ГЕОПОЛИТИКА, ГЛОБАЛИЗАЦИЯ И СВЕТОВЕН РЕД
Да се разберат целите и логиката, съпътстващи експанзията на дадени държави или империи, винаги е от първостепенна важност, за да могат да бъдат научени уроците за в бъдеще В тази серия от четири статии възнамерявам да положа много детайлна, но лесна за разбиране основа за описване на механизмите, които управляват великите сили. За да успее, човек трябва на първо място да анализира геополитическите теории, които повече от столетие имат принос в оформянето на отношенията между Вашингтон и другите велики сили. Второ, важно е да се изложи и начина, по който през годините главните геополитически опоненти на Вашингтон (Китай, Русия и Иран) са търсили начини да възпрат натрапващите се и арогантни действия на Вашингтон. И най-накрая, важно е да се отбележат възможно значителните промени в доктрината на американската външна политика, които се появиха през последните двадесет години, и по-специално това как администрацията на новия президент Тръмп възнамерява да промени курса, като предефинира приоритетите и целите. Следователно, първият анализ ще се фокусира върху международния ред, глобализацията, геополитическите теории и техните превъплъщения в модерни концепции и върху това какво означава контролиране суверенитета на държавите. Преди да разгледаме геополитическите теории, важно е да разберем какви са ефектите от глобализацията и променящия се световен ред в тяхната взаимовръзка – преките последици от американската стратегия, стремяща се към контрол върху всеки аспект от икономическите, политически и културни решения, които взимат чуждите страни, като обикновено се използват военни средства за постигане на тези цели. Глобализация и Световен ред Важно е първо да се определи международния световен ред на държавите преди и след падането на Берлинската стена, като по-специално се фокусираме върху последствията от съществуващия ред в глобализирания свят. През първата половина на двадесетото столетие светът се видя принуден да води две световни войни, а след това, по време на Студената война, която траеше от 1945 до 1989 г., балансът на силите, поддържан от САЩ и СССР, възпря възможността за Трета световна война. С разпадането на Съветския съюз, САЩ – единствената останала в света суперсила, реши, че може да се домогне до абсолютна домонация над земното кълбо, което беше отлично изразено чрез проекта за Ново американско столетие. За момент непрекъснатите войни бяха оставени настрана, а една от ключовите стратегии за постигането на тази цел стана т.нар. експеримент на глобализацията, която беше приложена най-вече в сферите на търговията, икономиката и финансите, всичко това, разбира се, ръководено от американските интереси. След като постигна победа над социалистическия си съперник в Студената война, светът премина от капиталистическа система към турбокомпресорна капиталическа система. Американските корпорации, благодарение на модела на световната глобализирана икономика, постигнаха невъобразимо богатство, като например Apple и другите IT корпорации, които генерираха количества от парични потоци, равни на потоците, които генерират малките държави. Банките и американските финансови институции като Wall Street постепенно увеличиха вече значителното си влияние върху чуждите държави благодарение на разрастването на компютърните технологии, автоматизацията и счетоводните измами като например деривативите, за да даем един пример. Федералният резерв приложи политики, чието предимство се дължеше на ролята на долара в глобализираната икономика (доларът е първата основна резервна валута). В продължение на години това предизвикваше навсякъде по света икономически кризи от всякакъв вид, които ограбваха чрез измама цялата икономическа система и които представляваха схеми, като например това, че на воля можеше да се печатат пари, което даваше възможност да се водят големи финасови войни, стигайки се дотам, че лихвените проценти се намаляваха до нула, за да се предпазят банките и корпорациите от фалити – всичко това беше пренебрегване на най-основните правила на капитализма. Всичко това стана възможно, защото след 1989 г. САЩ бяха единствената световна сила, което позволи на Вашингтон да определя правилата на играта в своя полза. След падането на Берлинската стена Wall Street, големите петролни и военни корпорации, собствениците на здравни институции, застрахователната и земеделската индустрии бавно започнаха да изместват националните правителства, успявайки да диктуват планове и приоритети. Политическата форма на глобализация доведе до изземване на националния суверените в Европа чрез създаването на еврото и чрез Лисабонския договор, подписан през 2007 г. от всички европейски държави. Глобализацията наложи концепцията за управлявани от собствените си граждани суверенни държави да бъде заменена от международна суперструктура, ръководена от САЩ, което още повече изтласка гражданите извън процеса на взимане на решения. Европейският съюз, и по-специално Европейската комисия (не избрана, а назначена) не е популярна не само заради решенията, които взима, но и заради разбирането, че тя е един измамник, който взима важни решения, без дори да е била избирана някога. Всъщност, с края на СССР международният ред премина от отношения между изградени от гражданите държави към отношения между международни суперструктури (НАТО, ООН, МВФ, СТО, Световната банка, ЕС) и гражданите, като тежестта в баланса на силите е решително в полза на глобалистите, а икономическият товар лежи върху плещите на хората. Следователно, международният ред и глобализацията трябва да се интерпретират съгласно логиката на Вашингтон, който винаги търси нови пътища за господство над света, запазвайки ролята си на световна суперсила. Също и по тази причина е важно да бъдат разбрани геополитическите теории, които подчертават американските стратегически решения в преследването на световно господство. Това са някои от най-важните теории, чрез които Вашингтон се опитва през последните седемдесет години да постигне пълно господство над планетата. Макиндър + Спайкман + Меън = Световно господство Централната земя (Heartland) Първата геополитическа теория е т.нар. теория за Централната земя (Heartland), създадена през 1904 г. от англиският географ сър Халфорд Макиндър (Halford Mackinder). Основният принцип е следният: „Централната земя или централните земи (буквално – Сърцето на земята) е наименование, дадено на централната зона на Евразийския континент, която грубо съвпада с Русия и съседните и провинции според сър Халфорд Макиндър, английски географ и автор на „Демократичните идеали и реалността”. Теорията на Сърцето на земята е представена на Кралското географско дружество през 1904 г.”. Макиндър описва Централната земя като област, граничеща на запад с река Волга, на изток – с река Янгцъ, на север – с Арктика и на юг – със западните Хималаи. По това време тази област е почти изцяло под контрола на Руската империя. За Макиндър, който основава теорията си върху геополитическото противопоставяне между суша и море, Централната земя е ключът към „сърцето” на цялата земна цивилизация, защото логистично е недостъпна за която и да е таласокрация (морска сила). Следователно, фразата, която обобщава цялата концепция на геополитическите виждания на Макиндър е : „Който контролира Източна Европа, той управлява Централната земя. Който контролира Централната земя, той управлява Световния остров. Който контролира Световния остров, той управлява света”. Що се отнася до конкретните страни, то Централната земя се състои главно от Русия, Казахстан, Афганистан, Монголия, централно азиатските държави и части от Иран, Китай, Беларус и Украйна. Периферната земя (Rimland) Втората геополитическа теория, друга важна пътеводна звезда за американската външна политика, е разработена през 1930-те години от американецът Никълъс Спайкман (Nicholas J. Spykman), също студент по география и учен-последовател на теорията на Макиндър. Спайкман, благодарение на напредъка във военноморските технологии, добавя към определението за Централната земя и теорията за Периферната земя (Rimland). Периферната земя е разделена на четири основни области – Европа, Северна Африка, Близък Изток и Азия. „Терминът „световен остров” се отнася до евразийския регион, намиращ се между Западна Европа и Далечния Изток. Ако за Макиндър царската империя представлява споменатата по-горе територия на фокус, Спайкман вместо това се фокусира върху региона около Централната земя, т.е. върху Периферната земя, като я признава за стратегическа точка от огромно значение. Периферната земя се характеризира с наличието на богати държави, технологично напреднали, с изобилие от ресурси и лесен достъп до морета. Размерът и в същото време дава възможност и земята и морето да бъдат нападнати от две страни. От друга страна, това означава, че двойната им природа е възможна зона за посредничество между двете световни сили – САЩ и Русия. Най-голямата заплаха от геополитическа гледна точка почива в обединението на Централната и Периферната земя под едно управление”. Периферната земя се състои главно от Европа (включително Източна Европа), Турция, Близкия Изток, държавите от Персийския залив, Индия, Пакистан, югоизточна Азия (Бруней, Камбоджа, Лаос, Малайзия, Мианмар, Филипините, Тайланд, Виетнам) и Япония. Както може да се види от картата, САЩ не са физически близо нито до Периферната земя, нито до Централната. Те и в двата случая са от другата страна на разстояние от шест хиляди мили океани. Не може да се отрече, че по този начин САЩ са защитени, почти напълно защитени от атаки, с изобилие от ресурси и силни съюзници в Европа. Всичко това са особености, благоприятстващи увеличаването на американската суперсила през цялото двадесето столетие. Обаче господството над света е друго нещо и поради географското положение на САЩ спрямо Централната и Периферната земя на първо място е нужно те да имат големи способности за демонстрация на сила. Разбира се, с два океана наоколо военноморската сила е тази, която може да пренася власт, най-вече в началото на миналото столетие. Меън и военноморската  сила Третата геополитическа теория се основава на значението, което се придава на морската (или военноморската) сила. Авторът на тази теория, изложена към края на 1800 г., е американският адмирал Алфред Тайер Меън (Alfred Thayer Mahan). „Меън е „предшественик” на международните организации. Той допуска, че чрез съюз между САЩ и Британия в качеството им на морски сили”, те могат да се обединят, за да споделят завладяването на моретата. Ключовата концепция е, че „морските сили са обединени, за разлика от континенталните”. Меън обяснява концепцията на военноморската доктрина, която е и политиката, която щатите преследват в морските и военни арени. За да може държавата да има военноморска доктрина, тя трябва да притежава значителен военноморски флот, а също така, разбира се, достъп до море, съответни способности за демонстрация, адекватни средства и стратегически цели, които да са обект на защита (като например зони на сигурност, изложени на опасност)”. Както може лесно да се разбере, тези три доктрини са централни за контролирането на целия свят. Господството над Централната земя е възможно благодарение на контрола върху Периферната земя, а за да се завладее Периферната земя, е необходимо да се контролират морските пътища и да се господства над моретата, ако се опираме на теорията на Меън за морско превъзходство. В този смисъл моретата и океаните от голяма географска важност са тези, които обграждат Периферната земя – Източно и Западнокитайско море, Филипинско море, Тайландски залив, море Целебес, море Джава, Андаманско море, Индийски океан, Арабско море, Аденски залив, Червено море и най-накрая Средиземно море. По-специално проливи като Малака между Индонезия и Малайзия, или Суецкия канал, са от стратегическо значение поради ролята им на транзитно трасе и връзка между всички морета, съседни на т.нар. Периферна земя. Малко история. Пътят към глобалното господство Точно Германия на Хитлер беше тази, която се опита по време на Втората световна война да приложи на практика теорията на геополитиките, които описва Макиндър, като успя да завладее Централната земя, но в крайна сметка не успя да постигне нищо след последната победа на Червената армия, която отблъсна и унищожи нацистите. След края на Втората световна война САЩ вдигнаха мерника на Съветския съюз с намерението да покорят Централната земя и така да господстват над света. Съответно имаше и план Б за предотвратяване обединението на други държави с цел господтво над Централната земя. Това обяснява историческите конфликти между САЩ и Иран и между Русия и Китай, трите най-важни държави, съставляващи Централната земя. Русия още от царско време, по време на съветския период, а и до днес винаги е била в мерника на САЩ заради географското и положение като център на Централната земя. Иран също представлява ценна част от „Сърцето на света”, която беше подарена на англо-американците с благоволението на монархията на Пахлави, която се предаде на американския план за завладяване сърцето на земята. Едва след революцията от 1979 г., която свали монархията на Пахлави и установи Ислямска република, Техеран стана враг на Вашингтон. Причината, поради която Афганистан беше нападнат, Украйна  -дестабилизирана, а ръководството на Беларус – мразено почти толкова, колкото и руското, е една и съща, а именно – геополитическото разположение на тези държави в състава на Централната земя принуждава САЩ да ги завладее като част от грандиозната им стратегия за господство над света чрез контрол върху Централната земя. Китайската република, друга съставна част от теорията за Централната земя, по време на Студената война, и особено в края на 1980-те години, беше голямата азиатска опора, благодарение на политиката на Кисинджър, чиято цел беше да обуздае СССР и да предотврати зараждането на един възможен съюз между Техеран, Москва и Пекин, който да овладее Централната земя. САЩ, вместо директно да атакуват Китай, го използваха срещу Съветския съюз. Първостепенната цел на Вашингтон, освен да разпрострат влиянието си навсякъде, беше да се предотврати какъвто и да било съюз или разбирателство между Москва и Пекин, но това ще бъде много по-добре обяснено в третия ми анализ на въпроса как Евразия се обедини отново, за да се противопостави на американската глобална империя. Контрол върху дадена държава Исторически погледнато, контрол върху дадена държава се осъществява чрез военна сила, което позволява да се наложат разнообразни видове данъци.Културата също е част от процеса на завладяване на дадена държава. Днес освен военната сила главно икономическата е тази, която определя националния суверенитет на дадена държава. В модерния свят, особено през последните три десетилетия, ако контролираш икономиката на държавата, контролираш и управниците на тази държава. Доларът и неолибералните експерименти като глобализацията са основно двете най-мощни и натрапващи се американски средства за противопоставяне срещу геополитическите опоненти. Прилагането на военна сила не е вече единственото средство за завладяване и окупиране на дадена страна. Задължителното използване на чужда валута в търговията или ограничаването на военните доставки от един източник, възпрепятстването на стратегическите решения в енергийния сектор са начините, чрез които глобалистките елити са в състояние да управляват чужда държава, като превземат контрола върху нейните политики. Европейският съюз и страните-членки на НАТО са добър пример за това как изглеждат привидно независимите държави, защото те в действителност са лишени от стратегически избори в споменатите сфери. Вашингтон решава, а васалите се подчиняват. Не винаги е възможно да се приложи военна сила като в Близкия Изток или да се инсценира цветна революция като в Украйна. Големи и значими държави като Русия, Индия, Китай и Иран на практика не могат да бъдат контролирани чрез военна сила и така остава възможна само финасовата опция. В този смисъл ролята на централните банки и процесите на дедоларизация са ядрото на стратегическите интереси на тези страни като начин за запазване на пълния им суверенитет. Вървейки в тази посока, те нанасят драматичен удар върху домогванията на САЩ до глобалната империя. Следващата статия ще се фокусира върху това как САЩ се опитват да наложат тези стратегии и как тези стратегии се промениха през последните седемдесет години, и най-вече през последните две десетилетия. Автор: Федерико Пиерачини (Federico Pieraccini), 19.12.2016 г. Превод: Д. Атанасова/Българска легия за информационна защита Източник: http://www.strategic-culture.org/   Споделете с вашите контакти:Like this:Like Зареждане...