На 11 ноември 1989 година комунягите, предимно милиционери, вече бяха произведени в чин капита...
Как е организирана в Москва подготовката на агентите за работа на Запад,… трябва да изучавате тук, на местоработата на тези агенти[ Александър Зиновиев. (Александр Зиновьев – „Гомо советикус“, стр. 53.)] Въпросът е за съвестта, за обичта към България и нейния народ, за готовността за саможертва в тяхно име. Днешните „националисти“ са пошли патриотари със сметкаджийска, комунистическа – интернационална – противонародна и антиългарска закваска. Наследствени прошляци, те смърдят на партенка, втасала в чизмите на болшевишки милиционер. А Бочев го стигнало онова, което можело да се очаква. Но не и от него. Нито от „златната буржоазна младеж“, която си чешела езиците в кафенетата и ресторантите не само в столицата. И била сигурна, че Съветите скоро ще изчезнат, както внезапно се появили. Та седял си Стефан Бочев на Острова – казват му Белене. Заедно с Митко, негов бивш колега от Министерството на външните работи преди 9 септември 1944 г., „когато отдавна бяхме свършили с разбиването на буците по оная жестока царевична нива и със засяването й,… излезе на някои от нас, между които и на Митко и мен, мечтаният късмет да ни пратят на работа в „Малката градина“. Там работата приятна – има вода, колкото щеш, тук-там и по някой позачервенял домат… Избрали сме си ние, разбира се, място на ачик: да сме сигурни от чуждо ухо. И сърбаме кафенцето от леблебия. И то се знае, потъваме в политиката – тоест във въпроса „кога ще си отидат тия“. Но Митко, гледам го, си е хипнотизиран и той от това повсеместно нашенско тогавашно „ще-ми-се“. Така че, като „виждах“, как аргументираният ни спор се превръща все повече в едно преповтаряне на нашите две диаметрално противоположни становища, рекох един ден да приложа англо-саксонската хватка. У британците е прието, когато някой ти твърди много категорично нещо, което пък ти също така категорично оспорваш, туряш край на израждащата се в повторение „аргументация“, като му казваш: „Хайде на бас!“ – Виж какво – рекох му най-сетне, – нека тогава, щом ти си толкова сигурен, да се хванем на бас. Какво точно твърдиш ти, че ще стане „в най-близко бъдеще“. – Още през октомври-ноември в София ще има ново правителство и ние с теб ще бъдем пак в „Юнион клуб“! – Беше категоричен. На аргумента би, че това е чиста проба бълнуване, защото абсолютно няма откъде да се вземе такава „промяна“, той отговаряше с все същото това пусто нашенско упорстване марка „кафеджийска политика“: „Ще видиш, аз ти казвам!“ Да го слушам това от моите земеделци, хайде, обяснимо беше. Но – от Митко? – Тогава на бас, че това, което твърдиш ти, няма да го бъде! За жалост, но няма да стане! И нека да не е до октомври и ноември, ами да бъде твоят срок чак до края на годината: 31 декември 1949 г. Ако до тая дата се сбъдне, което казваш ти, тоест, че ние с теб пак ще сме в София и в „Юнион клуб“, аз ще платя вечеря с шампанско за осем души… С едно единствено допълнително условие, или, по-скоро, пожелание: сестра ти да ни извърти отгоре на всичко и една такава вита баклава, прочута майсторка, каквато е тя в тази област… На бас! На бас! Тръкнахме си палците и оттук нататък трябва да кажа, се замечтахме: той – как като спечели баса ще бъде тази вечеря – след три месеца в „Юнион клуб“; аз – как хубаво би било да загубя баса… Там, под върбите край „Малката градина“, захвърлени двамата от съдбата на тоя прежурян от дунавското слънце и историята бряг, ние се шегувахме с това неумолимо, неотвратимо, в което бяхме попаднали. И от което си бленувахме, че някой ден ще излезем – Митко – утре, аз… малко по-далече от утре. Не си давахме сметка и двамата, че то било за… постоянно, завеки… Не Митко, а уви, аз спечелих баса. Него още към 1951 г. го пуснаха. И скоро след това – или година-две по-късно, вече не зная – разбитото му от работа в ниските галерии на мината при Николаев (Старозагорско) сърце не издържало повече: „Дотук беше: ковчег, поп, и – в пръстта.“ Ех, аз пък устоях, удържах още много и много премеждия, въпреки че сърцето ми поддържат сега вече само разни хапчета, поднасяни от мили ръце. Винаги си спомням за милия ми приятел Митко (Д.Н.) с обич и носталгия. И защо ли давам името му с инициалите?“[ Стефан Бочев – „Белене: Сказание за концлагерна България“, Фондация „Българска наука и изкуство“, София, 2003 г., стр. 132-133.] От онази 1949 година, когато Митко и Стефан – двама представители на действително образованата, човеколюбива и патриотична българска младеж, наричана „златна“ – сърбали „кафенцето от леблебия“ в почивката на остров Персин или Бързина, или на някой от останалите късове земя насред Дунава до Белене, изминаха цели 67 лазарника. Уж се завъртяха промени, някакъв „преход“… Към какво ли прехождаме, след като днес, толкова години по-късно, когато благодаря на дарителите за тази медия, все така изписвам имената им с инициали? „Не си давахме сметка и двамата, че то било за… постоянно, завеки…“ Тамам – завинаги. Комунистите са непокътнати. Зад гърба им, както и през войната, Съветският съюз – пардон – Русия, все тая, САЩ, Британия, че и новият СССР, Европейският съюз за капак! За антикомунистите като мен, жаждащи свободата и закономерния, справедливия реванш, кукиш. Мамата и тям подобни… Сега, преди да ви запозная с причините за всеобщия страх и с неговите размери, нека ви изненадам с нещо. Дали ще успея? Съмнявам се. Признавал съм, че никога не повярвах истински на „промените“, нито в „променителите“. На 10 ноември 1989 година си легнах болен и средна ръка. Заранта на 11 ноември същата година се събудих пак така. Не продадох душата си и сега отново съм на същото дередже. Само дето пиша повече. За кого ли? Кому са потребни излиянията на душата ми, страдаща не толкова за мен и семейството ми, колкото за човеците, за хората, за българите? За погубената ни, забравена история, която никой не желае да преоткрием. А предпочита да вярва в небивалици и кумири – зли твари, врекли се на дявола. Мъчно ми е за народните ни традиции, които биват заменяни от Филип-Кутевщината и димитровградското пионерджийство на Славчо-Трифоновщината. Правя го и заради върнатото ни право да пътуваме, но не за радост и цивилизоване, а за слугуване на чужденци далеч от бащино огнище; заради тоталното обезумяване и изпростяване; за погрозняването и уеднаквяването на най-древния бял народ на земята, който не се осъзнава като такъв – нито като нация, нито като античен… Ето как си лягам и се събуждам и днес – досущ, както на 10 и 11 ноември 1989 година. При комунистите стана различно. Те си легнаха комунисти и осъмнаха други – социал-демократи, социалисти, либерали или либералстващи, консерватори, християн-демократи. Макар да не бяха пипали Евангелие и да не знаеха как изглеждат черквите отвътре. Освен това – новообрязани ционисти, мюсюлмани… „Демократи“, но не „народни“, като каквито се бяха представяли дотогава. Изведнъж се изтипосаха като „либерали“?! Чудо и приказ, вие да видите! Обаче най-главното стана все през този отрязък от време – между 1990 година и днес. Те – едни и същи – се канеха да копаят гроб за капитализма. Щяха да заравят частниците в ями. Бяха отявлени съветчици. Полагаха клетва пред СССР, КПСС и нямаше по-верни от тях на марксизма-ленинизма на земята. Сега ги гледате – избарали се с дрешки по оттатъшната, буржоазната мода, заради която режеха поли и панталони. Даже изпращаха в Белене! Не карат волги и москвичи, а скъпи западни лимузини. Забравили как са нагъвали туршия от чесън, съчетана с каменярка от всевъзможни джибри, лапат черен хайвер и го поливат с шампанско. И нямат насита. Къщите им надминаха по брой и размери Живковите палати – резиденциите. Децата им са евроатлантици и не стъпват в Москва. Поне видимо. Макар иначе да се съмнявам. Сигурен съм, че пак получават заповедите от там. Защо стана така? Нека първо ви покажа унижението, до което се самодокарахме. Въпреки че съм съвсем наясно: повече от 99 на сто от нашенци, които днес не представляват нищо друго, освен все още голямо стадо от застаряващи грухтящи овце, изобщо не усещат никакво смущение. За тях Румен Радев – до съвсем скоро неизвестен селски главанак, Б.Б. – излишно е да я описвам, двамата Цецковци, Иван Йорданович, Радан Кънев, Красимир Каракачанов, онова московско чудо на натуралния болшевизъм Магарешки или нещо подобно – с аптеки и бензиностанции, дарени му от партията, са… елит, моля ви се. Ако подредите портретите им един до друг, а най-накрая поставите лика на Тодор Правешки, ще откриете, че всички те са копия на татовщината – живковчета, червенотиквеновчета. Обръгнах. Вече не ме е срам. Понеже осъзнах, че нямам нищо общо с 99,99 на сто от тази измет, която неприлично и безнаказано си позволява да мърси гордото название българи. Нека ви покажа комунистическото падение. Ще видите галерия от мазните мутри на алчно червени фашизоиди. Ако сред вас се намира някой, съхранил своята съвест и сетива, ще забележи, как пред взора му лъсва цялата дълбока безнравственост на комунистите. Няма бивши. Това ликвидиране на морала ни обрича на презрението на малцината човеци извън пределите на бившата България. Второто и третото видеосвидетелства са за селяндур, за когото изпитвам малка вина. Той е сред изпълнителите на мокри поръчки на БКП-ДС в медиите. Примитив и невежа, какъвто е по произход, по наследство, мутрафончето си разреши да осъжда един от най-известните политически затворници на комунистическия режим у нас, мой приятел. Рядко можете да срещнете толкова безцветен имитатор, плагиат, долнопробен нагаждач. Затова, или по заповед, е поверил книгите си на едно от най-ярките болшевишки издателства. Сред тях изпъква една „творба“, орезиляваща Б.Б. и компанийката му от потомствени комунистически слугинчета и шаврантийки – милиционери. Нищожеството е оприличило деноминацията на БКП, наречена ГЕРБ, с „шайка“. Без притеснение, като муха прелита от един политически екскремент на друг. Не се притеснява да се прави на „десен“, на „демократ“. А да се гордее с другаруването си с агент „Алберт“ и товарищ Любица. Не се смущава, че дели студийно пространство със заместник-секретарите на първичните партийни организации на вестниците „Народна младеж“ и „Отечествен фронт“. Нито – да раздава идеологическа „правда“ като изпечен болшевик – от позицията на притежател на единствената истина. Показвам го, защото до мен достигна слухът, че предстои да замени милиционера Евтимов начело на комисията по досиетата. Дали няма да я нарекат „комитета на мижитурчо“? Гледайте и се наслаждавайте. И сред вас малцина са онези, които могат да оценят всичко по достойнство. Да изпитат срам и съжаление за българите, които почти ги няма. Останаха главно клозетниците – Homo Communisticus. www.youtube.com/watch www.youtube.com/watch www.youtube.com/watch Възможно е дори сатаната да завиди на великанската безочливост и липса на всякакъв свян у тези твари – подчовеци. Второто същество, от комисията, която сред нормални хора щеше да бъде назована „комитета на мерзавчо“, е прекалено нагло. До такава степен, че гостуваше на ченгетата от СКАТ, а сетне ги оплю. Безочието му достигна такава степен, та дори офицерът Енчев не издържал. Дребнавата ченгесарска същност в него се възмутила и товарищ Велизар се заканил, че ще съди „корифея“ на полуистината.Свърши ли войната, страшна вълна за мир ще залее целия Запад: никой няма да може да вдигне тогава Запада срещу Съветския съюз [ Уилям Рапар, масон, директор–основател на Университетски институт за висши международни науки в Женева. (, Фондация „Комунитас“, вече цит. съч., стр. 229-231.)] Когато прочета, или чуя нещо като горното откровение на концлагериста на комунизма Стефан Бочев, работил само за България, онова „ще-ми-се“, което се побираше в израза „нашите идват“, ме стяга не сърцето, съвестта. Израснах с бащините ми надежди за същото. Тате вдигна ръце едва през 1960 година. С дядо Лазар Бакалов – депутат от мнозинството, гласувал за влизането на страната в Оста, заради което излежа десетилетие в затворите, бяха залепили уши до стария ни радиоприемник “Telefunken”. Мечтаеха да чуят, че Ричард Никсън е надделял над Джон Кенеди на тогавашните президентски избори. Бедните, как тогава да знаят, че Дик беше по-социалист от Джак?… Щом иззад виенето на заглушителите дойде трагичната вест за успеха на Фицджерълдович, баща ми беше на път да счупи радиоапарата. Двамата с дядо Лазар изглеждаха съвсем съкрушени. Тогава тате рече, че комунистите са завладели и САЩ. Запомних, как по-възрастният рече, че вече няма никаква надежда отнийде. На 11 ноември 1989 година комунягите, пръкнали се в България, се събудиха нови твари. Някои, предимно милиционери, вече бяха произведени в чин капиталисти. Други наизустяваха репликите за новите си роли. Трети се събираха пред партийните клубове и чакаха на опашка за своето разпределение. Те са! Яхат ни. Видях как смолянски пенсионери, на видима възраст над 80 години, бягаха от телевизионните камери. Репортери искаха да ги питат за обява, носеща марката ГЕРБ. И поставяше обитателите на Живкова панелка пред дилемата: да бъда ли човек, или да не бъда. С ленинска наглост прокламацията разясняваше, че ако не гласуват за Б.Б. и поверения му филиал на БКП, освежаването на сградата им – санирането – щяло да ги подмине като експрес малка гара?! Репортерката погна двамата старци. Мъжът рече, че го е страх. Типично, както казва герой на прилична холивудска продукция. Можело да им направят нещо лошо! Това – около 10 ноември, но 27 години по-късно! Има ли хора на тази земя? Бяха ли прави тате и дядо Лазар? За мен има два отговора на последния въпрос. Първият е не. Надеждите им бяха всуе. Бяха преживели своите лични драми, без някой западен „демократ“ да се застъпи за тях. Освен това – пражките бунтове от 1948 година, Берлинското въстание от юни 1953-а и съветския погром над унгарците през 1956 година. Нали заради Будапеща намразих радиото?… Прозрях значителна част от измамата през лятото на 1968-а, когато Западът се кефеше на гледката от Прага, Бърно, Братислава. Днес съм съвсем в час, както казват на жаргон. Знам приключенията на младия комунист Бил Клинтън сред висшата комунистическа номенклатура в столицата на Чехословакия през 1969 година. Не се заблуждавам, че някой читав, опазил душата, може да успее в този пропаднал свят. Не се съмнявам, че САЩ, Европейският съюз и светът въобще са комунистически. Наясно съм, че ако Китай спре да изкупува американския дълг, Вашингтон ще трябва да обяви фалит. Или другата крайност – ще се наложи Банката на Федералния резерв да пусне печатницата на долари, докато те се превърнат в тапетна хартия. Най-истинско би било интернационалните банкери да обявят тази и останалите държави с необслужваеми дългове – Гърция, Испания, Италия, Франция, България… за свои. Какво лошо? Израел е собственост на семейство Ротшилд. А руснаци, украинци, белоруси не спират да приемат юдаизма и се стичат в еврейската държава. За кой ли път заявявам: За мен комунистите са върли врагове. Никога през живота си не съм очаквал нищо добро от тях. Понякога са ми помагали. Обаче възниква съвсем логичното питане: Защо се е налагало това? От какъв зор трябваше да ми съдействат? Такава беше системата, ще ми отговорят. Ами тъй де – заради това. Тяхната система беше и е покварена, проядена от мърсотията и злото. Западната е същата. „Демокрацията в САЩ е толкова корумпирана“ – писа неотдавна един от най-уважаваните коментатори на Албиона с претенция за известна независимост, – „че вече е неразпознаваема като демокрация. Можете да изритате от постовете им отделни политици. Но какво правите, когато цялата структура на политиката е корумпирана? Обръщате се към демагог, който беснее из този политически вакуум, отричайки силите, които сам олицетворява. Проблемът не е, както твърди Тръмп, че изборите ще бъдат откраднати чрез пиратски такелаж на гласуването. Той е в това, че целият избирателен процес ще бъде отмъкнат чрез крупни изборни измами. Състои се и в това, че целият изборен процес е откраднат от американския народ още преди хората да подадат своите гласове. Когато Тръмп заявява, че малкият човек е бил прецакан от системата, е съвсем прав. Единственият проблем е, че той е системата.“[„Donald Trump is no outsider: he mirrors our political culture” by George Monbiot, „The Guardian”, theguardian.com, London, Wednesday, 26 October 2016 г., online: https://www.theguardian.com/] Ето какво не прозрях две седмици преди изборите, когато Доналд „Козът“ уж публично, в реч, която ви представих, обяви война на… себе си. Тогава декларира, че ще води битка за унищожаването на „вашингтонския елит“. Беше редно, след толкова години опит и натрупани знания, да се сетя: Който най-силно крещи за мир, най-много иска война. Как е възможно да съм сигурен, че гръмогласните площадни „антисъветски“ викачи, сочещи с пръст Москва, на които издават уж антируски книги, са най-законспирираните и най-доверените агенти на Кремъл у нас? А не свързах същото с Тръмп! Да, не комунистите дължат нещо на шепата останали човеци, на оцелелите българи, които за щастие, макар и рядко, още се срещат по нашата земя хубава. Западът ни предаде и продаде. Поколението на моите родители нямаше достатъчно информация и затова се надяваше. Моето – също. Една от малките промени след „сакралната“ за алчно червените фашаги дата 10 ноември 1989 година дойде късно. Вече имаме достъп до информация. Но защо младите не проумяват, че са обречени не от Путин, а от неговите западни господари? Не вдяват ли, че за тях няма място под слънцето, ако са с всичкия си и държат на своите души с Божествената искра в тях. Как така позволяват някой да ги купи или наеме за чифт чепици или паница вносна, добре ухаеща леща? През 1945 година други хора, истински българи, са живеели върху тази територия. Помня доста от тях… Израсъл сред тогавашния елит, Стефан Бочев познавал всички изтъкнати българи от онова време. Едни от тях били Губиделникови. През деветдесетте години на ХІХ век Георги Губиделников основал Българската търговска банка. От самото начало дялове от нея притежавали Ротшилдови. Излишно е да изреждам акционерното участие на Губиделникови в промишлени и търговски предприятия, и във финансови институции – ще отнеме доста място. Въпреки това, едва двадесет години след като станал банкер, не той, а синът му успял да построи семейна къща! Несъмнено, агенти на интернационалните банкери, Губиделникови знаели доста повече от мнозинството тукашни предприемачи и политици. Народната власт национализирала голяма част от имуществото им, но… „пропуснала“ да ги репресира. Може би заради връзката със „светото“ световно банкерско семейство, или поради близкото приятелство на Стефан „Буби“ Губиделников с отечественофронтовския министър Никола Петков. Земеделският лидер – завършен дегенерат – живеел именно в къщата на Буби Губиделников на столичната улица „Цар Шишман“.[Вж. Стефан Бочев – „Автопортретът ми като журналист и дипломат“, Фондация „Комунитас“, вече цит. съч., стр. 307.] Казват, че днес на фасадата на въпросната реституирана къща, изолирана с висока ограда, се мъдри паметна плоча на куция пияница – сина на убития министър-председател Димитър Петков. Дали тази връзка не е била тайната причина за връщането на Бочев? Едва ли масонските архиви ще проговорят… Завърнал се от странство, за да даде рамо на Никола Петков и неговите земеделци, Стефан Бочев бил поканен от наследника на стария Губиделников. „Посетих го в „бюрото“ му в хубавата сграда на банката, гледаща към бул. „Александър І“ – едно скромно стайче в тая внушителна сграда, което впоследствие новите господари на „национализираната“ вече банка оставиха за „портиерна“. И не, нито пихме уискита, нито ме черпи кафета и бонбони, нито пури или даже поне цигари пушихме, което сега се смята, че подобава на банкерството. Ами като седнахме в 8 ч. сутринта, приказвахме чак докъм 1 ч. след обед.“[Стефан Бочев – „Белене: Сказание за концлагерна България“, Фондация „Българска наука и изкуство“, вече цит. съч., стр. 135.] Масони, илюминати, но разликата е крещяща. Обаче следва да ми зададете въпроса: Защо тогава социализЪмът на другарите издържа толкова дълго? Предлагам ви обяснението на самия Губиделников – „куция“, както наричали „най-възрастния от синовете на „Стария“. То е основано на здравата практическа логика: „Всеки режим, и най-калпавият – беше тезата на моя събеседник – ако му се остави малко по-продължителен период на мир, почва да укрепва, да дава, прочее, резултати. България сега, в края на 1945 г., е с една в голяма степен разбита икономика, вътре в страната цари несигурност, безнадеждност, новата власт не разбира нищо от стопанство. Това е днес, в края на 1945 г., положението. Обаче като минат една-две години в мир, страната неизбежно ще почне да се стабилизира, режимът ще се установи много по-здраво, стопанството ще почне „да дава плодове“. Следователно: ако западните сили действително имат намерение да се справят с този режим, те ще трябва до една-две години да сторят това. Минат ли две години, режимът ще се закрепи, ще почне да става ефикасен. И тогава народът, който засега е против него, ще почне да става безразличен, па може да захване и да се приобщава.“ Познал или знаел нещо повече? Не, Западът ни беше продал още през есента на 1944 г. Известно е, пък и в предходната публикация припомних: През октомври 1944 г. на среща в Москва британският премиер Уинстън Чърчил слага на масата офертата за възприемане на принципа за „свобода при налагането на влияние върху… Източна Европа… Той… предлага 90 на сто съветско влияние в Румъния, 90 процента британско влияние в Гърция, 75 на сто съветско влияние в България и разделяне [на влиянието] в Югославия и Унгария в пропорция 50 на 50. Макар да изглежда цинично, това беше мълчаливо признание на стратегическите и военните факти.“[ “Encyclopædia Britannica”, Encyclopædia Britannica, Inc., Chicago, IL, 1996 г., стр. 717. ] Тогава България приключила своето съществуване като независима страна, пък и като държава въобще. Утрепаха я барабар с чудесния, упорит и сърдечен български народ. С национализацията другарите лишиха най-свободната прослойка от пространната средна класа – селяните, от средства за производство и препитание. Ето как трудолюбив, човеколюбив и състрадателен народ, какъвто беше българският, се превърна в такава сбирщина от грозни, тъпи и даже невзрачни негодници, които се нахвърлят едни върху други за най-дребни неща. http://diagnosa.net/