Duccio_di_Buoninsegna
Djela s kraja 13. vijeka
Iako realizacija figura u vitražu nije omogućila Ducciu da izrazi cijeli svoj repertoar gotičkih detalja, poput hromatskih varijacija i treperenja pozlaćenog obruba Madone koji su odlično urađeni u "Madoni Rucellai", postoji još uvijek nedostatak virtuoznosti gotičkog porijekla, kao što su naprimjer okviri četiri sveca zaštitnika Siene i linearizam silueta u sceni krunisanja. Prijestolje scene krunisanja Bogorodice i prijestolja četvorice evanđelista su arhitektonska mramorna prijestolja, koja više nisu stilizirana poput onih u "Madoni Rucellai" ili prethodnih prijestolja Cimabuea. Ovo je prvi poznati primjer arhitektonskog prijestolja od mramora, prototipa koji će Duccio nastaviti koristiti i koji će od tada postati vrlo popularan, čak i u obližnjoj Firenci u kojoj su djelovali Cimabue i Giotto di Bondone. thumb|200px|lijevo|"[[Franjevačka Madona (Duccio)|Franjevačka Madona", tempera na drvu, između 1290 - 1300, dimenzije 23.5 × 16 cm, Pinacoteca Nazionale u Sieni]] Brojni dokumenti potvrđuju njegovo slikarsko djelovanje u Sieni tokom dvadeset godina nakon izrade "Madone Rucellai". Prema nekim stručnjacima, iz tog perioda, nastalo je i "Raspeće" iz dvorca Orsini-Odescalchi u Braccianu, ranije u zbirci Odescalchi u Rimu, a danas u umjetničkoj zbirci Salini u Sieni. U ovom djelu Krist je prikazan otvorenih očiju i još uvek živ, što predstavlja ikonografiju "trijumfirajućeg Krista" preuzetu iz romaničkog perioda, veoma rijetku na kraju 13. vijeka. Iz istog perioda potječe i "Raspeće" u crkvi San Francesco u gradu Grosseto. Za ova dva raspela također ne postoji jednoglasan konsenzus, čak ni u pogledu pripisivanja njihove izrade Ducciu. Konsenzus je jednoglasniji oko tri panela na kojima je prikazano bičevanje, raspeće i sahrana Krista; nepoznatog su porijekla i sada su pohranjeni u Muzeju Društva izvršitelja pobožnih djela (italijanski: Museo della Società di Esecutori di Pie Disposizioni) u Sieni. On je već do tada bio vodeći slikar grada i kao takav je 1302. godine izveo oltarnu sliku, (sada izgubljenu) za kapelu u gradskoj vijećnici (Palazzo Pubblico). U tom periodu pojavile su se neke nepotpisane i nedokumentirane oltarne slike, a neke od njih su svakako Ducciovo djelo. Najznačajnija od njih je mala oltarna slika koja predstavlja Madonu ustoličenu s anđelima, poznata pod nazivom "Franjevačka Madona" (slika lijevo), zbog trojice redovnika koji kleče u podnožju prijestolja. Dok sjedi, samo jedna strana njenog ogrtača je proširena, a drugom rukom drži malog Isusa na koljenu. U ovom djelu uočljiva je strukturna jasnoća i vjerovatno je bila dio diptiha ili triptiha namijenjenog privatnom bogoslužju, možda male grupe nižerangirane grupe sveštenika. Karakteristike fratara koji se mole i prijestolja, jednostavnog drvenog sjedišta postavljenog koso kako bi se stvorio efekat perspektive, odražavaju učenje Cimabuea. Ikonografski, u ovom djelu prati se vrsta Madone od Milosrđa: dok gleda prema gledaocu, Madona zadržava rub svoje haljine kako bi bolje dočekala i zaštitila trojicu klečećih fratara, kojima je namijenjen blagoslov malog Isusa. Ovo razrađeno miješanje utjecaja Cimabuea i bizantijske umjetnosti, praćeno je novim i direktnijim proučavanjem bizantijske umjetnosti, odnosno one faze u bizantijskom slikarstvu koja se, budući da je koristila oblike i motive helenističke umjetnosti, općenito naziva bizantijskim neohelenizmom ili neoklasicizmom. U "Franjevačkoj Madoni" su uz dodatnu mehkoću Ducciovog ličnog dodira kistom, te zakrivljenim obrisima Madoninog ogrtača, predstavljeni detalji koji daju izuzetan dekorativni efekat i objedinjuju elemente novog umjetničkog jezika iz gotičke umjetnosti. Sićušni kvadratni paneli na platnu u pozadini, inovacija koja zamjenjuje uobičajenu zlatnu pozadinu, francuskog je porijekla. thumb|200px|desno|"Stroganoff Madona", tempera sa pozlatom, približno 1300. godine, dimenzije 27,9 x 21 cm, [[Metropolitan (muzej)|Metropolitan muzej u New Yorku]] "Madona s djetetom" (također poznata kao "Stoclet Madona" ili "Stroganoff Madonna", slika desno) je panelna slika koju je Duccio uradio uz upotrebu tempere sa pozlatom na drvenoj ploči približno 1300. godine. Ovo lirsko djelo inaugurira veliku tradiciju italijanske umjetnosti zamišljanja svetih figura Bogorodice s Djetetom u terminima preuzetim iz stvarnog života. Madona je prikazana kako drži malog Isusa u krilu, koji nježno odbacuje veo svoje majke i ponavlja gestu iz "Crevolske Madone". Međutim, njegove dimenzije mnogo su manje i njegova mala stopala više nisu ukrštena, tako da se kao bestežinsko stvorenje lakše uklapa u vijugavi obris majčinog njedra, koje teži ka opisivanju jedne kružne cjeline. Madonin tužni izraz lica odražava njeno predznanje o njegovom raspeću. Za oreole i ivice korišćeni su dizajni sa ručno upisanim udubljenjima, dok je donji dio okvira oštećen usljed dugotrajne upotrebe svijeća u crkvi, gdje je ovo djelo bilo smješteno. Lijepo modelirana draperija pojačava njihovu trodimenzionalnu, fizičku prisutnost, a parapet povezuje zamišljeni, sakralni svijet slike sa zemaljskim svijetom gledatelja. Blistave boje korištene na odjevnim predmetima i fini detalji koji se nalaze na unutrašnjem sloju Bogorodičinog vela predstavljaju izrazite kvalitete, koji će oblikovati senzibilitet kasnijeg sienskog slikarstva i koji Ducciovoj "Madoni s Djetetom" daju tako vrijednu pažnju i kredibilitet u historiji umjetnosti. Unatoč malim dimenzijama, ovo djelo predstavlja novu razvojnu slikarsku fazu Duccia di Buoninsegne. U novembru 2004. godine sliku je otkupio Metropolitan muzej u New Yorku za nepoznatu sumu, za koju se navodi da je veća od 45 miliona dolara, što je najskuplja kupovina muzeja ikada. Bio je to prvi Ducciov rad koji je nabavio Metropolitan muzej, otkupivši sliku od članova porodice Stoclet u Belgiji, kako bi popunili svoje stalne izložbene zbirke slika. Radovi Duccia izuzetno su rijetki, a poznato je da ih je sačuvano samo desetak. Prije muzejske kupovine, ovo je bilo posljednje djelo koje je još bilo u privatnim rukama i jedna od rijetkih slika ovog umjetnika za koju se zna da je nastala kao individualno umjetničko djelo, a ne dio jedne slikarske cjeline.