Трета световна война - от Азия ли ще започне?
Ще има ли скоро война, която изобщо да не минава под мотото "борба с тероризма"? Този въпрос със сигурност си задават все повече хора, които успяват да се поинтересуват какво се случва извън границите на България. Защото у нас е ясно – поредно политическо надлъгване кой какъв дял от квърчицата ни да изпие. Опасността от въоръжен конфликт, за която говоря, идва в Азия. И не става въпрос за Близкия изток, където войната отдавна се превърна в ежедневие. Новият сериозен провокатор е Северна Корея. Само за два дни КНДР се прояви на два пъти много сериозно. Първият път – с тест на ракети, три от които паднаха в японски териториални води. Изстрелването на практика стана от западния бряг на Северна Корея, т.е. при добро желание и стрелба от най-източната сухоземна точка, която е под власт на Пхенян, ракетите наистина като нищо биха достигнали японски или американски обекти в Япония, което може да се види на приложената от BBC графика. За капак от днес (7 март) Северна Корея задържа поне 11 малайзийски граждани, след убийството на Ким Чен Нам, полубрат на севернокорейския лидер Ким Чен Ун, а реакцията от страна на Малайзия беше светкавична – премиерът на страната Наджиб Разак е свикал Малайзийския съвет за национална сигурност и на свой ред налага забрана на всички севернокорейци на малайзийска територия да не напускат страната. Всеизвестен факт е, че единствената държава, която оказва някакво влияние върху политиката на Северна Корея, е Китай. Малайзия пък е един от дългогодишните съюзници на САЩ в Тихоокеанския регион. Предвид обтягането на отношенията между Вашингтон и Пекин след встъпването в длъжност на Доналд Тръмп – скандалът с Тайван и официалната дипломатическа нота на Китай, след като Тръмп се похвали публично, че президентът на Тайван Цай Ин-уен го е поздравил, както и ситуацията относно Южнокитайско море, където Китай укрепва позициите си, а САЩ не остъпва, навяват само тежки размисли. Специално положението в Южнокитайско море изобщо не попада в българските медии, но там напржението се трупа. Става дума за контрол на маршрут, през който годишно минават стоки на стойност 5 трилиона долара съгласно оценка на Business Insider! Отделно в региона има и природни ресурси като петрол, които могат да бъдат експлоатирани – въпросът е от кого! Китай все по-усилено изгражда изкуствени острови в Южнокитайско море и разполага ракетни комплекси, а висши американски военни периодично говорят публично как САЩ няма да позволи маршрутите през региона да станат изключителна китайска собственост. Пример в това отношение е вицеадмирал Джоузеф Аукойн, командир на 7-ми флот от американските военноморски сили, които каза следното: „Ще оперираме там, където международното право ни позволява“. В случая с Южнокитайско море САЩ не би трябвало да има териториални претенции, но общо шест държави имат – сред тях е Китай, там обаче са и стари съюзници на САЩ – Малайзия, Индонезия и Филипините. Дали последните действия на Северна Корея не са първите видими ходове на шахматната дъска между Китай и САЩ? На фона на това напрежение, Европа изглежда по-уязвима отвсякога. Председателят на ЕК Жан-Клод Юнкер публично обяви пет сценария за бъдещето на Европейския съюз и по този начин изглежда даде официално основание на най-могъщите държави на Стария континент – Германия, Франция, Испания и Италия, да започнат да работят за „съюз в съюза“. Става въпрос за сценарий номер 3 за бъдещето на ЕС - тези, които искат да правят повече, правят повече. Пътят към Ада, обаче, е постлан с добри намерения – ако този сценарий стане факт, ще се случи както в дебата за хранителните стоки в Източна и Западна Европа. Уж марките са на една компания, а вкусът е различен! И отново ще има "спасение поединично" - в България този сценарий го познаваме отлично и не води до много добри неща! Преди 20-тина години глобализацията изглеждаше като естествения път на развитие на Земята. Сега водещите нации в световен мащаб изглежда не я искат, защото управляващите им срещат съпротива на домашна сцена и няма как да я преодолеят само с политическа гъвкавост, а добре знаем, че политиците оцеляват, когато „правят компромиси“. Някои компромиси обаче струват скъпо и дълго. Над 70 години планетата преживя без голям военен конфликт, което, предвид историята на човечеството, си е сериозно постижение. Но при непрестанния натиск на по-малките да догонят по-големите, при съпротивата на по-големите да допуснат други да влязат в техния отбран кръг, нова голяма война може и да се окаже скорошно събитие. Защото и Първата, и Втората световна война започват точно заради това – някой решава, че му се полага и може да вземе повече, друг не е съгласен и ... А когато тези "някои" имат неизброим арсенал, тогава какво можем да очакваме? Ивайло Ачев Actualno.com