РОЛЬ МІЖНАРОДНОГО ГУМАНІТАРНОГО ПРАВА У ЗАХИСТІ МАЙНА ПІД ЧАС ВОЄННИХ ДІЙ
Creators: name: Суслін, С. В.
name: Столбовий, В. М.
Publisher: name: Zenodo
Year: 2024
Subjects: цивільне населення, право власності, воєнний конфлікт, Женевська конвенція, захист прав і свобод, гуманітарне право

description: При здійсненні функції оборони держави у період явної загрози або власне військової агресії проти неї, що супроводжується веденням воєнних дій, законодавство низки країн передбачає можливість запровадження особливого правового режиму - режиму воєнного стану (надзвичайного, стану оборони). У таких критичних для країни періодах прийнятним є підхід, що необхідно поступитися інтересами особистості на користь захисту всього суспільства та держави для досягнення головного завдання – припинення зовнішньої військової небезпеки. 

Ідея допустимості обмеження прав людини знайшла своє відображення у ч. 2 ст. 29 Загальної декларації прав людини: «При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина повинна піддаватися тільки таким обмеженням, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги до прав і свобод інших та задоволення справедливих вимог моралі, громадського порядку та загального добробуту у демократичному суспільстві» [1]. Подібні обмеження у більшості держав реалізуються за допомогою режиму воєнного стану, що мають на меті збереження найважливіших інтересів та завдань, які стоять перед державою. 

Разом з тим, у демократичній, правовій державі з ринковою економікою, обсяг та зміст допустимих обмежень прав і свобод у період дії режиму воєнного стану не може бути безмежним і безконтрольним, необхідно враховувати та певною мірою захищати суб'єктивні права, законні інтереси громадян та юридичних осіб. Питання права власності традиційно вважаються сферою регулювання, в якій національне право є особливо впливовим. Ідентифікація власності як відмінного елементу правової системи національних держав перетворює сферу права власності у сферу регулювання, для якої характерний серйозний опір будь-якому процесу гармонізації права як на регіональному, так і на міжнародному рівнях. 

Водночас інститут власності (що є, з позиції права володіння, спільною для всіх правових систем Європи цінністю) спричинив поступове формування й міжнародного права власності. Одним з найважливіших джерел останнього є Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод. У Протоколі до неї (ст. 1) гарантовано право на мирне користування майном. Крім того, в умовах воєнного стану та ведення військових дій у певній країні важливими є й інші міжнародні нормативно-правові акти [2]. Наприклад, ст. 1(1) Угоди про біженців та переміщених осіб, що додається до Дейтонських угод, передбачає створення комісії з розгляду заяв переміщених осіб та біженців, які стосуються нерухомості, та встановлює, що ці особи мають право на повернення власності, якої вони були позбавлені під час воєнних дій [3].

Метою статті є визначення ролі міжнародного гуманітарного права у механізмі захисту права власності під час здійснення воєнних дій. Аналізуючи положення міжнародних нормативно-правових актів, визначено, що положення останніх не передбачають чіткого алгоритму дій щодо захисту цивільного населення від наслідків воєнних дій, зокрема щодо пошкодження або знищення їх майна. Дослідження дозволило визначити, що ця обставина може бути пояснена тим, що окреслені питання у найбільш узагальненому вигляді включені до чинних положень Гаазьких конвенцій 1907 року, застосування яких стало вже традиційним. 

У висновку наголошено: попри наявне врегулювання питання захисту цивільного населення під час збройних дій на міжнародному та національному рівнях, воно є недостатнім з позиції захисту сфери приватних відносин, зокрема, тих, які виникають у сфері права власності. Відповідно до зазначеного існує об’єктивна необхідність розвинути та внести уточнення до наявного міжнародного гуманітарного права у зазначеному аспекті.