Onil
Sieglu XIII
A la llegada de los cristianos nel sieglu XIII, Onil debía de ser un exiguo nucleu de población musulmana acomuñáu a un fortín o puestu de vixilancia (documentación llatina de 1251 fala d'una "turris de Unili"), que'l so allugamientu exactu desconozse. Ye natural pensar que los cristianos atopar naquel modestu pobláu con un pequeñu númberu de moros (venceyaos a l'aljama de Castalla), y coles mesmes tuvo qu'haber moradores mahometanos na alquería de Favanella, o acasu esvalixaos en partíes rurales del términu (rafales, almunias), si nun abandonaron eses paraxes precaviéndose de la llegada de los cristianos o fueron estornaos polos nuevos pobladores. A un primer momentu, en que pudo establecese una amenorgada guarnición, siguiría una segunda fase, de colonización (presumiblemente, con poco elementu humanu entá), yá nos años sesenta, dempués del esmantelamientu de l'aljama de Castalla, tres la revuelta mudéxar de Murcia (1264-1266). A esti respectu, recuerda María Luisa Torró Corbí: "Alredor del añu 1248 empezaron a producise na nuesa rexón rebeliones de moros empobinaos por Al Azraq, polo que'l Rei Don Xaime I publicó en 1249 un decretu espulsando del Reinu de Valencia a los musulmanes rebalbos. Por tal motivu quedaron casi despobladas delles ciudaes, arrexuntándose los moros que quedaron en barrios periféricos onde se reorganizaron y enllantaron les sos instituciones y costumes" (Crónica de Castalla, Alicante, Publicaciones de la Caxa d'Aforros Provincial d'Alicante, 1982, p. 63); vease tamién Dolors Bramon, Contra moros y xudíos, trad. Glòria Caldenteny, pról. Fabián Estapé, Barcelona, Península, 1986, páxs. 80-81 ("Les revueltes mudéxares" del sieglu XIII). La historiografía recién afondó nel asuntu: "La foia de Castalla, limítrofa amb Biar, ye veuria molt afeutada per la guerra de 1264-1266 [la llamada guerra de Murcia, esto ye, la insurrección musulmana qu'españa cola meyora d'Aragón y Castiella escontra'l sur] i, a partir d'aquell moment, ye desfaria l'aljama [de Castalla] i començaria la colonització" (Josep Torró, El naixement d'una colònia. Dominació i resistència a la frontera valenciana [1238-1276], Valencia, Publicacions de la Universitat de València, 2006, p. 106). Pol so valor sintomáticu alrodiu de les condiciones de dominiu que se entablan nel área de la Foia de Castalla –análogues, otra manera, a les d'otres contornes valencianes del sur– na segunda metá del sieglu XIII, merez la pena trescribir el siguiente fragmentu: "De vegades trobem apropriacions de terra per part dels colons que són el resultat natural de l'exercici més direute de l'agressió: la captura o la mort violenta dels antics posseïdors. En 1269 Martín López Castellote obtenia a Castalla unes cases que havien pertangut a Muhammad de Alhoxex, 'sarraí difunt'. Aparentment, la dada non té més significat, però un altre document de la mateixa data permet sospitar quina fou la causa de la mort de l'andalusí: quatre personatges de Castalla –el justícia Pere Borró, un cert Joan i dos companys més– reben llavors quatre jovades al terme, procedents 'de les heretats dels sarraïns morts o captius nel temps de la passada guerra sarraïna' i que llabra tenia'l makhzân (és a dir, administrades pel comú de l'aljama), en esmena d'altres tantes jovades que els beneficiaris tenien a Sarganella (alqueria del mateix terme) i que havien estat donades a l'abans esmentat Martín López de Castellote. Sembla evident que 'la passada guerra sarraïna' és una referència a la insurrecció dels andalusins del regne de Múrcia [1264-1266], però non sabem si els de Castalla, morts o esclavitzats, s'havien alçat també n'armes o, simplement, foren objecte d'un atac predatori per part dels colons, com va succeir al lloc, molt proper, d'Ibi. // En 1268 tornem a tenir nombrosos testimonis de despossessions, traumàtiques en major o menor atueldu, que havien comportat la desaparició dels antics posseïdors als llocs on residien" (Torró, op. cit., p. 91). Más esplícitu entá, señala Torró: "Durant el procés de desmantellament de l'aljama de Castalla, després de la guerra de Múrcia [1264-1266], el rei s'apodera de les terres dels andalusins morts o esclavitzats durant el conflicte –unes 12 hectàrees– per lliurar-les a quatre colons: en aquells moments –any 1269– les terres dels desapareguts eren administrades pel makhzân" (op. cit., p. 209). Sobre'l mentáu casu d'Ibi, detalla Torró: "A l'estiu de 1264 els colons de la vila d'Alcoi, esperonats per la proximitat de la insurrecció murciana, decidiren assaltar l'alqueria d'Ibi, els habitants de la qual nun ye quedaren, per cert, a esperar-los: fugiren precipitadament deixant un petit botí a l'expedició de saqueig" (p. 90). Josep Torró, el más importante especialista na materia, yá antemanara esi planteamientu nel fascículu "La conquista y la colonización cristianes (I)", del que ye autor na coleutiva Historia de l'Alcoià, el Comtat y la Foia de Castalla, cit., vol. I, páxs. 200-201: "Un tercer momentu de la colonización nestes contornes vien marcáu pola insurrección andalusí en Castiella y, especialmente, nel reinu de Murcia (qu'entós entendía Alicante y Elda), ente 1264 y 1266. Los efeutos dexáronse sentir na Foia de Castalla, onde los colonos de Alcoi asaltaron y escalaron la alquería de Ibi. A partir del final de la guerra producieron los primeros asentamientos cristianos, entá bien pequeños, en Xixona y Castalla, por aciu apropiación de les tierres de los indíxenes muertos, cautivos y fuxíos. Probablemente tien llugar tamién nesta dómina la instalación de colonos en Onil". Pa decenios posteriores, Carmen Barceló Torres referir a fechos análogos nel casu particular de Onil, ente otros: "Los cristianos ente 1276 y 1291 escalen les moreríes de Valencia, Chelva, Alzira, Llíria, Onda, Morvedre, Xàtiva (dalgunes d'elles más d'una vegada), y los llugares de Benissanó, Castellnou, Orpesa, Fortaleny, Gandinent, els Alcalans, Picassent, Alberic, Onil y Sollana" (Carmen Barceló Torres, ''Minoríes islámiques nel País Valencianu. Historia y dialeutu'', pról. Joan Fuster, Valencia, Universidá de Valencia, Secretariáu de Publicaciones, Facultá de Filoloxía, Institutu Hispanu-Árabe de Cultura, 1984, páxs. 64-65). Barceló Torres basa la so afirmación avera del saquéu (lat. barrigium) de Onil –presumiblemente contra la so población mudéxar– nel testimoniu indireutu qu'apurre un rexistru del Archivo de la Corona d'Aragón. Trátase concretamente d'una disposición real (posterior a los fechos) dada por Alfonsu III en Monzón a 9 de payares de 1289: "Orde a la xusticia de Xàtiva por que diera llibertá a N. Cebrián a quien tenía presu per razón del 'barrigio' de Hunil" (ACA, rgto. 80, fol. 94 v, recoyíu en Rafael Gallofré Guinovart, Documentos del reináu d'Alfonsu III d'Aragón relativos al antiguu Reinu de Valencia y conteníos nos rexistros de la Corona d'Aragón, Valencia, Insituto Valencianu d'Estudios Históricos-Institución Alfonso'l Magnánimo-Diputación Provincial de Valencia-Caxa d'Aforros y Monte de Piedá de Valencia, 1968, p. 292; rexistru n° 1395). ¶ Vease pa una considerancia de conxuntu'l llibru de William Montgomery Watt, Historia de la España islámica, cola collaboración de P. Cachia, trad. José Elizalde, Madrid, Alianza Editorial, 2001 [1965], cuantimás sobre'l final del poder almohade y el paralelu colos restantes reinos peninsulares p. 124.