Jean-Martin Charcot (1825—1893). Patološke nalaze u svojim istraživanjima multiple skleroze Charcot naziva skleroza sa plakovima. Tri osnovna simptoma multiple skleroze, koja su poznata pod općim nazivom Charcotov trijas simptoma, su: nistagmus, tremor i "pjevajući" govor - dizartrija (što nije tipično samo za multiplu sklerozu). Kod ovih bolesnika Charcot je primijetio i promjene u kognitivnim funkcijama opisavši ih kao „značajno slabljenje pamćenja“ i „lagani gubitak ideja“.
I drugi stručnjaci prije Charcota opisivali su simptome, ilustrovali promjene i kliničku sliku multiple skleroze. Najznačajniji među njima su britanski profesor Robert Carswell (1793—1857.) i francuski profesor anatomske patologije Jean Cruveilhier (1791—1873), ali nijedan od njih nije opisao multiplu sklerozu kao zasebnu bolest. . Nakon Charcotovog opisa multiple skleroze, posebne slučajeve ove bolesti opisali su još i Eugène Devic (1858-1930), Jozsef Balo (1895—1979), Paul Ferdinand Schilder (1886—1940.) i Otto Marburg (1874—1948.)
Jedan od prvih književnih opisa multiple skleroze je u dnevniku Friedricha Augusta Estea (1794—1843). Este je od multiple skleroze obolio u dvadesetosmoj godini života, a prvi simptom je bio smanjenje oštrine vida:
Međutim, ubrzo su se javili mnogi tipični simptomi bolesti kao što su dvostruke slike, slabost nogu i obamrlost:
Epidemiologija
mini|lijevo|upright=1.7|Mapa [[svijeta koja pokazuje da rizik (učestalost) MS, raste sa porastom udaljenosti od ekvatora;
]]
Kod multiple skleroze postoji epidemiološki vidljiva razlika u oboljevanju između stanovnika južne i sjeverne hemisfere, a bolest se mnogo manje javlja kod ljudi koji žive u blizini ekvatora. Multipla skleroza je pet puta učestalija u klimatskim uslovima koji vladaju u sjevernim djelovima Sjedinjenih Američkih Država, Kanadi i Evropi nego u tropskim regijama i na Dalekom istoku. Klima, sunce i uzimanje vitamina D, navode se u brojnim istraživanjima kao mogući razlozi postojanja razlike u učestalosti MS u odnosu na geografsku širinu. Međutim, postoje i neka važna odstupanja između sjevera i juga, kao i promjene u stopama prevalence tokom vremena. U cjelini gledano, ovaj trend se polako sve više gubi. To znači da se ostali faktori, kao što su brojni ekološki faktori okoline i genetika, trebaju uzeti u obzir pri tumačenju porijekla multiple skleroze u današnje doba. U pojedinim regijama, koje karakteriše veća učestalost multiple skleroze, neke etničke grupe imaju niži rizik razvoja bolesti, gdje spadaju; Semićani, Laponci, Turkmeni, američki Indijanci, kanadski Huteriti, Afrikanci, i novozelandski Maori. ,
Najugroženiji narodi i rase od multiple skleroze su evropski narodi. Ugroženost je manja kod crne rase za 50%, dok je prevalenca MS najniža kod mongoloidnih naroda. Najveću prevalencu multiple skleroze u svijetu imaju stanovnici Škotske.
Ekološki faktori kojima je organizam bio izložen u djetinjstvu mogu imati veći uticaj na eventualnu pojavu i dalji tok multiple skleroze, kod oboljele osobe u njenom kasnijem životnom razvoju. Nekoliko studija sprovedenih kod migranata pokazuju da ako se migracija dogodila prije 15 godine starosti, ona stvara predispoziciju za razvoj multiple skleroze. Ako se migracija desila nakon 15 godine starosti, migrant zadržava osjetljivosti zemlje svog porijekla.
Na pojavu multiple skleroze također utiče godišnje doba u kome se osoba rodila. Zbog nedovoljne izloženosti suncu i oskudnog generisanja i unosa vitamina D, pojava multiple skleroze je učestalija kod osoba rođenih u manje sunčanim mjesecima.
Prema istraživanjima sprovedenim u Holandiji, stres povećava rizik od pogoršanja postojećih ili pojave novih simptoma bolesti, što direktno utiče i na uvećanje stepena invalidnosti bolesnika. Kod 73 bolesnika sa MS čiji su razvoj ljekari redovno pratili, zabilježeno je 457 stresnih događaja (koji su uključivali stres na poslu, financijske probleme ili smrt nekog od bliskih članova porodice). Nakon tih događaja, zabilježena je pojava 134 pogoršanja kod 56 bolesnika, i 136 infekcija kod 57 bolesnika. Stres je bio povezan sa dvostruko većim rizikom od pogoršanja postojećih ili pojave novih simptoma bolesti, ali u ovoj studiji nije bilo dokaza o pogoršanju infekcija poslije stresnih događaja.
Mortalitet
Kod bolesnika koji nemaju teške simptome ili znake bolesti, stopa mortaliteta nije značajno povećana. Prosječan životni vijek bolesnika sa multiplom sklerozom je šest do deset godina kraći nego kod zdravih osoba, i prvenstveno zavisi od životnog doba (starosti) bolesnika u momentu pojave prvih simptoma bolesti. U posljednjih nekoliko desetina godina, na osnovu brojnih izveštaja iz mnogih zemalja svijeta, primjećen je značajan pad smrtnosti od multiple skleroze.
Etiologija
Razne teorije pokušavaju da objasne uzrok nastanka multiple skleroze kombinacijom poznatih podataka o simptomima bolesti i brojnim istraživanjima. Prema dosadašnjim saznanjima njena pojava je najvjerovatnije rezultat interakcije (kombinovanog dejstva) ekoloških faktora sredine i genetske predispozicije, međutim do danas ovi faktori nisu jasno definisani. centar|450px
1. Nasljedni faktori
mini|desno|200p|HLA regija [[hromozom 6 (čovjek)|hromozoma 6. Promjena u ovoj regiji povećava vjerovatnoću oboljevanja od MS.]] Iako multipla skleroza nije nasljedna bolest, kod ovih bolesnika postoji određena nasljedna sklonost, u pogledu načina razvoja bolesti. Ako među najbližim rođacima ima oboljelih od MS, osoba iz te porodice, posjeduje 1-3% veću vjerovatnoću za dobijanje bolesti. Rizik oboljevanja od MS je veći među rođacima osobe sa bolešću nego u općoj populaciji, a posebno je izražena kod braće i sestara, roditelja i djece. Kod jednojajčanih blizanaca, vjerovatnoća da će i drugi dobiti multiplu sklerozu je oko 30%. Kod dvojajčanih blizanaca ta vjerovatnoća je oko 4%, a kada je jedan od blizanaca ženskog pola i manja. Činjenica da jednojajčani blizanci ne oboljevaju u 100% slučajeva, pokazuje da bolest nije isključivo genetski uslovljena. Ova činjenica sugeriše na značaj, tzv. genetske predispozicije koja se nalazi pod kontrolom više gena. Pored toga najveći rizik od oboljevanja nose rođena braća i sestre, dok je rizik mnogo manji za njihovo potomstvo.
Osim porodičnih karakteristika, prisustvo specifičnih gena je povezano sa MS. Razlike su u ljudskom leukocitnom antigenu HLA. Specifični sastav HLA grupe gena u hromozomu 6, koji služi kao glavni histokompatibilni kompleks MHC kod ljudi, se zna da ima uticaja na vjerovatnoću oboljevanja od MS.
Najpouzdaniji dokaz za to je povezanost između MS i specifičnih genskih promjena, ekspresije antigena klase II glavnog histokompatibilnog kompleksa MHC - (engleski: main hystocompatibility complex) na ćelijama u predjelu lezije, definisanih kao DR15 i DQ6. Druga istraživanja su pokazala zaštitno dejstvo pojedinih gena, kao što su HLA-C554 i HLA-DRB1-*11. Nedavne genetske populacione studije, pokazale su postojanje 8 do 10 još neizdvojenih genetskih lokusa, potencijalnih kandidata za MS.
2. Faktori upale
Mnogi istraživači smatraju da je multipla skleroza autoimuna bolest u kojoj organizam, preko imunog sistema, stvara odbrambene mehanizme protiv vlastitog tkiva. U slučaju multiple skleroze to je mijelin, a uzročni faktor („okidač“) iz okruženja, bi mogao biti virus.
Objašnjenje za ova epidemiološka otkrića može biti u činjenici da je nastanak MS, možda radije povezan sa zajedničkom infekcijom, nego sa nekim rijetkim patogentskim mehanizmom. Tokom istraživanja ove bolesti razvijeni su različiti hipotetski mehanizmi koji pokušavaju da objasne uzroke pojave MS.
Dokazi koji govore da su neki virusi uzrok MS su sve brojniji. U mozgu i likvoru većine bolesnika sa MS može se utvrditi prisutnost oligoklonalnih traka (čija je pojava karakteristična kod virusnih infekcija), dok su neki [[virusi otkriveni u nervnom sistemu direktno povezani, sa demijelinizirajućim encefalomijelitisom kod ljudi. Nakon eksperimentalno unijete virusne infekcije, može se izazvati demijelinizacija nervnog sistema eksperimentalnih životinja.
Potencijalni virusi koji mogu biti povezani sa MS, su ljudski herpes virusi, koji se u likvoru MS bolesnika mogu pronaći u obliku varičela herpes zoster (izazivača vodenih boginja). Od ostalih mogućih MS uzročnika, najviše se pažnje daje ljudskim endogenim retrovirusima i hlamidofilima, iz grupe hlamidija, koji su izazivači pneumonije.
3. Nezarazni faktori
Multipla skleroza je češća kod ljudi koji žive dalje od ekvatora. Uvećan rizik od MS je povezan sa smanjenim izlaganjem suncu. Smanjena proizvodnja i manji unos vitamina D glavni su biološki mehanizmi koji objašnjavaju povećan rizik oboljevanja među ljudima koji su manje izloženi sunčevoj svjetlosti.
Multipla skleroza ne povećava rizik od komplikacija tokom trudnoće. Nije se pokazalo u medicinskoj praksi, da postoji, značajno povećana, učestalost prijevremenih porođaja, rađanja nedonoščadi, urođenih malformacija ili rane smrti novororođenčeta kod trudnica sa MS.
Istraživanja koja su sprovedena kod 18,8 miliona rođene djece u 38 država, uključujući i novorođenu djecu, na 10.000 žena sa MS, otkrila su sljedeće razlike između grupe zdravih i žena oboljelih od MS; Osobe koje imaju jedan od sljedećih autoimunih poremećaja posjeduju veću vjerovatnoću da će se kod njih, kao komplikacija osnovne bolesti, razviti multipla skleroza.
Patofiziologija
Inicijalni uzrok ili uzroci za nastanak MS nisu poznati, ali se smatra da patogeneza bolesti podrazumjeva imuno posredovanu inflamatornu demijelinizacju i oštećenje aksona. Demijelinizacione bolesti u koje spada i multipla skleroza su ona patološka stanja pri kojima dolazi do oštećenja mijelinske opne koja obavija nervna vlakna u mozgu i kičmenoj moždini ili na perifernim živcima. Zato je glavni patofiziološki mehanizam u multiploj sklerozi poremećaj strukture mijelinske opne nervne ćelije, i narušavanje neuroloških funkcija u organizmu oboljele osobe. Patohistološki pregled mozga u bolesnika sa MS pokazuje najznačajnije osobine patološkog procesa. Dodatni dokazi autoimune patogeneze MS uključuju:
Mijelinska opna
Veoma slično izolaciji oko električnih žica, mijelinska opna je izgrađena od (20%) proteina i (80%) mastii, koje su poznate pod nazivom lipoproteini. Mijelinska opna, osim što ima ulogu zaštite nervnog tkiva, ima i jednu vrlo važnu ulogu omogućavanja vrlo brzog širenja električnog impulsa kroz nervna vlakna. Nervni (električni) impuls se širi nervnim vlaknom koje ima neoštećenu mijelinsku opnu veoma velikom brzinom, što obezbjeđuje normalnu funkciju nervnog sistema čovjeka. Značaj mijelinske opne se najbolje može uočiti kod novorođenčadi, gdje zbog nepotpunog razvoja i nedovoljne zrelosti nervnog sistema mnogi nervi nemaju zrele mijelinske opne pa su njihovi pokreti nezgrapni, ispunjeni trzajima i primjetnom neusklađenošću. Kod bolesnika sa multiplom sklerozom, imuni sistem greškom uništava mijelinsku opnu aksona, što ima za posljedicu upalu i odvajanje mijelina od aksona, (demijelinizacija). Ovaj proces se odvija kroz dvije faze: Mijelinska opna nervne ćelije, djeluje kao izolator i omogućava brzo provođenje električnih impulsa duž nervnih vlakana. U Ranvierovim čvorićima, mijelin je prekinut i ne dozvoljava prolaz jona i rastvora. Raspad mijelinske opne izaziva kašnjenje u provođenju električnog impulsa kroz akson neurona (živaca). Kod zdrave osobe pojedinačna brzina provođenja aksona je 100–120 m/sec dok kod pojedinih bolesnika od multiple skleroze brzina pada postupno do 5 m/sec. Smanjenje brzine provođenja nervnih impulsa kroz demijelinizovana nervna vlakna, je odgovorno za pojavu simptoma i znakova bolesti, što se klinički menifestuje zamagljenjem vida, trnjenjem u udovima ili u trupu, osjećajem gubitka snage u udu ili udovima, i drugim postupnim pogoršanjem.
U ranoj fazi bolesti, dalja usporavanja provođenja mogu nastati zbog otoka (edema) tkiva, koji može biti smanjen u ovim fazama, kada se neurološki poremećaji mogu izgubiti paralelno sa reapsorpcijom otoka (edema). Određeno vrijeme ćelije koje stvaraju mijelin ([[oligodendrociti.) imaju sposobnost obnavljanja oštećene mijelinske opne, zbog čega su neurološki simptomi u početnoj fazi bolesti najčešće prolazni. Obnovljeno, remijelizovano nervo vlakno najčešće normalno provodi nervne impulse, ali u stanjima povišene tjelesne temperature, povišene temperature sredine ili prijemora, prijenos impulsa, najčešće postaje nedovoljan, i kroz nervna vlakna uspješno prolaze samo signali manje frekvencije (učestalosti), što se manifestuje pogoršanjem simptoma ili pojavom simptoma koji su prethodili remijelinizaciji. Takva se stanja zovu pseudorelapsi.
Kada je progresija bolesti praćena težim stepenom uništenja mijelinske opne, neurološki deficit (simptomi ili klinički znaci.) ostaju prisutni u istom intenzitetu, ne povlače se, jer zbog trajnih oštećenja ne postoji mogućnost oporavka takvih [[bolest|bolesnika. Česte upalne reakcije na kraju uzrokuju nepopravljivo oštećenje aksona sa razvojem trajnih neuroloških simptoma, koji postepeno napreduju. Takav razvoj bolesti upućuje na degenerativnu fazu bolesti u kojoj više nema regresije ili oporavka formiranih kliničkih poremećaja.
Lokalizacija demijelinizacije
Ukoliko se demijelinizacija (oštećenje mijelinske opne) odigra u dijelu nervnog sistema koji prenosi informacije između mišića i mozga, tada mogu nastati problemi sa pokretljivošću bolesnika. Ako se proces demijelinizacije dešava na nervima koji prenose senzorne informacije ka mozgu, multiplu sklerozu karakterišu poremećaji senzornih funkcija, kao što je vid.
Razvoj bolesti
Rani simptomi i znaci multiple skleroze su obično blagi, zbog kojih oboljela osoba najčešće u početku ne traži medicinsku pomoć niti mišljenje specijaliste, a sami simptomi dođu i prođu, tako da ponekad tek nakon drugog ili nekog od narednih napada ljekar od bolesnika saznaje da je pacijent i ranije imao tipične početne simptome ove bolesti koji su nestali nakon nekoliko dana.
Početni simptomi multiple skleroze često su dupli vid, mješanje crvene i zelene boje ili čak sljepilo na jednom oku. Neobjašnjivi vidni problemi obično se poboljšavaju tek u višim stadijumima bolesti.
Kod većine bolesnika sa multiplom sklerozom javlja se i slabost mišića u udovima i problemi sa koordinacijom i ravnotežom u toku bolesti. Umor može biti izazvan fizičkom iscrpljenošću koja se može otkloniti odmaranjem, mada ovaj simptom također može poprimiti formu stalnog umora. Mnogi bolesnici imaju simptome kao što su neosjetljivost, svrab kože, trnci (osjećaj mravinjanja), dok drugi mogu osjećati bolove. Teškoće govora, tremor i vrtoglavica su često prisutne tegobe. Oko polovine ljudi sa multiplom sklerozom ima kognitivne teškoće poput poremećaja: koncentracije, pažnje, pamćenja, teškoće rasuđivanja i takvi simptomi su često blagi i obično se previđaju i zanemaruju.
Depresija koja je povezana sa kognitivnim problemima drugo je zajedničko obilježje oboljelih od multiple skleroze. Oko 10% bolesnika pati od težih psiholoških poremećaja. Kod 60% oboljelih toplota može uzrokovati privremeno pogoršanje mnogih simptoma multiple skleroze. U tim slučajevima smanjenje toplote eliminiše ove probleme. Zbog toga plivanje može biti dobro za ljude s multiplom sklerozom.
Simptomi i znaci multiple skleroze zavise od lokalizacije promjena i jačine upale mijelinskog omotača aksona. To je razlog zbog čega su simptomi multiple skleroze toliko različiti i zašto ih je teško predvidjeti. Budući da mozak i kičmena moždina imaju velik rezervni kapacitet, mnoga područja upale mijelinskog omotača neće dati nikakve simptome. Na mjestima nestanka mijelinskog omotača nastaju ožiljci koji se nazivaju skleroza, plak ili lezija.
Tok bolesti je raznolik i nepredvidiv. Karakterišu ga izmjene, faze pogoršanja (egzacerbacije) i faze mirovanja (remisije) bolesti. U početku remisije mogu trajati mesecima i godinama, čak i više od 10 godina. Kod bolesnika koji imaju česte napade bolesti, pogotovo ako se bolest pojavi u srednjim godinama, tok bolesti može biti izrazito brz i u kratkom periodu dovesti do razvoja invalidnosti.
Psihološki simptomi
Budući da je multipla skleroza jako nepredvidiva bolest, važno je da bolesnik zna razvrstati osjećaje povezane sa njom, jer različiti osjećaji mogu doći i nestati zajedno sa simptomima. Važno je da on te svoje osjećaje podjeli sa svojom okolinom, ponekad i svojim ljekarem. Multipla skleroza je bolest koja oboljelog čini frustriranim, već samim time što ona unosi drastične promjene u ljude, njihov život i porodicu. Strah, tuga, ljutnja i stid, samo su dio svih onih faza kroz koje prolazi bolesnik i njegova porodica nakon postavljanja dijagnoze multiple skleroze. Sa njima se bolesnik i njegova porodica trebaju nositi, ali bolesnici trebaju naučiti da kada taj teret postane pretežak, zatraže pomoć sredine i društva, a prije svega, ljekara ali i specifičnih organizacija i udruženja kao što su Društva multiple skleroze.
Oko 50-90% bolesnika sa MS pati od seksualnih poremećaja. , Ovi poremećaji mogu biti posljedica organskih smetnji zbog paralize mišića u genitalnom predjelu, ili zbog oštećenja živaca koji obezbeđuju refleksne nadražaje za pokretanje seksualnih funkcije (npr. za erekciju). Također kao posledica MS javlja se i spasticitet butnih mišića nogu i karlice što može otežati ili onemogućiti polni snošaj. Smanjena funkcija vlaženja genitalija kod žena oboljelih od MS može izazivati jak bol tokom polnog odnosa.
Dijagnostika
Više bolesti nervnog sistema može imati slične simptome. Samo pravilnim pristupom i praćenjem bolesnika ljekar može postaviti dijagnozu MS. Ona se najčešće ne postavlja pri prvoj posjeti neurologu - jer ne postoji jednostavan nalaz, ili jedan test, koji će definitivno potvrditi ili isključiti MS.
Dijagnostika kliničkih simptoma karakterističnih za MS se temelji na sljedećim pouzdanim postupcima za dijagnozu;
Magnetna rezonanca
mini|Multipla skleroza: Pokazuje razlike u [[mozak|mozgu u različitim vremenskim intervalima. Svjetla mjesta unutar tkiva mozga ukazuju na aktivna oštećenja.]] U potvrđivanju kliničke slike multiple skleroze, ovo je najpouzdanija dijagnostička metoda, kojom se mogu vidjeti plakovi demijelinizacije u nervnom sistemu. Magnetna rezonanca (MR) je relativno nova dijagnostička metoda koja se primjenjuje od 1980]]-tih godina, i kojom se pomoću elektromagnetskih talasa niske energije, snima stanje pojedinih dijelova nervnog sistema (mozak i moždani krvni sudovi, kičmeni stub, kičmena moždina itd.). (MR) je bitna u dijagnostici multiple skleroze, jer se njenom primjenom mogu otkriti promjene (lezije) u mozgu ili kičmenoj moždini koje upućuju na ovu bolest. Na snimcima načinjenim tokom snimanja vide se bijela okruglasta do ovalna područja u normalno sivom prikazu mozga ili kičmene moždine. Ta bijeličasta oštećenja, zapravo najčešće prikazuju kolekciju vode, koja je prodrla u područje oštećene mijelinske opne. Opna je hidrofobna, pa njenim oštećenjem nervno tkivo, koje je hidrofilno privlači vodu.
Demijelinizacijska oštećenja u multiploj sklerozi nisu podjednako raspoređena u svim djelovima nervnog sistema. Ona su najčešća u području oko moždanih komora, u dijelu mozga koji se spušta prema kičmenoj moždini i nosi naziv moždano stablo, u malom mozgu, a često i u očnom živcu, i vratnom dijelu kičmene moždine. Postoji pretpostavka da su demijelinizacijska oštećenja lokalizovana na spomenutim mjestima zbog imunološki ili hemijski drukčije strukture mijelinske opne.
Evocirani potencijali
Evociranim potencijalima (ERP) mjeri se brzina sprovođenja električnih impulsa kroz nervna vlakna koja vode prema mozgu. U dijagnostici demijelinizacijskih bolesti izuzetno su važni evocirani potencijali koji mjere brzinu sprovođenja vidnog nadražaja (stimulusa) od oka, auditivnog nadražaja, ili somatosenzornog nadražaja prema mozgu.
Kako multipla skleroza zahvata centralni nervni sistem, a kako je očni živac izdanak dijela centralnog nervnog sistema, on je vrlo osjetljiv na demijelinizaciju izazvanu upalom, čak i u slučajevima kada bolesnik nema subjektivnih simptoma oštećenja vida. U većini laboratorija normalna latenca vidnih evociranih potencijala (VERP) je manja od 105 m/s. Produžena latenca (odloženo slanje nadražaja) ukazuje na poremećaj u optičkom nervu, na onoj strani tijela na kojoj je registrovana usporena brzina sprovođenja vidnog nadražaja.
Istraživanja su pokazala da se kod više od 80% bolesnika sa multiplom sklerozom manifestuje usporenje provođenja, koje se dijagnozira upotrebom (ERP-a). Međutim (ERP) primjene se nisu pokazale korisnim u praćenju progresije bolesti, ili odgovora na terapiju.
Nalaz u likvoru
To je dijagnostički postupak koji obuhvata uzimanje i analizu likvora, (moždane tečnosti koja se stvara u moždanim komorama, i cirkuliše oko mozga i kroz kanal kičmene moždine). Likvor se dobija lumbalnom punkcijom.