יושבים בתוך עמם: החלת המשפט הישראלי בבתי המשפט הצבאיים בשטחיםThe Application of Israeli Law in Military Courts in the Occupied Territories

תקציר בעברית: מדינת ישראל מנהלת שתי מערכות שונות של משפט פלילי, בתחום השיפוט הריבוני של המדינה, ובשטחים הכבושים. מערכת המשפט הצבאית בשטחים אחראית לשפיטתם של פלסטינים תושבי הגדה המערבית, ונתפסת כמערכת נפרדת ממערכת המשפט הישראלי. עם זאת, מזה למעלה משני עשורים מאמצים שופטים בבתי המשפט הצבאיים יותר ויותר חלקים מן המשפט הפלילי הישראלי אל תוך המשפט הצבאי ומקדמים תהליך של מיזוג, המבטא מאמץ להידמות למשפט הישראלי, ולהביא להאחדה של שתי מערכות המשפט. השופטים הצבאיים מציגים את אימוץ החוק הישראלי כאמצעי להגנה על זכויות הנאשמים הפלסטינים. אך בשל פערים של שפה, ידע וחינוך משפטי, החוק הישראלי אינו נגיש לנאשמים ולעורכי דינם הפלסטינים ולכן החלתו אינה מאפשרת להם לתבוע זכויות על פיו ולנהל הגנה משפטית אפקטיבית, אלא מעצימה את הדרתם מתוך השיח המשפטי הצבאי. תהליך המיזוג אינו ממלא אם כן את ההבטחה ביחס לזכויות הפלסטינים, אך מנגד מאפשר לשופטים הצבאיים להציג את פועלם כחלק אינטגרלי של שיטת המשפט הישראלית, וכך לחתור ללגיטימציה בקרב הקהילה המשפטית הישראלית. תהליך המיזוג מנוגד למדיניות הרשמית של אי-סיפוח השטחים ושמירה על הפרדה בין המשטר הצבאי בשטחים למשטר הדמוקרטי בישראל פנימה. הוא מבטא הבנה שהתגבשה לאחר האינתיפאדה השניה כי הכיבוש אינו עומד בפני סיום. בעקבותיה החלה המערכת המשפטית הצבאית לפעול פחות ופחות כמערכת של כיבוש צבאי, האמור להיות זמני ולא לשנות את הנוף המשפטי המקומי, ולהידמות יותר ויותר למערכת משפטית קולוניאלית היברידית המשלבת את משפט מדינת האם והמשפט המקומי של הקולוניה. הפער העצום בין האופן שבו משתקפים בתי המשפט הצבאיים בכתיבתם של השופטים כמרחב חוקי המבטא שאיפה לצדק, לבין החוויה של חוסר חוק והעדר צדק מוחלט המשתקפת מדבריהם של עורכי דין פלסטינים, ניתן להסבר על ידי היחס בין הכלל לחריג. עבור הישראלים מהווה המשפט הצבאי חריג של שלטון החוק המוכר להם מהמשטר הפנימי של מדינתם. במונחים אלו, המיזוג עם המשפט הישראלי נראה כמהלך חיובי כיוון שהוא מכוון לצמצם את החריג לטובת הרחבת הכלל. אך עבור הפלסטינים שאינם חלק מאותו כלל, המסגרת של המשפט הישראלי אינה מספקת כל הסבר או הצדקה, ואינה מצמצמת עבורם את החריג שבתוכו הם חיים. ההתבוננות על מערכת המשפט הישראלית והצבאית כמכלול אחד מראה עד כמה היחסים בין שתי מערכות אלו מורכבים ומתעתעים. החוק הישראלי אינו מוחל בשטחים כעניין פורמלי, אלא באופן חלקי ובלתי פורמלי בלבד. הוא נותר לכן באזור הסף שבו הוא מוחל ולא מוחל בעת ובעונה אחת. ההפרדה המוכלת של מערכת המשפט הצבאית מאפשרת בה בעת לשמור על הכיבוש כחיצוני ואחר מהמשפט הפנימי, אך גם להכיל אותו תוך יצירת מראית עין של שלטון חוק. English Abstract: The Israeli military legal system in the Occupied Palestinian Territory (OPT) is subject to International Humanitarian Law, which generally prohibits unnecessary changes to local law and the application of the occupier's law. However, application of Israeli law into the military legal system is a growing trend, and by now, stated policy. It is argued that the adoption of Israeli law, which better complies with human rights standards, promotes compliance with such standards in the OPT. This work examines whether, and if so to what extent, this is indeed the case. This question is addressed in terms of both International Humanitarian Law and International Human Rights Law, providing a specific context for looking at the interplay between these two branches of international law. With regard to fair trial rights, the standards of both are complementary and mutually reinforcing. The end result, as argued, is that the application of Israeli law does not promote human rights and specifically fair trial rights observance. Israeli law is applied without due regard to the local conditions in the occupied territory and respect to local laws and conceptions. It is widely practiced and generates fear of de facto annexation. It indeed promotes certain fair trial rights and equality between defendants in Israel and the OPT. But these are less substantial than other abundant and serious violations. More importantly, it is completely inaccessible to most of the defense lawyers, who are Palestinian, and thus violates the rights of the defense: the principle of equality of arms and the right to facilities for the defense. The discourse around Israeli law is internal to Israeli society and excludes Palestinian defendants and defense lawyers. Thus, theory has no bearing on practice, to the detriment of the realization of fair trial rights.