Капка Тодорова: Нали съм българка, все искам максимума
Снимка: Личен архив Капка Тодорова е име, което няма как да не ви е направило впечатление, напоследък особено. Освен коресподент на в. "24 часа" в Германия, където живее отдавна, Капка е и създател на забавната Лола Монтескьо, която отдавна живее собствен живот като автор на сборника с фейлетони "Секс, мусака и революции" - като припомняне на един позабравен, но изключително симпатичен литературен жанр. Днес си говорим с Капка за това как изглежда България отдалече, трудно ли е да се живее в чужбина, как да се справим с омразата и как да се смеем повече. Коя е Капка Тодорова накратко? Или както ние често питаме – тук и сега? Към момента – 18:30 ч., у дома, метнала една тава с вечеря във фурната, съм само и единствено майката на Виктор. Така ще е, докато синът ми си легне. После като една Пепеляшка ще се превърна само в Капка. Преди това бях кореспондентът на в. „24 часа“ в Берлин – Капка Тодорова и авторката на фейлетони Лола Монтескьо. Имам и други роли: на приятелка, дъщеря, сестра – всички те заедно ме правят цяла... Живееш от години в Германия, как ти се вижда България оттам? Ох, в предизборно време е трудно да се отговори положително. Изнервени ми се виждат хората. И все недоволни. Прави ми впечатление, че хората у нас толкова са се уморили от провали – политически, обществени, на изкуството, в медиите, в здравеопазването, че вече не се задоволяват с умерен успех. Искат или „Оскар“ за цялостни постижения, или нищо. Или „Пулицър“, или журналистическа смърт. Или „Гонкур“, или на литературната клада. Така се живее много трудно, струва ми се, защото едва ли някога ще бъдем доволни от себе си. А народите са като отделните хора – ако ни липсва чувството за успех, идва депресията. Народите са като отделните хора – ако ни липсва чувството за успех, идва депресията.Кое е най-трудното в това да живееш в чужбина?  То навсякъде може да е трудно. Колко българи в България биха казали, че им е лесно? Трудността навън идва от това, че трябва да се справиш напълно сам, без мрежата от приятели, колеги, роднини, която иначе те подпира в родината. Кога се гордееш, че си българка? Гордост и срам от национална принадлежност ми се струват преувеличени емоции. Все едно германците да се гордеят, че са родината на „Сименс“ и „Мерцедес“ например. Не че не съм срещала и такива, де. Та и аз нито се гордея с успехите на Григор Димитров, нито ме е срам от някой глупак, който краде и не спазва законите. Но се радвам, когато става дума за българи като Веско Ешкенази, Веселина Кацарова, Кристо, Теодор Ушев... Много приятно ми става и всъщност да, мъничко гордо. Ти си дългогодишен журналист, как се промени тази професия във времето? Фейсбук я промени най-много. Изведнъж в общественото пространство нахлу онова, което в детството ми си го разказвахме вечер, като се притъмни. Дама Пика, която излиза от контакта и души дечица, ако помните тези страшни истории. Е, днес чета в разни сайтове как Европейският съюз излиза от контакта и прави същото. Или Меркел. Или пък ни ръсят с кемтрейлс. Средновековието и XXI век кръстосаха шпаги и аз не знам как журналистиката може да се справи сама с това предизвикателство. Понякога се отчайвам, май имаме нужда от ново Просвещение. Кореспондент си на в. „24 часа“ от дълги години, не си ли се изкушавала да смениш изданието? Не и ако не е за CNN, нали все пак съм българка, та и аз искам само максимума. В „24 часа“ пораснах. Сменяла съм градове и държави, но вестника – не. Привързана съм към него, той мина през всички катаклизми на прехода и е още тук. Хората не си дават сметка каква огромна битка е това. А аз не изоставям близките си в битките. Коя е Лола Монтескьо и от какво се роди? Няма такова житейско училище за един човек като родителството.Лола се роди на шега успоредно с раждането на сина ми. Влязох с мръсна газ в напълно непознатия свят на майката и ударът беше челен. Да си майка освен хубаво е и много трудно, отговорно, изисква саможертви, търпение, смирение, не можеш да подадеш оставка, ако се провалиш, трябва да станеш и да опитваш отново и отново, докато се получи най-доброто, похвали никой не ти раздава... Няма такова житейско училище за един човек като родителството. Дава ти ясна представа колко са ограничени възможностите и едновременно с това какви чудеса от храброст можеш да правиш. Та този огромен стрес го преодолях, като пишех за този нов свят, но с хумор, с виц. Така си отнех страха от него. Постепенно от автор на женски фейлетони пораснах до автор на политически. Защото ние, жените, не сме само майки или само журналисти – всичко сме. За кого е тази книга? Хм. Книгата е за мен, за вас, за всички. Тя е малко като огледало – как изглеждаме ние, българите, отвън, но и в нашите очи. Малко смешно понякога. Това е книга и за жени, защото забелязвам, че жените не само не пишат сатирично, но и не четат много сатира. А тя е толкова освобождаваща... Помага ли хуморът всъщност? Не е ли ужасно трудно да се смеем над себе си? Да, както казах, сатирата освобождава. Кара те да се погледнеш с малко ирония, да стъпиш на земята, да помислиш. Сатирата те кара и да си по-внимателен с другите, да не прибързваш с оценките, да се поставяш на чуждо място. Да си задаваш въпроси. Например каква е разликата между онази българка, която на 3 март скочи с парашут и гордо развяно българско знаме пред пирамидите в Египет, и някой египтянин, който би направил същото с египетското знаме, ама на Шипка... Би ли имало разлика? Според мен и двете неща са смешни, а толкова хора намират в едни и същи случки повод за бесен патриотизъм и за бесен расизъм – зависи само кой е изпълнителят.  Как се справяш с омразата, която ежедневно ни залива? Оказва се, че омразата също може да бъде учител. Научих се да контролирам – поне донякъде, средата си. Внимавам кого допускам до себе си, внимавам на какво обръщам внимание, приела съм, че има хора, които се хранят от чуждата болка, и гледам да ги изолирам. И си пускам музика. Коя е най-голямата ти болка? Болката на близките ми, която не бих могла да излекувам. А какво ти дава сили? Семейството ми. Обичта им. Аз имам прекрасно семейство и го обичам най-много от всичко на света.