Story – Послеслов към част ІІІ на "ЛАМСКИ" - jores
Послеслов към част ІІІ на "ЛАМСКИ"    Тази част от книгата "Ламски" се писа в години, кога правителството на г-н Иван Костов полека-лека здраво хвана бика за рогата, оседла го, възседна го и го пришпорваше да върви в правилната посока. А бикът, като едно несъзнателно говедо, трудничко се поддава на дресировка, мотае се все край старата празна ясла, съзерцава я печално в размишления над някогашната болшевишка идилия. Ха пусни добитъка, дето от раждането си все са го съветвали единствено да следва Партията-ръководителка! Ха върви, убеждавай го да отстоява себе си! Къде ще се затири? Ще иде да рони сълзи по ярема, да чака нов партиен комисар и командир по познатия тертип слама да му бута в муцуната. И времето, Боже мой, и времето ни го... дават вечер по телевизора подир новините.    Езикът е страхотно нещо – носи отпечатъци от миналото половин столетие, когато партийната пропаганда внушаваше на българина, че всичко му се дава хей така, наготово и даром от Партията родна, мила, която мисли заради всички нас и майчински се грижи за всяко живо същество в България.    Правителството на сините взе мерки походът към демокрация да не омеша Саддам Хюсеин със Световния прогрес. Нахъсано мнозинство в парламента, праведни правоверни свои хора в Съд и Прокуратура, крепко единство в далаверите на кабинетните лъвове, Президентът –  и той свой. Да не си въобразяват паешки работи журналистите, нахлузиха им СЕМ – отрезвителен намордник. По-мили сме вече на чуждите емисари. Долавяме приятна реч, долитаща извън овчата кошара. Оформи се стилът на укор и назидание откъм Радио Свободна Европа, и – да не повярваш! – уредихме се...     Българинът много обича акъл да му дават: "Я бре-е, тия ли леваци ще ми кажат те на мен!" – и гюф, три метра встрани; и айде Сийке, пак в реанимацията. Такива сме ние, тъй като южняшкият ни нрав е изкован в сражения с чуждоземната лакомия и с грандоманията на еничарите.     Чудна е цветистата реч на нашенеца, склонността да шикалкави. Ама пък как инак да оцелееш в този батак! "Свестните у нас считат за луди" неслучайно писал калоферецът Ботйовъ преди повече от век и четвъртина. Животът у нас е свеж, понеже сме все юнаци, все чешити. Най-героичното обаче – не сме били партизани на привнесена отвън отровна идея, не сме били разбойници-партийци, та и не се налага да мрънкаме "Ами такива беха времената" – лаф на онзи генерал Джуров, който крепеше и властта, и топките на Тато. Живели сме както Адам и Ева, макар между нас да имаше особени чешити – клеха се тези особени люде в Стамболов, обаче от Стамболов се учеха не как се управлява държава, ами се учеха как да ограбват своите сънародници. И като не им мина номерът на нашите политически шмекери, взеха, та нарекоха българина овца, недостоен за демокрация. Цял народ мърша нарекоха, като цитират поплак на бай Петко Славейков в миг на отчаяние отпреди век и нещо.     Събрат по дух на Трендю Картофа – Тутуруткин, изкуствовед* на щат в ЦК на ДКМС, в лето 1963-то от Христа бе по комунистически люто нападнал "подпухналия упадъчен буржоазен писател Хемингуей, който си хранел на двора кокошките". Спецът тогава още не знаеше, че руското "кошка" се превежда "котка" по български. Подир сложни алхимически преобразования: престой в САЩ и пр., прибрал се у дома в Отечеството "дисидент сущий", от многотиражен столичен всекидневник някогашният комсомолски агитатор, изучил перфектно рускаму язъйку, разтълкува философските възгледи на Фьодор М. Достоевски, по завъртя пръст към враговете на Америка, на горкия Хемингуей и на Демокрацията, че "ще ги задрънка по тиквата с тиган № 8 на приятеля си кебапчията".           Аверът на кебапчията в Нова България е уважаван на същото основание, както най-известното пиянде от времето на Тато днес е академик**. Ле-е-еко подпийнал и подпухнал от пиене, както си се кандилка с неразделната чаша скъпо виски в ръка, академикът основа партия "Напред, България!" и не се е родил още онзи, дето ще го отмести от кайнака с милионите долари за футбола.         У нас всичко си е баш бамбашка, у нас тепегьозът и бабаитът носят прогреса. Пернишки каруцарин*** е ценител на най-личните ни художници. Марксист**** (което означава безбожник) иконописва за прослава на Иисус черквицата на Ванга. Кипи социалистическо строителство на домашни параклиси, черкви и манастири. "Всеки хайдук – с параклис!" е сякаш девизът, както в славните години на соца бе на мода хубавичкият девиз "Във всеки дом – говедо!" Хайдукът се уповава на Господ Бог. Политикът разполага с частен параклис, топ-мафиотът – с манастир. Разказвач на цинични вицове***** за нас е съвременният ни Левски, адвокат по бракоразводни дела****** – българин на века.      Самоарестувал се в дома си, българинът тръпне от зли държавни чиновници, високи данъци, алчни монополисти и крадци кокошкари.     Рабфаковци и техните буйни рожби оставят отпечатък върху всичко в т.нар. демократично управление. Тутуруткиновци са там, където жужи камера, стърчи микрофон, прожектор грее и множество доверчиви сънародници се тълпят. Господа мошениците водят необявена Гражданска война с българина, върху чийто труд и честност, върху чийто рамене се крепи държавата България.     Как да се доверим на харвардския критик ли?... Ами като приемем казаното от хлебаря Тотю, семейството му и простодушните им съседи за невежество. Рамо до рамо в тази част от книгата "Ламски" съдбата събра съседа Станчо и г-н Главния прокурор на републиката*******, редактора Бодков и любовчията Мирко, апашите от Столипиново и огнеборците на Варимезов. Авторът не се и чувстваше задължен да следва подсказан от днешните ни литературни свахи сюжет. Тези дни четох "Любов в ада" – един супер-изряден откъм най-новите модни рецепти роман на уважаван литтеоретик********. Уж всичко му на място, мъдри слова изречени уж, а пък ухае на застояла вода, или да кажем, на известните от Библията стари мехове ухае.     Животът ни учи на смирението да обичаме човека в цялата му шарения от величие и дребнавост, ярост и красота, кротост и буйство, нежност и грях. Нали по написаното от Балзак узнават французина от далечния ХIХ век. Ами нас, днешните българи, кой ни знае! Сега, мисля си, е точно моментът да попитаме: А какви ни желаеш, г-жо Европа? Може ли да не сме блед негатив? Или да нахлузим тюлените гащи, калеври с фльонга, и на кратуната – перука по версайлската мода, че да ни приемеш за европейци? От своя страна, смирено молим да ни броиш за човеци, не за келнери и курви, обслужващи порядъчния Западен гражданин.     Като приключва тази част ІІІ от книгата, авторът настоява за снизхождение не към себе си, а към героите, които тук коментират голямата вътрешна политика на поредното наше успешно правителство. Тези доморасли политикани около Тотю и момченцето Ламски не са и чували за Йейл, Оксфорд, Харвард, Кембридж, нито за Принстънския колеж за детски учителки, ако има такъв колеж, де! Но и да грешат, да преиграват, откровено да послъгват, да преувеличават на моменти, какво печелят? Нищо не печелят. Просто такава е според тях истината за онази самовлюбена паплач, която претендира да се намърда в Историята под фирмената музейна табела "Български духовен елит".     Октомври 2003 годинаПловдив – европейска столица на културата за 2019 година    Тази част от книгата "Ламски" се писа в години, кога правителството на г-н Иван Костов полека-лека здраво хвана бика за рогата, оседла го, възседна го и го пришпорваше да върви в правилната посока. А бикът, като едно несъзнателно говедо, трудничко се поддава на дресировка, мотае се все край старата празна ясла, съзерцава я печално в размишления над някогашната болшевишка идилия. Ха пусни добитъка, дето от раждането си все са го съветвали единствено да следва Партията-ръководителка! Ха върви, убеждавай го да отстоява себе си! Къде ще се затири? Ще иде да рони сълзи по ярема, да чака нов партиен комисар и командир по познатия тертип слама да му бута в муцуната. И времето, Боже мой, и времето ни го... дават вечер по телевизора подир новините.    Езикът е страхотно нещо – носи отпечатъци от миналото половин столетие, когато партийната пропаганда внушаваше на българина, че всичко му се дава хей така, наготово и даром от Партията родна, мила, която мисли заради всички нас и майчински се грижи за всяко живо същество в България.    Правителството на сините взе мерки походът към демокрация да не омеша Саддам Хюсеин със Световния прогрес. Нахъсано мнозинство в парламента, праведни правоверни свои хора в Съд и Прокуратура, крепко единство в далаверите на кабинетните лъвове, Президентът –  и той свой. Да не си въобразяват паешки работи журналистите, нахлузиха им СЕМ – отрезвителен намордник. По-мили сме вече на чуждите емисари. Долавяме приятна реч, долитаща извън овчата кошара. Оформи се стилът на укор и назидание откъм Радио Свободна Европа, и – да не повярваш! – уредихме се...     Българинът много обича акъл да му дават: "Я бре-е, тия ли леваци ще ми кажат те на мен!" – и гюф, три метра встрани; и айде Сийке, пак в реанимацията. Такива сме ние, тъй като южняшкият ни нрав е изкован в сражения с чуждоземната лакомия и с грандоманията на еничарите.     Чудна е цветистата реч на нашенеца, склонността да шикалкави. Ама пък как инак да оцелееш в този батак! "Свестните у нас считат за луди" неслучайно писал калоферецът Ботйовъ преди повече от век и четвъртина. Животът у нас е свеж, понеже сме все юнаци, все чешити. Най-героичното обаче – не сме били партизани на привнесена отвън отровна идея, не сме били разбойници-партийци, та и не се налага да мрънкаме "Ами такива беха времената" – лаф на онзи генерал Джуров, който крепеше и властта, и топките на Тато. Живели сме както Адам и Ева, макар между нас да имаше особени чешити – клеха се тези особени люде в Стамболов, обаче от Стамболов се учеха не как се управлява държава, ами се учеха как да ограбват своите сънародници. И като не им мина номерът на нашите политически шмекери, взеха, та нарекоха българина овца, недостоен за демокрация. Цял народ мърша нарекоха, като цитират поплак на бай Петко Славейков в миг на отчаяние отпреди век и нещо.     Събрат по дух на Трендю Картофа – Тутуруткин, изкуствовед* на щат в ЦК на ДКМС, в лето 1963-то от Христа бе по комунистически люто нападнал "подпухналия упадъчен буржоазен писател Хемингуей, който си хранел на двора кокошките". Спецът тогава още не знаеше, че руското "кошка" се превежда "котка" по български. Подир сложни алхимически преобразования: престой в САЩ и пр., прибрал се у дома в Отечеството "дисидент сущий", от многотиражен столичен всекидневник някогашният комсомолски агитатор, изучил перфектно рускаму язъйку, разтълкува философските възгледи на Фьодор М. Достоевски, по завъртя пръст към враговете на Америка, на горкия Хемингуей и на Демокрацията, че "ще ги задрънка по тиквата с тиган № 8 на приятеля си кебапчията".           Аверът на кебапчията в Нова България е уважаван на същото основание, както най-известното пиянде от времето на Тато днес е академик**. Ле-е-еко подпийнал и подпухнал от пиене, както си се кандилка с неразделната чаша скъпо виски в ръка, академикът основа партия "Напред, България!" и не се е родил още онзи, дето ще го отмести от кайнака с милионите долари за футбола.         У нас всичко си е баш бамбашка, у нас тепегьозът и бабаитът носят прогреса. Пернишки каруцарин*** е ценител на най-личните ни художници. Марксист**** (което означава безбожник) иконописва за прослава на Иисус черквицата на Ванга. Кипи социалистическо строителство на домашни параклиси, черкви и манастири. "Всеки хайдук – с параклис!" е сякаш девизът, както в славните години на соца бе на мода хубавичкият девиз "Във всеки дом – говедо!" Хайдукът се уповава на Господ Бог. Политикът разполага с частен параклис, топ-мафиотът – с манастир. Разказвач на цинични вицове***** за нас е съвременният ни Левски, адвокат по бракоразводни дела****** – българин на века.      Самоарестувал се в дома си, българинът тръпне от зли държавни чиновници, високи данъци, алчни монополисти и крадци кокошкари.     Рабфаковци и техните буйни рожби оставят отпечатък върху всичко в т.нар. демократично управление. Тутуруткиновци са там, където жужи камера, стърчи микрофон, прожектор грее и множество доверчиви сънародници се тълпят. Господа мошениците водят необявена Гражданска война с българина, върху чийто труд и честност, върху чийто рамене се крепи държавата България.     Как да се доверим на харвардския критик ли?... Ами като приемем казаното от хлебаря Тотю, семейството му и простодушните им съседи за невежество. Рамо до рамо в тази част от книгата "Ламски" съдбата събра съседа Станчо и г-н Главния прокурор на републиката*******, редактора Бодков и любовчията Мирко, апашите от Столипиново и огнеборците на Варимезов. Авторът не се и чувстваше задължен да следва подсказан от днешните ни литературни свахи сюжет. Тези дни четох "Любов в ада" – един супер-изряден откъм най-новите модни рецепти роман на уважаван литтеоретик********. Уж всичко му на място, мъдри слова изречени уж, а пък ухае на застояла вода, или да кажем, на известните от Библията стари мехове ухае.     Животът ни учи на смирението да обичаме човека в цялата му шарения от величие и дребнавост, ярост и красота, кротост и буйство, нежност и грях. Нали по написаното от Балзак узнават французина от далечния ХIХ век. Ами нас, днешните българи, кой ни знае! Сега, мисля си, е точно моментът да попитаме: А какви ни желаеш, г-жо Европа? Може ли да не сме блед негатив? Или да нахлузим тюлените гащи, калеври с фльонга, и на кратуната – перука по версайлската мода, че да ни приемеш за европейци? От своя страна, смирено молим да ни броиш за човеци, не за келнери и курви, обслужващи порядъчния Западен гражданин.     Като приключва тази част ІІІ от книгата, авторът настоява за снизхождение не към себе си, а към героите, които тук коментират голямата вътрешна политика на поредното наше успешно правителство. Тези доморасли политикани около Тотю и момченцето Ламски не са и чували за Йейл, Оксфорд, Харвард, Кембридж, нито за Принстънския колеж за детски учителки, ако има такъв колеж, де! Но и да грешат, да преиграват, откровено да послъгват, да преувеличават на моменти, какво печелят? Нищо не печелят. Просто такава е според тях истината за онази самовлюбена паплач, която претендира да се намърда в Историята под фирмената музейна табела "Български духовен елит".     Октомври 2003 годинаПловдив – европейска столица на културата за 2019 годинаPlovdiv, apr. 1984 – edited 6 fev. 2017_____* Атанас Славов от Сливен, божем и той академик.** Академик Иван Славков, зетят на Т. Живков.*** Змс Боян Радев, телохранител на Т. Живков.**** Академик Светлин Русев.***** Шоуменът Слави Трифонов.****** Президентът Петър Стоянов.******* Главният прокурор Иван Татарчев.******** Литературният критик Димитър Кирков.