Ръкописите не горят! - Блог на Валентин Иванов
На изображението ние виждаме фрагменти от някакви обекти, без обаче да сме в състояние да открием фактическа смислова връзка между тях. Защо е невидима тази връзка? Отговорът, който дава психологията, гласи, че възприятийната система не може да приложи своите смислови категории, докато не стане видима причината за фрагментирането. В момента, в който направим видима причината, довела до раздробяването на обектите, ние вече можем без усилие да попълним липсващите елементи и да открием връзката между фрагментите. Това е обща закономерност на психиката, която представлява интерес и при нашата тема.Разпокъсаното представяне на смисловата връзка между дадени факти ги прави невидими. Тогава ние възприемаме само едно натрупване на изолирани информационни късчета(фрагменти), както се получава обикновено при прочита на някой всекидневник. Но когато при раздробяването на информацията причината за това фрагментиране е ясна, ние не се затрудняваме да открием смисловата връзка.Парадоксът на демокрациятаИ така, нашата тема се занимава и с това защо или как се постига невидимост на фактите чрез фрагментиране(раздробяване). Това директно води към въпроса, кой (и за кого ) иска да направи невидими дадени факти. За да се разбере този въпрос, трябва да тръгнем от нещо, което се нарича "парадокс на демокрацията", един проблем в отношенията между елитите и народа. Изследването на този проблем може да се проследи назад до Античността. В политическия дискурс народът често се сравнява със стадо, което е склонно към ирационални афекти и следователно трябва да бъде контролирано. Затова за управляващите на всеки народ е важно да тълкуват мълчанието на стадото и да го обясняват според политическите си цели. В най-новата история тази тема става популярна покрай Ричард Никсън, който тълкува мълчанието на обществото като одобрение на войната във Виетнам. Древногръцкият историк Тукидид(454-399) е първият, който по систематичен начин се занимава с тези въпроси. Освен това Тукидид е и първият, който разкрива тясната връзка между нашите представи за управление и нашите предположения за човешката природа. Всяко управление зависи също и от представата, която сме си създали за природата на човешкия ум. Тукидид споделя мнението, че масите проявяват склонност към афекти и страсти за сметка на здравия разум: "Масите са непостоянни и променят разбиранията си като ветропоказател, за своите несполуки те обвиняват винаги другите...". Политическите лидери на свой ред се ръководят в действията си преди всичко от стремежа към власт. Тукидид установява, че всяка добра организационна форма на едно общество трябва да се съобразява със слабостите на човешката природа. А според него демокрацията като форма на управление не може да постигне това. Затова той вижда идеалната форма на управление по-скоро като режим, който "се нарича демокрация, но в действителност е власт на първенеца". Тоест авторитарната власт на най-добрия, най-отличения.Аристотел също застъпва подобно схващане. Той приема тимокрацията, тоест, "господството на високоуважаваните и притежаващи собственост хора", за идеалната форма на управление. При това демократичните и олигархичните елементи трябва така да са балансирани, че нито масите, или бедните, нито елитите, или богатите, да не могат да придобиват прекомерна власт. (В съчинението на Аристотел няма пълно съвпадение на използваната социалнополитическа терминология. Така например в "Политика" това, което е наречено от него "полития", в "Етика" е наречено "тимокрация", като той извежда термина от старогръцката дума за "ценз". Бел.пр.)Аристотел вижда демокрацията като упадъчна форма на тимокрацията. Причината е, че демокрацията съдържа в себе си възможността "бедните, тъй като представляват мнозинството, да поделят помежду си имуществото на богатите", което според него е несправедливо. Същите принципа се откриват и в американската конституция: всяка форма на управление трябва така да е организирана, че "да защитава малцинството на богатите от мнозинството на бедните", казва Джеймс Мадисън, един от бащите основали САЩ, подписал конституцията на американската държава.Джеймс МадисънПредложеното от Мадисън решение на тези обтегнати отношения между народа и елитите е "представителната демокрация", де факто една форма на олигархията, която позволява да се гарантират частните интереси на малцинството на богатите. Тези примери са достатъчни като илюстрация за това, че цялата западна история на идеите е проникната от дълбок скепсис, а често и от враждебност към демокрацията. В политически дискурс, както и в политическата реторика на новото време обаче, понятието демокрация играе една все по-голяма роля. Демокрацията вече е не само една от възможните форми на управление, но е единствената форма, при която политическата власт може изобщо да се легитимира. В същото време управляващите елити гледат на демокрацията като на "необходима илюзия" и се стремят зад реториката за демокрация да създадат подходящите олигархични структури, необходими за гарантиране на техния частен интерес. Обявяват сериозните демократични достижения за "излишък от демокрация". И се опитват да подкопаят демокрацията по начин, който трябва да остане за населението напълно скрит(процес, който застрашително се ускорява напоследък). Пример за това са законодателните процедури на Европейския съюз, Световната банка, Международния валутен фонд, Трансатлантическото партньорство за търговия и инвестиции, както и Тройката.Създаването на олигархични структури под демократично прикритие е постигнато във впечатляващ обем. Западните демокрации действително имат по-скоро характера на олигархии. Още през 1975 г. в доклад със заглавие "Кризата на демокрацията" Самюел Харингтън констатира, че президентът Труман ръководи страната само с помоща на шепа банкери и адвокаи от Уолстрийт, а манипулирането на "демокрацията" е относително лесно и просто. "Излишъкът от демокрация" очевидно е успешно коригиран и в брой на "Вашингтон Таймс" от 21 април 2014 г. пише: "Америка вече не е демокрация. А изобщо да не говорим за демократичната република, каквато са си представяли бащите основатели". Бившият президент на САЩ Джими Картър в свое интервю на 28 юли 2015 г. казва, че САЩ е "олигархия", в която се шири "неограничена политическа корупция". Следователно олигархичния характер на САЩ е съвсем очевиден факт за елитите. Онези, които не обръщат внимание на подобни изявления на елита, може би ще признаят очевидното, ако то е доказано с помоща на научна методика. През 2014 г. политолозите Мартин Гилънс от Пристънския университет и Бенджамин Пейдж от Северозапаздния университет, използвайки като пример САЩ, проучват каква тежест имат желанията на големите маси от народа при вземането на политически решения.Техните анализи показват, че тежестта на мнението на хората е близка до нулата и че 70% от населението изобщо нямат никакво влияние върху политическите решения. В Европа не е по-различно. Ако човек иска да получи поне частично реалистична представа за действителната ситуация, особено полезни са вътрешнодържавните информационни медии на съответните елити, като например "Уолстрийт Джърнал". В тези медии от време на време се намира относително обективен поглед върху реалностите, защото за финансовия елит и бизнеса е важно да получават една не твърде изкривена идеологическа картина на действителността.Тъй като тези медии се обръщат към представителите на елитите, те могат да избегнат кресливата политическа реторика и пропагандата, които се използват в масовите медии, предназначени за населението. На 28 февруари 2013 г. "Уолстрийт Джърнал" трезво констатира, че неолибералната програма не може да бъде променена чрез никакви демократични избори независимо от изборните резултати в различните държави. Икономистът Милтън Фридман позира с телескоп, 29 юни 1983 г.Следователно и в САЩ, и в Европа се оказва илюзия твърдението, че избирателите определят важните политически решения. Точно за икономическите въпроси това не е изненадващо, защото неолиберализмът и демокрацията на практика са несъвместими. Милтън Фридман, един от бащите на неолиберализма, заявява това съвсем открито през 1990 г.: "Веднъж установено, демократичното общество разрушава свободната икономика"(бюлетин на Обществото "Мон Перелин"), нещо, което от гледна точка на елитите трябва да бъде предотвратено. Така че демокрацията е "допустима" само до степен, в която сферата на икономиката остава извън демократичните процеси на вземане на решения, тоект до там, докъдето тя не е никаква демокрация. В този смисъл най-големият враг на демокрацията навсъкъде по света е неолиберализмът. Според мултинационалните концерни демокрацията преди всичко представлява риск за бизнеса. населението не иска да приеме, че организацията на едно общество налага съобразяване с икономически "ограничения" и че заплатите и социалните придобивки са изключително неблагоприятни фактори за увеличаването на капитала. Затова управляващите елити просто трябва да наложат подходящите "мерки" по авторитарен път. Следователно едно дейсвително демократично общество е несъвместимо с фоворизираните от управляващите елити общесвени отношения. В политическата игра обаче "демокрацията" все пак е една "необходима илюзия", затова тя трябва д априеме формата на насочвана от подходящите експерти "демокрация на ззрителите", а не демокрация на участието. При демокрацията на зрителите е по-лесно да се поддържа активна илюзията за демокрация и същевременно да с егарантира стабилността на настоящия статус на политическите елити. Именно с тези проблеми се занимава споменатия по-горе влиятелен докрад "Кризата на демокрацията". През 1975 г. този доклад е разработен по поръчка на т.нар. Тристранна комисия. Названието "Тристранна" се дължи на факта, че членовете на въпросната елитарна съвещателна организация са представители на трите големи световни икономически блока - Северна Америка, Европа и Япония. Тристранната комисия поддържа тесни връзки с други елитни мрежи, най-вече с Билдербергската група и берлинския мозъчен тръст "Атлантик Брюке". В германската и секция членуват например Йозеф Акерман, Герхард Шрьодер, Еделгард Булман и Тео Зомер.В доклада "Кризата на демокрацията" се казва, че причинената от "излишъка на демокрация" криза на демокрацията може да бъде разрешена и демокрацията да бъде прилагана(за целите на елитите) единсвено кагато хората проявяват известна апатия и безучастие. Тоест желаната от управляващитте елити демокрация на зрителите може да се постигне само когато населението като цяло е деполитизирано и обзето от политическа летаргия и морална апатия. Тази цел може да се осъществи единствено чрез използване на подходящи техники за предизвикване на апатия( чрез грижи за финасовата издръжка, пораждане на страх, консуматорство и т.н.), както и техники за манипулиране на общественото мнение и техники за манипулиране на недоволството и възмущението.Демокрация и пропагандаКогато  се сравняват различните форми на управление, би могло, както обявява американският политолог Харолд Ласуел, да се даде предимство на демокрацията само тогава, когато тя успява да поддържа гражданните в съгласие с решенията, които една "специализирана" политическа класа взема вместо тях. Това може да се осигури с подходящи техники на пропагандата. Следователно пропагандата е вътрешно присъща и неизбежна част от "функциониращата" демокрация. Освен това техниките за манипулиране на общесвеното мнение имат това предимство пред диктатурата, че са "по-евтини от насилието, корупцията или други техники за контрол". В този смисъл на демокрацията, ако е контролирана чрез манипулиране на общественото мнение, може да се гледа като на оптималната форма на управление.