Reforms of the Common Agricultural Policy and agriculture in Finland

Maatalouspolitiikka muuttuu, kun maatalouden markkinasuuntaus kasvaa: hintoja ja rajasuojaa lasketaan, tuotannon maarallisia rajoituksia poistetaan ja hintatuesta siirrytaan suoraan tulotukeen. Euroopan unionin (EU) yhteisen maatalouspolitiikan (CAP) uudistus vuonna 1992, Euroopan komission heinakuussa 1997 esittama Agenda 2000 -uudistusehdotus ja USA:ssa vuosien 1996-2002 maatalouslaki ovat esimerkkeja tasta kehityksesta. Kansainvalista painetta aiheuttaa maailmankaupan vapauttaminen GATT:n ja maailman kauppajarjesto WTO:n kautta.Tama artikkeli tarkastelee CAP:n mahdollisia uudistusvaihtoehtoja ja niihin liittyvan poliittistaloudellisen paatoksenteon perusteita, keskeisia tekijoita ja riippuvuussuhteita. Uudistusvaihtoehtoja, joita ovat Agenda 2000:n mukainen uudistus ja CAP:n kansallistaminen, tarkastellaan Suomen nakokulmasta. Lisaksi verrataan Agenda 2000:n yhteydessa esiinnoussutta maatalouden eurooppalaista mallia amerikkalaiseen malliin. Artikkelissa kaytetaan uuden poliittisen taloustieteen lahestymistapaa, politiikkaskenaarioita ja aineistona CAP:iin ja Agenda 2000:een liittyvaa kirjallisuutta ja EU:n asiakirja-aineistoa. "CAP:n merkittava ongelma on, etta kuudelle EEC-perustajajasenmaalle luotuna se ei ole riittavan ""yhteinen"", eli se ei pysty vastaamaan 15 erilaisen jasenmaan erilaisen maatalouden vaihteleviin ja moninaisiin ongelmiin. Suuri vinouma CAP:ssa on ollut se, etta 20 % viljelijoista on saanut 80 % maataloustuesta. Agenda 2000 ei naita ongelmia poista, vaan se johtaisi komission maaliskuun 1998 esitysten perusteella tuotanto-oloiltaan ja kustannustasoltaan poikkeavassa pohjoisessa Suomessa suhteellisesti suurempiin maatalouden tulonmenetyksiin kuin muissa jasenmaissa." CAP:n kansallistaminen (RAP = renationalised agricultural policy) sen sijaan vahvistaisi myos maa-talouspolitiikassa laheisyys- eli subsidiariteettiperiaatetta, joka on tarkea periaate EU:n alue- ja rakennepolitiikassa. RAP yksinkertaistaisi CAP:ia ja johtaisi saastoihin EU:n budjetissa, josta maatalouden osuus 1990-luvulla on ollut noin 50 %. Kansallistaminen selventaisi myos EU:n tulevaan italaajenemiseen liittyvien maatalouspolitiikan ongelmien ratkaisua. CAP:n kansallistaminen voi olla eriasteista, jonka lievinta muotoa edustavat Suomen itsensa maksamat kansalliset tuet (pohjoinen tuki ja vakavien vaikeuksien tuki) seka Agenda 2000:n elaintukien ns. kansalliset kirjekuoret. Suomen virallinen vaatimus Agendan aiheuttamien tulonmenetysten taysimaaraisesta kompensoimisesta EU:n varoin erityisolosuhteisiimme vedoten edustaa lahinna CAP:n alueellistamista. Taysimaarainen RAP merkitsisi jasenmaiden omaa valtaa ja rahoitusvastuuta maatalousasioissa. EU:n yhteinen kauppa- ja kilpailupolitiikka asettaisi kuitenkin tietyt rajoitteensa mm. tukimuodoille ja estaisi siten markkinavaaristymien muodostumisen yhteismarkkinoilla. Suomen maatalous hyotyisi kansallistamisesta, koska oma paatoksenteko voisi ottaa muita vaihtoehtoja paremmin huomioon tuotantomme erityispiirteet ja -olosuhteet. Suomen poliittinen ja taloudellinen tilanne vaikuttaisivat talloin maatalousratkaisuissa. Taydellinen kansallistaminen olisi EU:lle poliittisesti vaikeaa, koska CAP on pisimmalle integroitu yhteisen politiikan alue unionissa. Lisaksi EU-jasenmaiden poliittis-taloudelliset lahtokohdat CAP-uudistukseen ovat hyvin erilaisia riippuen mm. siita, (a) kuinka ratkaisevassa asemassa viljelija-aanestajat ovat maan sisapolitiikassa (tietyille puolueille esimerkiksi Saksassa), (b) miten tarkea maataloustuotteiden ja elintarvikkeiden vienti (Ranska, Tanska, Hollanti) tai maatalousvaeston merkitys maaseudun vaestopohjana maalle on (Valimeren maat, Itavalta, Suomi), (c) miten maa painottaa kilpailukykya suhteessa ymparistoasioihin ja tuotantoetiikkaan, (d) onko maa EU-budjetin nettomaksaja vai -saaja (Saksa vs. Valimeren maat) tai EU:n maataloustukien suuri hyotyja (Ranska absoluuttisesti, Irlanti ja Tanska suhteellisesti) seka (e) mika CAP-uudistusratkaisujen suhde on EU:n tai jasenvaltion laajempiin poliittisiin ja taloudellisiin paatoksiin ja kehityssuuntiin, esimerkkina Saksan ja Valimeren maiden suhtautuminen EU:n ita-laajentumiseen. EU:n poliittis-taloudellisessa paatoksenteossa Suomen pitaisi loytaa samankaltaisessa tilanteessa olevia jasenmaaliittolaisia vaikutusvaltansa lisaamiseksi, tavoitteenaan esimerkiksi CAP:n tukimekanismien muuttaminen. Taloudellisesti ja poliittisesti mielekas tavoite olisi, etta julkinen tuki kohdennetaan tehokkaammin ja tarkoituksenmukaisemmin selvasti perusteltujen ja laajasti hyvaksyttyjen kriteerien mukaisesti.