Наноботи и робовируси
Микробиален майндконтролНа горното видео виждате епизод от една природо-научна серия предавания. В този епизод става дума за микро-биологични паразити, които зомбират гостоприемника си. Епизодът е на английски, но аз ще го преразкажа в общи линии.Плашещото в идеята за зомбираността е това, че контролиращият фактор променя поведението ни. Поведението ни е именно онова, което ни дефинира като личност - тоест поведението е самото нещо, което изгражда малкия аз, егото. Ако нещо има контрол над поведението ни, това означава, че ние вече не сме себе си. Има много ясна йерархия на този страх: (1) Нещата, които влияят на поведението ни, като например силните предпочитания, ни плашат в известна степен. Страхът е толкова малък, че ние предпочитаме да го възприемем и с готовност да го демонстрираме като част от личността си, да демонстрираме как силните ни предпочитания се свързват с това, което сме (което малкият ни аз е). Това не е така, разбира се, и е една от най-известните и широкоразпространени рационализации.(2) Нещата, които имат по-голямо влияние върху поведението ни, като например пристрастеностите ни, ни плашат значително повече. Защото пристрастеностите са контролиращ фактор, който има нов елемент към себе си - трудността да бъде отхвърлен. Тоест при този контрол вече по-ясно се усеща, че свободата се отдалечава. Предпочитанията ни от степен (1) не създават веднага впечатлението, че свободният ни избор е компроментиран, дори прилича на дребно зло, което по-скоро придава чар на малкия аз и едва ли не дори създава смисъл и цел в живота - "да бъдеш какъвто си, включително с предпочитанията си, дори и да са вредни". При степен (2) обаче вече има осезаем заплашителен страх, защото става ясно, че контролиращият фактор вече далеч не придава чар, ами много осезаемо поставя препятствие и ограничава свободния избор. Човек се чувства възпрепятстван да бъде себе си, какъвот наистина е, и това е точно обратното на чаровно.(3) Нещата, които имат още по-голямо влияние вйрху поведението ни, като например обвързаностите от по-висш тип, които са по-мощни - като например смъртната заплаха, затворите, лудниците, банките, институционалните законови обвързаности чрез договори с теки последствия, дори и любовта ни към определен човек или семейството - вече представляват разпозната обществена заплаха. Те са в черния списък на всяко обществено мнение и на тях се гледа като на тотален социален провал, едно достигнато социално дъно. Човек трайно (понякога окончателно) е загубил свободата си да бъде себе си, и следователно тоа вече е "на първо място нещо друго" - той е на първо място принадлежи към секта, политическо течение, институция, виждане, група. Той вече "принадлежи", той е вече собственост. Той е вече нещо, в ролята и единствено в светлината на това, че е собственост - той не е вече себе си. Обществените реакции към трета степен несвобода са смесени и противоречиви, но винаги са тежки. Еди кой си е /раса/, еди кой си е /професия/, еди кой си е /под юрисдикцията на институция/, еди кой си е /религия/. Неговият Малък аз, неговото его, е вече функция на контролиращия фактор. Неговият Малък аз вече не е пирнадлежност, а вече Е контролиращият фактор - той не е себе си, а не нечий друг себе си.(4) Нещата, които имат още по-голям контрол над нас, напускат зоната на обичайното. Те сякаш нарушават някакъв закон - нарушават закона на всеобщия човешки социален консенсус. Нарушават закона за усещането на робството, нарушават онова задължително право на всеки индивид да осъзнава собственото си робство, мъка и тегло. Нещата, които отнемат на човек свободата да усеща болка, нещастие и страдание, се считат за истински зли, а не нещата, които му отнемат свободата да се чувства щастлив, свободен и спокоен.Тази четвърта степен на контрол се определя като злокобна. Тук спада промиването на мозъка, програмирането Монарх, обсебването от висши сили, класическото зомбиране от фантастичната литература. В четвърта степен става дума за демонстративното извращение на загубената човешка същност.Тези степени на контрол над Малката същност определят реакциите ни. Степени (1) и (2) не се считат за твъде притеснителни и човечеството като цяло не го е грижа за това, то оставя тези поробващи фактори на съвестта и силите на отделния индивид. Степен (3) среща единствено съпричастие от глобалния човешки социум и в по-редки случаи буди някакви вътрешни пламенни чувства и мотивации за действие, така че контролиращият фактор да бъде изтрит от лицето на Земята. Степен (4), първоначално предизвиква вцепенение, защото човек има нужда от няколко мига, или момента, за да се справи с приемането и осъзнаването на ужаса. След това са нужни още няколко мига и момента, за да се опита, по пътя на емпатията, да си представи този ужас спрямо себе си. А след това най-чето реакцията е да се опита да забрави, защото степен (4) е отвъд силите на повечето хора и те оставят на някой по-силен да се опита и да заличи този контролиращ фактор от лицето на Земята.В природата съществува зомбиране и съществува промиване на мозъка. В природата, това се прави от микроорганизми. В почти всички случаи (аз поне не знам други) тези организми се определят като паразити (това не значи, че няма и симбионти). Едноклетъчните микроорганизми са достатъчни, за да манипулират изцяло съзнанието на всякакви насекоми, дори са достатъчни, за да манипулират по-сложни съзнания, например на плъхове. Но не е известно, за сега, да са достатъчни да манипулират висши съзнания като човешкото. Не са известни случаи, а не че доказано не са достатъчни. Това, на теория, може лесно да е възможно, ако контролиращият съзнанието паразит стане многоклетъчен организъм, тоест когато се повдигне неговата собствена сложност, тогава поме жи би бил очевидно достатъчен, за да контролира съзнание като човешкото.Клипът започва с гъсениците - 02:37Един от враговете на тези гъсеници е паразитираща оса. Осата ужилва гъсеницата, и снася в нея над 100 свои ларви. Яйцата се излюпват в гъсеницата и те живеят в нея. Не се хранят с тялото й, а пият от кръвта й.След като пораснат до размерите на оризово зърно, ларвите започват да секретират ензим, който разяжда пътрешността на гъсеницата и с един малък зъб, който имат на устата си, започват да дращят отвътре навън. След няколко часа ларвите започват бавно да се измъкват от дупките, които са разяли в живия гостоприемник.Водещата презентира малка абсурдна рационализация за това как трябва да уважаваме гениалността на осата и как трябва да уважаваме взаимоотношенията между тези два животински вида. Може би понеже е англичанка.Въпросът е - Защо гъсеницата просто не изяде излюпващите се от нея ларви?Защото не може. Особеното на ларвите е, че са се научили как да пренапишат някои от функциите на мозъка на гъсеницата. Така че взимат поведението й под свой контрол, като я зомбират, и когато излюпването им започне, тя просто лежи пасивно като крава на заколение, без повече да се храни (а храненето е основната, възможно най-важна цел и функция на гъсеницата, защото целта й е да надебелее, за да може да се илюпи пеперуда по-късно). Така че ларвите на осата всъщност успяват да потиснат ОСВОВНОТО поведение на гостоприемника.Освен това, гъсеницата започва да защитава яйцата на осата по себе си. Тя започва да се изживява като тяхна майка, като ги опазва, и цялото й съществуване вече започва да се върти около това да се грижи за тях и да ги пази от врагове. Така че гъсеницата се превръща в зомби-майка, която се грижи за чужди деца и никога няма да стане пеперуда.Продължава с охлюва - 07:56В този охлюв живее контролиращ съзнанието червей. Червеят се настанява в очите на охлюва и започва да пулсира, така че очите на охлюва да започнат да примигват в различни цветове. Освен това, кара охлюва да излиза на възможно по-открити пространства, за да бъде забелязан от хищници.Скакалец - 08:18Този скакалец е контролиран от парацитиращ червей, който го кара да извърши самоубияство чрез удавяне. Сле дкато скакалецът се хвърли във водата и се удави, червеят го напуска и продължава да живее във водата.След това някакъв си учен ни запознава с факта, че сме били познавали стотици примери за паразитен контрол на съзнанието, и че на практика нямаме абсолютно никаква идея кк се осъществява, като биологичен механизъм. Но това е долна лъжа, защото предаването е комерсиално.Следващото е рибата - 10:36В рибата има много стотици плоски паразитни червеи.Първо, червейт заразява воден охлюв. Консумира половите му органи и когато порасне, напуска охлюва и преминава във водата. Оттам, навлиза в рибата през хрилете й и отива директно в мозъка й. Целият мозък на рибата в резултат се покрива с кисти.За да открият какво прави паразитът на мозъка на рибата, правят експеримент. В едно езеро слагат една мрежа, в която има две групи риби - инфектирани риби и чисти риби. Чакат, докато птиците ядат от рибите в езеторо, след това прибират мрежите, за да видят кои риби предпочитат птиците.Прибират всички оцелели риби в кофа и им правят аутопсия. Излиза, че оцелелите риби са само онези, които нямат паразити в мозъка. Почти всички заразени с паразитите риби са били изядени.Излиза, че когато червеите покрият мозъка на рибата, явно променят невро-модулаторите и това променя поведението на рибата. Рибите са абсолютно здрави и живеят съвсем пълноценно като всички нормални риби, освен едно нещо - много по-често от нормалните риби се върти във водата и показва нагоре светлия си бял корем. А това привлича птиците.Крайната дестинация на плоските червеи са птиците, защото само в птиците могат да се възпроизвеждат. Снасят яйцата си в тях, и яйцата попадат отново във водата чрез птичите изпражнения.Въпросът е как така плоският червей успява да пре-програмира мозък, който е бил програмиран от незнайно колко хиляди години да избягва всички хищници?Учените били открили, че в мозъците на заразените риби има големи количества серотонин, в сравнение с мозъците на чистите риби. Така че били много по-отпуснати и не ги било толкова грижа за опасността от летящите отгоре птици. А трябвало да имат страх от птици и да могат адекватно да реагират на птичата заплаха, ако забележат, че птицата идва.От цялата работа губят охлюва и рибата. Печелят паразитът и птиците.Следващото е мравката - 18:07Мравките са атакувани от спори на гъба. Спорите са така направени, че да пробият през екзоскелета на мравката, и след като попаднат в нея, започват да се развиват и размножават в рамките на седмица до 10 дни. След това вече са способни да контролират мравката.Въпросната мравка тогава спира да работи. После напуска колонията си. А това двете НАЙ-ОСНОВНИ неща, които дефинират живота на една мравка - строгата йерархия, строго категоризирания и разпределен труд в колонията, и семейството (по-скоро изперията) на колонията.Въпреки че гъбата разяжда мравката отвътре, тя го прави така, че да я остави жива досаттъчно дълго време и да й остави достатъчо мобилност за да се движи. Мравката си намира някои листо нависоко, захапва здраво някой листна вена, и в тази позиция - умира.След като умре, гъбата продължава да се развива в нея, и после от задната част на главата на мравката пораства голямо стебло - половият орган на гъбата, който ръси спори из въздуха.Поради някаква "случайност", мравката се позиционира върху някое листо ТОНО над основната мравчена пътека. Така че, когато умре и гъбата порасне от нея, спорите да се ръсят ТОЧНО над основната мравчена пътека. "Някак си", се казва във видеото, "без мозък и без нервна система, и дори без тяло, тази гъба може да промие мозъка и да контролира движенията на една мравка. Този майндконтрол се постига чрез синтезирането на сложни химикали - нещо, в което гъбите са много добри".Точно този паразитен вид гъба идва от едно семесйтво гъби... от което ние самите извличаме наркотика LSD. Конкретно, ние добиваме LSD от гъба, която заразява растения, но синтезираните от нея химикали имат силно влияние върху бозайниците - и особено върху нас.Така че "успехът на тази промиваща мозъка паразитна гъба се заключава в това, че тя промива мозъка на мравката така, че изрично да атакува именно основната мравчена пътека".Тоест нещо като модерен терорист.Следващото е плъха - 28:18Плъховете прихващат този паразит, като поглъщат заразена с него почва. Този паразит е едноклетъчно, но въпреки това има способността да промие мозъка на плъх.*утката с путкенския британски акцент със странни включения обяснява, че заразените с едноклетъчния паразит плъхове демонстрират по-активно поведение и са подтиквани към любопитство и изследване на неизвестното, и са подтиквани към поемането на рискове, каквито другите плъхове не поемат.Това се демонстрира  един експеримент, където плъх се пуска в коридор, който има отвор. Плъховете не обичат отвори и имат много изострена чувствителност към физическите промени в околната среда, която познават. Така че когато един плъх види отворено пространство, той бяга от него. Когато обаче пускат заразен с едноклекъчния паразит плъх в тунела с отвор, той без да се замисля започва да изследва отвора, впуска се в неизвестното и напълно излиза на открито.Въпросът е, че чистият плъх НЯМА ИНТЕРЕС от непознатото. Заразеният с едноклетъчния паразит ИМА ИНТЕРЕС от непознатото. И демонстрира любопитството си много директно. Но не само това...Друг експеримент с миризми разкрива, че всъщност, вместо да избягват миризмата на котка, заразените плъхове изпитват сексуално влечение към нея.В една кутия с трици на четири различни места поръсват черити различни миризми - урина на плъх (себеподобна), вода (неутрална), урина на заек (неутрален бозайник), и урина на котка (опасен хищик). Оказва се, че чистите плъхове абсолютно избягват миризмата на котка. Заразените с контролиращия едноклетъчен паразит обаче не само, че не избягват миризмата на котка, ами прекарват НАЙ-ДЪЛГО ВРЕМЕ именно на мястото, което мирише на котка.После инструктираната какво да говори ученка обяснява... че понеже този едноклетъчен прост паразитен организъм е способен в толкова стряскаща степен да пренапише основни функции от мозъка на висше същество като плъха, като всъщнос тима много по-голям успех о тневро-физиологичните учени, които до сега нямат никакъв впечатляващ успех с програмирането на плъхове... имало голямо научно любопитство към този едноклетъчен паразит.По-напред в тази тема съм превел избрани места от книгата на Фриц Шпрингмайер "Формула на илюминати за създаването съвършен майндконтрол роб".Там не се споменават естествените начини за контролиране на нечие съзнание, които се срещат в природата. Само че знам директно от висш служител от българското външно разузнаване (вече бивш), че е разработен не един нано-вирус, който контролира мозъка.Става дума за нано-РОБОТИ, а не за нано-биологични организми. Всъщност той самият полагаше много грижи всеки ден да се предпази именно от нано-роботските вируси, контролиращи съзнанието. Комуникацията ни замря преди много месеци, но на мен ми изглеждаше, че явно знае доста по въпроса и това му беше направило огромно и много силно впечатление. Бившата му позиция във Външно разузнаване е била доста нагоре в йерархията, част от върха й всъщност.