cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hoobastank
Rani početci
Hoobastank je nastao u predgrađu Los Angelesa, koje se naziva Agoura Hills, 1994. godine. Vokal Douglas Robb se sreo sa gitaristom Danom Estrinom u srednjoj školi, u toku nadmetanja između bendova. Tada su odlučili da formiraju bend. Kada su im se pridružili Markku Lappalainen i Chris Hesse, nastala je grupa Hoobastank. Doug Robb je izjavio, da ime nema nikakvo značenje. Rob Bourdon iz grupe Linkin Park pohađao je istu srednju školu kao i članovi grupe Hoobastank.
Hoobastank je počeo svirati u lokalnim klubovima. 1998. godine izdaju prvi album, koji su sami objavili, a koji se zvao Basketball Shorts. Ubrzo su stekli veliki ugled u južnoj Kaliforniji. Ovo je privuklo izdavačku kuću Island Records, koja je potpisala ugovor sa bendom 2000. godine. Reputacija benda je postajal veća zbog turneje sa grupom Incubus, koja je, također, iz Los Angelesa, te sa grupom Alien Ant Farm.
Uspjesi u karijeri
Hoobastank je izdao prvi album pod nazivom Hoobastank u novembru 2001. godine. Prvi single je bila pjesma "Crawling in the Dark", koja je probila na 68. mjesto na Billboard Hot 100 top listi, 3. mjesto na top listi modernog rocka, 8. mjesto na rock top listi i 1. mjesto na MP3.com download top listi 2002. godine.
Bend je počeo sa snimanjem u studiju 2003. godine, sa producentom Howardom Bensonom, koji je bio producent grupama P.O.D., Cold i The Crystal Method. Međutim, snimanje je odgođeno na mjesec dana, kada se Dan Estrin ozbiljno povrijedio u saobraćajnoj nesreći, početkom augusta. Estrin se oporavio do oktobra, te se bend uputio na Nokia Unwired Tour turneju sa grupama The All-American Rejects i Ozomatli, u novembru iste godine.
Njihov drugi album, po imenu The Reason, izašao je u decembru 2003. godine. Prvi single, "Out of Control", je bio dostupan za download na oficijalnoj web-stranici benda. Pjesma "Out of Control" je dosegla 9. mjesto na US top listi modernog rocka, 16. mjesto na glavnoj rock top listi, te 16. mjesto na svjetskoj top listi modernog rocka (po glasovima slušalaca iz SAD-a, Njemačke, Velike Britanije, Švedske, Finske, Kanade i Australije).
Pjesma The Reason je snimljena i kao single u prvoj polovini 2004. godine. Postala je veliki hit, došavši na 5. mjesto top liste Billboard Hot 100, 1. mjesto na SAD i svjetskoj top listi modernog rocka, 10. mjesto u Australiji, te 12. mjesto u Velikoj Britaniji. Album The Reason je dosegao 3. mjesto na  Billboard 200 top listi.
Internacionalna popularnost grupe Hoobastank se povećala sa svjetskom turnejom grupe Linkin Park, za njihov album Meteora, ranih mjeseci 2004. godine.
Sanica (rijeka)
Sanica je rijeka u zapadnom dijelu Bosne i Hercegovine i pritoka rijeke Sane. Duga je 22 km, a njen sliv iznosi 211 km². Po njoj je mikroregija Bosanske krajine i dobila svoje ime. U neposrednoj blizini sliva rijeke je i Hrustovačka pećina.
Izvor
thumb|pećinski izvor|lijevo Nastaje iz izvorske zone u podnožju sredogorskog masiva Grmeč, koji predstavlja podzemni kolektor voda rijeke Sanice. Izvorska zona se sastoji od tri izvora, a najsnažniji je najnizvodniji pećinski izvor u kontaktu sa Gornjosaničkom kotlinom. Pećinski izvor je u dobroj mjeri ugušen vodovodom kojim se napaja općina Bosanski Petrovac odnoseći vodu ogromnim cjevovodima preko Grmeča. Prikupljajući svojim tokom sve te rječice i potoke (Korčanicu, Trebunj, Biljansku riječicu…) tvori kotlinu rijeke Sanice.
Tok
Srednji i donji tok Sanice je ujezeren, a u koritu su stvorene manje sedrene forme. Kod Pištanice, Sanica mijenja smjer i do Vrhpolja (ušća) teče približno meridijanskim smjerom (jug – sjever). Na dijelu Sanica Donja – Saleševići, na dužini od 2,5 km, Sanica tvori kanjonsku dolinu sa dubinama većim od 100 metara. Posljednjih 2,5 km tok Sanice je približno paralelan toku Sane.
Rijeka Sanica od izvora pa do ušća u Sanu kod Vrhpolja, 12 km od Ključa obiluje mnogobrojnim slapovima i omegama koji privlače kako pecaroše i kupače tako i druge ljubitelje čiste prirode. Raznolikost i kvalitet ribe u njenim vodama, a naročito potočne pastrmke i mladice vječito su privlačili ljubitelje ovog sporta.
Vanjski linkovi
Rijeka Sanica na bistrobih.ba
Posttranslacijske modifikacije
Proces modificiranja
Pošto su proteini lanaci aminokiselina, tokom njihove siintezena svakoj karici u njih može biti ugrađena jedna od 20 različitih aminokiselina. Nakon translacije, posttranslacijske modifikacije proširuju raspon funkcija proteina, nakon vezanja drugih biohemijski funkcionalnih grupa, kao što su acetati, fosfati, razni lipidi i ugljikohidrati.
Translacijom sintetizirani proteini su podvrgnuti različitim hemijskim, fizičkim i drugim promjenama što se, jednom riječju, označava kao posttranslacijska modifikacija. Nakon sinteze, većina proteina uz pomoć tzv. signalnih peptida na njihovom NH3 kraju odlazi do specifičnih mjesta i organela u ćeliji. Ovi signalni peptidi omogućavaju sintetiziranim polipeptidima (proteinima) da uđu u lumen endoplazmatskog retikuluma, gdje dolazi do njihove modifikacije ili se prenose do Golgijevog kompleksa, iz kojeg se nakon modifikacije prenose do lizosoma, plazma membrana i drugih organela ili učestvuju u unutarćelijskom transportu. Također, proteini mitohondrija i hloroplasta eukariota, te proteini bakterija, koji se ekstracelularno luče, imaju signalne peptide. Na kraju, proteini mogu biti razgrađeni od strane proteolitičkog sistema ćelije. Zbog toga kod eukariota u procesu translacijske modifikacije proteina dolazi do njihovog vezivanja s ubikvitin proteinom koji formira rep. Tako nastali proteini su dobrim dijelom zaštićeni od proteolitičkih enzima u ćelij čime je omogućeno normalno funkcionisanje ćelijskih procesa.
U citoplazmi dolazi do sinteze proteina koji se, da bi bili funkcionalni, podvrgavaju različitim modifikacijama. Ukratko, u jednom eukariotskom organizmu sve ćelije sadrže iste gene, ali u različitim ćelijama dolazi do ekspresije različitih gena i sinteze različitih proteina. Isto tako jedna ćelija u različitim razvojnim fazama ili pod utjecajem različitih vanjskih faktora i u odvojenim vremenskim intervalima pokazuje ekspresiju različitih gena. Ovo potvrđuje da je ekspresija gena jedan vrlo organizovan proces koji uključuje: promjenu hromatinske građe, transkripciju, sazrijevanje do iRNK, prijenos zrele iRNK u citoplazmu, stabilnost iRNK, translaciju i posttranslacijsku modifikaciju. Protein je lanac aminokiselina. Tokom sinteze proteina, 20 različitih aminokiselina mogu biti inkorporirane u proteine. Nakon translacije, posttranslacione modifikacije aminokiselina proširuju opseg funkcija proteina, putem vezivanja drugih biohemijskih funkcionalnih grupa, kao što su acetat, fosfat, razni lipidi i ugljikohidrati. Time se menja hemijska priroda aminokiselina.
Dodavanje funkcionalnih grupa
right|thumb|300px|Dijagram genetičkog koda koji pokazuje aminokiselinske ostatke kao mete modifikacija
Dodavanje in vivo
Dodavanja in vivo ima više varijanti, a obično se dešavaji slijedeća.
IC 328
IC 328 (također poznat kao IRAS 03288-1448, MCG -3-9-51 i PGC 13063) je spiralna galaksija koja je udaljena oko 425 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Eridan. Najveći prečnik je 0,50 (62 hiljade sg) a najmanji 0,4 uglovnih minuta (49 hiljada sg). Prvo otkriće je napravio Stephane Javelle 10. decembra 1892. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Sjeveroistok
mini|250p|desno|Ruža kompasa sa sjeveroistokom označenim crveno.
Sjeveroistok je jedna od sporednih strana svijeta. Nalazi se tačno na sredini između sjevera i istoka, po čemu je i dobio ime.
Kašmir
thumb|350px|desno|Politička karta kašmirskog područja sa teritorijalnom podjelom između Pakistana, Indije i Kine. Kašmir (Kašmirski: कॅशीर, کٔشِیر, Urdu کشمیر; Hindski: कश्मीर) je najsjevernija geografska regija Indijskog potkontinenta. Do sredine 19. vijeka, izraz "Kašmir" označavao je samo Kašmirsku dolinu između planinskog lanca Velikih Himalaja i Pir Pandžalskog područja. Danas ovaj naziv označava veću oblast koja obuhvata područje Džammu i Kašmir pod indijskom upravom (podijeljenih na Džammu, Kašmirska dolina i Ladhak), te pakistanske teritorije Azad Kašmir i Gilgit-Baltistan kao i teritorije pod upravom Kine, Aksai Chin i Shaksgam doline.
U prvoj polovini 1. milenijuma, regija Kašmir je postala važno središte hinduizma, a kasnije i budizma. Nešto kasnije u 9. vijeku, nastao je Kašmirski šaivizam. Godine 1339. Šah Mir je postao prvi muslimanski vladar u Kašmiru, inaugurirajući Salatin-i-Kašmir ili Šah Mir dinastiju. Kašmir je bio dio Mogulskog Carstva od 1586. do 1751. godine, i nakon toga, sve do 1820. godine, afganistanskog Duranskog Carstva. Te godine su Sikhi, pod komandom Ranjit Singa, pripojili Kašmir. Godine 1846, nakon poraza Sikha u prvom anglo-sikhskom ratu i nakon kupovine ovog područja od Britanaca po ugovoru iz Amritsara, Raja (vladar) iz Džammua, Gulab Sing, postao je novi vladar Kašmira. Vladavina njegovih potomaka, pod okriljem britanske krune, trajala je sve do podjele Indije 1947. godine, kada je bivša kneževska država Britanske Indije prisvajana od strane Pakistana i Indije.
Od 1947. godine, veći dio područja Jammu i Kašmira bio je upleten u teritorijalni spor između Indije, Pakistana i Kine - s Indijom koja kontrolira oko 43% kopnene površine regije i 70% njenog stanovništva. Pakistan kontroliše oko 37% zemljišta, dok Kina preostalih 20%. Kašmir se smatra najvećim militarizovanim područjem na svijetu - region je bio svjedok triju velikih ratova između Indije i Pakistana, te još jednog ograničenog rata između Indije i Kine, brojnih pograničnih sukoba, visokog planinskog ratovanja tokom siachenskog konflikta, tekuće pobune u Jammu i Kašmiru, te egzodusa Hindusa iz Kašmira i unutrašnjih civilnih nemira.
NGC 2119
NGC 2119 (također poznat kao PGC 18136 i UGC 3380) je eliptična galaksija koja je udaljena oko 165 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Orion. Najveći prečnik je 1,20 (58 hiljada sg) a najmanji 1,0 uglovnih minuta (48 hiljada sg). Prvo otkriće je napravio Jean Marie Edouard Stephan 9. januara 1880. godine.
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Elizabeta I, kraljica Engleske
Elizabeta I (7. septembar 1533 – 24. mart 1603) bila je kraljica Engleske i Irske od 1558. do smrti 1603. godine. Ponekad nazivana Kraljica djevica, Glorijana (slavljena) ili Dobra kraljica Bess, Elizabeta je bila peti i posljednji monarh iz dinastije Tudor. Bila je kćerka kralja Henrika VIII i njegove druge supruge Anne Boleyn, koja je pogubljena dvije i po godine nakon Elizabetinog rođenja. Anin brak sa Henrikom VIII je poništen, a Elizabeta je proglašena nelegitimnom kćerkom. Njen polubrat Edvard VI je na samrti dao krunu Jane Grey ignorišući svoje dvije polusestre Elizabetu i Mariju. Edvardova volja je proglašena nevažećom i Marija je postala kraljica svrgavajući Jane Grey. Tokom Marijine vladavine, Elizabeta je bila zatvorenik godinu dana zbog sumnje da je podržavala protestantske pobunjenike.
Nakon kratkih vladavina polubrata i polusestre, čiji se način upravljanja zemljom razlikovao u svakom pogledu, njeno 44-godišnje kraljevanje dovodi do porasta engleske moći i uticaja u svijetu. U trenutku kada je došla na tron, primjeri dviju prethodnih žena koje su vladale Engleskom nisu obećavali mirnu i uspješnu vladavinu nove kraljice. Čak i oni koji su je podržavali nadali su se da će se udati i vlast prepustiti mužu, ali Elizabeta je imala druge planove. Ona je jednom zauvijek vratila Englesku protestantizmu. Vrijeme njene vladavine prozvano je "Zlatnom Elizabetinom erom", u kojoj je rasla ekonomska moć Engleske, cvjetala nauka, filozofija i kultura. Tokom njene "zlatne vladavine" započinje kolonizacija Sjeverne Amerike i osniva se Britanska istočnoindijska kompanija.
Opisivana je kao stroga i razdražljiva vladarica. Za razliku od mnogih drugih monarha, bila je škrta na dodijeljivanju titula i časti; samo je sedam ljudi zaslužilo njeno odlikovanje. Elizabetina strategija, koju najbolje opisuje njen moto "video et taceo" (vidim ali šutim), često ju je spašavala od pogrešnih političkih odluka i onih vezanih za udaju, koja se nije nikada desila.
Djetinjstvo
U trenutku svog rođenja Elizabeta je bila jedina službena nasljednica engleske krune, budući da je njena starija polusestra Marija, iz Henrikovog poništenog braka sa Katarinom Aragonskom, smatrana vanbračnim djetetom. Anne se bojala da će Marija predstavljati prijetnju Elizabetinoj poziciji nasljednice. Henrik je zato otpustio sve sluge ledi Marije i poslao je u zamak Hatfield, gdje je zajedno sa ostalom poslugom dvorila svoju dvadeset godina mlađu polusestru. Anne je bila brižna majka koja je često posjećivala svoju kćerku i pritom se redovito sukobljavala sa pastorkom. Anne je gurala Elizabetu ispred Marije kada god je to bilo moguće i tiho je ohrabrivala Henrika da favorizira Elizabetu, jer je to bio jedini način da se ona sama održi na dvoru. Ogorčena Marija je kasnije bila jako hladna prema sestri tokom njene adolescencije.
Nekoliko kasnijih trudnoća Elizabetine majke završilo je ili pobačajem ili rođenjem mrtvorođenih sinova, što je Henrika podsjetilo na njegov neuspjeli brak sa Katarinom. Henrik je usprkos svemu silno želio sina koji bi osigurao kontinuitet dinastije Tudor. Kako je Elizabeta bila jedino preživjelo dijete koje je Anne Boleyn rodila Henriku, ubrzo je dospjela u kraljevu nemilost. Henrik je svu svoju pažnju počeo posvećivati Jane Seymour, a kako je sa njom želio dobiti zakonitog sina morao je poništiti svoj brak sa Anne. Stoga je Elizabetina majka 1536. godine bila optužena za vještičarenje, preljub i incest sa bratom, te je osuđena i pogubljena odrubljivanjem glave 19. maja iste godine. Njen brak sa Henrikom je poništen, a tada trogodišnja Elizabeta proglašena vanbračnom kćerkom i izbačena iz nasljedne linije. mini|Elizabetina starija polusestra, Marija I, 1544. godine. Henrik se samo 11 dana nakon Anninog pogubljenja oženio njenom dvorjankom, Jane Seymour. Jane je Henriku rodila toliko željenog sina, Elizabetinog polubrata Edvarda, te umrla desetak dana nakon njegovog porođaja. Elizabeta je na Edvardovom kršetnju nosila krizom (odjeću za krštenje) i ubrzo je dodana Edvardovom ličnom dvoru kao njegova dvorjanka. Nakon Janine smrti Elizabeta je dobila još tri maćehe, od kojih je jedna, također pogubljena, bila Katherine Howard, prva rodica njene majke. Iako više nije bila princeza, ne može se reći da nije živjela lagodan život - Henrik se potrudio svojim kćerima osigurati godišnji prihod i prednost nad svim ženama u kraljevstvu osim njegove trenutne žene.
Mladost
Henrik VIII umire 1547. godine i krunu naslijeđuje Edvard VI. Kako sa četrnaest godina nije imala nijednog roditelja, niti su joj roditelji imali žive braće ili sestara podobnih za skrbništvo nad njom, Elizabetu je posvojila Katherine Parr. Elizabeta je u ovom periodu, zbog svoje blizine kruni, bila jedna od najpoželjnijih udavača u kraljevstvu. Katherinin četvrti i posljednji muž, Thomas Seymour, dajdža Elizabetinog polubrata i mlađi brat njegovog regenta, gajio je planove o vjenčanju sa Elizabetom. Thomas je bio ljubomoran na bratovu zavidnu poziciju i želio je oženiti Elizabetu čim Katherine umre, kako bi i sam došao do izvjesne moći. Napastvovao je petnaestogodišnju Elizabetu, a kada je to otkrila Katherine, Elizabeta je poslana u kuću Hatfield. Thomas se ni sada nije zaustavio; on je već naučio kako kontrolisati i manipulirati kraljevskom porodicom, a kada 1548. godine Katherine umre nakon porođaja, on počinje u stvarnost provoditi svoje prvobitne zamisli da oženi Elizabetu i tako dođe do krune. Za njegovog brata ovo je bila kap koja je prelila čašu ; Thomas je uhapšen pod optužbom da je planirao oženiti kraljevsku princezu bez dopuštenja kralja, njenog brata, te za urotu protiv Edvarda VI. Elizabeta je na sva pitanja u vezi sa slučajem odgovarala šutnjom i na kraju bila oslobođena optužbi, ali Seymour je 1549. pogubljen.
Edward Seymour je skončao na isti način i bio zamijenjen Johnom Dudleyem, vojvodom od Northumberlanda. Dudley je bio protestant kojem je reformacija i uvođenje protestantizma u potpunosti pogodovala, te je uvijek preferirao protestanticu Elizabetu u odnosu na katolkinju Mariju. Dudley je ohrabrivao mladog kralja da također favorizira Elizabetu, zbog čega je njegov odnos sa Marijom bio vrlo napet. Kada je postalo jasno da Edvard neće poživjeti, Dudley je počeo panično tražiti način da spriječi Mariju da naslijedi tron. Dudley, međutim, nije namjeravao osigurati tron Elizabeti; za tu namjenu izabrao je ledi Jane Grey, također protestanticu koja je imala pravo na tron kao praunuka Henrika VII, a koju je udao za svoga sina, Guildforda Dudleya. Znao je da će manipuliranje šesnaestogodišnjom snahom biti lakše nego manipuliranje inteligentnom i svojeglavom Elizabetom.
Edvardova oporuka, na koju je Dudley uticao u velikoj mjeri, ponovo je isključivala Mariju iz nasljedne linije. Pošto je za zvaničan razlog izbacivanja Marije iz nasljedne linije uzeta njena ilegitimnost, iz nasljedne linije je morala biti izbačena i Elizabeta koja je također službeno bila nezakonita. Historičari i pravni stručnjaci danas osporavaju pravnu ispravnost ove oporuke iz više razloga, među kojima su najjači argumenti to što je oporuku sastavio tada maloljetni i teško bolesni kralj, i to što je bila u protivnosti sa Zakonom o naslijeđivanju donešenim u vrijeme Henrika VIII.
Nakon Edvardove smrti 6. jula 1553. godine, krunu je, prema njegovoj oporuci, naslijedila Jane Grey. Jane je proglašena kraljicom 10. jula 1553. godine. U trenutku proglašenja, tada u narodu mnogo popularnija Marija, pobjegla je u Suffolk. Tu je skupila vojsku od 20.000 ljudi i do 19. jula umarširala u London i zbacila Jane Grey s trona. Elizabeta je podržavala svoju polusestru kada je ova odlučila zbaciti njihovu rodicu sa trona, te je sama okupila dvije hiljade konjanika kako bi Mariji pomogla u namjeri da osvoji tron. Međutim, sestrinska solidarnost nije potrajala. Elizabeta se glasno protivila Marijinoj odluci da pogubi Jane Grey, ali bezuspješno; Marijinom voljom zbačena šesnaestogodišnja kraljica pogubljena je 12. februara 1554.
Restauracija katoličanstva
mini|lijevo|Elizabeta s trinaest godina Marija je bila odlučna vratiti cijelo kraljevstvo katoličanstvu, počevši od svoga dvora. Svima je bilo naređeno da prisustvuju misi, pa Elizabeta nije imala izbora već da posluša kraljičino naređenje, iako je tokom cijele mise vješto glumila da se ne osjeća dobro. Elizabeta je, međutim, bila uporna u prakticiranju vlastite religije jednako koliko je Marija bila uporna nametnuti joj svoju.
Protiv Marije je ubrzo bila dignuta protestantska pobuna u koju je Elizabeta bila pozivana, ali nije jasno je li prihvatila poziv za učešće u njoj. Marija joj, u svakom slučaju, nije vjerovalo zbog njene prevrtljivosti i spremnosti da svoja uvjerenja prilagodi situaciji u kojoj se nalazi, što je također karakterisalo Henrika VIII. Zbog opredjeljenja za protestantizam i sumnji da je učestvovala u pobuni protiv kraljice, dva je mjeseca bila zatvorena u tornju Tower of London. Svjesna u kakvoj se opasnosti nalazi, te da joj glava doslovno zavisi od Marijina raspoloženja, Elizabeta je glasno protestvovala i potvrđivala svoju nevinost. Ministar Karla V, cara Svetog Rimskog Carstva, upozorovao je Mariju da joj tron neće biti siguran dok god je njena polusestra u životu, ali članovi vlade koji su simpatisali Elizabetu savjetovali su kraljicu da je u nedostatku dokaza poštedi. Ostavljanje Elizabete u životu savjetovao je i Marijin muž, Filip II, kralj Kastilje. Marija je poslušala Filipov savjet i Elizabeti odredila šestomjesečni kućni pritvor. Na putu do Woodstocka Elizabetinu kočiju pratile su kolone žena.
Marija je često pozivala sestru na dvor i Elizabeta je nevoljko pristajala, mada je žaleći se na "tešku prehladu" nastojala odgoditi njoj neugodno druženje sa Marijom. Na Marijinu zapovijed, a Filipovo insistiranje, Elizabeta se na kraju vratila na dvor, kako bi njegovala "trudnu" kraljicu. Marija, međutim, nije bila trudna; to je bila posljednja od njene dvije lažne trudnoće, nakon koje niko, pa ni sama Marija, nije vjerovao da će ijedno dijete biti rođeno iz njenog braka sa španskim kraljem. Elizabeta je počela planirati svoju vladu već u oktobru 1558. godine.
Zlatna elizabetanska era
mini|desno|Elizabetin krunidbeni portret; na haljinama su izvezene Tudorske ruže, a kosa je puštena kao simbol djevičanstva. mini|desno|Elizabeta I na sjednici parlamenta Dana 17. novembra 1558. godine, samo jedanaest dana nakon što je zakonski imenovala polusestru svojom nasljednicom, umrla je kraljica Marija I i skladno Zakonu o nasljeđivanju (Act of Succesion), Elizabeta je naslijedila englesku krunu. Narod je slavio smrt nepopularne Marije i uz veselje je prihvatio Elizabetin dolazak na tron. Puna suverenska titula Elizabete I glasila je: Milošću Božijom, kraljica Engleske, Francuske i Irske, branitelj vjere, vrhovni poglavar Crkve Engleske i Crkve Irske. Elizabeta je, kao i svi engleski vladari počevši od Edvarda III, naslijedila titulu francuskog vladara, ali nije nikada vladala kraljevinom Francuskom.
Za krunisanje Elizabete bio je zadužen Owen Oglethorpe, biskup od Carlislea. Nadbiskup od Canterburya, koji je inače zadužen za krunisanje monarha, umro je na isti dan kao i Marija I, a nadbiskup od Yorka i biskup od Durhama, koji su bili iznad biskupa od Carlislea u ranku, našli su način da izbjegnu krunisanje protestantske kraljice. Biskup od Carlislea je bio katolik, a sama ceremonija zbunjujuća mješavina protestantskih i katoličkih običaja. Elizabeta I je okrunjena 15. januara 1559. u svojoj dvadeset i petoj godini.
Religijski problemi
Prvi problem sa kojim se nova kraljica morala suočiti bio je problem religije, koji je zadavao muke Henriku, Edvardu i Mariji. Elizabeta, međutim, za razliku od njih nije bila pretjerano religiozna, te je njena vjerska politika bila relativno tolerantna prema svim vjerskim grupama tada prisutnim u Engleskoj i Irskoj. Nije sumnjala u to da većina njenih podanika želi da se Engleska opet oslobodi papinske manipulacije i španskog uticaja. Također je znala da je ni Papa ni Katolička Crkva nikada neće priznati za zakonitu vladaricu, budući da su brak njenih roditelja smatrali nezakonitim od njegovog samog početka. Elizabeta je zato odlučila ponovo osnažiti Zakon o uniformnosti (Act of Uniformity) kojim je protestantizam ponovno uveden kao jedina zakonita religija. Zakonom o vrhovništvu (Act of Supremacy) Crkvu je vratila pod kraljevsku vlast.
Odluke nove monarhinje naišle su na opoziciju u Domu lordova, pogotovo kod biskupa, ali Elizabeta je imala sreće pošto su, u vrijeme donošenja ovih zakona, mjesta biskupa bila upražnjena zbog epidemije koja je harala episkopijom. Protestanti su tako bili u mogućnosti da nadglasaju konzervativce i biskupe, kojih je nedostajalo deset. Sve crkvene službenike koji se nisu htjeli pokoriti njenom zakonu Elizabeta je smjenjivala i kažnjavala. Elizabeta je uglavnom izbjegavala upotrebu sile u svrhu ostvarivanja svojih religijskih ciljeva. Jednom prilikom je izjavila da su joj draži odani katolici nego puritanci, protestantski ekstremisti koji su se zalagali za ograničavanje kraljevskih ovlasti.
Odnosi sa Škotskom
Na vanjskopolitičkom planu Elizabeta je bila u sukobu sa svojom rivalkom, ujedno kćerkom svog prvog rođaka, škotskom kraljicom Marijom I. Njen prvi muž bio je kralj Francuske, tradicionalnog neprijatelja Engleske. U očima engleskih i evropskih katolika, katolkinja Marija je bila zakonita nasljednica trona. Francuzi su za vrijeme njenog braka s francuskim kraljem Franjom II podržavali njeno pravo na tron, koje je držala kao unuka Henrikove sestre Marije. Nakon gubitka te potpore zbog francuskih unutrašnjih problema sa Hugenotima i smrti njenog supruga, Marija i sama upada u probleme sa nadirućim protestantizmom u Škotskoj. Godine 1560. Škoti su prisiljeni sa Englezima sklopiti Sporazum iz Edinburgha, prema kojem su se francuske trupe dužne povući iz Škotske. Marija I nikada nije htjela ratificirati niti prihvatiti ovaj sporazum.
Elizabeta je uvrijedila Mariju predloživši joj Roberta Dudleya, vlastitog bivšeg prosca, kao mogućeg muža. Neiskusna Marija je zatim počinila još jednu u nizu grešaka koje su je odvele u propast: sklopila je brak sa svojim rođakom, Henrikom Stuartom, koji je i sam držao pravo na engleski tron. Marija se Henrika ubrzo zasitila, te se odlučila osloboditi njegovih prohtjeva. Henrik je ubijen pod sumnjivim okolnostima, od strane grupe koju je predvodio James Hepburn. Marija se nedugo nakon nakon Henrikove smrti preudala, za četvrtog supruga izabravši upravo Hepburna. Sama Elizabeta je pismima kudila svoju rodicu zbog ove odluke. mini|lijevo|Marija I, kraljica Škotske Suočena sa protestantskom pobunom, Marija je 19. maja 1568. godine prisiljena pobjeći u Englesku, gdje se nadala gostoprimstvu rodice. Škotski lordovi natjerali su je na abdikaciju u korist svog jednogodišnjeg sina Jakova. Elizabeta je instinktivno prvo poželjela pomoći Mariji da povrati tron, ali je odustala od tih namjera nakon konsultacija sa parlamentom. Umjesto da je vrate u Škotsku ili Francusku, obje katoličke i neprijateljske države Engleske, Elizabeta je odlučila igrati na sigurnu kartu; uhapsila je Mariju kratko nakon što je ona prešla granicu njenog kraljevstva.
Za vrijeme svog zatvoreništva u Engleskoj Marija je premještana po raznim zamkovima, te je jedno vrijeme odsjedala samo sedamdeset kilometara daleko od Elizabete, ali to je najviše što joj se ikada približila; Marija i Elizabeta se nisu nikada srele.
Nakon neslagnja oko pitanja treba li Mariji suditi za ubistvo Henrika Stuarta, odlučeno je da će biti provedeno samo ispitivanje. Ono je održavano od oktobra 1568. do januara 1569. godine. Na ispitivanje jesu uticale političke pogodnosti, ali Elizabeta nije željela osuditi Mariju zbog ubistva. Ispitivanje se baziralo na Marijine lične dokumente pronađene u Edinburghu, između ostalog uključujući grupu od osam pisama od Marije upućenih Hepburnu, za kojih se danas vjeruju da su lažna.
Godine 1570. Karlo IX, kralj Francuske, je pregovarao sa Elizabetom i pokušao je uvjeriti da pomogne Mariji vratiti škotsku krunu. Kao preduvjet Elizabeta je tražila da Marija ratificira Sporazum iz Edinburgha, kojim bi Elizabetu priznala za zakonitu englesku kraljicu i odrekla se svojih zahtjeva za englesku krunu. Marija je to opet odbila, ali su pregovori nastavljeni. Zavjera čiji je cilj bilo ujedinjenje Marije i Thomasa Howarda, 4. vojvode od Norfolka, u bračnu uniju, natjerala je Elizabetu da prekine pregovore sa Karlom IX, a parlament je 1572. godine izglasao zakon kojim se Mariji oduzima pravo na prijestolje. Elizabeta je otišla do te mjere da je 1584. godine zatražila da se potpiše dokument koji bi spriječio svakoga da profitira od njenog (Elizabetinog) ubistva. Iako taj dokument nije nikada ozakonjen, potpisale su ga stotine ljudi, uključujući i samu Mariju.
Marija je vremenom postajala teret koji Elizabeta nije mogla niti htjela podnositi. Tokom godina umiješala se u nekoliko zavjera sa ciljem ubistva Elizabete, dizanja katoličkog ustanka i preuzimanja engleske krune uz pomoć Francuske i Španije. Nakon devetnaest godina zatvora, Marija je, zbog pretpostavljenog učestvovanja u Babingtonskoj zavjeri čiji je cilj bio zbacivanje Elizabete, osuđena za veleizdaju i 8. februara 1587. pogubljena nestručnim odrubljivanjem glave.
Unutrašnje pobune
Godine 1569. Elizabeta se suočila sa katoličkom pobunom u Irskoj, koju je potakao i papa. Pobunjenici su željeli Irsku učiniti bazom koja bi Špancima pružila potporu u napadu na Englesku. Pobunu je uspješno svladala i usprkos njoj nije započela proganjanja katolika, već je i dalje nastavila sa tolerantnom politikom, iako nije prezala od upotrebe sile kada je to bilo potrebno. Naredila je da se prema Ircima, "tom nepristojnom i barbarskom narodu", odnosi na isti način kao i prema Englezima.
Engleski brodovi su tokom [1569. dolazili u sukob sa španskim brodovima, pri čemu je bilo gubitaka na obje strane. Suprug pokojne kraljice Marije I, španski kralj Filip II i Elizabetin zet koji ju je bio svojevremeno spasio iz zatvora, pokrenuo je 1567. vojnu kampanju kako bi suzbio protestantsku pobunu u Holandiji. Iz tih razloga nije bio u mogućnosti odmah krenuti u rat protiv Engleske. Za taj poduhvat se pripremao tako što je unutar Engleske organizirao zavjeru protiv Elizabete, koja je na vrijeme otkrivena i nepravedno pripisana Mariji I Škotskoj.
Sukob sa Španijom
U julu 1587. Filip II je dobio zvaničnu dozvolu pape da izvrši invaziju na Englesku i vrati je katoličanstvu, te da sam izabere novog engleskog monarha.
Armada je postigla svoj prvi cilj i ukotvila se u Sjevernom moru nedaleko od Gravelinesa, na morskoj granici između Francuske i Španske Holandije. Dok su čekali na uspostavljanje komunikacije sa vojskom vojvode od Parme, engleski ratni brodovi su osuli paljbu po španskim brodovima, natjerali ih da dignu sidra i napuste mjesto sastanka sa vojvodom od Parme. Armada je uspjela da se regrupiše i povuče na sjever, dok su je progonili engleski brodovi. Povratak u Španiju je također bio poguban — snažne oluje su flotu skrenule sa kursa i više od 24 broda je nastradalo na sjevernoj i zapadnoj obali Irske, dok su preživjeli našli utočište u Škotskoj. Flota je izgubila oko pedeset plovila od početnih 22 galije i 108 naoružanih trgovačkih brodova.
Neupoznata sa ovim porazom Španaca, engleska vojska je u neizvjesnosti čekala na obalama Tilburya. Elizabeta je tu održala jedan od njenih najuticajnijih govora, u kojem je, između ostalog, rekla da "zna da ima tijelo slabašne žene, ali i srce i stomak kralja, i to engleskog kralja", ali da će sama predvoditi vojsku na ratnom polju ukoliko "Parma ili Španija, ili bilo koji evropski princ, odluči napasti granice njenoga kraljevstva". Pobjeda "Nepobjedive armade" je Elizabeti donijela veliku popularnost i slavu u narodu. Ceremonija kojom je ona proslavljena parirala je samoj Elizabetinoj krunidbi.
Protestantizam u Francuskoj
Uprkos njenom uplitanju u vojna pitanja i kontroli koju je ostvarivala nad svojim komandantima dok su ovi bili unutar granica njenog kraljevstva, te iste vojskovođe koji su zadobili Elizabetino povjerenje često su je držali neinformisanom i ona je uglavnom bila potpuno neupoznata sa situacijom na ratištima van Engleske.
Pitanje braka i nasljednika
mini|desno|Ovo djelo nepoznatog umjetnika naslikano je samo tri godine prije Elizabetine smrti, ali prikazuje kraljicu mnogo mlađu nego što je tada bila. mini|desno|Robert Dudley, Elizabetin udvarač i dugogodišnji prijatelj. Njihovo prijateljstvo trajalo je preko trideset godina.
Razlozi zbog kojih je Elizabeta odlučila ostati usidjelica i danas su nepoznati, a nagađanja o njima oduvijek su bila zanimljiva romantičarima. Neki misle da joj je Thomas Seymour, četvrti muž Katherine Parr i čovjek u čijoj je kući živjela kao mlada djevojka, svojim napastvovanjem odvratio od seksualnih odnosa. Drugi smatraju da je Elizabeta znala da je i ona, baš kao i njena sestra, neplodna. Iako je je možda mogla roditi sebi nasljednika, najvjerovatniji razlog zbog kojeg je redom odbijala sve prosce bio je strah da bi njen muž mogao poljuljati njen status vladarice, kao što se desilo Mariji I, i preoteti joj moć.
Nedugo nakon smrti Marije I, njen udovac, španski kralj Filip II, želio je oženiti Elizabetu i tako zadržati titulu engleskog kralja, koja mu je bila zagarantovana samo za vrijeme Marijinog života. Ovaj plan je bio odmah osuđen na propast, ne samo zbog Elizabetine nevoljkosti da se odrekne protestantizma, već i iz istog razloga iz kojeg je valjanost braka između Henrika VIII i Katarine Aragonske bila upitna; crkveni zakoni sprječavali su osobu da sklopi brak sa muževim bratom ili ženinom sestrom, što je bio slučaj sa Filipom i Elizabetom.
Bez obzira na nevoljkost da se uda, Elizabeta je tajno flertovala sa svojim mladim savjetnicima, pogotovo oženjenim Robertom Dudleyem. Dudley je bio njen prijatelj iz djetinjstva, a kada se između njih počela javljati romansa 1559. godine Dudley je već bio oženjen. Dvorom su se širili glasine da tada dvadesetpetogodišnja kraljica spava sa Dudleyem. William Cecil, Elizabetin najuticajniji savjetnik, jasno je izjavio da ne podržava vezu. Veliki skandal izbio je kada je Dudleyeva supruga, Amy Robsart, pronađena mrtva pod sumnjivim okolnostima 1560. godine. Danas se smatra de je umrla od raka dojke, ali u trenutku njene smrti mislilo se da ju je ubio Dudley kako bi oženio kraljicu. Tokom nekoliko mjeseci Elizabeta je ozbiljno razmišljala o udaji za Dudleya, ali je na kraju tu pomisao ostavila po strani. Dudleyu je dala titulu grofa od Leicestera, a njihov odnos se vremenom vratio na nivo snažnog i trajnog prijateljstva. Dudley je umro 1588. godine, a nakon Elizabetine smrti petnaest godina poslije, kod nje je nađena njegova poruka označena kao njegovo posljednje pismo.
Elizabeta jeste ozbiljno razmatrala bračne pounude nekih muškaraca, ali je svoj mogući brak smatrala dužnošću, a ne radošću. Još prije dolaska na tron, za vrijeme sestrine vladavine, savojskom vojvodi je preko rođaka poslala poruku o svojoj zainteresovanosti za njega, ali nije dobila odgovor. Najbliže što se približila udaji bila je ponuda Franje, vojvode od Anžuja, sina francuskog kralja Henrika II i Katarine Medici, ali ovu ponudu je 47-godišnja kraljica odbacila nakon tri mjeseca udvaranja. Na pritiske parlamenta da se uda odgovorala je kako će radije "biti neudata prosjakinja, nego udata kraljica". Kada se Elizabeta 1562. godine razboljela od boginja, parlament je prihvatio činjenicu da će njihova kraljica umrijeti neudata, pa su je molili da bar imenuje nasljednika. Elizabeta je i to odbila uraditi, plašeći se da bi izabrani nasljednik mogao ugroziti njeno pravo na tron. Zbog ovih propusta je u određenim trenucima smatrana i neodgovornom.
Elizabeta je kao usidjelica stvorila svojevrstan kult djevičanstva. U poeziji i likovnoj umjetnosti prikazivana je kao boginja češće nego kao normalna žena. Nosila je perike i tešku šminku. U to doba metafora, Elizabeta je često govorila kako je "udata za svoje kraljevstvo", te u javnim govorima svoje podanike spominjala kao "svoje muževe".
Dok je ona odgađala svoju udaju, parlament i ostatak kraljevstva su nagađali ko će biti njen mogući nasljednik. Postojale su dvije moguće linije nasljeđivanja, i to prema dvije sestre kralja Henrika VIII, mlađoj - Mariji, i starijoj - Margareti. Po mlađoj sestri linija je vodila prema Katherine Grey, sestri zbačene i pogubljene kraljice, Jane Grey. Katherine je umrla nedugo nakon što je predložena za nasljednicu. Druga je linija vodila prema Stuartima, potomcima starije Henrikove sestre. Margareta je bila nana škotske kraljice, Marije I, koja je pogubljena Elizabetinom odlukom. Marijin je sin, Jakov VI, kralj Škota i Elizabetino kumče, tako ostao posljednji u nasljednoj liniji.
Zadnje godine vladavine i smrt
Zadnje godine Elizabetine vladavine obilježene su slavnim umjetnicima Christopherom Marloweom, Williamom Shakespeareom i Benom Jonsonom, osvajanjem i kolonizacijom Sjeverne Amerike i jačanjem engleske pomorske flote, a time i velikim razmahom trgovine. Elizabeta je 1600. osnovala Britansku istočnoindijsku kompaniju, a njena tolerantna i prosvijećena politika dovela je do procvata filozofije i nauke.
Kako je mogućnost njene udaje umirala, tako se mijenjala i javna slika o Elizabeti; sada se naglašavala njena djevičanska čistoća. Na portretima je prikazivana mnogo mlađa i ljepša nego što je tada bila - oćelavila je, a boginje su joj uništile kožu. Što je više njena ljepota nestajala, to su je njeni dvorjani i dvorski slikari više hvalili.
Sama Elizabeta bila je obuzeta melanholijom, postala je cinična i potpuno se osamila. Zdravlje joj je bilo zadovoljavajuće sve do jeseni 1602. godine, kada pada u depresiju zbog naglih smrti bližih prijatelja. Tuga uzrokovana gubitkom prijatelja dosegla je svoj vrhunac u februaru, kada joj umire rodica i vrlo bliska prijateljica, grofica Catherine Carey. Povukla se u palaču Richmond gdje je provela svoje posljednje dane. Šezdesetdevetogodišnja kraljica umrla je u ranim jutarnjim satima, između dva i tri sata nakon ponoći, dana 24. marta 1603. godine, nakon 44 godine na tronu. Njeni ministri počeli su se pripremati da Jakova VI Škotskog proglase kraljem Engleske. Dok se kočija sa Elizabetinim tijelom vozila kroz London prema Westminsterskoj opatiji, gdje je Elizabeta sahranjena 28. aprila, ljudi su, prema opisu Johna Stowa, sa nevjericom izlazili na ulice i prozore posmatrati kraljicu na njenom posljednjem putovanju. Elizabeta I sahranjena je u Westminsterskoj opatiji. Na grobu koji dijeli sa svojom sestrom, Marijom I, zapisano je na latinskom: "Zajedno na tronu i u grobu, ovdje ležimo mi, dvije sestre, Elizabeta i Marija, nadajući se uskrsnuću."
Proglašenjem Jakova VI Škotskog Jakovom I Engleskim, sa historijske i dinastičke scene u Engleskoj sišla je dinastija Tudor, a englesko prijestolje zauzeli su članovi dinastije Stuart.
Naslijeđe
Kraj rata sa Španijom i smanjenje poreza naveli su neke ljude na lagano olakšanje u trenutku Elizabetine smrti. Većina će, međutim, već dvadeset godina nakon njene smrti osjetiti nostalgiju za zlatnom elizabetanskom erom; vladavinu Jakova I obilježavala je koruptiranost dvora i poklanjanje pažnje dvorskim aferama i intrigama, na štetu državnih poslova. Dok je Elizabeta smatrana heironom od strane protestanata, isti su Jakova, čiji su roditelji bili katolici i koji je uvijek simpatisao katolike, gledali sa velikim nepovjerenjem. Elizabetina vladavina smatrana je idealom saradnje između parlamenta, Crkve i same Krune.
Elizabeta I je bila prvi Tudor koji je priznao da monarh vlada uz saglasnost naroda, te je uvijek blisko sarađivala sa parlamentom i povjerljivim savjetnicima, što je bio stil vladanja koji su njeni nasljednici propustili pratiti.
Elizabeta I u popularnoj kulturi
Elizabeta I je tema brojnih likovnih, dramskih, filmskih i muzičkih djela koja uglavnom nisu historijski vjerodostojna. Nijedan engleski, škotski niti britanski monarh nije bio tema više filmskih i televizijskih djela od Elizabete I. Navedena su samo djela u kojima je Elizabetin lik značajan.
Film i televizija
Elizabetu I su glumile:
Reference
mini|300px|centar|Autograf Elizabete I
IC 927
IC 927 (također poznat kao PGC 170296) je spiralna galaksija koja je udaljena oko 377 miliona sg od Zemlje i nalazi se u sazviježđu Djevica. Najveći prečnik je 0,70 (77 hiljada sg) a najmanji 0,4 uglovnih minuta (44 hiljade sg). Prvo otkriće je napravio Sherbourne Wesley Burnham 17. aprila 1889. godine.
Čivčije Osječanske
Čivčije Osječanske su naseljeno mjesto u gradu Doboju, Bosna i Hercegovina.
Isolde Kurz
Isolde Kurz (Stuttgart, 21. decembar 1853. - Tübingen, 5. april 1944.), njemačka književnica.
Od 1873. do 1915. živjela je u Firenci, inspirirajući se firentinskom sredinom i renesansom za veći dio svoje najbolje proze ("Florentinske novele", "Tajanske priče").
IC 927
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Emigracija
Emigracija - latinska riječ (emigrare –iseliti se) podrazumijeva dva značenja.
1. preseljenje iz domovine u neku stranu zemlju, koje može biti izazvano ekonomskim političkim, religioznim ili drugim razlozima;
2. izbjeglištvo, prebjeglištvo, iseljeništvo u nekoj zemlji. To je proces odseljavanja stanovništva s nekog prostora uzrokovan njegovim određenim, za stanovništvo odbojnim faktorima, ili - češće - jačim privlačnim faktorima nekog drugog prostora, u koji se stanovništvo seli.
Muamer Zukorlić
Muamer Zukorlić (15. februar 1970 – 6. novembar 2021) bio je srbijanski političar i glavni muftija Mešihata Islamske zajednice u Srbiji. Na predsjedničkim izborima u Srbiji 2012. godine kandidovao se kao nezavisni kanditat za funkciju predsjednika Srbije. Član je i jedan od osnivača Bošnjačke akademije nauka i umjetnosti (BANU). Obavljao je funkciju predsjednika Narodne skupštine Republike Srbije od 2016. do 2020, te potpredsjednika od oktobra 2020. do njegove smrti.
Biografija
Na prvim direktnim izborima za Nacionalni savjet Bošnjaka koji su održani 6. juna 2010. godine pojedinačno najveći broj glasova (45–50%) osvojila je Bošnjačka kulturna zajednica na čijem je čelu muftija Muamer Zukorlić. Državni organi su donijeli odluku o nepriznavanju prava Bošnjačkoj kulturnoj zajednici da samostalno formira Nacionalni savjet jer nije osvojila ukupnu većinu glasova. Uprkos ovoj odluci Bošnjačka kulturna zajednica je proslavila pobjedu i izvršila konstituisanje Bošnjačkog nacionalnog vjeća koje je na sjednici održanoj 25. jula 2010. godine usvojilo deklaraciju kojom se bošnjački narod proglašava konstitutivnim narodom u Srbiji.
Kandidovao se 2019. za reisu-l-ulemu Islamske zajednice u Bosni i Hercegovini, a protivnički kandidat za ovu funkciju koji je dobio više glasova i produžio prvi mandat bio je reis Husein Kavazović. U srbijanskim medijima je kritikovan zbog svog političkog djelovanja, i istovremenog obavljanja visoke funkcije u Islamskoj zajednici Srbije.
Asturleonski jezik
mini|Lingvistčka karta Asturleonski je romanski jezik. Blizak je španskom i portugalskom. U literaturi ga se može naći i kao asturski i asturijski jezik.
Govori se u Španiji, u pokrajinama Leonu (izv. León) i Asturiji (izv. Asturias) te u Portugalu, u pokrajini Miranda do Douro.
Narječja
Osnovna narječja asturleonskog jezika su:
.ke
.ke je najviši Internet domen za Keniju. Mrežni informatički centar Kenije je zadužen za ovu domenu.
Težina
Težina je sila kojom gravitacijsko polje djeluje na neko tijelo mase \mathbf{}m. Iz definicije jačine gravitacijskog polja, jasno je da je ta sila jednaka umnošku mase tijela i jakosti gravitacijskog polja, tj. ubrzanja sile teže.
Kako je težina sila, mjerna jedinica je, kao i za sve sile, njutn [N].
Kolokvijalno se težinu vrlo često zamjenjuje s masom, ali je to, gledajući kroz teoretski formalizam, potpuno pogrešno.
Erich Kästner
mini|300px|Potpis Ericha Kästnera Erich Kästner bio je njemački književnik.
Josip Filipović
mini|desno|170px|Josip Filipović Josip Filipović (Gospić, 28. april 1819 — Prag, 6. august 1889) je bio austrijski general, podmaršal i feldcojgmajster. Potiče iz stare hrvatsko-bosanske hrišćanske porodice. Za vojne zasluge dobio je 1860. godine plemićku titulu barona.
Od samog početka svog vojničkog života učestvovao je u svim ratovima na tadašnjem području hrvatske i austrijske teritorije. Tako je, kao zamjenik komadanta glavnog štaba odjela hrvatske vojske 1848. i 1849. godine, ratovao u bitkama za Beč, kod Schwechata, Parendorfa, Altenburga i Moora. Josip Filipović se posebno proslavio u bitki kod Solferina i u austrijsko-pruskom ratu, u kojem je austrijska vojska izgubila, ali su zato hrvatske pukovnije pod njegovim vodstvom razbile italijansku i prusku vojsku na svom dijelu fronta.
Jedno vrijeme Filipović je bio komandant divizije u carskom Beču, a nedugo zatim unaprijeđen je u generalpukovnika austrijske vojske. 1878. godine, kad je na prijedlog Engleske, Austro-Ugarska Monarhija dobila međunarodni mandat da riješi "veliku istočnu krizu" tako da zaposjedne Bosnu i Hercegovinu, Filipović je kao jedan od najistaknutijih austrijskih vojskovođa preuzeo komandu, prvo 13. vojnog zbora, a potom i 2. armije s kojom je uspješno ostvario zadatak. U ratnoj operaciji učestvovale su i sve hrvatske pješačke pukovnije, koje su uspješno obavile najteži dio rata. Vojskovođa Filipović je tako ušao u Bosnu preko Save kod Broda, te je brzom i vještom akcijom zauzeo Sarajevo 19. augusta 1878. godine.
Moja rođaka Rachel (1952)
Moja rođaka Rachel je američka romantična misterija snimljena 1952. godine u režiji Henryja Kostera. Glavne uloge tumače Olivia de Havilland, Richard Burton, Audrey Dalton, Ronald Squire, George Dolenz i John Sutton. Film je zasnovan na istoimenom romanu iz 1951. književnice Daphne du Maurier.
Twentieth Century-Fox je dobio prava za snimanje romana, a Burton je pristao da glumi u američkoj verziji filma po prvi put. Produkcija je bila problematična kada su du Maurier i originalni režiser George Cukor bili nezadovoljni adaptacijom, zbog čega je Cukor napustio projekat.
Josip Filipović
Reference
Biografija (engleski)
Moja rođaka Rachel (1952)
Film je dobio neke pozitivne kritike nakon svog prvog prikazivanja, uključujući i Burtonovu glumu. Film je bio nominiran za četiri Oscara, a Burton je na 10. dodjeli "Zlatnog globusa" osvojio Zlatni globus za novu zvijezdu godine.
Radnja
thumb|left|Richard Burton i Olivia de Havilland u sceni iz filma Na obali Cornwalla dječaka Philipa Ashleya odgaja njegov stariji i bogati rođak Ambrose na velikom imanju. Kada klima u Cornwallu ugrozi Ambroseovo zdravlje, on napušta imanje radi toplije klime, odlazi u Firencu i ostavlja Philipa sa svojim kumom Nikom Kendallom. U Firenci, Ambrose odlučuje oženiti svoju rođaku Rachel. Međutim, u Cornwallu, Philip prima uznemirujuća pisma od Ambrosea, u kojima se žali na Rachelino liječenje, kao i na liječnike koji se brinu o njemu. Gospodin Kendall vjeruje da Ambrose nije zdrav, što povećava mogućnost da je naslijedio tumor na mozgu od svog pokojnog oca. Kada Philip putuje u Firencu, upoznaje čovjeka po imenu Guido Rainaldi, koji mu kaže da je Ambrose umro od tumora na mozgu, prilažući smrtovnicu kao dokaz i da će mu ostaviti imanje u Cornwallu na njegov 25. rođendan. Rachel, koja je otišla iz Firence dan prije Philipovog dolaska, nije naslijedila ništa i nije zatražila pravo na imanje. Ispunjen nepovjerenjem, Philip sumnjiči Rachel za ubistvo i zaklinje se na osvetu.