על אשראי ספקים וסיכוני אי גבייה בתאגידים מדווחים (On Client Credit Risks in Israeli Listed Corporations)

תקציר בעברית: אף תאגיד איננו אי בודד: בכל פעם שתאגיד נקלע לקשיי פרעון ומפסיק לשלם לספקיו, נאלצים אותם ספקים למחוק הכנסות שרשמו בגין אספקת סחורה.משבר בתאגיד אחד עלול לגרור אחריו את ספקיותיו, ובהתאמה, ליצור קשיים תזרימיים אצלן ואצל ספקיותיהן שלהן. מאמר זה מנתח את סיכוני אי הגבייה עבור ספקים ישראלים, ודן הן בסיכון עבור כל תאגיד בפני עצמו, והן בסיכון הסיסטמי למשק הנובע מכשל פרעון לאורך שרשרת ההספקה. בישראל, הסיכון לאי גבייה הוא סיכון חריף במיוחד, וזאת נוכח מאפייני המשק ובהם תרבות התשלומים הנדחיםותקופות האשראי הארוכות; הריכוזיות; והמגבלה המשפטית ביצירת מנגנוני הגנה יעילים על המלאי באמצעות תניות שימור בעלות. בהתאם לנתונים המוצגים במאמר, ניכר כי המציאות הכלכלית בישראל אינה מאפשרת תשלום במזומן עבור הסחורה במועד אספקתה, וכי בממוצע התשלום מועבר בתוך רבעון: כ-90 יום. לספק הישראלי עומדות אם כן שתי חלופות גרועות: החלופה הראשונה, להימנע מהכרה חשבונאית בהכנסה, להשתמש במנגנוני שימור בעלות, ולהיחשף לעימות משפטי שיבחן את תוקפם בעת משבר אצל הלקוח הרוכש; והחלופה השנייה, להכיר בהכנסה, לרשום אותה, ולהיחשף לסיכון אובדן תמורתה במקרה של התממשותו של סיכון אי הגבייה, בין היתר במקרים של מצוקה תזרימית אצל הרוכש.המאמר סוקר את המנגנונים הקיימים נכון להיום לגידור סיכוני אי הגבייה, וביניהם, מבחני ההכרה החשבונאית בהכנסה, סעיפי הסל לגילוי אודות סיכונים, ודרישות הגילוי אודות לקוחות מהותיים בודדים, ומראה כי אלו אינם מספיקים לצורך הפנמת הסיכון לאי גבייה על-ידי המשקיעים. נוכח תמריצי חסר לגילוי וולונטרי בדוחות הכספיים, ואופטימיות ובטחון יתר של קוראי הדוחות, ריכוז המידע אודות סיכון אי הגבייה במיקום אחיד עשוי להיטיב עם הפנמת הסיכון, תמחורו באופן שיהלום את היקפו ותוחלתו על-ידי המשקיעים וגידורו בהתאם על-ידי הנהלת החברות והמשקיעים בהן כאחד.המאמר משווה בין תאגידים ריאליים לפיננסיים ומראה כי אף שבממוצע למעלה משליש מהמאזן של תאגידים ריאליים מורכב מחיובי לקוחות החשופים לסיכון אי גבייה, הוראות הדין אינן קובעות מנגנונים להגנה על יציבותם של התאגידים הריאליים. ההגנה על יציבות היא תכלית יסוד של הרגולציה הפיננסית אך אינה משמשת מטרה מרכזית ברגולציית נייירות ערך הנוגעת לתאגידים ריאליים, אף שהיקף האשראי המועמד על ידם מהותי ביותר.המאמר דן בצורך בתשתית משפטית המייצרת תמריצים ליציבות משקית, ועד ליצירתה, מציע יצירת קטגוריה ייעודית ואחידה לגילוי אודות סיכוני אי הגבייה בתאגידים מדווחים. קטגורית גילוי ייעודית לסיכוני אי גבייה עשויה להשתלב במאמצים חקיקתיים עכשוויים למגבלה משפטית לתקופת האשראי הנהוגה בישראל ולצמצם את היקף הסיכון, באמצעות ניהול סיכונים יעיל יותר על ידי ספקים שהם תאגידים מדווחים, מחד, ותמחור נאות של הסיכון על ידי משקיעים מן הציבור, מאידך. בה בעת החלת קטגורית גילוי ייעודית לסיכוני אי הגבייה עשויה לתרום למאמץ לצמצום הסיכון הסיסטמי במשק בכללותו. English Abstract: No corporation is an island: insolvency of a corporation entails a risk of collectability to its chain of suppliers. This essay analyses the risk of default of due consideration payments for Israeli supplier corporations, discussing both the corporate risk of failure to collect consideration, and the systemic risk in a chain of failures to collect, within a substantially concentrated market. Israeli corporations face a significant collectability risk, due to several characteristics of the Israeli market, including an average of 90 days credit period given to corporate clients, a highly concentrated corporate surrounding and legal limitations in creating efficient retention of title. Given these characteristics, Israeli suppliers face a choice between two unsatisfactory options: the first, to avoid revenue recognition, apply contractual title retention and face a risk of enforceability in case of the purchaser's insolvency; the second, to recognize revenue on the books and face the risk of its loss in case of insolvency of the purchaser or other failure to collect consideration.The essay reviews current mechanisms for hedging against collectability risks, including established practices and conditions for revenue recognition; general risk analysis and disclosure requirements; and disclosure about material clients, showing that these are insufficient to hedge against collectability risks. Suboptimal incentives for voluntary disclosure in the financial reports, and optimism and over confidence of readers of the financial reports create further barriers for thorough disclosure and adequate pricing of collectability risks.Finally, the essay compares non-financial regulation to financial regulation. Despite having on average more than a third of their balance sheet on client credit, non-financial firms facing a risk of collectability are not protected for their stability. Risks of collectability are thoroughly neglected by securities regulation of non-financial corporations. While financial regulation frames corporate stability as a major objective, securities regulation of non-financial firms fails to do so.The essay raises the need in risk-oriented legal foundations for securities regulation, and until their creation, suggests mandatory disclosure for collectability risks, as a separate category of the annual reports. Disclosure of risks may benefit the efficiency of the markets and create better pricing of the risks facing non-financial corporations, as well as better risk management policies applied ex ante by corporate managers, and accordingly, a reduction of systemic risks.