THERE’VE BEEN GOOD TIMES. THERE’VE BEEN BAD TIMES. I HAVE MY SHARE OF HARD TIMES, TOO. BUT I LOST MY FAITH IN THE WORLD, ‘CAUSE THERE ALWAYS HAVE BEEN ONLY BETTER TIMES FOR THE MISCREANTS – Диагноза с Георги Ифандиев
Добре дошли в медийния диагностичен център. Това е територия, свободна от комунизъм, социализъм, фашизъм, нацизъм, либерализъм – изобщо – от идеологическите фрагменти на ционизма и насаждания от тази крайно националистическа теория, превърната в практика, интернационализъм. Тя е предназначена за личности, за хора нормални, без психически отклонения и без комплекси, незасегнати от индоктринация, и с отворено съзнание. Човеци със съвест и морал, способни да мислят, да се справят с по-пространни, подробни творби, които не са просто четива. Готови да търсят истината, като се запознават с повече факти и сами ги анализират. Не изпитващи потребност от онези злободневни случки и постъпки, с които всекидневно и масово тровят и промиват остатъците от ум, възприятия и свяст. За да стигнат до истината. Тази мултимедия е единственото място, в което се съобщава истината, цялата истина и нищо освен истината. Нещо, което нито едно друго подобно средство за осведомяване не само в този провален опит за държава, не може да си позволи.       *    *    *         Напоследък всяка статия на лондонския всекидневник „The Financial Times“ започва с призив за материална подкрепа с думите: „High quality global journalism requires investment.“ Което ще рече: „Висококачествената световна журналистика изисква инвестиции.“   В тази мултимедия иде реч за публицистика.   “The Daily Telegraph”, още много световно известни медии с богати издатели, въведоха платен достъп до електронната си версия с малък и то временно действащ гратис от пет влизания седмично. “The New York Times”, “The Wall Street Journal”, “The Economist”, и доста други, вече – само срещу абонамент.  А “The Guardian” обяви, че без дарения от страна на читателите, оцеляването му съвсем не е сигурно.   Всеки да го разбира, както желае.   Освен това е добре да преглеждате илюстрациите и видеозаписите в текста хронологично – така, както са поместени. Те съдържат допълнителна информация и дообогатяват общото възприятие на обсъжданите теми.         *    *    *               Значи може.   Какво? Ето това:           Същия ден пребоядисани комунисти от БКП-ГЕРБ гласуваха на първо четене продължение на Декларацията за обявяване на комунистическия режим за престъпен, кой знае защо наричана „закон“. От този псевдо нормативен акт не произлиза нищо. Най-много да глобят един-двама глобалисти от поредното сдружение, носещо името на еврейския варварин и фашист Ернесто Гевара, наричан „Че“.       Фашизмът е политическата форма на държавния капитализъм, той е началото на социализма[1]       Това е истина, доказана в практиката, в глобалните катастрофи през последните двеста години. Тя е базата за разбирането на действителните процеси и явления, каквито са. Включително – на онзи план, който ги предизвиква и движи. Но също така – за силите, които го проектират, променят параметрите му в движение, и го направляват. Обаче остават скрити от погледите на човечеството. А то не полага никакви усилия, за да надзърне под повърхността на ставащото по земята. Даже антикомунистите, които имат основания да претендират, че са такива, вият като вълчета, изоставени от майките си, за някаква „Америка и демокрация“.   Всички те – досега съм срещнал само едно полуизключение – са недостатъчно образовани и достатъчно закостенели. Замръзнали са в една измамна идеологическа среда, нямаща нищо общо с реалността. Донякъде слабоумни, схващанията са им допотопно примитивни, лишени от задълбоченост и нюанси – само черно-бели. Те не са в състояние да проумеят, че „няма никаква Америка! Няма никакъв Запад и Изток! Няма никаква демокрация! Има само корпорации. Те са нациите на днешния свят.“[2]   Съзнанието им е вкоченясано. За тях е непостижимо да забележат, да ризличат, да анализират и преценят, че светът е различен от онзи, който им е бил внушен и им показват. Да си обяснят и осъзнаят, че не съществува „ляво“ и „дясно“. Изключено е да разумеят, че всички политици са комунисти – рожби на доктрината, която владее света поне от средата на деветнадесетото столетие.   Тъпи са. Толкова, колкото и комунистите. Всъщност те са болшевики с обратен знак. Нищо друго.   Нямам време да спестявам истината никому. Въпросните антикомунисти с основание – нека ги нарека така –  не притежават капацитета да схванат за „какво си говореха“ някога Съветите, а сега „руснаците в техните държавни съвети? За Карл Маркс? Те имат своите дълги програмни разпечатки, статистически  теории за взимане на решения, мини-макси отговори, изчисляват възможните печалби от транзакциите и инвестициите си, както го правим и ние. Ние вече не живеем в свят на нации и идеологии… Светът е съюз от корпорации, мотивирани от неумолимите закони на бизнеса. Светът е бизнес.“[3]   Това остава недостъпно за силиконовите мозъчета на антикомунистите. Даже на онези, преминали през затворите на системата. Което донякъде оправдава насилието, стоварено върху тях. Никога не за знаели максимата “suum cuique” – „всекиму неговото“. Това ще рече, че трябва да отдаваме всекиму онова, което му се полага. Повечето от антикомунистите с основание и досега смятат, че „не бива да ставаме като тях“ – комунистическите насилници. Бръщолевят за „право“ и „справедливост“. Няма никакво общовалидно право, никаква справедливост за всички на този свят. Те важат за властниците. За разлика от глупците – масите – те са наясно, че “ita necesse est, ne quis merito indignus odio” – „трябва да постъпват така, та никой да не мрази делата им незаслужено“.   Ако не сте тъпанари, каквито са антикомунистите с основание, е възможно да сте запазили известни сетива за истината. Да сте схванали „несъществената“ разлика между другите тукашни „антикомунисти“ – комунистическите, внедрени от Държавна сигурност и финансирани съвместно от шпионски централи в Москва, Вашингтон, Брюксел и Тел Авив, чрез съответни „фондации“, от една страна, и полските, когато поне един Качински има власт. Тук стъпка, подобна на намеренията за орязване на пенсиите на комунистическите ченгета, е немислима. Възможно е и варшавските братя близнаци да не са съвсем автентични. Обаче, както ни учи Господ, „по делата им ще ги познаете“!   „Маркс ни учи: Когато взимаме решение за обществена промяна, трябва да не обръщаме внимание на идеологията на хората. Това ще рече, че сме длъжни да пренебрегваме онова, което хората мислят или в което вярват по отношение на социалната трансформация. Както нашето мнение за някой индивид не се основава на това, което той мисли за себе си, така не можем да преценим една обществена промяна по нейната собствена същност.   Това означава, че в усилията си да разберем произхода и историческото предназначение на фашизма, следва да се освободим от онова, което фашистите и антифашистите смятат за него, или мислят едни за други. Но трябва да се стараем да схванем историческата значимост на фашизма, на това, което историята реализира чрез фашизма.      На антифашистите фашизмът им се струва зло. Обаче това изцяло се дължи на факта, че антифашистите не проумяват фашизма. Спиноза ни казва, че когато разбираме злото адекватно,[4] то престава да е такова. Същото е и с фашизма. Когато адекватно схващаме фашизма, той престава да бъде зло… Евреите нямат никаква причина да се противопоставят на фашизма.   В своето обръщение към Конгреса, отправено на 4 януари 1939 г., президентът Рузвелт говори за наложителната необходимост да бъдем готови за неизбежните сражения между фашистките страни и демократичните държави. Между другото той заяви следното: „Не контролираме крайния срок на фаталната заплаха отвътре и отвън.“ Това е признанието, че не сме господарите на историята. След това президентът Рузвелт говори за нуждата от промяна в нашата политика. Така, че да бъдем способни да разрешаваме проблемите с незаетата работна ръка и с нереализирания капитал. И заяви следното:   „Диктатурите вършат това главно чрез насилие. Като използват предимно сила, те очевидно успяват за кратко. Обаче ние се отвращаваме от техния метод.[5] Принудени сме да признаем, че те постигнаха съществено оползотворяване на техните материални и човешки ресурси. Искаме ли го или не, те са разрешили – най-малкото временно – проблема с безработните и с незадействания капитал. Можем да се конкурираме с тях като смело подирим способи за наемане и включване в едновременно действие на безучастните хора и капитали. В същото време да запазим нашия американски начин на живот в рамките на Хартата за правата и вътре в границите на онова, което от наша гледна точка, представлява самата ни цивилизация.“   Поразсъждавайте над това. След девет години на страдания и след като експериментирахме различни варианти на New Deal,[6] се налага да се конкурираме с фашистките страни и то с техните методи! Президентът Рузвелт зададе въпроса: Можем ли да решим проблема с незаетата работна сила и с незадействания капитал по наш, американски начин? Не отговори на питането. Но историята вече отговори на този въпрос. И отговорът е: Ще бъдем принудени да приемем фашистките методи, за да посрещнем положението в света, което се изправя срещу нас.   По целия свят се извършва революционна промяна на обществото. Това е икономическа, политическа и социална трансформация. Тя е пробивът на настоящия обществен ред и на един настъпващ нов обществен ред. Сегашният обществен ред почива на частния капитализъм. Но частният капитализъм не може да функционира повече. Той не е в състояние и занапред да посреща социалните изисквания, не може повече да наема работническата класа и да задейства натрупания капитал. И следователно, вече няма никакви исторически основания да съществува.   Само в тази страна десетки милиони работници останаха и все още са без работа. И трябва да разчитат на държавна помощ. Милиарди долари са складирани и лежат неизползвани, защото повече няма никакво пространство за тяхното сигурно и печелившо инвестиране. Производството е свито, стоки биват унищожавани, задържат изобретения, а машини и фабрики стоят без работа. Бизнесът пъшка под невижданото увеличение на данъчното бреме. Правителството трупа планини от дългове. А като връх на всичко това се налага администрацията да харчи милиарди долари за подготовка за война. Колко дълго може да просъществува такава система?   Mene, mene, tekel, upharsin:[7] частният капитализъм беше претеглен на везните на историята. Беше намерено, че не му достигат качества. И беше постановено, че ще бъде оттеглен от историческата сцена.   Частният капитализъм умира. И в близкото бъдеще ще бъде мъртъв. Или ще умре мирно и ще заслужи почетно погребение, или ще пукне посредством войни и революции. Със смъртта на частния капитализъм ще отмрат и всички политически и обществени институции, които почиват върху него, и изначално му принадлежат.   А което е вярно за тази страна, е даже още по-вярно за всички останали държави. И както природата ненавижда вакуума, така и историята не допуска празнини. Каква система ще заеме мястото на частния капитализъм?“[8]   Следва пространен анализ за отсъствието на готовност у пролетариата, за да заеме „полагащата му се главна роля на историческата сцена“. Кой го замести, можете да различите сами.   Сегашното време не ви ли напомня описаната с едри щрихи ситуация от началото на 1939 година. Каква категоричност на прогнозата за подготовката за война и съответните милиардни разходи! Сега първото е изключено, а на второ се крепят икономиките на страните-членки на Съвета за сигурност на ООН, без Китай. Макар той да напредва. Пишат, че вече е заел второто място след САЩ, което, навярно, също „му се полага“…   Този автор, заслепен от класическия марксизъм, не е успял да провиди задаващата се на хоризонта нова класа – на управителите. Тя представлява хибрид между наемни работници и собственици. Именно тези ръководители на корпорации определя всички видове политики днес. Те са основните сценаристи. Тъкмо мениджърите задават правилата, а политиците ги внедряват в законодателствата, превръщат тезите им в нормативни актове, и прилагат всичко това в живота, в практиката, в бита.   Това беше наречено сполучливо, но не и изчерпателно точно, корпоратокрация. Това е властта на грамадните наднационални корпорации. Те отдавна са прехвърлили държавните граници. За тях не съществуват земни предели. Стъпили са на няколко континента. Съществува максима, проверена в действителността, която гласи, че корпорациите не загиват във войните. Те процъфтяват в тях.   В корпоратокрацията можете да съзрете нюанси – на олигархия, диктатура, но не и меритокрация. Последното словосъчетание от латинската дума “merito” – „заслужил“, и старогръцката “kratos” – „власт“, означава, че е най-добре за човешките общества властта да произтича от таланта и възможностите. Да бъде поверявана на най-надарените, най-знаещите, най-можещите, но и най-почтените. Тоест – на най-заслужилите.   Философията на меритокрацията се основава на опита и доказването в реалния живот. За да бъде предпочетена дадена личност, тя следва да се е изявила достатъчно в своята конкретна област, и това да е признато от общността. Меритокрацията не допуска наличието на „дялани камъни“. Люде, които уж стават за всичко. Обаче в реалния свят става тъкмо това. Наричат такива – по правило специално подбрани бездарници и негодници, но послушници – професионални политици. Вие си обяснете каква квалификация е необходима за тази… „специалност“ или „занятие“.       Jew for the Jewish Jew[9]       Ала главното в съществуващия световен ред е, че скрити от погледите на човеците, зад класата на мениджърите, стоят лицата, които са фактическите управници. Те диктуват насоките за развитие на обществото във всички сфери. Ето какво е прозрял Бенджамин Дизраели, когато написал в своя роман „Конингсби или новото поколение“:   „Граф Арним влезе в кабинета, а аз разпознах в него пруски евреин. И така, драги мой Конингсби, разбираш, че светът е управляван от съвсем различни личности от онези, които хората, дето не са зад кулисите, си представят.“[10]   С което си спечелил не само вниманието на Ротшилд, но и титлата „лорд Бийконсфийлд“, както и министър-председателското кресло. Конспиративни теории или факти?   Събитията в живота, господстващата тъпота, безочливите прояви на престъпни фигури и тяхното масово безкритично възприемане като будители, наставници, морални стожери на несъществуващото общество, отново и отново ме връщат към предъвкването на едни и същи истини. С надеждата, че все неколцина ще проумеят.   У нас никой не обърна внимание на намеренията на полското правителство за орязването на пенсиите на старите комунистически ченгета – сатрапите на съветския режим. Което е нищожно и милостиво, но все пак представлява опит за някаква „социална справедливост“, както го нарекоха. (Вижте илюстрацията.)   Не беше кой знае колко по-различно и по планетата. Нито една влиятелна, корпоративна, много гледаема, слушаема или тиражна световна медия, с изключение на “Euronews”, не спомена мерките, които полското правителство смята да предприеме за възцаряването на мъничко зрънце законност и обективност. Светът беше зает с друго – „по-важно“ събитие. То отвя вниманието на проститутките, наети да пломбират схванатото масово съзнание.   Два дни след приемането на първо четене на допълненията към Закона за обявяване на комунистическия режим за престъпен, на 90-годишна възраст към геената най-сетне се отправи Фидел Кастро Рус. Писах и показвах достатъчно за него. Който желае, да прегледа архива от месец ноември того. Забелязах друго. Не пиша „впечатли ме“. Няма как, наясно съм.   В събота, 26 ноември 2016 година, всички англоезични телевизии прекъснаха програмите си и ги посветиха на Кастро. Визирам “Euronews”, “Sky News”, “BBC News”, “France 24”. Сякаш си беше отишла най-светлата личност сред човеците, едва ли не благият господар на света. Обаче рекордът постави одиозната CNN на еврейския медиен конгломерат “Time Warner Inc.”.[11] В нея се изредиха всички медийни уличници, като започнете от Кристиян Аманпур и свършите с „вълчето“ Уулф Блитцер – нещо като близнак на тукашното дьонме Ф.Д.   Нямам никакво желание да дeгероизирам тиранина. Той, както редовните посетители знаят, беше превърнат зорлем в марксист.[12] Но така му хареса, че от него излезе един от най-мрачните диктатори в историята. Поне на мен едва сега ми стана ясно, че неговата партизанска борба е била финансирана от… ЦРУ. Поддържал е връзки с Дейвид Рокфелер.[13]   През петдесетте банкерът и петролен магнат и неговият партньор, еврейският финансист Юджийн Майър, регистрирали в Куба фирмата “Moa Bay Mining Co.” Наели трима души, на които предстояло да се превърнат в знаменитости: Фидел Кастро, Еверет Хауърд Хънт-младши и Джордж Х. У. Буш.[14]   На практика вербували като агенти на ЦРУ три видни фигури за нуждите на техния бизнес, зад който прозирали секретните служби на страната.[15] Защо ли не съм изненадан? Това обяснява доста неща.   Досущ като бившия националист Мао Дзедун, Фидел Кастро беше превърнат в кървав комунистически диктатор. Брайън Лейтъл, авторът на книгите „Тайните на Кастро: ЦРУ и разузнавателната машина на Куба“ (вижте илюстрацията) и „Тайните на Кастро: Кубинското разузнаване, ЦРУ и убийството на Джон Ф. Кенеди“ е бивш агент на Централното разузнавателно управление на САЩ. Изследвал е хиляди архивни материали, за да установи, че Кастро също е бил агент на управлението. И заедно с Джордж Буш-старши е бил замесен в „атентата на века“ в Далас на 22 ноември 1963 г. След което „главният кубински шпионин“, както Лейтъл нарича Кастро, „намразил САЩ“.   Джордж Буш-баща оглави ЦРУ. Стана вицепрезидент на комуниста Роналд Рейгън. Накрая сам влезе като наемател на Белия дом. Заедно с неговия син цели три мандата ръководеха САЩ.   От 1949 до 1970 година Еверет Хауърд Хънт-младши е служил в ЦРУ. Двамата с колегата си Джордж Гордън Батъл Лиди записаха имената си като подлеците, вкарали подслушвателни устройства в Белия дом. Благодарение на двамата и на връзката на ЦРУ с левичарския всекидневник “The Washington Post” беше забъркан скандалът, наречен „Уотъргейт“. Никсън подаде оставка. А Хънт прекара 33 месеца зад решетките, но излезе от затвора… богат.   Никсън, Рейгън и двамата Буш бяха минали през масонските ложи и Бохемската кория, ако това ви говори нещо.   През шейсетте ЦРУ е използвало Кастро, за да финансира с пари на КГБ комунистическата пропаганда в Южна Америка. Но не само. Кубинското проникване в Африка изпревари американското и китайското. Фактически кубинците са служили като форлойфери.   „Един пример: Ангола и т.н. През 1974 г. авторитарният португалски режим беше свален с военен преврат. Като следствие, комунистическата партия – инфилтрирана в армията – започна кампания за изоставяне на португалските колонии в Африка: Ангола, Мозамбик и Гвинея-Бисау…   Със сигурност комунизмът е твърде полезен инструмент за големите пари, а Фидел беше един от тези инструменти.“[16]   Кубинците вече ги няма в трите споменати страни. Там се наместиха американски корпорации.   Най-красноречиво доказателство е пътят на някои от участниците в „революцията на карамфилите“ в Португалия. През 1974 година, като лидер на студентите, членът на компартията и убеден маоист Жозе Мануел Барозу беше сред вождовете на бунта. Социалистът Антониу Гутиереш също се нареждаше сред лидерите на революцията.   Каква е съдбата им?   Барозу оглави Европейската комисия. В момента е високоплатен служител на банката “Goldman Sachs”, която „управлява света“.[17] След като години наред получаваше инструкции от Димитър Яков Станишев, на Гутиереш му предстои да седне в креслото на генерален секретар на ООН.   Все още ли смятате, че всеки има право да се променя? И може би – че това са… „конспиративни теории“.   Роденият в Москва като Виктор Ескин, 56-годишен израелски писател Авигдор Ескин направи доста точна характеристика на покойния еврейски диктатор на Куба:           Последните чифутски бръщолевения за Цион – Йерусалим, щяха да са добри за Ислямска държава, ако не знаехме, че тя е еврейско творение. Ама a bakalım – а бакалъм! Да видим…   Съгласен съм с повечето. С изключение и на „известни еврейски корени“. Според Халака – юдейския религиозен закон, принадлежността към еврейството се определя по майчина линия. Майката на Кастро е била еврейка. Според сега действащият в ционистката държава Закон за правото на завръщане в Израел (кога някой от предците на днешните израелци е стъпвал в Палестина не е без значение), е достатъчно някой да има една баба или един дядо, за да е евреин.   Редовните читатели може би си спомнят този Ескин. Да щрихирам биографията му. Московчанин, произхождащ от равински род от Белорусия, като ученик чул от своя баща, че дядо му е загинал в Сталиновите чистки през трийсетте. Книгите на евреина Александър Солженицин, впоследствие обявил се за отявлен руски патриот и противник на евреите, както и разказите на баба му за някакъв „холокост“, го направили… дисидент. Не обяснява, откъде и по какъв начин се е докопвал до Солженициновите романи.   Евреите вечно се оплакват от СССР, където не им давали да изповядват религията си. А Виктор Ескин знаел толкова добре иврит, че преподавал езика?! Странно. На 19-годишна възраст, вместо да е в редовете на Съветската армия, имигрирал в Израел. И постъпил в Израелските отбранителни сили, както наричат единствената узаконена терористична военна организация на планетата.       Петимни за позор       За да проумеем всичко, е редно да се доверим на историческата логика. Тези неща бяха невъзможни без намесата на КГБ или ГРУ.[18] Това обяснява почти петилетката, която от 1981 до 1985 година прекарал в САЩ. Лобирал в полза на Израел и в защита на съветските евреи. Така пише в биографията му във „вездесъщата“ Wikipedia. Не друг, а той уредил посещението на депутата от Кнесета Кляйнер във Вашингтон. Двамата с конгресмена Джеси Холмс обявили създаването на Алианс на американските и еврейските консерватори.   Ето ви още един неоконсерватор. Всички neocons имат общи корени, заровени в троцкизма. Същото твърдят съпартийците на един от тукашните, избрания за представител и партньор на Съединените щати у нас комунист трето поколение Андрей Луканов. Той също беше изплакал за първи път на този свят в съветската столица. И беше евреин.   „Бившият министър-председател Жан Виденов, който през 1990-1997 г. е бил в центъра на политическите събития, е стигнал до убеждението, че Андрей Луканов е „завършен троцкист“, т.е. „завършен глобалист“. Негов политически ориентир е била „световната финансова олигархия“, която се стреми към установяване на тотално господство над всички народи по света. Разпространител на тази глобалистка идея е и създателят на фондацията „Отворено общество“ Джордж Сорос, на когото Андрей Луканов предостави наши имоти и пари за васализиране на България. Следователно, отбелязва Жан Виденов, „антибългарщината на перестроечната ръководна клика в БКП, нейният глобализъм и антипатриотизъм ни доведе до краха“…   Освен това Андрей Луканов стриктно изпълняваше чужди предписания за пълна либерализация на ценовите и митническите отношения в нашата страна с оглед да бъде осигурен свободен достъп на отвъдокеански бизнесмени и корпорации до нашия сравнително малък, но стратегически важен пазар. [?!] За кратко време българската държава стана „разграден двор“ и рай за български и отвъдокеански гангстери и мафиоти.“[19]   Както е добре известно, религиозно-етническият произход на преобладаващата част от най-могъщите „отвъдокеански гангстери“ съвпада с този на Луканов и Ескин. Впрочем, Андрей Карлович също се опита да изкара семейството си „репресирано“ от Сталин. Докато не излезе бодливата истина, че баща му Карло е бил сред най-усърдните предатели, които донасяли в НКВД срещу други комунисти от Коминтерна. За мен – нищо лошо. Друг е въпросът, дали е морално и човешко. Комунисти, човещина и морал? Ще ме помислят за луд.   Разбира се, невъзможно е комунист да бъде патриот. Та нали всички те са приели интернационализма, по днешному – глобализма! И са се клели във вярност на СССР. Колко „българска“ беше тази империя на злото? Ако са го правили със задни цели, преследвайки успеха, пак са мамили. Лъгали са партийните си сайбии. Не съм ли прав? И в двата случая е невъзможно да дирим нравственост в компартийците. Няма как да откриете нещо, което не съществува, нали?   Когато крайната левица – троцкистите се обявят за десница, за мен не остава нищо друго, освен да се определя като политически атеист. Със същественото допълнение – вечен антикомунист.   Да се върна към Авигдор Ескин. Журналист, кореспондент на американския вестник “The Jewish Press” – „Еврейският печат“, религиозен деец, шумен антикомунист и враг на СССР – такъв са го регистрирали в Израел. Изведнъж, по време  на управлението на члена на Политбюро на ЦК на КПСС Борис Елцин, той обръща резбата. Получава руско гражданство и започва да организира в Тел Авив акции в подкрепа на руската военна агресия срещу Чеченската република. Нормално ли е?   Скоро след това, за участия в терористични действия срещу мюсюлмани е бил арестуван от политическата милиция Шабак. Освободили го. Според познатия ви бивш началник на израелската специална служба Натив тогава Авигдор Ескин е бил вербуван за агент на израелското Шесто управление.[20]   През 2001 година все пак го осъдили на две години и половина затвор по обвинение в подготовка и организиране на екстремистки действия. На което той възразил, че „днес всеки, който се опита да изрече истината за еврейско-арабските отношения, бива обявяван за десен екстремист“.[21] Явно се смята за ляв такъв и за „антикомунист“ едновременно. Еврейска работа…   Но откъде ви е познат? Преди повече от две лета Авигдор Ескин се изпъчи в Москва като един от организаторите на израелски паравоенни части, сражаващи на страната на т. нар. Донецка република на територията на Украйна. Докато неговите американски приятели стоят твърдо зад властта в Киев…           Както разбрахте, „антикомунистът“ Авигдор Ескин е свързан с офицери от КГБ и ГРУ. Какво ви говори това?   Нещо повече. По време на интервюто на власт в Киев бяха само евреи – президентът Порошенко, който е Валцман, министър-председателят Яценюк и т.н. В същото време Днепропетровск, главният град на Донбас, е обявен за официална еврейска столица на Украйна.   На човек не му остава нищо друго, освен да се сети за онзи надпис върху калкан на текезесарска сграда по пътя към неврокопското село Ковачевица, хартисал от социализЪма. Той гласи:   „Да живее международното положение!“   Древните са знаели:   “Cupido dominandi cunctis affectibus flagrantior est” – „жаждата за власт е най-ненаситната от всички други страсти“.   Освен това е известно, че:   “Potentia absoluta corrumpit absolute” – „абсолютната власт развращава абсолютно“.   Тази е една от трагедиите на привидно щастливите всемогъщи диктатори. Така нормалните хора, които поставят свободата редом с Бога, пред семейството и Отечеството, възприемат властта. Съвсем различно е за комунягите от всички боички – болшевики (ленинисти, троцкисти, сталинисти, маоисти), меншевики или социалисти (социалдемократи, националсоциалисти, демократични социалисти), фашисти, либерали, неоконсерватори, изобщо – всевъзможни червени кхмери. Талибаните на новия световен ред.   Нека преведа заглавието. Използвах началото на текст от песен на “The Rolling Stones” от 1964 година. Защото цели 53 лета по-късно звучи актуално, макар и в друга насока. То гласи:   „Имало е добри времена. Имало е лоши времена. Аз също имах своя дял от трудните времена. Но загубих вярата си в света, защото за подлеците винаги е имало само по-добри времена.“[22]   Защо смятам, че тук е невъзможно нещо, подобно на евентуалната полска мярка срещу комунистическите изверги. Даже съм уверен, че е напълно изключено.       Жажда за глупост       Отговорът не би затруднил и дете с отворено съзнание и свестни родители. Местното стадо от грухтящи овце се примири. Пригоди се. Намести се в системата. Тя произвеждаше подлеци, мерзавци, мръсници. Преобладаващата част от българите, които навремето бяха отстоявали своята свобода и достойнство, а с труда и постиженията си са смайвали света, намериха предателството за по-лесно и удобно. За мекото на баницата.   На свой ред те зачеваха и раждаха изверги и негодници. Ето как някога прекрасната България беше преобразена в страната на долнопробните клозетници, най-бедното място в Европа и не само.   Не е вярно, че не можеше да е другояче. Страшното беше, че партията оценяваше постиженията си по достойнство. И пускаше своите клозетници – комунета и ченгета, нагаждачи – да промиват мозъците на масите. Така истината беше потулвана. Израснаха две поколения с напълно затъмнено съзнание и съвсем объркани представи за добро и лошо. (Вижте заглавието.)   Те са откърмени като Goyim – добичета, пръкнали се в оборите на милиционер-социализЪма. И са единствените на земята, които искат старото, ретроградното, убийствено червеното безвремие на комунистическата сатрапия и обичат нейните лидери – злодеите, дерибеите, бившите господари. Ето защо никой – даже физическите убийци на престъпния червен мафиотски режим – даже не беше одраскан. А диктатурата продължи в друг, перфиден вид. Вече оглавявана от наследниците на алчно червената фашистка номенклатура или от техни доверени лица, получили челичена марксистко-ленинска закалка в западните школи на интернационалния комунизъм.   Вместо да подирят автентичните антикомунисти, животните се довериха на фалшивите, произлезлите от БКП, БЗНС и техните служби за партийна сигурност. Подпомагаха ги от Запад – измамно свободолюбив и псевдо демократичен. Затова днес е възможно един от апологетите на най-репресивните органи на комунистическата тирания, другарят Стефан Цанев, дружбашки ренегат и болшевишки смръдливец, получил диплома за сценарист на милиционерски ласкателства в Москва, да минава за… „репресиран“.   Той, комунягата без партиен билет, ченгето, да получава международни награди за… „антикомунизъм“. И като нравствен наставник на нацията да раздава присъди от екрана на държавната телевизия. Без никой от присъстващите в студиото да не му отвърне, че съди самия себе си. На изумителния страхливец, зетя на активния борец против фашизма и капитализма Тончо Тончев – мъжле на жена си Доротея „Черния ангел“, пригласяше Корнелия Нинова. Момичето на Иван Йорданович Костов, което понастоящем предвожда тукашната Червената армия. А утре?   Позорно е. Вижте.           Единият от вампирите е Стефан Цанев – дръхлясал варварин, селяндур, типичен продукт на милиционер-социализЪма. Преди малко повече от месец разкрих кой е, как е възвеличавал болшевизма, ЧК, Дзержински. За коя комунистическа мръхла е женен. Как прекрасно преживя времето на Червенков и Живков, за да заеме позата на „засегнат от режима“. Та да черпи дивиденти и в неговото настояще продължение.[23]   Забелязахте ли как и сега, вече навършил 80 години, този посерко – пръдльо, както би го нарекъл „Батето“ – се плаши от сянката си. Не знаел кои са „варварите“. Хапльо, гащник, шушумига, бунак. Повечето от бежанците, прокудени от войните на неговите болшевишки господари от триградието – Москва, Вашингтон и Брюксел, са по-умни, по-образовани, по-грамотни от неговите читатели и от 90 на сто от туземната комунистическа бълвоч, пълнеща бъчвата с етикет чалгарска Номенклатурия.   За мое нещастие пребивавам сред орда абдали.   При това курвата Цанев, и износената му брантия Доротея, са проводили дегенератите си отвъд Океана, а не оттатък Волга. И пак ги е страх. Таралясникът Стефан Цанев се е пръкнал естествено червен – в село Червена вода, Русенско. Явно е бил нещо като онова „златно момиче“ от приказката. Но е чакал да заприижда алената, болшевишката вода.   Имахте шанса да зърнете уникален мухльо, който ви бива натрапван като… „творец“. Проституката, продала се на комунистическото издателство „Жанет“, е „морален стълб“ и съдник, моля ви се. Дъртата парантия, свикнала постоянно да лежи на миндера на социалистическия реализъм, белким бъде удостоена с вниманието на поредния „вожд“. Цената й? Най-малко две заплати – и преди, и сега. Без да става дума за тлъстите хонорари.   Сталинистко мракобесие!   Смятате, че имат право да мърсят земята? Тог...