Русия ще възстанови реалния си статус на фактор в съвременния свят
„Времето на кентаврите. Ахмед Доган“. Така се нарича новата книга на Иван Палчев, бивш журналилист от БНТ, бивш депутат от ДПС, влязъл през 1990-а във ВНС и дълги години един от близките сподвижници на Ахмед Доган. През цялото време, докато е бил в политиката Иван Палчев си води подробни бележки – за всяка среща, за всяко заседание на ПГ на ДПС, за изказвания от парламентарната трибуна, за вечери, обеди, за изпуснати реплики и състояния – с дата, място, час. Те съставляват гръбнака на книгата, в която основните политически лица от началото на прехода се сблъскват в драматични събития.   С любезното съдействие на автора Иван ПАЛЧЕВ Епицентър.бг публикува откъси от  „Времето на кентаврите. Ахмед Доган“.   Из главата ИСТОРИЧЕСКИЯТ ЛИДЕР - Пета част (последна)    ...Доган рядко използва метафоричния изказ самоцелно. Той е сред тези български политици, белязани да говорят не само за да си чуят гласа.  Малцина сигурно си спомнят казаното от него в доклада му пред Националната конференция на ДПС, състояла се на 27 ноември 1993 г. „Ако на този етап Америка за нас е образът, то реалността е Русия. Америка е твърде далече, господа. Русия е и ще продължава да бъде геостратегически център на още много събития в нашия свят. Дори и да се включим, което е необходимо и за което трябва да се борим, в системата на НАТО, това все още няма да бъде разрешение на въпросите, свързани с нашата национална сигурност.“ По това време името на Русия у нас се споменаваше в негативен контекст, свързан с болшевишкия режим. Но медиите отминаха без внимание тази знакова метафора. Сякаш не признаваха правото на лидера на ДПС да шета свободно по географските простори, каквото право имаха тези, които го сведоха до отсечката „Ванкувър–Владивосток“. Ахмед Доган, 1999 година: „ Русофилството в България е един факт, с който всеки политик трябва да се съобразява. Трудно е, защото в последните десет години, т.нар. нов световен ред преобърна някои основни ценности и приоритети на страната. Все още за българския политически елит евроинтеграцията и евроатлантизмът като че ли изключват априори фактора Русия. Дори има такива по принцип деструктивни идеи за евроатлантизма и за НАТО, които едва ли не ги противопоставят на Русия. За нас Русия е била много важен фактор в региона и в някои отношения ще стане решаващ фактор за неговата стабилност. Говоря най-вече за перспективите на ХХI век за страната и региона. Очакваме през следващите 5–10 години да има възстановяване на реалния статус на Русия като фактор в съвременния свят. Когато говорим за нов световен ред, ние по принцип разбираме еднополюсния модел, който е на път да се установи. Но едновременно сме сигурни, че този еднополюсен модел ще прерасне в многополюсен може би в следващите 10–15–20 години.  Така че, когато ние поставяме въпроса за взаимоотношенията между България и Русия, винаги трябва да имаме предвид и тази перспектива както за възстановяването на Русия, така и за нашето място на Балканите и гарантирането на нашата национална сигурност. И естествено ясната дефиниция на нашите национални интереси. Ние по отношения на Русия трябва да имаме консенсус. Защото, ако нашата преориентация към една малко по-различна ценностна система, в сравнение с това, което бяхме преди 10 години, сега ни поставя в положение като че ли да се харесаме на някои други централи или на част от външния свят, Русия си остава постоянен фактор в региона. А както казват, водата отминава, пясъкът остава. Русия е такъв фактор, който винаги ще определя баланса на силите на Балканите. Ние по отношение на Русия сме ясни, както сме ясни и по отношение на НАТО. За сигурността на страната ни не виждаме друга алтернатива освен включването на България в НАТО. Нашето приятелство с Русия не означава ние да правим концесия със сигурността на страната. НАТО много добре си дава сметка за баланса на силите на Балканите. Дори ако закъснеем, ако не сме готови да направим равносметка на последните 10 години, когато взаимоотношенията между България и Русия не се развиваха в най-удачната им форма, ще загубим много. Тъй като след сериозната индикация за демократизацията на Сърбия НАТО и Русия сами ще намерят изпреварващо модела и баланса на силите на Балканите и пак ще останем последна дупка на кавала, а може и въобще да нямаме достъп до кавала“. ........ Случката с Лютфи Местан навява тревожни размишления. През мандата си той, необезпокояван от никого, е водил ДПС в руслото на зависимости, еднакво неприемливи както за партията, така и за държавата. Не е имало никакви реакции, не са се задавали никакви въпроси в парламентарната група и сред партийните структури. И най-вече сред ръководството. Да приемем, че етническите турци – и в парламента, и в централните органи на партията, са имали някакво основание да си мълчат. Какво толкова, нали сега Турция е почти партньорска държава. Заедно сме членове на НАТО, пък и официалните български власти говорят непрекъснато за сближаване на отношенията между двете страни. А какъв по-естествен мост за това сближаване може да има от турското малцинство у нас. Това, че повечето от партньорските ни държави в Европейския съюз изразяваха тревогите си от „тихата“ ислямизация във вътрешната политика на съседката ни, може би се е възприемало като европейска нетактичност и проява на лош тон. Нямам отговор на този въпрос, все пак аз съм само страничен наблюдател, напуснал преди години кухнята на Движението. Но и без отговор въпросът си остава. И още: как така се възприе безрезервно, едва ли не с пълно единодушие, самата идея за декларация на ДПС във връзка с инцидента с руския военен самолет? Направи впечатление, че „разобличаването“ на Лютфи Местан не бе съпроводено с негов контраудар. Защо почетният председател ме атакува, след като не каза и дума, когато му дадох за съгласуване текста на декларацията? Изводът е един: Ахмед Доган не е знаел за намеренията на Местан относно тази декларация или ако е знаел, не е бил запознат с текста ѝ. Оттук следва, че на Местан са били дадени всички пълномощия да ръководи партийния и парламентарния живот на ДПС. Функцията на Доган е била по-мащабна – да следи да няма промени в генералната линия в политиката на ДПС, спазвана през изминалите 25 години. Разбира се, Лютфи Местан редовно си е „сверявал часовника“ при раздумките, които е имал с почетния председател. Само от време на време е пропускал да прави това, с надеждата, че ако хвърли правилния зар, цялата печалба ще е за него! Ще нанесем голяма обида на Ахмед Доган, дори ако само предположим, че той не е имал детайлна представа какво става в парламентарната група и в партията. На сбирките ни той често е подхвърлял: – „Имам информация, че...“ или „Получих информация, че...“. След това „че“ се подреждат: СДС, БСП, различни правителства, президентството, „Подкрепа“, разни посолства. Позволявам си да припомня казаното от Ахмед Доган в зората на демократичния ни парламентарен и политически живот: „Да принадлежиш към някакъв етнос, не значи да нямаш съзнанието, че си гражданин на определена страна. България е нашата Родина и нашето национално самосъзнание е българско“. От какъвто и ракурс да гледаме на случката, това „българско самосъзнание“ е трябвало да бъде възпиращият фактор при ситуацията, когато вземането на страна в един разгарящ се конфликт е било еднакво недопустимо от държавническа и всякаква друга гледна точка. И тук е резонно питането: как са реагирали на настъпателното развитие на събитията в ДПС, достигнало своята кулминация чрез огласяването на злощастната декларация, депутатите българи. Поне за тях емоционалните моменти би трябвало да отсъстват напълно и на преден план да са били критериите за сигурността на държавата ни. Та нали освен другите си функции – на партийни членове и на депутати, те са имали още една атрибутивна функция – да бъдат коректив при обсъждането и вземането на решения. Особено на тези, които дават възможност за двояко тълкуване и касаят щекотлива за обществото тема. Терминът „коректив“ не е мое внушение. Той е изричан многократно от Ахмед Доган при определянето на характеристиките на българското присъствие в депутатския корпус на ДПС. Но да вървим нататък. Каква е била ролята на „службите“ в укротяването на опърничавия в самомнението си новоизлюпен лидер? За блюстителите на националната сигурност не би трябвало да има „свещени крави“, имунитети и други бабини деветини, измислени за нещастните държави от трета категория. В арсенала на „службите“ има достатъчен набор от „инструменти“, чрез които деликатно да се направи внушение някому, че не може да продължава по пътя, който е избрал. Тази история показва още нещо. Колко уязвима ще бъде нашата държава, когато няма да го има вече Ахмед Доган. (Да му дава Господ здраве и дълъг живот!) Който като Стареца от планината, но по друг начин и с други средства, да бди над сигурността на Отечеството ни.   Предполагам, че и самият Ахмед Доган отдавна си задава този въпрос, знаейки, че няма точен, прагматичен и обективен отговор. Една енигма, стряскаща със своята непредвидимост. Може би затова и баба Ванга не е успяла приживе да вземе отношение спрямо нея.    Има и един оптимистичен момент, произтичащ от станалото. Ахмед Доган продължава да извайва чертите на лидера и това вече не се отнася само до него. Той е направил каквото е могъл и е време да дойдат следващите, за да направят повече. Става разбираемо защо от време на време той е изпъшквал – „Ех, защо не се казвам Иван...?“. Може и да не дочакаме да се появи този „Иван“ за времето, отредено на България. Ще трябва ли да се утешаваме с факта, че евреите 2000 години не са имали своя „Иван“? И пак са оцелели... ***