Шпакли, такери и други маждрамуняци
Автор: Валентина Вълчева Пролет пукна, а у мен в едно с пролетната умора (която в моя случай си е общо-взето целогодишна, откакто се сдобих с две деца) се появи и типично сезонното, познато до болка на всяка уважаваща себе си средностатистическа българска домакиня, желание за ремонт. Звукът на бормашини отдавна конкурира щъркелите в ролята им на предвестници на пролетта в тези географски ширини. А не е като да не знам какво е да ти влезе майстор вкъщи – мъжът ми е строител по образование и по душа. И докато първото все пак може да бъде контролирано, то второто си е проблем понякога. Най-вече за съседите, предвид факта, че живеем в осеметажен панелен блок със седем входа, където ясно се чува дори когато съседите си щракват ключа на лампата. По три апартамента на етаж, почти без изключение обитаеми... Сметнете колко жертви падат, когато милото усети творчески порив! В пристъп на откровеност понякога самият той споделя, че „прасе и майстор вкъщи не ти трябват”, но... И така, тази пролет доживях и основен ремонт на банята. След много сметки и теглилки, съпоставки на плочки и мазилки, колебания каквито и Хамлет – Принц Датски вероятно не е преживявал, решихме – сега или никога! Очакванията ми, подхранвани от тоталното ми непознаване на материята, се изчерпваха с три-четири дни прахоляк вкъщи, с който после лесно щях да се преборя – къде сама, къде с помощта на мама. За всеки случай се допитах и до мъжа ми – нали е специалист. - Няма да се притесняваш, мило, за два-три дни сме я оправили!, - отсече той от позицията на врял и кипял в десетки хорски бани. Да, ама не! Дето се вика, блажени са вярващите. Аз от опит знам, че при него два-три дни са поне четири-пет, но този път се оказа, че дори моята преценка е била доста занижена. Ден първи: Смъкване на старите тапети за баня, които навремето са лепени с С200, та сетете се колко (без)успешно мина! Съответно – много ругатни изслушахме и аз, и най-близките комшии. Дано поне децата им да не са били наблизо точно тогава! И това по стечение на обстоятелствата съвпадна с поредния опит на милото да отказва цигарите. С други думи в един момент стигнахме до ситуация, в която или той трябваше по спешност да пропуши отново, или аз да си събера багажа и да приключим и с ремонта, и със съвместното си съжителство. Слава богу, прежали се в името на общото ни бъдеще и запали една. Все пак две деца имаме. Купихме и някаква шпакла да остържем проклетите тапети, но след като Престолонаследник №1 се опита да помага на татко си, шпаклата потъна вдън земя, та хайде до магазина за втора. Съответно, когато се прибрах с нея, първата се намери. Разбира се! Член първи, алинея първа от Закона За Всеобщата Гадост! Записвайте си, ако не ги знаете тези неща! Ще ви е от полза – уверявам ви! Ден втори: да се разкарат двете гадни тръби за парно от байтошово време. Разкарахме ги. Заедно с парче бетон от тавана, което съответно отвори в пода на банята над нас една дупка колкото да надникна при комшийката. По едно време влиза горката жена в банята. - Олеле! Какво става тук? - Здрасти! Ремонт правим! - Ма аз сега като къпя малката, то при вас ще тече! -, чупи пръсти тя. То това да ти е проблемът, жено! Дори не се сети, че е напълно в правото си да побеснее. Та за няколко часа бяхме като в декор от оня култов филм „Топло” – докато мъж ми не оправи поразията. И добре, че нямах участие в сътворяването ѝ, щото иначе щеше да ме майтапи минимум до гроб! Аз съм по-умерена – мисля да спра с майтапите след около двайсетина години.   Ден трети: подмяна на ВиК-то. Този ден всъщност продължи почти три дни поради няколко причини, кои комични, кои трагични. Да си го кажем направо: И двамата нищо не вдяваме от ВиК, но пък компенсираме с амбиция и добър интернет. Равносметката е нови тръби за топла и студена вода; около десетина обелени кокалчета по неговите и моите ръце общо (съответно обогатих си речника с още цял списък непознати ми до този момент ругатни); подробно запознаване от моя страна с работата с машина за лепене на въпросните тръби (което ми даде няколко чудни повода да вкарам в употреба споменатите ругатни) и с цял списък маждрамуняци* от типа на тройник, мека връзка, преход, тръбен ключ тип „Гарга” – два цола и прочие водопроводни принадлежности; между десет и петнадесет разходки до отсрещния магазин за части, по време на които с персонала си станахме близки почти като роднини; и най-вече една впечатляваща по размер дупка в стената, която дели банята и кухнята, благодарение на която къпането за известно време се очертаваше да не е чак толкова самотно занимание. (Не ми трябва да съм в пряка кръвна линия с Ванга, за да предвидя къде ще е следващият ремонт. А на вас?) Аз лично го преживях някак, ама котките сигурно ще имат нужда от психотерапия, докато заличат травмиращите спомени. Децата ли? Малкият по неволя беше пратен за ден-два на баба-туризъм след като на два пъти изпадна в истерия под звуците на бормашината. Големият го забравихме вкъщи. Намерих го следобед по някое време заспал, засмукал ъгъла на лаптопа, под звуците на „Свинка Пеппа”. Чак срам ме хвана, вервайте ми! Разбира се, той настоя да му се извиня, което извинение ми струваше един шоколад, едно шоколадово яйце и няколко по-дребни лакомства. Общо взето, минах сравнително евтино в сравнение с други подобни случаи.   Ден шести: фибран (да, и това научих какво е), гипсокартон на места, шпакловка, плочки. Та в този именно ден ми се наложи от бивша библиотекарка, бивша учителка, бивш консултант в автосалон и още две-три бивши неща волю-неволю да се преквалифицирам и то скоростно в шпакловчик и плочкаджия. Зор видях, докато проумея как се хваща ниво за плочки, ама… О, чудо! - и това стана. Вече смело мога да твърдя, че почти съм подготвена да отремонтирам някоя баня самостоятелно, при това сравнително качествено. Е, почти де. По едно време се хванах, че започвам неприкрито да злобея, което за мен си е повече от рядкост, особено по отношение на домашните. - Два-три дни, а?!... - Мило, да знаеш – има щастливи обекти и нещастни обекти. - обясни ми по едно време мъжът ми. - Точно този явно е от нещастните. Явно. Ден шести някак неусетно се проточи в ден седми, и чак тогава – разгеле! – му се видя краят. Някъде между първи и седми ден междувременно намерих пролуки за един шестчасов футболен турнир на големия син (където почти стигнах до нервен срив под звуците на десет-петнайсет детски градини, скандиращи така и не разбрах какво, но пък мощно) и едно инцидентно посещение на цирк, където детето заспа по средата на представлението, но пък аз искрено се забавлявах и заради него. Мисля, че си го бях заслужила. За разнообразие дори успях собственоръчно да претапицирам трите кухненски стола, които котките оцениха по достойнство – още на другата сутрин и трите бяха покрити с фин пух от сива и бяла козина. С други думи... знаете ли какво е такер? А аз чак сега разбрах. При това даже без да си закопчая нито един пръст със скоби за новата тапицерия. Човек се учи докато е жив. *маждрамуняк – бел.ред. – митично същество на Северозапада - "оди нощем по керемидите, еде на ората щипките от простора и вика джунгръц, джунгръц"