Даниела Симидчиева, най-умната жена в света: Отказах да...
Даниела Симидчиева е директор на Центъра за професионално обучение при БСК. Тя е най-умната жена в света с по-висок коефициент на интелигентност от Айнщайн и Бил Гейтс - на теста на МЕНСА през 2003 година регистрира рекордния резултат от 192 точки от 200 възможни.  Има пет дипломи, от които две магистърски по икономика и социология. Завършила е икономика в УНСС, социология и инженерство в Югозападен университет „Неофит Рилски”, както и Европейски социологически магистърски курс в Лунд, Швеция (дистанционно). Член на Управителния съвет на Европейски център за развитие на професионалното обучение. В периода 2011-2013 г. е председател на „МЕНСА България”, член на Менса Интернешънъл - световната организация на хора с висок коефициент на интелигентност. Има три дъщери и три внучки. - Какво самочувствие дава това да си толкова умен? - Не мисля, че има пряка връзка между двете. Ако подобна констатация на друг те накара да се възгордееш,  значи не си достатъчно умен. Ако пък сам го осъзнаваш, е още по-лошо. На мен ми помага това, че и в работата ми, и у дома съм заобиколена от много умни хора. Никога не съм имала усещане за превъзходство. Ако загубиш баланса, има опасност да се почувстваш много самотен. Умът крие капани, в две посоки. Едната е да се вглъбиш много дълбоко в себе си и това да  те доведе до самота и отчаяние. Другата е прекалено много да се възгордееш, което пак води до самота. - Умът повече пречи или помага? - Повече помага, когато използваш потенциала си в правилната посока. На мен ми помага в няколко посоки - първо, да си върша по-качествено работата. И второ - да помагам на децата и внуците си, да ги обучавам. Имаше обаче период, когато трудно си намирах работа. Тогава това беше една от основните пречки - беше се вдигнал шум около името ми и това ми пречеше. По съвет на трудов психолог започнах да търся работа с другото си име - Димитрова. Пак не си намерих. В Българската стопанска камара дойдох случайно, но не случайно останах. Смятам, че тук е точното ми място, защото използвам образованията, които мислех, че взимам произволно. След икономиката учех инженерство, после социология, известно време английска филология. Смятах, че няма никаква връзка между тях, но на сегашното ми работно място използвам всичките си  специалности. Тоест подсъзнателно съм се готвела за този тип работа, което ме удовлетворява. Имам възможност и за творчество, и за водене на преговори, и за обучение. А една от страстите ми е да предавам знание на другите. - Случайно ли се явихте на теста на Менса? - Явих се неслучайно. Търсех сламка, за която да се хвана, защото тогава се чувствах много несигурна. Преди това бях добра в решаването на ребуси в популярните по наше време списания „Космос” и „Наука и техника”. Нямах представа какъв е тестът на Менса. Провокира ме бившият ми съпруг, който преди развода все повтаряше, че съм затъпяла много в последните години. Това беше един от стимулите ми да се явя на теста, за да установя колко съм затъпяла. Казаха ми, че резултатът е висок, че съм покрила нивото за членство и дотам. Две години по-късно в България дойде психологът Джон Рейвън-младши, синът на автора на тестовете. Впечатли ме реакцията му за моя резултат. Впечатлиха се и журналистите. По-скоро оценката за мен дойде отвън, от страна на чуждестранни журналисти, за които тестът и понятието IQ говореха много повече.  Шумът се вдигна през 2005 г., когато в България това съчетание не значеше нищо за мнозина. Чужди агенции първи писаха за мен и после лавината тръгна. Време за главозамайване обаче нямаше. Това беше най-трудният период от живота ми. Главозамайване обричаше на крах и мен, и децата ми. - Станахте известна като жената с много дипломи, много умна, а без работа. Защо? - Не е съвсем така. Отначало съзнателно напуснах работа, тъй като голямата ми дъщеря беше бременна, имаше жестоки бъбречни кризи и трябваше да се грижа за нея в болницата. Шефът не ме е гонил, сама напуснах, защото ми беше неудобно да вземам заплата, като прекарвам толкова време в болницата. - Боят ли се работодателите от твърде умни служители? - В държавна фирма е обяснимо. Недоумявам обаче защо в частна фирма, където не мога да ги изместя, а само да им увеличавам капитала,  се отнасяха с такава неприязън  към мен.  В много от случаите ме елиминираха, без да проверят какво мога да правя. Възможно е да е било и заради възрастта - бях на 45. Периодът, в който всъщност реално бях без работа, беше година след като се вдигна шум. До голяма степен заради IQ-то, имах особени работодатели. Интензивно използваха името и лицето ми в една тяхна кампания. В разгара решиха, че могат да си я довършат сами, и трябваше да напусна. Много беше унизително. Години по-късно разбрах, че изтъквали пред колегите напълно измислени причини, дори посегнали върху личния ми живот. Стана ми много тъжно - човек трябва да има достойнство, това е най-важното. Държа на това много, често сме се смели с децата за ония най-бедни години. Те ми казват: Имала си толкова възможности да присвояваш, в тая държава толкова се краде! Да, но нямаше да съм аз! Ако го бях направила, нямаше да спя спокойно! Имаше период, в който гладуваха и казваха за моя колежка: Събрала е пари за три поколения! Не трябва да гледаме в паничките на другите, всеки живее своя живот както го разбира! - Никак ли не ви блазнят парите?  - Като всеки нормален човек искам да имам пари, за да живея спокойно и да помагам на децата си. Повече не са ми нужни. Ала за съжаление у нас децата се нуждаят от помощ периодично, въпреки че и трите ми дъщери и зетьовете ми работят, и то нелоша работа. Усещаме в пълна сила  парадокса на работещите бедни. Тъжно и обидно е, но е факт. Наясно съм какъв тип хора стават богати у нас. Броят се на пръсти онези, за които не сме чували слухове как са натрупали първия милион. Имах шанс да пера някакви пари, които ми предлагаха преди години. Елиминирах тази възможност. Изпитвах ужас, че мога да се забъркам в подобно нещо. Да нарушавам правилата винаги ме е карало да се чувствам като малко дете, да се страхувам да не ме хванат в издънка. Правилата са за това да се спазват. Вярно, че трудно се заспива на гладен стомах, макар съвестта ти да е чиста, но е по-добрият вариант. Минахме и през такъв период с децата - беше жесток студ, порционът беше долу-горе по две филии на ден на човек. Вземах от най-евтиния маргарин, от най-евтиния конфитюр и шарена сол. Това беше цялото меню - тънка филийка с маргарин и шарена сол, втора с маргарин и конфитюр. Сутрин преди работа събуждах децата, за да  съм сигурна, че са хапнали за деня. Точно тогава станахме задружна банда с трите момичета. Вече сме като юмрук. Може да са ме упреквали подсъзнателно, но много ми помагаха. Голямата ми дъщеря прекъсна университета, за да работи. Беше трудна битка, но ни сплоти. Не искам да съжалявам за нищо в миналото. Много страдах след развода, ала в последните години си мисля, че и това не е било за страдане, защото после ми се случиха хубави неща. Сплотихме се с децата, те се сплотиха помежду си, което е най-важното в живота. И само това да съм спечелила от развода, пак е много. - Вярвате ли в късмета? Какво ще направите, ако ви връхлети милион от тотото? - Единственото нещо,  което ме изкушава да спечеля пари от тото, е възможността да построя кооперация, в която да живея на първия етаж. Над мен да живеят трите ми дъщери със съпрузите и децата си.  Така и ще мога да им помагам, няма да се чувствам самотна, ще се радвам на внучките. Това ми е мечтата. Отдавна не съм играла тото, много рядко играя. Понякога най-малката ми дъщеря ме кара да си вземем талончета. Тя удря малки суми - 10-20 лв., но моите все са празни. Явно моят късмет вече ми е даден. Получих оценката още от леля Ванга, която ми каза, че Господ ме е милувал заради трите дъщери. Приела съм, че наистина Господ ме е помилвал. А ми праща изпитания не защото ме мрази, а защото ме закриля.   - С Пловдив е свързано последното ви сериозно изпитание. Преодоляхте ли го?- Получих криза по време на командировка в Пловдив през ноември 2015-а. Постъпих по спешност в УМБАЛ „Свети Георги”, почти бях си заминала - спукан апендикс, предизвикал дифузен перитонит. Целият ми корем  беше пълен с гной. Да е жив и здрав доцент Иван Новаков, той ми спаси живота. После пък се появиха две постоперативни хернии, оперираха ме във ВМА-София. Отремонтираха ме изцяло. Явно е бил малкият дявол и има още какво да свърша на тоя свят. - Отказахте ли се от политиката окончателно? - Никога не съм се занимавала сериозно с нея. Участието ми в президентските избори през 2011 г. с Красимир Каракачанов беше инцидентно. Запазихме добри приятелски отношения. Поздравих го на 6 май с министерския пост. Стискам му палци, дано е успешен, това ще е от полза за всички.