cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Zenički partizanski odred
I poslije ovih događaja Pokrajinski komitet KPJ je nastojao da u "Zeničkom kraju" podigne ustanak. U tom cilju u septembru je bio upućen u Zenicu Remzija Tvrtković, a nešto kasnije i Omer Maslić. Zadatak im je bio da se povežu sa Remzijom Repcom i organizuju preostale komuniste, da formiraju i obnove partijsku organizaciju, a posebno organizaciju SKOJ-a, koja provalom nije bila zahvaćena, i da sa tim snagama stvore uslove za ustanak i pokrenu narod u oružanu borbu. Za kratko vrijeme oni su izvršili ovaj zadatak. Do polovine oktobra bila je obnovljena i stvorena nova partijska organizacija, u koju je primljeno i nekoliko najistaknutijih članova SKOJ-a, to su bili: Sead Škrgo, Salih Bešlagić, Ratko Perendija i još neki. Sekretar organizacije bio je Remzija Repac. Izvršena je i reorganizacija skojevskih grupa. Rukovođenje organizacijom SKOJ-a u gradu bilo je povjereno Seadu Škrgi, a u Željezari Remziji Tvrtkoviću. Novoformirana partijska organizacija izvršila je i najpotrebnije vojno-političke pripreme za ustanak. Organizovala je prikupljanje oružja, sanitetskog i drugog materijala. Stvorena je i obavještajna služba, koja je radila na prikupljanju podataka u svim važnijim institucijama NDH, pa čak i domobranskoj vojsci, u ustaškom logoru i organizaciji Kulturbunda. U ustaškom logoru i organizaciji ustaške mladeži radili su skojevci Jozo Mandić i Hela Leki, u jedinicama domobranskog garnizona simpatizer Bruno Novak i još neki podoficiri, a u Kulturbundu Vesteršek. Preko njih partijska organizacija je dolazila do dragocjenih vojnih podataka i do oružja, koje je kasnije, kada je došlo do stvaranja partizanske čete, bilo od velike koristi. Stvoreno je i nekoliko punktova u okolnim selima koji su kasnije poslužili kao veza sa partizanskim jedinicama.
Ivan IV Grozni
Zlatno doba
Pokušaj zapošljavanja stranih stručnjaka završava neuspjehom 1547. godine pošto je Poljsko-Litvanska Država naredila njihovo hapšenje. Drugi također neuspjeh je gradnja prve ruske prekomorske luke na rijeci Narvi 1550. godine. Trgovci u nju na kraju nisu dolazili zbog prijetnji Poljsko-Litvanske države i Švedske. Da bi se ta prepreka zaobišla car stvara novu prekookeansku luku u gradu Arhangelsk također bez uspjeha. Niti trgovački sporazum sklopljen s Engleskom 1553. godine tu situaciju ne mijenja.
Bez obzira na sve te reforme da bi bio prihvaćen kao veliki vladar Ivanu IV je bilo nužno krenuti putem svog oca i djeda, to jest osvajanjima. Njegov veliki vojni uspjeh tada postaje pripajanje Kazanskog i Astrahanskog kanata 1552. i 1556. godine. Omamljenost tim uspjesima Ivana uvaljuje u objavu rata protiv Litvanije 1558. godine kako bi Rusija dobila izlaz na Baltičko more.
Zenički partizanski odred
O svemu što je učinjeno u Zenici Pokrajinski komitet KPJ je već polovinom oktobra dobio informaciju od Omera Maslića. Podaci koje je on prezentirao Pokrajinskom komitetu govorili su da više nije potrebno čekati sa ponovnim pokušajem dizanja ustanka. Odlučeno je da Omer sa jednom naoružanom grupom partizana iz odreda Zvijezda, u kojoj su bili Manojlo Popić i Gojko Uzelac, krene u "Zenički kraj". Zadatak im je bio da prihvate grupe i pojedince koji su se, bježeći ispred ustaškog terora, krili u šumama, i da sa obnovljenom partijskom organizacijom u Zenici pokrenu narod u borbu i formiraju prve partizanske jedinice.
Kad su Maslić, Popić i Uzelac u drugoj polovini oktobra stigli na ovaj teren, prvo su se povezali sa naoružanom grupom Todora Butine a nešto kasnije i sa grupom koju je vodio Melenta Bošnjak. Zatim su prošli kroz nekoliko sela, održali sastanke u selima Ponihovu, Sviće, Pečuju, Mošćanici i još nekima, i pozvali narod na ustanak. U svim ovim selima narod ih je dobro primao. Prihvatajući poziv seljaci su u početku pojedinačno a kasnije u sve većim grupama prilazili i javljali se u partizane. Neki su otkopali sakriveno oružje i drugu ratnu opremu koju su sačuvali od vremena aprilskog rata.
Ivan IV Grozni
Put u ludost
mini|Ivan Grozni
Zenički partizanski odred
Za nekoliko dana, a to je bilo krajem oktobra i prvih dana novembra, u šumi zvanoj "Šušnjara" iznad sela Ponihovo formirana je prva zenička partizanska četa. Komandir je bio Todor Butina a politički komesar Omer Maslić. Prikupljanje oružja, mobilizacija novih boraca i razbijanje ustaške vlasti u okolnim selima bile su prve akcije koje je četa odmah po svom formiranju izvodila. Često su se ovakve akcije pretvarale i u male zborove, na kojima su partizani objašnjavali smisao narodnooslobodilačke borbe i bratstva i jedinstva Srba, Hrvata i Bošnjaka. Pokušaji ustaških i domobranskih komandi da unište Zeničku partizansku četu ostali su bez uspjeha. Naprotiv, četa je kroz borbe sve više rasla i jačala. Već krajem novembra ona je brojala preko 60 naoružanih boraca, pa se prišlo ostvarenju još jedne tzv. Druge čete. Prva je ostala u selu Dračić a novooformljena, Druga je raspoređena u selo Bijela Voda. Za komandira Druge čete postavljen je Melenta Bošnjak, a za političkog komesara Remzija Tvrtković. I Prva i Druga četa imale su zadatak da svoja dejstva usmjere u pravcu Zenice i Kaknja sa ciljevima: da ruše prugu, ometaju saobraćaj i razbijaju aparat ustaške vlasti na ovoj teritoriji.
Opatija Marija Zvijezda
Opatija "Marija Zvijezda" jest samostan trapističkog reda u Bosni i Hercegovini nedaleko od Banje Luke. Osnovao ga je Franz Pfaner u drugoj polovini 19. vijeka dok su Bosnom i Hercegovinom još vladali Osmanlije. Godine 1869. grupa od sedam redovnika iz njemačke opatije Mariawald došla je u Banju Luku i osnovala trapistički samostan "Marija Zvijezda". Prvi poglavar bio je don Franz Pfaner.
Trapisti pripadaju monaškoj porodici koja slijedi Krista živeći po Pravilu sv. Benedikta iz Nursije, oca zapadnog monaštva, utemeljitelja samostana Subiaco i Monte Cassino. Nadimak "trapisti" dobili su po reformskom pokretu koji je započeo u 17. stoljeću u francuskom cistercitskom samostanu Notre Dame de La Trappe u Normandiji. Trapisti imaju i žensku granu koja ima 72 samostana Crkva Samostana trapista –„Marija Zvijezda“ (Crkva Uznesenja Blažene Djevice Marije) sa pokretnom imovinom je od 2004. godine Nacionalni spomenik Bosne i Hercegovine. Odluku donijela je Komisija za očuvanje nacionalnih spomenika na sjednici održanoj od 20. do 26. januara 2004. godine, u sljedećem sastavu: Zeynep Ahunbay, Amra Hadžimuhamedović (predsjedavajuća), Dubravko Lovrenović), Ljiljana Ševo i Tina Wik, proglasila je opatiju za nacionalni spomenik Bosne i Hercegovine. Pokretnu imovinu sačinjavaju: pinakoteka sa 16 slika, gliptoteka sa 6 skulptura, 20 tekstilnih predmeta, 42 predmeta izrađena od metala, 15 komada kućnog i liturgijskog mobilijara i 96 knjiga.
Nekada najveći trapistički samostan na svijetu
mini|lijevo|Grb Opatije Marija Zvijezda Do prije Prvog svjetskog rata, brojna trapistička zajednica (preko 200 redovnika), uz kontemplativni život, aktivno je djelovala na kulturnom području. Napravili su poznatu pivaru, prvu privatnu hidrocentralu, proizvodili poznati sir "Trapist", držali zanatske škole. Do Prvog svjetskog rata bila je to najveća opatija trapističkog reda u svijetu.
Poslije zemljotresa u Banjoj Luci 1969. godine trapisti iz Banje Luke nastanjuju se u franjevački samostan u Kloštar Ivaniću. Ondje ostaju do 1977. godine kada se vraćaju u svoju obnovljenu crkvu i novu samostansku kuću.
Nsjmanji trapistički samostan na svijetu
Austrijski novinar Nikolaus Friedwagner napisao je malu monografiju o historiji ovog trapističkog samostana. Izdana je 2005. godine, dvojezično, na hrvatskom i njemačkom jeziku:
Zenički partizanski odred
Borbe u decembru i do polovine januara 1942. poprimile su organizovaniji oblik i prerasle u akcije jačih razmjera, u kojima je neprijatelj trpio ozbiljne gubitke. U tom periodu izvedeno je 13 manjih i većih akcija, najvećim dijelom na željezničku prugu, žandarmerijska i domobranska uporišta i električni dalekovod Zenica – Kakanj. U svim ovim borbama ubijeno je, ranjeno i zarobljeno nekoliko stotina neprijateljskih vojnika. Zaplijenjeno je dosta oružja, municije i druge ratne opreme. Najuspješnije su bile akcije na željezničku stanicu Begov Han, na žandarmerijske stanice Perin Han i Gornja Vraca, na stražu imanja Kaznenog zavoda u neposrednoj blizini Zenice, kao i one na željeničku prugu Sarajevo – Bosanski Brod. Osim toga, u ovom periodu bilo je i nekoliko sukoba sa domobranima i ustašama koji su pokušavali da napadnu i opkole partizanske čete i da ih unište. Najžešći takav napad izvršen je 4. januara na Prvu četu u selu Dračići. Toga dana oko 120 ustaša i dvije domobranske čete pokušali su da opkole četu i da je u borbi likvidiraju. Četiri sata je trajala žestoka borba u kojoj je ubijeno i ranjeno 18 neprijateljskih vojnika a medu njima i nekoliko poznatih krvnika iz Zenice. Partizani su imali pet mrtvih i nekoliko ranjenih. Poginuli su: Luka Bakijaš, mitraljezac, Borko Lukić, Borko Poletan, Đuro Gutić i Jovo Hercegovac. Ovo su bile i prve partizanske žrtve koje su pale u borbi kod Zenice. Medu ranjenima bili su komandir čete Todor Butina, Gojko Uzelac i Đuro Milišić.
Uz svakodnevne borbe odvijao se i politički rad u četama i na terenu. Taj rad se intenzivirao kad su iz Zenice počeli izlaziti skojevci, omladinci, radnici i intelektualci. Oni su u znatnoj mjeri pomogli napore Maslića, Popića, Tvrtkovića i drugih da se što veći broj novih boraca uključi u borbu. Tada je došlo i do stvaranja prvih organa narodne vlasti u ovom kraju. U selima Ponihovo, Dračić, Bijela Voda, Pepelari i drugim izabrani su tada tzv. povjerenici a kasnije su birani i narodni odbori.
I partijska organizacija Zenica uspjela je da se u tom periodu čvršće poveže sa radnicima i građanima Zenice, da ih kroz razne aktivnosti još više angažuje ne samo na prikupljanju oružja i obavještajnih podataka nego i u pružanju otpora okupatorima i ustaškoj vlasti. U ovom pogledu korišteni su ugledniji građani Bošnjaci, koji su, po sugestijama Partije, protestovali i spašavali od hapšenja i ubijanja veći broj ne samo Bošnjaka nego i Hrvata i Srba. Uz pomoć ovih građana partijska organizacija je organizovala 27. januara javnu demonstraciju povodom hapšenja jedne veće grupe skojevaca i omladanaca Zenice. Tog dana preko hiljadu građana i seljaka Bošnjaka iz okolnih sela izašlo je na ulice i uzvikujući Puštajte našu omladinu uputilo se prema zgradi Kotarskog predstojništva i zatvora. Zahtijevali su da se omladinci odmah puste. Ustaše, žandarmi i policija dočekali su ih sa uperenim cijevima puškomitraljeza i prijetnjama da će otvoriti vatru, ali se nisu usudili da to učine. Pokušavali su i sa obećanjima da će biti svi pušteni ako se demonstranti prethodno raziđu. Ali kad i to nije pomoglo, počeli su da puštaju zatvorenike. Njihov izlazak iz zatvora masa je pozdravila poklicima Živjela naša omladina, Tog dana bilo je pušteno oko 25 omladinaca, a šestorica su zadržani i istu veče pod posebnim obezbjeđenjem prebačena u travnički zatvor. Ustaše ih nisu smjele zadržati u zeničkom zatvoru a ni pustiti sa ostalima, jer su od batina i mučenja tako izgledali da bi njihovo puštanje još više izazvalo i onako naelektrisanu masu građana. U ovoj grupi bili su: Salih Bešlagić, Ante Oreb, Đemal Burazerović, Jozo Mandić, Ekrem Šehalić i Alija Šestić.
Sem ovoga partijska organizacija je i kroz druge oblike svoje aktivnosti uspjela da ostvari svoj uticaj u gradu i obližnim selima i da sve to uskladi i poveže sa potrebama i daljim razvojem borbi partizanskih četa na terenu. Pored već pomenutog razgranatog obavještajnog rada, naročito je dobro organizovan bio rad sa ženama antifašistkinjama. Nekoliko simpatizerskih grupa je bilo formirano u većem broju pogona Željezare i još nekim preduzećima. Tada je uspostavljena veza i sa ilegalcima – članovima Partije u Kaknju, Begovu Hanu i Žepču, a stvoreno je još i nekoliko prihvatnih stanaca koje su, sem već pomenutih u Sviću i Babićima, poslužile kao stalna veza između Zenice i partizanskih četa. Takve stanice su bile u Tetovu, Ričicama i Begovu Hanu.
Sve ovo, kao i uspjesi u borbi partizanskih četa, doprinijelo je da se ustanak u "Zeničkom kraju" još više rasplamsa i poveća priliv novih boraca, i to ne samo Srba nego i Bošnjaka i Hrvata. U takvim uslovima, kad su dotadašnje dvije čete postale brojno velike, donesena je odluka da se formira Zenički NOP bataljon. Radi toga su štabovi Romanijskog NOP odreda i NOP odreda Zvijezda uputili kadrovska pojačanja u Zenički kraj. Već 7. januara 1942. na ovu teritoriju stigao je Nikola Prodanović, a odmah iza njega i Akif Bešlić, sa jednom grupom boraca Muslimana (Bošnjaka) iz Muslimanskog bataljona Romanijskog NOP odreda. I Ozrenski odred uputio je jednu grupu od oko 30 boraca, koji su bili rodom iz Zenice ili Zeničkog kraja i koji su se do tada borili u sastavu jedinica ovog odreda. Od ovih snaga i već postojećih partizanskih četa u januaru 1942. u selu Pepelari formiran je Zenički bataljon od četiri čete. Jedna od ovih četa nazvana je proleterskom.
Kroz sve ove borbe bataljon je brojno rastao, pa su ubrzo formirane još dvije čete. Jedna je bila orijentisana prema dolini, Krivaje, a druga na komunikaciju između Žepča i Zavidovića.
Početkom aprila u "Zenički kraj" stigao je Prvi udarni istočno-bosanski bataljon. Sa njim je došao Svetozar Vukmanović Tempo i nekoliko članova Pokrajinskog komiteta i Glavnog štaba za BiH. Oni su održali sastanke sa štabom Zeničkog bataljona i sa većim dijelom članstva Partije iz "Zeničkog kraja". Od odluka koje su donesene na ovim sastancima najvažnije su bile: da se od Zeničkog NOP bataljona formira Zenički NOP odred sa četiri bataljona, da se borbena dejstva odreda prošire i na lijevu stranu rijeke Bosne u pravcu Travnika i da se dotadašnji Okružni komitet KPJ kadrovski ojača i preformira u novi, koji će svojim radom obuhvatiti ne samo bivši zenički nego i žepački, a jednim dijelom i visočki i travnički srez. Za komandanta odreda postavljen je Nikola Prodanović a za političkog komesara Milenko Cvitković Španac. Dotadašnji politički komesar bataljona Manojlo Popić bio je predviđen da se vrati u Odred Zvijezda kao zamjenik političkog komesara odreda.
Akcijama prvog udarnog bataljona i zeničkih četa trebalo je proširiti slobodnu teritoriju, čvršće je povezati sa teritorijama koje su držali Ozrenski NOP odred i odredi koji su dejstvovali na lijevoj obali rijeke Bosne. Dalje, trebalo je organizaciono učvrstiti narodnu vlast i mobilisati novo ljudstvo. Međutim, četnički uticaj, koji je rastao poslije pučeva na Romaniji, Ozrenu i Zvijezdi, spriječio je da se to ostvari. Golub Mitrović uz pomoć svojih istomišljenika pripremio je i izveo četnički puč. Noću 8/9. maja u Trećem udarnom bataljonu koji je prije toga bio formiran i jedinicama Zeničkog odreda on je napao na svoje dotadašnje drugove i saborce. Bio je u komandi čete u Zeničkom odredu, a kada je formiran Treći udarni bataljon, on je postavljen za komandira jedne od četa tog bataljona. Položaj, koji je zauzimao omogućio mu je da pripremi izdaju i da je iznenadno i brzo izvede. Bio je čak i član Partije. Puč je pripremio u najvećoj tajnosti i izveo ga sa maksimalno postignutim iznenađenjem. Tom prilikom poginulo je oko 30 najboljih boraca i rukovodilaca čete, uglavnom članova Partije i skojevaca. Mučki su ubijeni Gojko Uzelac, Sead Škrgo, Mustafa Ganibegović, Rudi Mali, Stanislav Traub, Milan Maslić, Himzo Ćatić, Ivo Marjanović, Meho Azapagić, Kerošević zvani Pekmez i drugi. Ranjeni su bili Vlado Perić Valter, Pero Bosić i Omer Maslić, ali su uspjeli da se izvuku.
Epilog ove mučke izdaje bio je sporazum četnika sa ustašama u Zenici o zajedničkoj saradnji i borbi protiv partizana, koji je Golub Mitrović, zajedno sa svojim pomoćnicima Perom Milišom, Vojoiri Balačem i Jovom Lakićem, potpisao 14. juna 1942.
Oko stotinu boraca Zeničkog NOP odreda, koji nisu pristali uz Goluba Mitrovića ušlo je u sastav Grupe udarnih bataljona. U Trećem bataljonu Grupe, kasnije 6. istočnobosanske brigade, dvije čete, Deveta i Deseta, bile su sastavljene uglavnom od boraca iz "Zeničkog kraja". Većina njih izgubila je živote u borbi. Najveći broj ih je poginuo u V neprijateljskoj ofanzivi na Ćurevu, Košuru i Sutjesci. Poginuli su: Omer Maslić, Manojlo Popić, Rasim Džindo, Ratko Perendija, Todor Butina, Marko i Mladen Mišura, Đuro Milišić, Mustafa Ganibegović, Velija Smajić, Džemal Drinić Šuco, Spasoje Jovandić, Alija Šopević, Pašan Džindo, Ćamil Džindo, Mašo Hanjalić, Miloš Popović, Mladem i Vlado Dragić, Ljubo Vodeb, Avdo-Brico Bešlagić, Remzija Tvrtković, Mišo Ignjatović, Simo Aleksić, Malenta Bošnjak, Bogdan Vidaček, Fuad Isaković, Mirko Karač, Jovo Krajišnik, Savo Krišković, Simo Maksimović, Ibrahim Malkoč, Pero Maslenjak, Milivoje Piljuga, Niko Subotić, Desa Todić, Ibro Čolaković, Mujo Behmen, Miljenko Cvitković, Meho Ćurković, Tahir Hadžiavdić, Enver Ajanović i drugi.
Ivan IV Grozni
Put u ludost
Ivan IV, je smatrao još od djetinjstva da su mu majku otrovali boljari što se na kraju pokazalo istinitim. Njegovog sina i prijestolonasljednika Dimitrija Starijeg ubila je u drugoj godini života dadilja u navodno nesretnom slučaju. Njegova omiljena supruga Anastazija je umrla 7. augusta 1560. godine. Ivan je za tu smrt optužio boljare i nekoliko ih pogubio. Moderna historiografija je u 20. vijeku tokom ispitivanja tijela careve žene zaključila da je ona zapravo bila otrovana. Ivanov gluhonijemi brat Juraj je također umro 1560. godine u 27. godini života, što je kod njega izazvalo dodatne sumnje. Još prije ta dva posljednja tragična događaja 1553. godine car se ozbiljno razbolio. Na samrtnoj postelji on tada traži od boljara da polože zakletvu vjernosti njegovom sinu što oni odbijaju očekujući njegov smrt. U očima kasnije oporavljenog Ivana oni su tada svi bili krivi za veleizdaju.
Zbog takvog razvoja događaja Ivan IV 1565. godine napušta Moskvu i objavljuje svoju želju da abdicira, ako mu parlament ne dadne potpune diktatorske ovlasti. Svi carevi zahtjevi na kraju su prihvaćeni.
Krvoproliće
Tom kapitulacijom Ivan IV Grozni dobija dijelove najbolje ruske zemlje u svoje ruke kako bi s novcem sa tih posjeda mogao financirati vlastite vojne snage koje o nikome drugom ne bi ovisile. Te trupe pod imenom opričnici su imale zadatak da uništavaju svaki potencijalni otpor carevoj vladavini. Po tome zadatku oni su u Rusiji bili najsličniji NKVD-u iz doba Staljinovih čistki u prvom djelu 20. vijeka. Njihovo najveće zabilježeno krvoproliće bilo je masovno ubistvo svih stanovnika Novgoroda po Ivanovom naređenju. Puno brojčano manje, ali za Rusiju mnogo važnije postaje likvidacija cijele porodice Vladimira od Staritse 1569. godine pošto je ta dinastija trebala naslijediti Ivanovu u trenutku njenog nestanka. Uz toga princa u sedam godina dugom krvoproliću pada također i veliki broj boljara s kojima je car imao puno neraščišćenih računa zbog smrti unutar svoje porodice. Ta okrutna ubistva boljara su na kraju ipak rijetko kada bila toliko potpuna da bi završila s eliminacijom boljarske familije. Konkretni primjer toga je dinastija Šujski čije glavne predstavnike Andreja i Aleksandra Ivan pogubljuje 1543. i 1565. godine. Bez obzira na to posljednji Rurjikovič će biti unuk pogubljenog Andreja Šujskog car Vasilije Šujski.
Kao i svi koljači, ni opričnici nisi bili sposobni u sukobu s naoružanim protivnikom. Ti neprijatelji su bili Krimski Tatari, čija vojska 1571. godine pobjeđuju vojsku opričnika i pale Moskvu.
S tim događajem Ivan Grozni zaključuje kako je pokušaj s "opričnicima" propao. Njegov cilj u doba osnivanja je bio povećanje državnih poreznih prihoda i stvaranje vojske nezavisne o boljarima. Vojska je u ratu s Tatarima bila neuspješna, a s druge strane porezna primanja su radi pljačke pripadnika ove "specijalne vojske" propala. Nemajući drugog izbora 1573. godine Ivan Grozni ukida opričnikr i zabranjuje spominjanje njihova imena.
Ivan Grozni abdicira 1574. godine, prepuštajući dobrovoljno vlast Simeonu Bekbulatoviču.
Zadnje godine
mini|300px|Ivan IV Grozni nakon ubistva sina, od [[Ilja Repin]]
Abdikaciju Ivan Grozni završava 1576. godine kada mu Simeon Bekbulatovič vraća vlast koju je navodno imao. Rat sa Litvanijom 1558 godine napokon završava mirovnim sporazumom 1583. godine kojim Moskva nije dobila ništa. Jedina teritorijalna ekspanzija Ruske države ovoga razdoblja je osvajanje Sibira što Ivan financijski podržava.
Posljednja tragedija ovoga cara bilo je ubistvo vlastitog sina i prijestolonasljednika Ivana. Hodajući po dvoru 1581. godine Ivan Grozni je primijetio sinovu ženu koja se po njegovom mišljenju šetala neprilično obučena. Kako bi dokazao što misli o njenoj modi Ivan Grozni je udara što gotovo automatski dovodi do pobačaja. Čuvši za taj događaj princ Ivan koji je jedini bio slobodno razgovarao s ocem, posvađao se s njim, a car ga je u napadu bijesa udario štapom u glavu. Nekoliko dana potom princ Ivan je umro, a tokom sprovoda zbog tuge Ivan Grozni udara svojom glavom o sinov lijes.
Posljednje godine života Ivan Grozni svima naočigled propada i izgleda kao da ima minimalno dvadeset godina viška. Bez obzira na to propadanje on pokušava po svaku cijenu dobiti još jednog sina znajući kako sudbina njegove dinastije visi o tankoj niti. Jedan od tih pokušaja se dogodio navodno 15. marta 1584. kada ga savjetnici Bogdan Belski i Boris Godunov sprječavaju da siluje ženu (i Godunovu kćer) svog nesposobnog sina Fjodora I. Stvarni razlog za ovaj zločin se može naći u testiranju na dvoru i da među boljarima rašire teorije kako je ona sterilna. Tri dana poslije Ivan IV Grozni umire od posljedica trovanja dok igra šah s Bogdanom Belskim.
Ti njegovi pokušaji da dobije drugog sina na kraju su se pokazali uspješni pošto mu se 1582. godine rodio sin Dimitrije koji će kasnije navodno umrijeti od vlastite ruke.
Evolucija Pokémona
U Pokémon svijetu, evolucija je iznenadna promjena oblika Pokémona, obično popraćena povećanjem njegovih statistika. Evolucija se može odviti na više načina, ali najčešće se događa kada Pokémon skupi određenu količinu iskustva. Pokémon evolucija ne može se usporediti s Darwinovom evolucijom; više nalikuje na metamorfozu.
Razvojni stadiji
Iako neki Pokémoni, poput Oddisha i Poliwaga, imaju razgranate evolucijske lance, svi ti lanci odvijaju se u evoluciji Elementarnog ili Pokémona 1. Stupnja; može biti više Pokémona 1. i 2. Stupnja u evolucijskom lancu, ali nikada nije postojao Pokémon 3. Stupnja.
Oblici Pokémon evolucija
Evolucija se u Pokémonu može odviti zbog nekoliko različitih razloga, tri najčešće vrste evolucija jesu sticanjem iskustva (evolucija izazvana kroz sticanje odgovarajuće količine iskustva), evolucija kamenjem (evolucija izazvana kroz primjenu Evolucijskog kamenja) i evolucija razmjenom (evolucija koja se odvije kada je Pokémon razmijenjen na drugu Pokémon igru).
Evolucija kroz Sreću
Evolucija koja se temelji na Sreći varijacija je evolucije kroz sticanje iskustva, a prvi je put uvedena u Pokémon Gold, Silver i Crystal. Počevši od tog vremena, igre su pratile skrivenu statistiku Sreće Pokémona koja je ovisila o nekoliko faktora, kao što je broj bitaka u kojem je Pokémon bio onesviješten ili koliko je puta hranjen s proizvodima koji mu poboljšavaju statistike. Ako je statistika Sreće dovedena do maksimuma, Pokémon će se razviti čim prijeđe na višu razinu. Obično su to Bebe Pokémoni, kao što su Pichu, Cleffa, Igglybuff i Togepi, koji se razvijaju na ovaj način, i dvije nove evolucije Eeveea, Mračni tip Umbreon (u večernjim satima), i Psihički tip Espeon (u jutarnjim satima, ili tokom dana), dolaze u ovoj metodi evolucije. Ipak, ove evolucije Eeveea ne mogu se steći u Pokémon FireRed i LeafGreen jer nema nikakvog sistema u igri koji prati vrijeme. Neki stariji Pokémoni kao što su Chansey i Golbat, dobili su svoje evolucije kroz ovu metodu, razvijajući se u Blissey i Crobata.
Evolucija Kamenjem
Druga najčešća evolucija; uz evoluciju kroz sticanje iskustva, jest evolucija kamenjem. Od puštanja igara Pokémon Gold, Silver i Crystal, broj Kamenja se popeo na njih šest, a to su Vatreni kamen, Vodeni kamen, Gromoviti kamen, Lisnati kamen, Mjesečev kamen i Sunčani kamen. Kada se jedan od njih upotrijebi na kompatibilnom Pokémonu, Kamen odmah izaziva evoluciju. Promjene uzrokovane evolucijom koristeći neki od Kamena izaziva drastičnije promjene nego ona izazvana sticanjem iskustva. Često će novi, razvijeni Pokémon početi učiti sasvim nove tehnike nakon evolucije od onih koje bi naučio u svom prijašnjem obliku; zapravo, neki Pokémoni prestaju učiti nove tehnike nakon evolucije Kamenjem. Evolucija Kamenjem uvijek pretvara Pokémona u njegov posljednji stepen evolucijskog lanca. Postoji i mogućnost višestrukih evolucijskih prijelaza koristeći Pokémon Kamenje, a to se možda najviše da primijetiti kod Pokémona Eeveea. Prilično skroman Normalni Pokémon, Eevee ima pet mogućih evolucija, od kojih se tri izazivaju Vodenim (Vaporeon), Gromovitim (Jolteon) i/ili Vatrenim (Flareon) kamenom. Ostale dvije evolucije zahtijevaju kombinaciju pravog vremena i Sreće (Espeon danju, Umbreon navečer). Još jedan Pokémon koji ima razdijeljene evolucije jest Gloom, koji se može razviti s Lisnatim (Vileplume) ili Sunčanim (Bellossom) kamenom.
Evolucija kroz Razmjenu
Treća najčešća evolucija naziva se evolucija kroz Razmjenu. Ove se evolucije izazivaju kada se Pokémon razmijeni na drugi Pokémon gamepack uz pomoć Game link kabela. Nema nikakve mane kao prethodne dvije evolucije; čak štaviše, Pokémoni koji evoluiraju ovom metodom u svom novom obliku rastu i uče nove tehnike brže od ostalih Pokémona. Jedan je primjer Kadabra koja se ovom metodom razvija u Alakazama.
Mala promjena u ovoj evoluciji uvedena je sa dolaskom Pokémon Gold i Silver video igara. U ovoj varijanti, razmijenjeni će se Pokémon razviti samo ako drži određeni predmet. Primjer bi bio Onix koji mora držati Metalni Ogrtač (Metal Coat) dok se razmjenjuje kako bi se razvio u Steelixa. U Pokémon Ruby i Sapphire, Pokémon Clamperl ima dvije metode evolucije, a ovise o tome drži li Dubokomorski zub (Deepseatooth) ili Dubokomorsku ljusku (Deepseascale).
Neobične evolucije
Još je jedan neobičan primjer evolucije Nincadin evolucijski lanac. Kada se Nincada razvije u Ninjaska, igrač će dobiti još jednu Nincadinu evoluciju, Shedinju, pod uvjetom da nema više od pet Pokémona u svom timu jer će Shedinja zauzeti šesto mjesto.
U Pokémon Ruby i Sapphire, Wurmple se razvija u Silcoona ili Cascoona. Postoje mnoge teorije u kojim se nude razna objašnjenja kako se on razvija, uključujući i evolucije danju i noću, evolucije uvjetovane spolom ili statistikama, pa čak i one koje se temelje na njegovoj Naravi, ali zapravo je uvjetovano skrivenom vrijednošću koja je izabrana kada se Wurmplea sretne u divljini.
Tyrogue ima tri moguća evolucijska pravca, ovisno o omjeru njegovih Attack i Defense statistika kada dostigne 20 razinu. Ako je Defense statistika viša od Attack statistike, razvija se u Hitmonchana; ako je Attack statistika veća, razvija se u Hitmonleea; a ako su mu Attack i Defense statistike jednake, razvija se u Hitmontopa, kojega je vjerovatno najteže steći, jer Tyrogueova Narav može onemogućiti jednak rast njegovih Attack i Defense statistika. Igrači koji žele Hitmontopa Tyrogueu daju Proteine (Protein), koji se koristi ako mu je Attack prenizak, pa ga žele povećati. Ako mu je Defense prenizak, onda mu se daje Željezo (Iron).
Gameplay of Pokémon Pokémon (espécie)
Cetina
mini|desno|300px|Izvor rijeke Cetine
Vodriž
mini|280px|Vodriž, ostaci starog zamka Vodriž je naseljeno mjesto u sastavu gradske općine Slovenj Gradec, regija Koruška, Slovenija.
Stanovništvo
Na popisu stanovništva 2011. godine, Vodriž je imao 105 stanovnika.
Zastava Kipra
mini|desno|Zastava Kipra
Državna zastava Kipra prihvaćena je 16. augusta 1960. godine. Zastava se sastoji od skice cijelog ostrva, s dvije maslinove grančica (znak mira) na bijeloj podlozi (još jedan znak mira). Kipar je uz Kosovo jedina zemlja na svijetu koja na svojoj zastavi ima prikazan svoj teritorij. Karta na zastavi je bakrene boje, što simbolizira veliki broj rudnika bakra na ostrvu. Zasatava Kipra je jedna od rijetkih zastava koje simbolizuju mir.
Crvene i plave boje (boje turske i grčke zastave) su namjerno izbjegnute da bi zastava ostala "neutralna", ali danas je upotrebljavaju samo grčki Kiprani.
Benetice (Světlá nad Sázavou)
Benetice je malo selo koje se nalazi u blizini grada Světlá nad Sázavou u Češkoj.
Šafran
Šafran ( budi žut) se ubraja u najskuplje začine (za 1 kg potrebno je oko 400.000 cvjetova). Vrlo je aromatičan i gorak a namirnice boji intenzivno žuto. Uzgaja se u Austriji, Francuskoj, Španiji, itd.
Benetice (Světlá nad Sázavou)
Benetice imaju župni odbor koji se sastoji od tri člana.
Na trgu stoji Benetička lipa, koji je zasađena 1945. godine.
U neposrednoj blizini Benetica su dva najviša vrha Světelska i Ledečska na Žebrákovskom brežuljku (601 metar nadmorske visine).
Luksemburg
Luksemburg, zvanično Veliko vojvodstvo Luksemburg, jest država u Zapadnoj Evropi. Po državnom uređenju je parlamentarna monarhija na čelu sa velikim vojvodom Henrijem. Graniči sa Francuskom (dužina granice 73 km), Belgijom (148 km) i Njemačkom (138 km). Luksemburg je s površinom od 2586 km2 druga najmanja zemlja Evropske unije.
Luksemburg je jedna od zemalja osnivača Evropske ekonomske zajednice, organizacije koja je prethodnik današnje Evropske unije, a zajedno sa Belgijom i Holandijom čini zemlje Beneluksa. Od marta 1970. godine, Luksemburg je članica „Organisation internationale de la Francophonie“ (Međunarodne organizacije frankofonskih zemalja). Jedan je od osnivača NATO saveza.
Porijeklo imena
Naziv Luksemburg potiče od dvorca Lucilinburhuc, kasnije poznatog i kao Lützelburg. To je malehni dvorac, oko kojeg je izgrađen današnji grad Luxembourg. Luksemburg je nastao u nekadašnjem Svetom rimskom carstvu kao grofovija, a danas je posljednje veliko vojvodstvo na svijetu.
Historija
Područje današnjeg Velikog vojvodstva Luksemburg je tokom historije bilo naseljeno Keltima, Rimljanima i Francima, Nakon raspada Franačkog kraljevstva pod vlašću unuka Karla Velikog, ugovorom iz Verduna 843. godine dolazi pod okrilje srednjelotarinškog kraljevstva, a 859. godine pod vojvodstvo Oberlothringen. Godine 925. Oberlothringen ulazi u okvir Istočnog franačkog carstva, koje je preteča Svetog rimskog carstva. Prvi spomen današnjeg Luksemburga je zabilježen 963. godine u povelji grofa Siegfrieda, u kojoj se spominje dvorac Lucilinburhuc (kasnije Lützelburg). Potomci Siegfrieda I se spominju 1060. godine kao grofovi od Luksemburga. Kasnije je po nazivu njihovog dvorca nazvano i cijelo područje pod njihovom vlašću. Dinastija Ardena vladala je ovim područjem sve do 1163. godine kada ga preuzima dinastija Namur. Kasnijim bračnim vezama, na vlast dolaze vladari iz dinastije Luksemburg-Limburg, od kojih su neki bili i carevi Svetog rimskog carstva (Henrik VII, Karlo IV i drugi).
Godine 1354, car Karlo IV daje Luksemburgu status vojvodstva. Za vrijeme Napoleonovih ratova, ovo područje osvajaju Francuzi. Međutim, nakon poraza Napoleona i Bečkog kongresa Luksemburgu je odobrena autonomija kao velikom vojvodstvu pod upravom holandskog kralja Vilima I. Tokom 1830-ih, Luksemburg je učestvovao u belgijskoj revoluciji i bio je dio Belgije tokom devet godina. Međutim, u skladu sa prvim Londonskim sporazumom, potpisanim 1839. godine, Luksemburgu je oduzet veći dio teritorije u kojem se govorio većinom francuski jezik i pripojen Belgiji. Nakon pripojenja Belgiji većinskog francuskog dijela Luksemburga, ostatak zemlje je postao većinski njemačka država. Formalna nezavisnost zemlje je proglašena 1867. godine, kada se i obavezala na neutralnost. Tokom oba svjetska rata, Luksemburg je bio okupiran od strane Njemačke. U toku Drugog svjetskog rata oslobađaju ga Saveznici 1944. godine.
Do svoje nezavisnosti, Lukemburg je bio siromašna poljoprivedna zemlja. Nedostatak socijalnih i privrednih mogućnosti je prouzorkovao masovnu emigraciju stanovništva između 1840. i 1870. godine. Procjenjuje se da je oko trećine Luksemburžana tada napustilo zemlju. Da bi se to zaustavilo, Luksemburg počinje ulagati u industralizaciju. Nakon otkrića rude željeza 1870. godine na području juga zemlje, Luksemburg doživljava nagli procvat privrede i postaje jedan od velikih svjetskih proizvođača čelika. Međutim, krajem 20. vijeka i početkom 21. vijeka, proizvodnja čelika opada a država se sve više okreće bankarskom i finansijskom sektoru.
Geografija
mini|275px|lijevo|Reljef Luksemburga
Sjeverni dio zemlje je dio Ardena i poznat je kao Ösling. Ovo područje ima prosječnu nadmorsku visinu između 400 i 500 m. Karakteristika ovog područja su brojni šumoviti brežuljci, brda i strme riječne doline, kao što je to slučaj sa dolinom rijeke Sauer. Najviše uzvišenje u Luksemburgu je brdo Kneiff u blizini gradića Huldange sa 590 metara nadmorske visine.
Najvažnije rijeke u Luksemburgu su Mosel, koji na jugoistoku čini prirodnu granicu sa Njemačkom, Sauer, Our i Alzette.
Klima
mini|Klimatski dijagram grada Luksemburga
Luksemburg ima umjerenu zapadnoevropsku klimu, koja dosta utiče od strujanja sa Atlantskog okeana, a karakterišu je blage zime i blaga, ugodna ljeta. Zrak je uglavnom svjež i vlažan, godišnja količina padavina iznosi 782,2 mm; prosječna godišnja temperatura je 9 °C, u januaru 0,8 °C, a u julu 17,5 °C. Najniže prosječne temperature u januaru iznose oko -2 °C, dok su najviše temperature izmjerene u julu i augustu. U ljetnim mjesecima temperature se kreću od 15–25 °C, a nije rijetko da se penju i do 30 °C. Na sjeveru zemlje, u Öslingu, je najčešće nešto svježije i tamo su padavine nešto češće.
Vlada
mini|[[Henri, veliki vojvoda Luksemburga, na vjenčanju svog sina princa Louisa (2006)]] Luksemburg je ustavna monarhija u formi parlamentarne demokratije. Po Ustavu iz 1868. godine veliki vojvoda vrši dužnost poglavara države. Zakonodavnu vlast vrši Parlament čiji se članovi biraju na izborima svakih pet godina (istovremeno sa izborima za Evropski parlament).
Luksemburška unutrašnja politika je usmjerena na održavanje političke sigurnosti i socijalnog mira. Teme političkih diskusija se uglavnom odnose na budućnost zemlje u proširenoj, ujedinjenoj Evropi te održavanje sistema socijalne sigurnosti, reformama sistema obrazovanja, politiku useljavanja stranaca i unutrašnju sigurnost sa aspekta rastuće maloljetničke delikvencije i kriminala. Također, dosta pažnje se poklanja i zaštiti okoline.
Moto
Na luksemburškom Mir wëlle bleiwe wat mir sinn (njem. Wir wollen bleiben, was wir sind, bos.: Želimo ostati ono što smo) odnosno ni Nijemci ni Francuzi. (Pošto je Bismarck planirao da proda Luksemburg, čiji je vladar tada bio veliki vojvoda Vilim III, francuskom caru Napoleonu III.)
Grb i zastava
Grb Luksemburga čini štit sa 10 vodoravnih srebrnih i plavih traka na kojima se nalazi crveni lav, uspravan u napadu, sa zlatnom krunom i ispruženim jezikom. Iznad štita je kruna, a držači štita su zlatni lavovi koji gledaju od štita, sa zlatnim krunama i crvenim ispruženim jezicima. Čitava kompozicija uokvirena je crvenim hermelinskim plaštom s krunom na vrhu.
Porijeklo grba nije utvrđeno, no neosporno je da su u nastanku važnu ulogu odigrali grbovi Limburga, grb Belgije i grb Holandije. Grb vuče korijene iz srednjeg vijeka.
Državna zastava Luksemburga se sastoji od tri jednako širokih vodoravnih pruga crvene, bijele, i plave boje. Prvi put se upotrebljavala od 1845. do 1848. godine, i prihvatila se na 23. juna 1972. godine. Boje su se najvjerovatnije prikupile s grba Limburske pokrajine za vrijeme Belgijske revolucije 1830. godine. Posebnost Luksemburga je ta da se, pored regularne državne zastave, crveno-bijelo-plave trobojnice, koristi i grb Roude Léiw (Crveni lav) kao nacionalni simbol. Naročito pri sportskim takmičenjima, državna zastava je gotovo u potpunosti zamijenjena državnim grbom. Kao jedan od razloga se navodi velika sličnost zastave sa zastavom Holandije. Drugi razlog je što se crveni lav smatra simbolom borbe, hrabrosti i patrotizma Luksemburžana. Tokom 2006. godine, došlo je do političkih i javnih rasprava o zamjeni državne zastave crvenim lavom kao novom zastavom, međutim, i pored odobravanja većine stanovništva, u junu 2007. godine odustalo se od te namjere. Ipak, postavljeni su zakonski temelji kojima se izjednačava značaj i upotreba zvanične trobojnice i grba.
Političke podjele
mini|180px|Podjela Luksemburga na 3 distrikta, 12 kantona i 116 općina Država je podijeljena na tri distrikta (Grevenmacher, Luxembourg i Diekirch) sa ukupno dvanaest kantona i 116 općina. Od njih, 12 općina ima status grada. Općine imaju određenu samoupravu, međutim njihov rad nadgledaju guverneri distrikta koje postavlja veliki vojvoda. Grad Luxembourg je glavni grad velikog vojvodstva te sjedište vlade. On se razvio u vodeće finansijsko, središte Evrope, gdje 161 evropska i međunarodna banka, ima svoje filijale i podružnice, među kojim je 48 njemačkih banaka.
Kantoni
Capellen, Esch-sur-Alzette, Luxembourg, Mersch, Clerf, Diekirch, Redingen, Vianden, Wiltz, Echternach, Grevenmacher i Remich.
Biljni i životinjski svijet
150px|lijevo|mini|Dolina Müllerthal
Ösling na sjeveru zemlje, kao dio Ardena, je karakterističan po šumovitim brežuljcima i dubokim riječnim dolinama. Najrasprostranjenije vrste drveća su crvena bukva, hrast, javor i smreka. Na jugu zemlje, u području zvanom Gutland nadmorska visina je nešto niža (do 300 m) a karakterišu ga pretežno poljoprivredna zemljišta i brojni vinogradi u blizini Mosela. Na jugoistoku zemlje rastu mnoge biljke koje su rasprostranjene većinom u području Sredozemlja, između ostalih biljke iz porodice Lamiaceae (žalfija, ruzmarin, podubica i druge).
Životinjski svijet je uglavnom sličan kao i u većini srednjoevropskih zemalja. Međutim, sjeverni dio Luksemburga je poznat po velikoj populaciji jelena i divljih svinja, kao i ptica grabljivica. Ovdje žive i neke rijetke vrste ptica, kao što su crna roda ili lještarka (Bonasa bonasia). Kod nekih drugih vrsta zabilježen je dramatičan pad populacije. Na primjer, 1960tih godina u Luksemburgu je živjelo oko 3.400 do 4.200 parova ćukova (Athene noctua), dok je 2006. godine njihov broj iznosio od 15 do 20 parova. Luksemburg je poznat i po brojnosti ribljih vrsta, ovdje žive potočne pastrmke, štuke, smuđevi, jegulje, šarani i mnoge druge ribe. U dolini Mosela, gdje je klima najbliža sredozemnoj, živi zidni gušter, koji je karakterističan uglavnom za države Sredozemlja.
Privreda
Privreda Luksemburga je veoma stabilna, s visokim prihodima zaposlenih. Veliku prednost u privredi daje blizina Luksemburga snažnim privrednim područjima Njemačke (Rurska oblast), Francuske i Belgije. Historijski posmatrano, Luksemburg je dugi niz godina imao relativno stabilan rast privrede, nisku stopu inflacije i nisku stopu nezaposlenosti. Prosječni godišnji rast proizvodnje iznosi 3%, dok je inflacija 1,5 %. Industrijski sektor, u kojem je prvobitno dominirala proizvodnja čelika, danas je vrlo diverzificiran sa snažnom industrijom hemijskih proizvoda, gume i drugih proizvoda. Rast u finansijskom sektoru, na koji danas otpada oko 28% ukupnom bruto domaćeg proizvoda, je više nego dovoljno nadomjestio opadanje u prihodima od čelika. Većina banaka je u vlasništvu stranaca. Poljoprivreda je zasnovana na malehnim porodičnim farmama. Ekonomija zavisi i od brojne strane radne snage, pošto skoro 60% radnika iz okolnih zemalja gotovo svakodnevno putuje na radna mjesta u Luksemburgu. Iako je i Luksemburg, kao i ostale članice Evropske unije, pogođen globalnom ekonomskom recesijom u drugoj polovini ove decenije, ipak nastavlja uživati u izuzetno visokom životnom standardu. Bruto domaći proizvod po stanovniku je izuzetno visok i sa 32.700 dolara je treći na svijetu, poslije Lihtenštajna i Katara, a daleko iznad evropskog prosjeka.
Luksemburški finansijski sektor se sastoji iz 154 kreditne institucije iz 26 država svijeta, koje imaju u vlasništvu sredstva u visini od 843 milijarde eura (stanje 30. septembar 2006. godine) Luksemburg predstavlja najveće međunarodno središte privatnog bankarstva u Evropi, a u sektoru investicijskih fondova je drugi u svijetu, poslije SAD, te je osmi najveći finansijski centar u svijetu.
Prije uvođenja eura 1. januara 2002. godine, u Luksemburgu se koristio luksemburški franak.
Struktura stanovništva
mini|lijevo|Rast stanovništva u Luksemburgu u periodu od 1961 do 2020
Luksemburg ima oko 620.000 stanovnika. Po podacima iz 2008. godine, udio stranaca u ukupnom stanovništvu iznosi 44,5%. Oko 16,5% stanovništva su državljani Portugala, zatim slijede Francuzi (5,8%), Italijani (4,1%), Belgijanci (3,5%) i drugi. U glavnom gradu 61,66% stanovništva čine strani državljani. Općina Fiels sa preko 60% stranaca (pretežno Portugalaca) važi za zajednicu sa najvećim udjelom stranaca u Evropi.
Prije desetak godina, udio stranaca je iznosio oko 37,6%. Sa oko 60.000 stranaca, tada je udio Portugalaca iznosio 13,4% ukupnog stanovništva Luksemburga. Procjenjuje se da 2015. godine, udio stranih državljana u Luksemburgu prelazi 50% ukupnog stanovništva.
U Luksemburgu živi otprilike 2.500 pripadnika jenskog naroda kao nacionalna manjina, bez vlastitog statusa i sa različitim državljanstvima. Najpoznatije jensko mjesto Luksemburga je Weimerskirch, gdje već dugi niz generacija žive brojne jenske porodice.
U Luksemburgu radi oko 138.000 radnika (po podacima iz 2008) koji žive u susjednim državama. Oni čine oko 40% ukupne radne snage u zemlji. Oko 52% stranih radnika je porijeklom iz francuske regije Lothringen, 27% ih dolazi iz susjednih belgijskih područja, a 21% ih je iz njemačkih saveznih pokrajina Porajnje-Falačka i Saarland (podaci iz 2005). Oko 7.500 zaposlenih koji nisu Luksemburžani radi u brojnim evropskim institucijama sa sjedištem u Luksemburgu.
Starosna struktura
Od ukupnog stanovništva 18,9% Luksemburžana je mlađe od 15 godina (od toga 45.768 muškaraca i 42.980 žena), 66,5% stanovništva je između 15 i 64 godina starosti (157.453 muškaraca i 153.927 žena), dok je 14,6% starijih od 65 godina starosti (27.573 muškaraca i 40.870 žena). Prosječna starost stanovništva je 38,51 godina (stanje 2005). Očekivani prosječni životni vijek stanovništva iznosi 78,7 godina, za muškarce iznosi 75,5 godina, dok za žene iznosi čak 82,2 godine (procjena 2005).
Jezici
U pogledu jezika, situacija u Luksemburgu je veoma složena. Maternji jezik Luksemburžana je luksemburški (Lëtzebuergesch), narječje moselfrankonskog dijalekta, sa nešto više posuđenica iz francuskog nego iz standardnog njemačkog. Taj jezik je zakonom iz 1984. godine proglašen službenim jezikom Luksemburga, a po podacima Evropske unije, preko 70% stanovništva zemlje se izjasnilo kao govornici luksemburškog jezika. Standardni njemački i francuski jezik su također usvojeni kao zvanični jezici zemlje, tako da Luksemburg zakonski ima tri službena jezika. U javnom životu, naročito u pisanim medijima, naročito često se koristi njemački jezik. Smatra se da je oko 85% svih novinskih članaka napisano na njemačkom, oko 12% na francuskom a tek 3% na luksemburškom jeziku. Emisije brojnih radio stanica, zvanične internetske strance i oglasi najčešće koriste mješavinu sva tri službena jezika. Iako sve knjige iz Luksemburga imaju početnu cifru 2 u ISBN broju (koja označava francuski jezik), većina knjiga je napisana na luksemburškom i njemačkom jeziku.
Zbog značaja u javnom životu, u osnovnim školama u Luksemburgu se obavezno uče njemački i francuski jezik, a u višim razredima i engleski jezik (kao i druge jezike). Tokom godina u obrazovanju se promijenio trend u korist francuskog jezika u odnosu na njemački, tako da se većinom nastava iz prirodnih nauka odvija na francuskom. Od 1944. godine, u javnim ustanovama i državnim organima, kao i na univerzitetima se uglavnom koristi francuski jezik. Luksemburški jezik se uglavnom čuje u svakodnevnom razgovoru. Međutim, ukoliko građani koriste luksemburški ili njemački u korespodenciji sa državnim institucijama, uobičajeno je da na tim jezicima i dobiju povratne informacije. U sudskoj praksi, uobičajeno je da stranke u razgovoru i sudskim procesima koriste luksemburški jezik, zbog boljeg općeg razumijevanja, dok se sudski zapisnici sačinjavaju na njemačkom, a citati zakona na francuskom jeziku. U poslovnom svijetu, trgovini i gastronomiji, uglavnom se koristi francuski, pošto većina zaposlenih u sektoru usluga dolazi iz susjedne Francuske ili Belgije. Luksemburški i njemački jezik se uglavnom koristi u literaturi i medijima, kao i u oblasti religije.
Od završetka Drugog svjetskog rata i oslobađanja Luksemburga od nacističke okupacije 1944. godine, promijenjeno je međunarodno ime zemlje iz Luxemburg u Luxembourg, a od tada se svi zakoni objavljuju na francuskom jeziku.
Od prije nekoliko godina, svaki državljanin bilo koje zemlje Evropske unije, koji govori luksemburški jezik, može pristupiti Luksemburškoj armiji, bez promjene svog nacionalnog identiteta. Jedini uslov za pristupanje armiji je da osoba živi u Luksemburgu neprekidno najmanje 3 godine.
Od ostalih jezika, u Luksemburgu se govori i jenski jezik, koji se njeguje kao zaseban idiom, a najviše se govori u područjima Pfaffenthal i Weimerskirch. Dalje, gotovo 20% stanovništa, porijeklom Portugalaca i njihovih potomaka, često govori svoj maternji jezik - portugalski.
Religije
Po starijim procjenama, smatralo se da je 98% stanovništva Luksemburga katoličke vjeroispovijesti. Po novijim procjenama iz 2000. godine, smatra se da je 87% stanovništva katolici, a ostalih 13% protestanti, jevreji i muslimani. Pošto podaci o vjerskoj pripadnosti podliježu strogoj zakonskoj zaštiti, tačni podaci nisu poznati. Pretpostavlja se da gotovo 50% stanovnika koji se izjašnjavaju kao katolici, ne praktikuje vjerske običaje, kao što je to slučaj i u drugim susjednim zemljama (Francuskoj, Belgiji i Njemačkoj). Katolička crkva Luksemburga smatra, na svojoj zvaničnoj web stranici, da su većina stanovništva katolici.
Filatelija
mini|desno|Marka Luksemburga iz 1970. godine Prva poštanska marka Luksemburga izašla je 15. septembra 1852. godine. Serija od dvije marke prikazuje Wilhelma III, velikog vojvodu od Luksemburga i kralja Holandije. Nominalne vrijednosti su 10 centi i 1 srebrnog groša. Štampana je u Leizu u Francuskoj. Prva marka izdata je u četiri nijanse crne boje. Druga marka je crveno-smeđe boje u šest raznih nijansi. Luksemburg je od 1. jula 1875. godine članica Svjetskog poštanskog saveza.
Pavao I Šubić
mini|255px|Šubićev grb Pavao I Šubić Bribirski (cca 1245 - 1. maj 1312) je bio hrvatski vlastelin. Nosio je titulu bana Hrvatske i gospodara Bosne.
Pavao I je najmoćniji hrvatski velikaš s kraja 13. i početka 14. vijeka. Pripadao je uglednoj lozi porijeklom iz plemena Šubića. On je iskoristio borbu između Anžuvinaca i Arpadovića oko ugarskog prijestolja. Stao je na stranu Anžuvinaca i dobio od njih u feud Hrvatsku od planine Gvozda do rijeke Neretve sa titulom hrvatsko-dalmatinskog bana. Svoju poziciju i vlast uskoro je proširio i gospodstvom nad Bosnom. Pitanje je u kojoj mjeri se ono pokazivalo na terenu, s obzirom da je bilo neposlušnost pojedinih velikaša. Za bosanskog bana postavio je svog mlađeg brata Mladena I. Njegov nasljednik bio je najstariji sin Mladen II Bribirski (Šubić).