cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Michelin
Historija
Od 1. septembra 2008. Michelin je opet najveći svjetski proizvođač guma, nakon što je dvije godine bio drugi iza Bridgestonea. Michelin gume proizvodi u Francuskoj, Njemačkoj, SAD, Velikoj Britaniji, Kanadi, Brazilu, Tajlandu, Japanu, Italiji i nekoliko drugih zemalja. 15. januara 2010. Michelin je najavio zatvaranje svoje fabrike u japanskom gradu Ota, koja zapošljava 380 radnika i proizvodi Michelin X-Ice gume. Proizvodnja X-Ice guma će biti premještena u Evropu, Aziju i Sjevernu Ameriku.
Auto-moto sportovi
mini|Michelin je zvanični dobavljač guma za Porsche 911 GT3 Cup auta korištena u [[Porsche Supercup takmičenju]]
MotoGP
Michelin je sudjelovao na Svjetskom prvenstvu u motociklizmu (MotoGP) od 1972. do 2008. godine. Predstavili su radijalnu konstrukciju na Svjetskom prvenstvu 1984. godine, te višespojne gume 1994. godine. Postigli su 360 pobjeda u 36 godina, a od 1993. do 2006. svjetski šampioni su bili vozači na Michelin gumama.
U 2008. Michelin gume su se i dalje smatrale inferiornim spram Bridgestonovim, a Michelin je pogrešno procijenio pri raspodjeli adekvatnih guma za neke od utrka. Tim Danija Pedrosa je prešao na Bridgestonove gume usred sezone, što je bio jedan vrlo neobičan potez koji je izazvao trenje između Honda Racing Corporation i njihovog sponzora Repsol YPF. Ostali vozači su također izrazili zabrinutost i činilo se da Michelin neće imati fabričke vozače u sezoni 2009, što je dovelo do glasina da se Michelin skroz povlači iz Svjetskog prvenstva. Dorna i FIM su objavili da će se u sezoni 2009. Svjetskog prvenstva voziti sa kontrolnim gumama i Michelin nije poslao svoju ponudu, čime je završio svoje sudjelovanje na prvenstvu krajem 2008. godine.
Formula 1
Michelin je prvi put učestvovao u Formuli 1 u sezoni 1977, kada je Renault započeo razvoj svog F1 auta sa turbopunjenjem. Michelin je predstavio radijalnu tehnologiju guma u Formuli 1 i pobijedio je Formula 1 šampionat sa timovima Brabham i McLaren, prije svog povlačenja završetkom sezone 1984. godine.
Nakon debakla na Velikoj nagradi Sjedinjenih Američkih Država 2005, kada je Michelin zbog sigurnosnih razloga zabranio timovima koje opskrbljuje da se trkaju, cijena Michelinovih dionica je bila pala za 2,5% (malo kasnije isti dan se ipak oporavila). 28. juna Michelin je najavio da će ponuditi naknadu za sve ljubitelje utrke koji su bili kupili ulaznice za Veliku nagradu. Kompanija se obavezala za povrat novca za sve ulaznice za trku. Osim toga, najavila je da će osigurati 20.000 besplatnih ulaznica za trku 2006. godine za gledaoce koji su prisustvovali događaju 2005.
Michelin je imao težak odnos sa upravljačkim tijelom Formule 1 (FIA) već od 2003, i taj odnos je bio prerastao u očiti prezir između dvije strane tokom sezone 2005. Najveće neslaganje visokog profila je bilo tokom Velike nagrade Sjedinjenih Američkih Država i kasnije. Michelin je bio kritizirao namjeru FIA-e da pređu na gume iz jednog izvora (tj. jedan brend) od 2008, te zaprijetio da će se povući iz ovog sporta. U javnom prijekoru predsjednik FIA-e Max Mosley je napisao: "Postoje jednostavni argumenti za jednu gumu, a ako [Michelinov šef Édouard Michelin] nije svjestan toga, on pokazuje gotovo komični nedostatak znanja o modernoj Formuli 1". Još jedan kamen spoticanja je bilo ponovno uvođenje zamjene guma tokom zaustavljanja u boksu (pit-stop) od 2006. Michelin je kritizirao potez tvrdeći da "ovaj događaj ilustrira probleme u F1 sa nesuvislim odlukama i nedostatkom transparentnosti".
Antemije
Antemije (Procopius Anthemius Augustus; 420 – 11. juli 472) bio je car Zapadnog rimskog carstva od 467. do 472. godine. Vjerovatno je bio posljednji car Zapadnog rimskog carstva koji je pokazao vladarske sposobnosti. Pokazao je volju da se suoči sa nevoljama koje je Zapadno carstvo imalo sa Vizigotima u Španiji i Vandalima u sjevernoj Africi. Ubio ga je njegov general Ricimer.
Porijeklo i mladost
Antemije je pripadao rodu Prokopija. Bio je sin Prokopija koji je bio magister militum. Također, bio je oženjen kćerkom bizantijskog cara Markijana. Antemije je svoju karijeru počeo ratujući protiv Huna i Gota na Dunavu.
Kanižarica
Kanižarica je naseljeno mjesto u sastavu općine Črnomelj, regija Jugoistočna Slovenija, Slovenija.
Antemije
Vladavina
U početku Antemija je podržavao bizantijski car Lav I. I u drugim diplomatskim poljima Antemije je bio uspješan: oženio je svoju kćer za Ricimera, koji je komandovao najjačom vojskom u Italiji. Također, Antemije je bio u dobrim odnosima sa glavnim komadantom Ilirika Marcelin.
Kanižarica
Historija
Do teritorijalne reorganizacije u Sloveniji nalazila se u sastavu stare općine Črnomelj.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2011. godine, Kanižarica je imala 583 stanovnika.
Antemije
Vladavina
Međutim, u ratu protiv Vandala, došlo je do neuspjeha. U početku je doduše vandalska flota bila uništena, ali su onda Rimljani, uprkos pomoći Bizantije, doživjeli uništenje svoje flote od strane Gejzerika. Najbolji rimski vojskovođa Marcelin bio je ubijen na Siciliji.
Bolest i smrt
Godine 470. Antemije se razbolio, a nakon što je ozdravio počeo se svetiti mnogim uticajnim ljudima jer je vjerovao da su ga začarali crnom magijom. Plašeći se za svoju sudbinu, Ricimer, magister militum, okupio je 6000 ljudi i započeo je otvorenu pobunu u Milanu protiv Antemija. Pet mjeseci kasnije, Ricimer je uspio da osvoji Rim i zatim je zarobio i ubio Antemija.
Pustinja Gobi
mini|300px|desno|Karta Azije na kojoj se vidi položaj pustinje Gobi.
Gobi je pustinja u središnjoj Aziji, nalazi se na području sjeverne i sjeverozapadne Kine i južne Mongolije. Svojom površinom od oko 1.295.000 km2 Gobi je peta pustinja u svijetu po veličini, a svojim položajem najjsevernija pustinja na svijetu.
Pustinja Gobi je okružena gorjem Altaj i mongolskom ravnicama i stepama na sjeveru, visoki plato Tibeta nalazi se na jugozapadu, a sjevernokineska nizina na jugoistoku pustinje. Gobi je hladna pustinja, te se često na vrhu pustinjski dina nalaze tragovi snijega, čemu pridonosi i nadmorska visina na kojoj se nalazi pustinja od oko 910 do 1.520 metara.
Prosječno u pustinju padne oko 194 milimetara kiše godišnje, dodatna količina vlage u pustinju dopire sa sjevera iz sibirskih stepa, hladnim vjetrovima koji donose snijeg i koji spuštaju temperaturu pustinje do –40 °C u zimi, za razliku od ljetne od +50 °C.
Pustinja gobi je historijski značajna kao dio Mongolskog Carstva, a mjesto je i nekih važnih tačaka na Putu Svile.
Pustinja Gobi mjesto je otkrića mnogih fosila, a u pustinji su prvi put otkrivna jaja dinosaura.
Asparagin
mini|250px mini|250px|3D prikaz L-asparagina Asparagin, Asn, N, Asx, B (za bilo asparagin ili asparaginsku kiselinu) je jedna od 20 najčešćih prirodnih aminokiselina. Prvi put (1806) su ga izolirali Louis Nicolas Vauquelin i Pierre Jean Robiquet, iz soka špargli koji je njime bogat, postavši prva izolirana aminokiselina uopće. Misli se da miris koji se osjeća u urinu nekih osoba nakon konzumiranja špargli potiče od nusproizvoda metaboličkog razlaganja asparagina, monoamid asparagin-amino-sukcinilne kiseline.
Struktura
Budući da asparagin, u peptidnim lancima, može graditi vodikove veze, i asparaginski bočni lanac može ući u interakciju vodikovih veza i peptidne osnove. Tako se često nalazi blizu i početka i kraja polipeptidnog lanca. Glutamini imaju jednu dodatnu metilensku grupu, veću konformacijsku entropiju pa,prema tome, u ovom odnosu su manje korisni. Asparagin također ima ključno mjesto za N-vezanu glikolizacijsku promjenu proteinskog lanca, sa dodatkom lanca ugljikohidrata.
Biosinteza
Asparagin nije esencijalna aminokiselina, pa se može metabolički sintetizirati iz centralnih puteva prometa tvari u ljudskom organizmu. Kao prekursor asparagina najprije nastaje oksaloacetat. Oksaloacetat se pretvora u asparagin uz katalizu enzima. Enzimi omogućavaju premještanje amino grupe iz glutaminske do oksaloacetatne kiseline, kada nastaje α-ketoglutamin i asparagin. Enzim asparatat sintetaza od asparagina, glutamina i ATP proizvodi asparagin, amp, glutamin i pirofosfat. U toj reakciji, ATP aktivira asparagin, stvarajući β-asparatil AMP. Glutamin daje jednu amonijačnu grupu koja reagira sa β-aspartiatom AMP pa nastaju asparagin i slobodni AMP.
Degradacija
Asparagin je glukogena aminokiselina. Hidrolizom L-asparagin gubi amidnu grupu i nastaju aspartat i amonijak. Transaminaze pretvaraju aspartat u oksaloacetat koji zatim može biti metaboliziran u ciklus limunske kiseline ili u glukoneogenezu.
Izvori u hrani
Glavni izvori asparagina u hrani su: mliječni proizvodi, krompir, govedina, perad, jaja i slične namirnice.
Josip Broz Tito
Josip Broz Tito (7. maj 1892 – 4. maj 1980) bio je jugoslavenski revolucionar i državnik. Bio je generalni sekretar (kasnije predsjednik predsjedništva) Saveza komunista Jugoslavije (1939–1980). Tokom Drugog svjetskog rata je postao premijer (1943–1963), a ustavnim promjenama 1953. postao je i predsjednik (kasnije doživotni predsjednik: 1953–1980) Socijalističke Federativne Republike Jugoslavije (SFRJ). Od 1943. do svoje smrti 1980. godine, imao je čin maršala Jugoslavije i položaj vrhovnog komandanta Narodnooslobodilačke vojske Jugoslavije (NOVJ, do 1945), Jugoslavenske armije (JA, 1945–1951) te Jugoslavenske narodne armije (JNA, 1951–1980). Stekao je dodatnu međunarodnu pažnju kao čelnik Pokreta nesvrstanih, zajedno sa Jawaharlalom Nehruom iz Indije, Gamalom Abdelom Nasserom iz Egipta i Sukarnom iz Indonezije.
Djetinjstvo
150px|mini|desno|Titova rodna kuća u Kumrovcu Rođen je 7. maja 1892. u Kumrovcu, Kraljevina Hrvatska i Slavonija, Austro-Ugarska (današnja Hrvatska) kao sedmo od petnaestero djece oca Franje i majke Marije Broz, rođene Javeršek, Slovenke po porijeklu. Osmero braće i sestara umrlo je pri porodu ili u ranom djetinjstvu. U doba kad se Josip rodio, otac Franjo je imao 8 jutara zemlje i nekoliko konja. Negdje oko 1913. godine imanje je rasprodato zbog dugova bankama, a Franjo je postao nadničar. Dugovi su nastali još prije njegovog rođenja, kada je trebalo otpremiti šest sestara za udaju i isplatiti im dio zemlje i dogovoreni miraz. Veći dio djetinjstva prije polaska u školu, proveo je u Podsredi, 15 km udaljenoj od Kumrovca, kod djeda Martina Javeršeka. Vrativši se u Kumrovec i upisavši se u novootvorenu osnovnu školu, više nije znao hrvatski, nego samo slovenski jezik, tako da je ponavljao prvi razred. Tu je završio četiri razreda i dva razreda opetovnice te je bio uglavnom vrlo dobar učenik. Sa petnaest godina 1907. godine završio je školovanje i tražio posao. Prvi mu je posao bio kod jednog od ujaka, preko Sutle u Sloveniji, gdje se bavio stočarstvom, ali ga je ujak slabo plaćao, a kako mu nije održao obećanje i kupio čizme, Josip se vratio u Kumrovec. Tih dana u Kumrovcu je boravio Josipov bratić Jurica Broz, štabni narednik carske i kraljevske vojske, koji ga je odveo u Sisak i zaposlio kod svog prijatelja Ignaca Striegela, bivšeg narednika, a sada gostioničara. Josip je isprva htio postati krojač, ali se zbog protivljenja seoskog učitelja, koji je zbog njegove nemirnosti mislio da ne bi bio pogodan za takav sjedeći posao, zaposlio se u gostionici u Sisku.
Zanat
thumb|200px|desno|Josip Broz (zaokružen na slici) među radnicima u tvornici u Kamniku 1911. godine. Nakon službe u gostionici, zbog nezadovoljstva poslom, napušta Striegela, te upisuje bravarski zanat kod sisačkog obrtnika češkog porijekla Nikole Karasa. Tu je od septembra 1907. do septembra 1910. izučio bravarski zanat. U jesen 1909. nagovorio je Karasa da primi kao šegrta i njegovog mlađeg brata Stjepana. Tu se prvi put zainteresirao za radnička prava, prodavao je i čitao "Slobodnu riječ", glasilo Socijaldemokratske stranke Hrvatske i Slavonije, a 1910. se učlanio u radnički sindikat i Savez socijalističke omladine i samim tim postao član Socijaldemokratske stranke. Nakon završetka zanata odlazi u Zagreb, ali uslijed privredne krize do jeseni 1913. godine radi sa prekidima u Zagrebu (četiri mjeseca), Kumrovcu, Trstu, Kamniku (8 mjeseci), Čenkovu u Češkoj, četiri mjeseca u tvornici Škoda kod Plzeňa, Münchenu, Mannheimu, Beču. Poslijednja stanica mu je bila u Bečkom Novom Mjestu, gdje je gotovo godinu dana radio kao probni vozač i strojar u tvornici automobila Daimler, te je stanovao sa starijim bratom Martinom, koji je postao željeznički službenik. Navršivši 21 godinu, u jesen 1913. odlazi na odsluženje vojnog roka.
Vojni rok
Broz je služio u zagrebačkim kasarnama u Ilici 232 i Rudolfovoj kasarni u 25. domobranskoj pješačkoj regimenti. Bio je dobar mačevalac, pa je u maju 1914. godine otišao u Budimpeštu na opće austrougarsko takmičenje u mačevanju, gdje je osvojio srebrnu medalju. Pokazao se uzornim vojnikom, pa su ga starješine uputile na podoficirski kurs. Postao je sa 21 godinom vodnik, jedan od najmlađih podoficira u vojsci, pa je mogao zapovjedati desetinom. Bio je također dobar gimnastičar, jahač i skijaš.
Prvi svjetski rat
Izbijanjem Prvog svjetskog rata, njegova pukovnija je od augusta do decembra 1914. bila na srpskom frontu na Drini, koju su dva puta prelazili i dva puta se povlačili. Nekoliko dana je bio zatvoren u zatvoru u Petrovaradinu, zbog optužbe za antiratno huškanje. U januaru 1915. regimenta u kojoj je služio, prebačena je na ruski front, gdje je imala velike gubitke. U borbama protiv Rusa u istočnoj Galiciji februara 1915. godine, kao komanant izvidnice, bio je predložen za odlikovanje, jer je izvršio prepad na poljsku stražu i zarobio jedanaest Rusa. Početkom aprila 1915. u ruskoj proljetnoj ofanzivi, trinaest njegovih vojnika je poginulo od granate ruske haubice, a on je bio lakše ranjen. Nekoliko dana kasnije divizija nazvana "Divlja divizija" sastavljena od čerkeskih konjanika, masakrirala je njegovu jedinicu, a on je u borbi s jednim napadačem ranjem kopljem u grudni koš. Tako je dospio u rusko zarobljeništvo, a proglašen je mrtvim ili nestalim (zarobljenim) u gubitcima carsko-kraljevske vojske izmedu 10. i 12. aprila 1915.
Zarobljeništvo
thumb|200px|desno|Zarobljenička bolnica Manastira uspenja svete Bogorodice u Svijažsku kod Kazana, gdje se oporavljao Josip Broz. Zbog upale pluća i pjegavog tifusa, Broz se dugo oporavljao u zarobljeničkoj bolnici Manastira uspenja presvete Bogorodice u Svijažsku kod Kazanja, potom u logoru u blizini grada Alatira u Čuvašiji te je kasnije još nekoliko puta premještan u razne bolnice. Kao stariji podoficir, po međunarodnoj zarobljeničkoj konvenciji nije morao raditi, ali je ipak dobrovoljno prihvaćao poslove iz svoje struke. Najduže je radio u seoskom mlinu u Kalasovu kraj Ardatova u Mordoviji i u radionici željezničke stanice u Kunguru na Uralu, gdje je premješten u jesen 1916. sa grupom zarobljenika. Tu je radio kao prevodilac i kao nadglednik. U maju 1917. godine premješten je na željezničku stanicu u Ergač, kod Perma. Tokom zarobljeništva naučio je ruski jezik, a od gimnazijalki u Svijažsku i učiteljica u Ardatovu posuđivao je i čitao knjige Lava Tolstoja, Ivana Turgenjeva i Aleksandra Puškina, a istovremeno je naučio i svirati klavir. Zarobljenici su ga zbog obrazovanja izabirali za internog zapovjednika i zastupnika u pregovorima s upravom. Iz zatvora u Kunguru je oslobođen u proljeće 1917. godine kada su radnički odredi tokom Februarske revolucije provalili u zatvor i oslobodili zatvorenike. U ljeto iste godine pobjegao je iz Kungura, prema Petrogradu, sa ciljem da se preko Finske vrati u Hrvatsku. Uhapšen je prije granice kod Ulenburga, a kada je uvjerio policiju da je austrijski ratni zarobljenik pušten je, da bi se vratio u Petrovgrad, gdje je opet uhapšen i zatvoren u zatvor Petropavlovske tvrđave tri sedmice, da bi nakon toga ponovo bio protjeran u Sibir.
Šlesko vojvodstvo
Šlesko vojvodstvo (polj. Województwo śląskie) je vojvodstvo u Poljskoj. Nalazi se na jugu zemlje u regiji Gornja Šleska.
Josip Broz Tito
Oktobarska revolucija
Oktobarska revolucija ga je zatekla u Omsku, gdje je dobrovoljno pristupio Internacionalnim odredima Crvene garde. Nekoliko mjeseci do proljeća 1918. godine stražari na obližnjim stanicama Transsibirske željeznice, radi kao strojar na parnoj vršilici u selu Mihajlovka. U Omsku je upoznao i svoju prvu suprugu Pelagiju Denisovnu Bjelousovu. Zbog te veze i slaboga zdravlja i nakon što su bjelogardejci uz pomoć Češke legije zauzeli Omsk i razbili Crvenu gardu, zadržava se tri mjeseca u Mihajlovki, sve dok jedinice prevođene Aleksandrom Kolčakom počinju obilaziti sela u potrazi za suradnicima Crvene garde; Broz se tada povlači u stepu, gdje ga prima polunomadsko kirgisko pleme sa lokalnim poglavarom Isaijom Džaksenbajevim. Za vrijeme boravka radio je kao strojar na motornom mlinu. Krajem 1919. godine kad je Crvena armija protjerala bjelogardejce iz Omska, Broz se vraća u Omsk i ponovo se prijavljuje u Internacionalni odred Crvene garde. Povezavši se sa grupom zarobljenika iz jugoslavenskih zemalja, početkom 1920. godine potpisuje pristupnicu jugoslavenskoj sekciji Ruske komunističke partije (boljševika). U Omsku se u ruskoj pravoslavnoj crkvi oženio četrnaestogodišnjom Pelagijom Bjelousovom, a pošto boljševici nisu priznavali crkveni brak, dvije godine kasnije se ponovo oženio kod matičara. Već je 1918. godine zatražio sovjetsko državljanstvo, ali zbog bjega u Kirgisku ta se pismena molba nije razmatrala. Mada su mnogi zarobljenici iz jugoslavenskih zemalja dobili sovjetsko državljanstvo i ostali u Sovjetskom Savezu, Broz se odlučuje 1920. godine, zajedno sa Pelagijom vratiti u Hrvatsku, ali mu je revolucionarni socijalizam sovjetskog tipa postao politički uzor.
Šlesko vojvodstvo
Uspostavljeno je 1. januara 1999. godine. Središte vojvodstva je Katowice (304.362 (2014)). Ostali veći gradovi su Częstochowa	(231.527), Sosnowiec (210.249), Gliwice (184.993), Zabrze (177.815), Bielsko-Biała (173.462), Bytom (172.762).
Josip Broz Tito
Povratak
Nakon što je obnovljen željeznički prevoz iz Omska prema Petrogradu, Broz sa ženom putuje i priprema se za povratak u Hrvatsku. U Petrogradu je ostao tri sedmice i saznao da je osnovana Kraljevina SHS. Sovjetske vlasti su ga imenovale za zapovjednika čete ratnih zarobljenika iz bivših austrijskih zemalja, koje su sada pripale Kraljevini SHS. U septembru 1920. godine vratio se preko Baltika, Njemačke i Austrije, ali su ga u Beču jugoslavenski predstavnici pokušali spriječiti da pređe granicu, jer su ga dvojica drugova iz čete optužili da je komunista. Veliki broj bivših ratnih zarobljenika, koji su bili označeni kao "inficirani boljševici" završio je u prijemnim logorima, koje je Broz izbjegao. Kad je stigao u Maribor, sa suprugom je bio zatvoren sedmicu dana. Početkom novembra 1920. godine zaposlio se u bravariji Filipa Bauma u Radićevoj ulici u Zagrebu. Tih se dana učlanjuje u Komunističku partiju Jugoslavije (KPJ), koja je tada imala 65.000 članova. Uključuju ga u agitaciju za skupštinske izbore koji se održavaju 28. novembra. KPJ postaje treća partija po broju glasova sa osvojenih 12,4%, a u Zagrebu postaje najjača. Donošenjem Obznane 29. decembra 1920. godine, zabranjuje se svaka komunistička djelatnost, a zajedno sa više hiljada zagrebačkih radnika Broz učestvuje u generalnom štrajku 31. decembra 1920. Zbog internih slabosti KPJ se nije mogla oduprijeti represiji i hapšenjima, tako su mnoge partijske organizacije jednostavno nestale, a broj članova se 1924. godine smanjio na 688. Zbog niske nadnice kod Bauma od 3,5 dinara po satu te neuspjeha u generalnom štrajku i tadašnje političke atmosfere u Zagrebu, Broz odlučuje tražiti novi posao. Javlja se na novinski oglas početkom 1921. godine i zapošljava se u mlinu Samuela Polaka u Velikom Trojstvu kod Bjelovara.
Veliko Trojstvo
U Velikom Trojstvu provodi četiri godine. Već nakon mjesec dana vlasnik mlina Polak mu je povećao plaću i dao mu da stanuje u sobi sa kuhinjom pored mlina. Popravljao je alat seljacima i dodatno zarađivao, a sa mjesečnom platom od 600 dinara (nakon dvije godine 900 dinara) i besplatnim stanovanjem, dodatkom od 30 kg brašna mjesečno i dva hvata drva godišnje, Broz je mogao živjeti nadprosječnim standardom u odnosu na radništvo i činovništvo u to vrijeme, kada je npr. plaća mladog učitelja u to vrijeme bila 900 dinara. Broz je mogao kupiti namještaj za stan, nabaviti vlastiti alat za bravarski i strojarski posao, odjeću za suprugu i sebe i nabaviti pedesetak knjiga, socijalne literature poput Maksima Gorkog, Jacka Londona, Augusta Bebela i Miroslava Krleže, Tolstoja i Balzaca. Polakov mlin imao je pet radnika, a Broz je uglavnom zaposlen popravkama i održavanjem mašina, tako da ima dovoljno vremena za razgovore sa seljacima, gdje je pričao o Oktobarskoj revoluciji, Lenjinu, Crvenoj gardi, te se uglavnom usmeno bavi političkom propagandom. U martu 1923. sa Stevom Šabićem godine saznaje da bi Đuro Šegović, bravarski majstor u Bjelovaru mogao imati veze sa Komunističkom partijom, jer je bio kandidiran na listi Nezavisne radničke partije na Izborima za narodne poslanike 1923. godine. Nakon opreznog provjeravanja, Šegović daje Brozu pola vreće partijskih letaka da ih podijeli seljacima. Već početkom 1924. Broz je izabran u Okružni komitet KPJ za Bjelovarsko-križevačku županiju, često odlazi u Zagreb radi uspostavljanja kontakata sa Oblasnim komitetima Hrvatske i Slavonije. Iz Zagreba ga posjećuje Antun Mavrak, rukovodilac i kasniji sekretar Pokrajinskog komiteta KPJ za Hrvatsku, a Broz organizuje istupe komunističkih simpatizera na sastancina Hrvatske republikanske seljačke stranke (HRSS) Stjepana Radića. U martu 1925. godine drži svoj prvi govor na pogrebu partijskog aktiviste i sudionika Oktobarske revolucije Josipa Valente.
Nakon povratka iz Rusije, u zaseoku Kranjica kod Kupinca u kući Josipovog oca Franje, lugara - Josipu i Pelagiji, koju je zvao "Poljka", rodilo se prvo dijete, koje je umrlo nakon tri dana. Drugo dijete, kći Zlatica, rodilo se 24. decembra 1921. u Velikom Trojstvu i živjelo godinu i pol, a treće dijete, sin Hinko, rodilo se 24. novembra 1922. i umrlo od difterije. Četvrto dijete, sina Žarka dobili su 2. februara 1924. godine.
Nakon smrti vlasnika mlina Polaka, 1925. godine, mlin preuzima Polakov zet Oskar Rosenberg, koji se ne slaže sa političkim bavljenjem Broza, tako se da Brozovi sele u Kraljevicu. Antun Mavrak saznaje da Brodogradilište Kraljevica traži mašinbravara i Broz dobija posao u Kraljevici, a suprugu i sina Mavrak je kratko primio na stanovanje u Zagreb.
Bombaški proces
180px|mini|desno|Josip Broz u zatvoru 1928. U represijama koje je zavela žandarmerija i policija, nakon demonstracija 21. juna zabranjeni su Nezavisni sindikati, pod optužbom da su organiziralil razbijačke demonstracije. Zabranjeno je izlaženje "Organizovanog radnika" i "Borbe", uhapšeno je više od 100 sindikalnih aktivista. Broz je uspio izbjeći hapšenje, a Pelagija je uhapšena i nakon nekoliko dana puštena iz zatvora. Policija hapsi Broza 27. juna, ali prilikom pretresa u prostorijama Nezavisnih sindikata, provlači se kroz prozor i bježi preko krova. Stalno mijenja mjesto boravka, sve do 4. augusta kad se nakon sastanaka lokalne partijske ćelije vratio u stan u Vinogradskoj 46, gdje je pao u zasjedu i bio uhapšen. Policija je kod Broza našla nabijeni revolver, blok sa šifriranim bilješkama i nekoliko primjeraka radničkih novina. U pretresu stana pronađeno je još materijala, još jedan revolver sa municijom, četiri ručne bombe i municija za vojničke puške. Stan je vjerovatno prijavila kao sumnjiv, vlasnica kuće Dragica Vaclavek, a dan ranije uhapšeni su Andrija Božičković, Franjo Novoselić, Eva i Ignac Koprivnjak.
Suđenju Brozu, nazvano Bombaški proces, pripremano je od augusta do novembra, a počelo je 6. novembra i trajalo je četiri dana. Broz je odbranom na procesu impresionirao publiku i novinare riječima kojima je počeo svoj iskaz: "Priznajem da sam član ilegalne KPJ, priznajem da sam radio na širenju komunističkih ideja i propagirao komunizam te prikazivao kakva se nepravda čini proleterijatu od buržoazije... ne smatram ovaj sud kompetentnim, već samo sud Partije...". Novina u njegovoj izjavi je bila da je otvoreno priznao da je komunista, što su u drugim procesima optuženici redovito poricali. Time je praktički preuzeo na sebe svu odgovornost. Svih šestoro optuženih branio je advokat Ivo Politeo, kog su angažirali i platili aktivisti Crvene pomoći. Nakon četverodnevne rasprave presude su izrečene 14. novembra 1928. Troje optuženih oslobođeno je krivice, dvojica su prošla s manjim kaznama, a Broz je dobio pet godina robije. Njegove izjave na sudu prenijele su mnoge novine, vijesti su primijetili i u Moskvi, mada je bilo i negativnih kritika poput izjave Augusta Cesareca, tada vodećeg ljevičarskog intelektualca, koji je napisao u ilegalnom listu, glasilu CK KPJ Proleter: "...Dođe li taj mladi bolesno ambiciozni komunist na čelo KPJ, to će biti tragedija za Partiju..."
Odmah nakon hapšenja Broza uhapšena je i Pelagija, saslušana 7. augusta, ali policija od nje nije ništa saznala. Žarko je za to vrijeme bio kod strica Slavka na Trešnjevci. Nakon izlaska iz zatvora, Pelagija se priprema za odlazak tražeći vizu za Sovjetski Savez u čemu joj pomaže Brozova rodbina, drugovi iz partijske organizacije, kao i Miroslav Krleža. Nakon što je dobila rješenje o petogodišnjem izgonu iz Zagreba u Hrvatsko zagorje, donosi konačnu odluku da se odseli u SSSR.
Centralni komitet
Iz Klagenfurta je vozom došao do Beča, kod Nane Šilović studentice baleta iz Zagreba. Partijski drugovi su ga 1. augusta 1934, primili pomalo neljubazno, zbog izjave da ni jedan komunista u Jugoslaviji nema povjerenje u CK KPJ, između ostalih dočekao i Josip Čižinski, poznatiji pod pseudonimom Milan Gorkić, generalni sekretar KPJ. Tu je 11. jula 1934. godine primljen u Politbiro, da bi na Četvrtoj zemaljskoj konferenciji KPJ održanoj 24–25. decembra 1934. bio primljen u Centralni komitet. Za članstvo ga je predločio zagrebački komunist Ivan Krajačić - Stevo. Gorkić je još kao devetnaestogodišnjak 1922. godine otišao u Moskvu, gdje je radio u Kominterni, a postao je sekretar Partije 1932. godine kada je Partija brojala jedva 3000 članova, od kojih su većina bili zatvoreni ili u izgnanstvu. Sve je to Partiju pretvorilo u "zmijsko gnijezdo" gdje su svi sumnjičili sve i međusobno se optuživali kod Komiterne. Broz je 2. augusta 1934. godine napisao izvještaj za Centralni komitet u kome je naglasio da je nužno prebroditi apstraktno politiziranje i ojačati kontakte sa radničkim masama. Izvještaj je prvi put potpisao pseudonimom Tito. Do odlaska na robiju, Broz je upotrebljavao pseudonime Georgijević i Zagorac, a u zapisnicima šest sjednica CK između 10–23. augusta 1934. u rubrici prisutni, upisano je Tito, ime koje je izabrano zbog asocijacija na zagorsko porijeklo Broza. Tako je Broz, pored Gorkića, Vladimira Ćopića, Blagoja Parovića, Ivana Gržetića, Karla Hudomala i Adolfa Muka, postao sedmim članom Centralnog komiteta. Rad Partije u Austriji je po direktivi Kominterne pomagala Komunistička partija Austrije, koje je osiguravala smještaj i održavanje veza. Plate su dobijali od Kominterne i iznosile su oko 460 šilinga, što je po tadašnjem kursu bilo oko 4.000 dinara, bilo približno plati starijeg srednjoškolskog profesora u Beču. Kominterna je posebno plaćala putne troškove, financirala izdavačku djelatnost, ali je viši položaj u hijerarhiji donosio i višu platu, pa je to postao poticaj za karijeristička rivalstva u Partiji.
Gorkić ga je poslao u Dravsku banovinu, kako bi zajedno sa slovenskim drugovima organizovao pokrajinsku konferenciju KPJ za Sloveniju u Goričane 16–17. septembra u ljetnoj rezideniciji biskupa Gregorija Rožmana, čiji je polubrat bio komunistički simpatizer. Tu je upoznao Edvarda Kardelja, Borisa Kidriča, Franca Leskoška, Mihu Marinka, Ivana Mačeka, Toneta Tomšiča i Borisa Kraighera; poznanstva koja će mu biti oslonac u kriznim godinama 1937/38.
Moskva
Tito je tri puta boravio u Moskvi: Prvi put od 21. februara 1935. do 16. oktobra 1936, drugi put od 24. augusta 1938. do 24. januara 1939 i treći put od 2. septembra do 26. novembra 1939. godine. Prvi boravak je bilo upoznavanje sa štabom svjetske revolucije i njegovim funkcionisanjem. Tito je isprva poslat za rad u Profinterni (Internacionalni savez sindikata), ali zbog staljinovih čistki, oslobodilo se mjesto političkog referenta za Jugoslaviju, jer je Radomir Vujović, zbog hapšenja njegovog brata Vojislava, premješten na manje važne poslove u Kominterni. Smješten je u hotelu Lux, u kojem će stanovati uvijek za vrijeme boravka u Moskvi, pod imenom Friedrich Walter, ime koje će mu ostati za čitavo vrijeme rada u Kominterni. Hotel Lux je bio predviđen za smještaj svih svjetskih komunističkih funkcionera i u njemu su stanovali i Georgi Dimitrov, Palmiro Togialtti, Klemen Gottwald, Walter Ulbricht, Bela Kun, Ho Ši Min i Ču En-laj. Bio je prilično nepovjerljiv prema partijskim drugovima, te se sasvim posvetio svom radu, pohađao kurseve tehnike rukovođenja i konspiracije, kao i vojni kurs na Vojnoj akademiji Frunze u Rjazanju.
Sedmi kongres Kominterene
Sudjeluje u pripremnim radovima za VII kongres Kominterne, gdje je bio i delegat pod imenom Rudi i Tito. Osim Tita na Kongresu su učestvovali:Vladimir Ćopić, Milan Gorkić, Ivan Marić, Drago Petrović, Milan Radovanović i Blagoje Parović sa odlučujućim glasom, te Prežihov Voranc koji je kao i Tito imao savjetodavni glas. Na Kongresu je preispitana politika Kominterne, te je upozoreno da je glavna opasnost radničkom pokretu fašizam, a ne socijaldemokracija.
Za jugoslavenske komuniste je takođe bio zadatak da preispitaju političko situaciju u zemlji, te se čak smatralo da će izborom Milana Stojadinovića za premijera u Vladu Kraljevine Jugoslavije, popustiti policijski teror protiv komunista, te da bi trebalo tražiti političke partnere u zemlji. Istovremeno dolazi do lakših razmimoilaženja izmedu Gorkića i Tita, prvenstveno zbog podrške koju Titu daje Kominterna i većina jugoslavenskih komunista u Moskvi. Na sastanku rukovodećeg aktiva KPJ u Moskvi 21. augusta 1935. prihvaćeni su zahjevi Tita i Ćopića da se vrate u zemlju. Obojica bi trebala biti vraćena u Zagreb, gdje je osnovan Zemaljski biro CK KPJ (Zembilj) čiji je sekretar bio Đorđe Mitrović, a članovi Srđan Prica, Drago Marušić, Boris Kidrič i sekretar SKOJ-a Franjo Kralj. Zbog hapšenja Mitrovića i Kralja na Šalati u Zagrebu 14. novembra 1935, kada su otkriveni najpovjerljiviji partijski materijali, njihov povratak je odgođen. U tim hapšenjima uhapšeno je oko 950 članova KPJ.
U augustu 1935. godine došlo je rasprave o stanju u KPJ. Povod je bio Aprilski plenum CK KPJ, koji je održan 9. aprila 1936. godine u Beču, bez uobičajenih konzultacija s Kominternom, ali i bez njezinih izaslanika, ni Tita. Ćopić i Stjepan Cvijić oštro su napali Gorkića, tako da u ljeto 1936. godine Izvršni komitet Kominterne saziva raspravu o stanju u KPJ. Prisustvovali su svi članovi i kandidati CK KPJ iz Moskve, a iz Beča je dosao i Milan Gorkić. Rezultat četiriju sastanaka, kojima su rukovodili Wilhelm Pieck i Palmiro Togliatti bio je da se raspušta CK KPJ i sve odluke donesene na Aprilskom plenumu su poništene.
NKVD
Prvi zadatak, nakon dolaska u Moskvu, Brozu je bio da napiše svoju biografiju, koju je morao nekoliko puta pisati, zbog provjera u Kominterni, kao i dati svoje mišljenje, karakteristike o drugim članovima CK KPJ. Mišljenja je napisao prilično oprezno, posebno o Ćopiću, za kog je smatrao i kasnije izjavio, da je "baba koja mete", a Ćopić ga je za nagradu predložio na oporavak u sanatoriju. Kadrovska služba Kominterne pomno je iščitavala ovakva mišljenja, koja je Tito napisao 4. marta 1935. Po tvrdnjama nekih autora, radilo se o podlom "cinkarenju" bliskih suradnika, kao i dokazima da je Tito od tada postao agent NKVD-a. Međutim, sadržina ovih karakteristika šestorice članova CK, je prilično pozitivna ili neutralna, iako po Kominterskim mjerilima svakom članu, osim Ćopiću, pripisano je nekoliko zamjerki riječima kao o Gorkiću: "...ali ima i jednu manu - sve drži u svojim rukama" ili o Kamilu Horvatinu "...Kod njega ima još kojekakvih intelektualističkih ostataka...njegovo ophođenje sa radnicima nije bilo baš dobro", ali nakon čega slijedi zaključak "...da je napravio veliki korak naprijed u svom ophođenju sa ljudima, mada i dalje kod njega ima nekih ostataka ophođenja sa visine..." Kadrovska služba Komintsne imala je stalnu suradnju s NKVD-om, tako da bi u sumnjivim slučajevima procjenu podobnosti vršio ili NKVD, ili bi odluke ukoliko bi se radilo o visokim funkcionerima, donosila Kominterna.
Pelagija i Johanna
Nakon sedam godina Tito je željno očekivao susret sa Pelagijom i sinom Žarkom, ali ubrzo je postao razočaran jer Pelagija nije znala gdje je Žarko. Pelagija je nakon nekoliko godina provedenih u Kazahstanu, kao nastavnica, od 1934. godine bila smještena u Šilovu u Rjazanjskoj oblasti, oko 200 km jugoistočno od Moskve. Sina Žarka je već 1929. godine smjestila u dom za djecu inozemnih Kominterninih funkcionera i za nezbrinutu djecu komunističkih aktivista, koji su robijali u svojim zemljama. Narednih šest godina Žarko je proveo u takvim domovima, a po dolasku u Moskvu, Tito je bez poteškoća pronašao Žarka u jednom popravnom domu u Lenjingradu i doveo ga k sebi u Luxor. U ljeto 1935. Pelagija je službeno premještena u Moskvu, te su kratko živjeli zajedno, da bi se nakon dva mjeseca vratila u Šilovo, što je praktički bio njihov konačni razlaz. Rastavu braka sporazumno su registrirali 19. aprila 1936. godine, a po tvrdnjama Tita, glavni uzrok razvoda je bila Pelagijina nebriga prema Žarku.
U oktobru 1935. godine Tito se zbližio sa Lucijom Bauer, 23-godišnjom njemačkom komunistkinjom pravim imenom Johanna König. Godinu dana je živjela sa Titom u hotelskoj sobi 275 Luxora, a ona je za to vrijeme stvorila prilično dobar odnos sa Žarkom. Četiri dana prije odlaska iz Moskve na ilegalni rad u Jugoslaviju, 13. oktobra 1936. godine Tito je oženio Luciju. Titu je u Kominterni obećano da će Lucija, a po mogućnosti i sin, doći za njim, čim se Tito malo organizira u ilegali. Sačuvana su četiri njegova pisma Luciji, u martu i aprilu 1937. godine. Pisma su pisana na njemačkom jeziku, poprilično rječito, ali sa znatnim gramatičkim i ortografskim greškama. Lucija je 21. septembra 1937. godine uhapšena u Moskvi, a Tito je to vjerovatno saznao prije drugog dolaska u Moskvu. Nakon dolaska 25. augusta 1938. saslušavan je i morao je napisati Izvještaj, napisan na ruskom jeziku, koji počinje rečenicom: "Po pitanju moje bivše žene Lusi, koja je, kako se pokazalo, neprijatelj i koji su organi NKVD uhapsili u jesen 1937. godine, dužan sam da kažem slijedeće:..." U Izvještaju Tito ne tereti Luciju, ali koristi terminologiju NKVD-a, pa se može smatrati da je to bio sastavni dio cijene, koju je platio da bi sačuvao partijsku karijeru, a u tadašnjim uvjetima to je značilo i život. O tome da je Lucija kao zatočenica teretila Tita ne postoje vjerodostojni dokazi. Mada ju je Tito u Izvještaju nazvao bivšom ženom, nikada se službeno nisu razveli. Lucija je preživjela Gulag i živjela je u Moskvi do 1990. godine.
NGC 2132
NGC 2132 (također poznat kao ESO 120-?22) je grupa zvijezda i nalazi se u sazviježđu Slikarski stalak. Prvo otkriće je napravio John Frederick William Herschel 11. januara 1836. godine.
Josip Broz Tito
Povratak u Jugoslaviju
Od 18. oktobra do sredine decembra 1936. godine Tito se zadržao u Beču. Preko Adolfa Muka, saopštio je Vladimiru Ćopiću i Stjepanu Cvijiću o odluci Kominterne da više nisu članovi CK KPJ. Zbog rastućeg nacističkog pritiska u Beču, uslovi za rad su se pogoršali, većina partijskih kolega je bila u bečkim zatvorima, a Tito je po uputama Gorkića i Kominterne počeo pripreme za prebacivanje Centralnog komiteta u Pariz o čemu 23. oktobra i 5. novembra dostavlja opširne izvještaje Ivanu Gržetiću, predstavniku KPJ pri Izvršnom komitetu Kominterne. Izbijanjem oružanog sukoba, koji će kasnije prerasti u Španski građanski rat, izmedu legalne vlade i različitih lijevih grupacija, te desničarskih nacionalističkih pobunjenika Franca u Španiji na drugoj strani, Tito 23. oktobra pod naslovom "Svima" šalje proglas svim pokrajinskim komitetima KPJ o organiziranju pomoći napadnutoj Republici Španiji, objavljuje članke u "Proleteru", pod naslovima "Komunisti i katolici", gdje kritikuje jedan dio katoličke štampe naklonjen španskim fašistima Francisca Franca; članak "Španjolska i Hrvatska", gdje spominje zajedništvo u borbi protiv Francova fašizma, primjenjujući ih na situaciju izmedu KPJ i hrvatskog seljačkog pokreta. Iz tog vremena je najvažniji Titov tekst "Pismo za Srbiju" koje je iz Beča 2. novembra 1936. uputio Veselinu Masleši, glavnoj osobi za veze CK KPJ sa organizacijama KPJ u Beogradu i Srbiji, gdje ukazuje na opasnost od fašizma i mogućem ratu, kao i o međunacionalnim odnosima u Jugoslaviji i sažeto formulira političku orijentaciju KPJ, zasnovanu na samoopredjeljenju naroda na otcjepljenje, ali zbog opasnosti od italijanskog, austrijskog i mađarskog fašizma, jugoslavenski ljevičari su protiv rasparčavanja zemlje, koje bi dovelo do neizbježnog građanskog rata. Riječima "...Ljevičari su za slobodnu zajednicu svih naroda Jugoslavije u sadašnjim granicama, uređenu na federativnoj osnovi, a protiv svakog ugnjetavanja i hegemonije bilo kojeg naroda po drugome... Osnovni princip treba da bude: nema demokracije bez nacionalne slobode i nema nacionalne slobode bez demokracije..." Tito je problematiku samoopredjenje odredio: "...Pravo samoopredjeljenja tako dugo dok nije primjenjeno socijalistički, tj. lenjinistički uslovno, ostaje apstraktnom političkom frazom..."
NGC 2132
Najbliži NGC/IC objekti
Sljedeći spisak sadrži deset najbližih NGC/IC objekata.
Josip Broz Tito
Povratak u Jugoslaviju
Početkom decembra Gorkić je iz Moskve stigao u Beč i na sastanku Centralnog komiteta 8. decembra izvještava o potvrđenoj odluci Komiterne o novom sastavu Politbiroa CK KPJ: Milan Gorkić je postao generalni sekretar, a članovi su Broz, Rodoljub Čolaković, Sreten Žujović i Franc Leskošek; Sredinom decembra Tito kreće na osmomjesečni ilegalni rad u Jugoslaviju. U dva prekida je napuštao zemlju, jednom zbog sastanka sa Gorkićem u Prag, a dva puta zbog putovanja u Pariz. Iako su za njim u to vrijeme izdate dvije policijske potjernice, Tito je boravio u Zagrebu, Ljubljani, Splitu i Beogradu, nosio je legitimacije s raznim imenima i inžinjerskim titulama, a odijevao se poput dobrostojećeg građanina, te je taj stil kamuflaže bio uspješan. Sastanke je održavao i veze u stanovima intelektualne ljevice i simpatizera; kod Pavla Markovca i Terke Richtmann u Zagrebu, kod Ane Ziherl u Ljubljani, kod Vladimira Dedijera i Nikole Petrovića u Beogradu, a sastajao se i sa Ognjenom Pricom. Glavni Titovi zadaci u zemlji bili su: konsolidiranje partijske organizacije, povezivanje glavnih partijskih centrara u Zagrebu, Ljubljani i Beogradu, suzbijanje pojave trockizma u javnom životu, organiziranje podrške Španskoj Republici, uključivo sa slanjem dobrovoljaca, upućivanje komunista da svoj rad šire ne samo u ilegalnim partijskim ćelijama, nego i na legalnu javnu djelatnost djelovanjem u Narodnoj fronti i Jedinstvenoj radničkoj partiji, osnivanje KP Slovenije i KP Hrvatske u okvirima KPJ, dosljedno koncepciji jugoslavenske države s federativnim uređenjem. Uz neposredno Kardeljevo rukovođenje 17. aprila 1938. godine u Čebinama kod Trbovlja održan je osnivački kongres KP Slovenije, gdje je istaknut federalistički koncept Jugoslavije, te je pronađen kompromis o nacionalnom pitanju, koje se nije shvaćalo samo kao kulturno ili jezikoslovno, ali se smatralo da će se moći riješiti tek kada Slovenci ostvare svoju državu s pravom na opredjeljenje, što se odnosi na njihovo sudjelovanje u državnoj zajednici Jugoslavije. Na čelo je izabran Franc Leskošek, a KP Slovenije je u to vrijeme brojala oko 200–300 članova. Ubrzo uz pomoć Josipa Kraša, Pavla Gregorića, Đure Špoljarića, Drage Petrović obnavlja partijsku organizaciju u Hrvatskoj, a u Srbiji sa Milovanom Đilasom, Vojom Srzentić, radi na obnovi. Đilas mu preporučuje svog prijatelja sa robije Aleksandra Rankovića i Ivu Lolu Ribara, sina poznatog advokata Ivana Ribara. Sa Ivom Ribarom Tito je formirao u Beogradu Centralnu omladinsku komisiju, koja je brzo prerasla u Centralni komitet SKOJ-a gdje je Ivo postao sekretar, tako da je SKOJ od 3.000 članova ljeta 1937, narastao do septembra 1940. na 17.800 članova. Osnivanje KP Hrvatske bilo je 1-2. augusta iste godine u Anindolu kod Samobora, a prisustvovalo je šesnaest delegata, koja dobija ime Komunistička stranka Hrvatske, ime koje će koristiti sve do 1940. godine. Ideja osnivanja KP Makedonije, nije sprovedena, a zbog nacionalnih razmimoilaženja o osnivanju KP Srbije nije razmišljano.
Pariz
Tito je stigao u Pariz 17. augusta 1937. U Parizu su već bili Rodoljub Čolaković i Sreten Žujović, koji su ga izvjestili o odlasku Milana Gorkića u Moskvi i o tome da nakon mjesec dana boravka, od njega nema nikakvih vijesti, kao ni od Ivana Gržetića - Flajšera, koji je bio predstavnik KPJ u Kominterni. Zbog toga je Tito i pozvan u Pariz da preuzme vođenje poslova CK KPJ do razrješenja novonastale situacije. Tito je preuzeo veze sa zemljom i Kominternom, financije, zastupanje KPJ i opće poslove Centralnog komiteta, Žujović - sve što je vezano sa dobrovoljcima i Španijom, a Čolaković - uredivanje i distribuciju "Proletera", a po potrebi obilazak partijskih organizacija u Jugoslaviji ili medu dobrovoljcima u Španiji. Od kraja augusta do polovine oktobra, Tito pokušava dobiti informacije o Gorkiću, kontaktira Wilhelma Picka, ali tek u oktobru dobijaju informaciju da je Gorkić 19. augusta uhapšen i osuđen na smrt, te da će biti streljan 1. novembra 1937. Zbog obustavljanja financijske pomoći od Komiterne, razmišlja se o prebacivanju CK ponovo u Jugoslaviju. Dva bivša člana Centralnog komiteta, Ivan Marić i Labud Kosovac, nastoje formirati paralelni centar KPJ, a kako su po osobnim vezama uživali sklonost nekih funkcionera u Kominterni, ali nisu imali podršku partijskih organizacija u zemlji, pokušavaju uspostaviti vezu s Petkom Miletić, sekretarom Kažnjeničkog komiteta u Sremskoj Mitrovici. Time bi Miletić postao konkurent Titu, u borbi za položaj generalnog sekretara KPJ. Zbog premlaćivanja jednog robijaša, koji se suprostavljao koncepciji Miletića, podršku je izgubio kod Moše Pijade, Andrije Hebranga, Josipa Kraša i Đure Pucara. Tito pismima pokušava da razriješi problem sa Miletićem, koji 1937. godine najavljuje da je on jedini pravi kandidat. Zbog izvještaja Ive Lole Ribara o "frakcionaškoj djelatnosti Miletića", Tito 9. decembra 1937. godine smjenjuje Petka Miletića i za sekretara u Sremskoj Mitrovici postavlja Mošu Pijadu. 23. marta 1938. godine piše pismo Georgi Dimitrovu, gdje mu ukazuje na situaciju i na vlastitu inicijativu o povratku u zemlju. Krajem marta 1938. vraća se u Zagreb.
Operacija "Koridor"
Operacija Koridor je naziv za vojnu operaciju srpskih snaga u ljeto 1992. godine u Bosanskoj Posavini čiji cilj je bio uspostavljanje kopnene veze između zapadnog i istočnog dijela Srpske Republike BiH.
Josip Broz Tito
Španski građanski rat
thumb|250px|desno|Jugoslavenski dobrovoljci tokom borbi u Španskom građanskom ratu. Od početka Španskog građanskog rata jeseni 1936. do jeseni 1938. u Španiju je stiglo oko 30.000 dobrovoljaca iz 54 zemlje, od kojih su 1800-2000 bili iz Jugoslavije. Iz Jugoslavije su dobrovoljci kretali raznim putevima, a kako se u Parizu 1937. održavala Svjetska izložba, mnogi su došli u Pariz i pod izgovorom, mogli dobiti vize kao posjetioci. U Parizu su se javljali u knjižaru "Horizont", odakle ih je KPJ uz pomoć KP Francuske slala u Španiju. Za manje grupe i pojednice, koji nisu mogli doći ovom vezom, Tito je preko Pavla Gregorića, organizirao ilegalni put preko Ljubljane, Klagenfurta i Basela do Pariza. Ovaj put se pokazao uspješnijim jer nijedan dobrovoljac nije pao u ruke policiji. Na sastanku u Pragu 1936. godine Gorkić je Tita upoznao sa planom slanja 500 dobrovoljaca brodom preko jadranske obale, koji su trebali biti prevezeni u Barcelonu ili Valenciju. Gorkić je za rukovođenje odredio Adolfa Muka i Antuna Franovića, člana Pokrajinskog komiteta za Dalmaciju. Titu se planirana operacija činila previše nekonspirativnom i riskantnom. Određena su tri mjesta na kojima je u noćima od 27. februara do 3. marta trebalo izvršiti ukrcavanja: u jednom zalivu kraj Šibenika, na pučini izmedu Brača i Hvara i na pučini ispred Budve. Za 700.000-750.000 franaka Gorkić je unajmio brod "La Corse", koji je na vrijeme stigao u Jadran. Zbog olujnog vremena u prvoj noći kod Šibenika nije se moglo vršiti ukrcavanje, a druge noći su Muk i Franović saznali da je većinu dobrovoljaca uhapsila policija. Isprva je uhapšeno oko stotinu dobrovoljaca, a kasnije još 300 oko Čanja na prilazima Crnogorskom primorju. Muk i Franović su uhapšeni, te dobili pet i deset godina zatvora. Na sjednici CK 3. aprila osnovana je komisija, koja je trebala ispitati razloge propasti ekspedicije. U izvještaju krivica Gorkića nije spomenuta, a Tito ga je nerado potpisao, tako da je Titu u dosijeu u Kominterni zabilježeno kao njegova greška zbog supotpisa na neuvjerljivom izvještaju. Prema vlastitom svjedočenju Tito je 1936, ili 1937. otišao u Madrid, a prema pisanju švedske (austrijske) komunistkinje Gusti Stridsberg (Gusti Jirku), boravio je 1938. godine u Barceloni. Po Dobrici Ćosiću, radilo se o inspekcijskim kratkim putovanjima, koja su bila povezana s organiziranjem jugoslavenskih učesnika u građanskom ratu. Navodno je namjeravao da se priključi u međunarodne brigade, ali su ga drugovi iz Partije odgovorili od toga, jer su smatrali da je potrebniji u zemlji. Po Vladimiru Dedijeru u "Autobiografskim kazivanjima", iznosi se Titova izjava, da je bio samo jedan dan u Madridu. Engleski komunista Fred Copeman, tvrdi da je Broz pod pseudonimom Šapajev neko vrijeme komandovao Internacionalnim bataljonom Georgi Dimitrov u kojoj su bili dobrovoljci iz Srednje Evrope i Balkana. Jedan od komandanata ovog bataljona je bio Franc Rozman Stane. Provjerljivih izvora o djelatnosti Broza u Španiji nema.
Privremeno rukovodstvo
Krajem marta 1938. Tito iz Pariza stiže u Zagreb. Piše dva pisma Dimitrovu, gdje opisuje stanje u zemlji, kritikuje Marića i Kusovca zbog "frakcijskih i grupaških sklonosti", zbog zasluga u Španskom građanskom ratu predlaže Vladimira Ćopića i Božidara Maslarića za članove CK, a Žujovića i Čolakovića predlaže da i dalje ostanu na funkcijama, pomalo brani Karla Hudomala, koji je kažnjen strogim ukorom, a najbolje mišljenje ima o Prežihovu Vorancu. Ova pisma potiču Dimitrova, te će nakon dva mjeseca Titu doći poziv za Moskvu. Početkom maja u planinarskom domu na brdu Lisci kod Sevnice, Tito formira novo tijelo, koje naziva Privremeno rukovodstvo KPJ, kojeg Komiterna još nije priznala, a u njemu su bili izabrani: Edvard Kardelj, Frans Leskošek i Miha Marinko iz Komunističke partije Slovenije; Josip Kraš, Andrija Žaja i Dragutin Petrović iz Komunističke stranke Hrvatske, iz Pokrajinskog komitete Srbije Milovan Đilas i Aleksandar Ranković. Kao sekretar CK SKOJ-a, Ivo Lola Ribar je stalni član, a Ivan Milutinović iz Crne Gore će im se kasnije pridružiti. Tu su donesene odluke o štampanju "Proletera" u zemlji, povezivanju mreže s Crnom Gorom, Dalmacijom, Bosnom i Hercegovinom, Makedonijom, Kosovom i Vojvodinom, kao i razvijanju polulegalnih djelatnosti, kao objavljivanja novina, knjiga i brošura, koje su se dobro prodavale sa ciljem koji je Broz zahtjevao da se Partija financira sama, da im se ne prebacuje da su "boljševički plaćenici".
Operacija "Koridor"
Uvod
Na početku rata u BiH srpske snage su počele sprovoditi etničko čišćenje na području istočne Bosne, Bosanske Posavine i Bosanske krajine. Ranije su Srbi u Hrvatskoj osnovali Republiku Srpsku Krajinu u kojoj su sproveli sličan scenarij etničkog čišćenja.