Josip_Broz_Tito
Drvar
180px|mini|desno Održavanjem Zasjedanja AVNOJ-a u isto vrijeme kao i Teheranske konferencije, Tito je razljutio Staljina, koji je istovremeno pregovarao s Churchillom i Roosveltom, o priznavanju Izbjegličke vlade i četnika, ali je zadobio povjerenje Amerikanaca i Britanaca. Britanski interes za jugoslavenski prostor jačao je od jeseni 1942. godine, a početkom 1943. Britanci su zatražili da se četnici prestanu boriti protiv partizana, mada je Churchill iskazivao sklonosti prema Mihailoviću, vremenom je Churchill promijenio mišljenje i priklonio se Titu. Izvještaji Williama Deakina "Bojovna planina" o borbi partizana na Sutjesci smatraju se presudnim za promjenu britanske politike prema NOVJ, a Churchill je u Teheranu rekao "da treba pomoći Titu", Narodni glasnik, glasilo hrvatske zajednice u SAD-u u Pittsburghu, je objavilo članak "da se Washington izjavio za Titu!". Ubrzo su u februaru ili martu, Saveznici prekinuli svaki kontakt sa četnicima, a Roosvelt je prepustio Churchillu da vodi poslove koji se tiču Jugoslavije. Tito u januaru 1944. godine partizanskim jedinicama Drugog udarnog korpusa NOVJ upućuje naređenje da predstavnike KP Albanije informiraju o odlukama Zajedanja AVNOJ-a, te da se poveže oslobodilačka borba albanskog naroda s oslobodilačkom borbom naroda Jugoslavije. Time se Tito elementima boljševičkog internacionalizma, ali i kontinuiranih jugoslavenskih i srbijanskih imperijalnih pretenzija, direktno usmjerava prema albanskom teritoriju, ali za razliku od ranijih tendencija, socijalistička je Jugoslavija očekivala da će imati aktivni i dugotrajni upliv na društvene i privredne odnose u Albaniji. Čak je zahtjevao od Svetozara Vukmanovića, da osnuje Balkanski štab, koji bi uključivao bugarske, grčke, makedonske, kosovske i albanske komuniste i partizane, ali je kasnije od te ideje odustao, jer je smatrao da bi se Saveznici usprotivili boljševizaciji Balkana. U isto vrijeme je uspostavio kontakte sa KP Austrije, kako bi se dogovoralo o zajedničkom radu na razvoju narodnooslobodilačke borbe u dijelu Koruške, koja je nakon Prvog svjetskog rata pripala Austriji. Slični pregovori su zamišljeni i sa italijanskim komunistima, ali nisu zaživjeli, pa se u Jugoslaviji pjevalo "Drug je Tito zaslužio da je njegov Balkan cio, Balkan cio, i Evrope neki dio!" Tek u februaru 1944. godine stigla je u Vrhovni štab prva sovjetska delegacija predvođena general-lajtnantom Nikolajem Kornjejevom, koju je Tito primio u Drvaru. Ali je Tito i tada govorio "o tri naša saveznika, ali o bratskoj, herojskoj velikoj Crvenoj Armiji." Tito napušta Jajce 7. januara, teretnim vozom dolazi na Potoke, na istočne padine Klekovače. Potoci su ranije bili predviđeni za rezervno komandno mjesto, a dvadesetak dana nakon toga stiže u Drvar. Tito se već osjećao vladarom, te je slao poruke britanskom generalu Bernardu Montgomeryju, povodom prve godišnjice pobjede u bici kod El Alameina, Staljinu je čestitao godišnjicu Oktobarske revolucije, a Churchillu je poslao pozdrave prilikom ozdravljenja. Ugošćuje prvu sovjetsku misiju i u tu čast se prvi put pojavljuje u maršalskoj uniformi sa zlatom izvezenim vijencima na ramenima i ovratniku. U stalnom je kontaktu sa Fitzroyem Macleanom i razmjenjuje pisma sa Churchillom. Prima i dvojicu stranih novinara, Waltera Bernsteina, koji je kasnije napisao da je Titovo lice ''"...jedno od najimpresivnijih koje je ikada vidio, slavensko sa snažnim jagodicama. Blago lice - što nisam očekivao od lidera oslobodilačkog pokreta u ovako krvavom ratu..." te zaključio "...da se ne radi o seoskom vođi, nego o kozmopolitu i čovjeku vrlo širokih nazora."'' Afirmacija vlade NOVJ raste, a Tito u Moskvu šalje vojnu misiju u Moskvu; koju formalno vodi general Velimir Terzić, a stvarno ju je vodio Milovan Đilas. Nakon pada Korčule i planiranog napada na Vis, Tito planira evakuaciju otoka. Premještanjem jakih partizanskih snaga na otok i uz pomoć Saveznika, Nijemci ipak ne napadaju Vis. Uprkos tome Tito i dalje odbija zahtjeve Saveznika o iskrcavanju u Dalmaciju. U toku trajanja Šeste neprijateljeske ofanzive, Nijemci su zazeli dolinu Vrbasa i obalno područje, ali su pod partizanskom kontrolom ostali mnogi gradovi, a partizanske jednice nisu doživjele velike gubitke. Od Saveznika su primorske partizanske jedinice dobijale vojnu pomoć, a istovremeno su Saveznici preuzimali ranjenike u Italiju.