Майката на Левски водила хорото под бесилките
Преди 144 г. най-чистият българин Васил Левски увисна на бесилото. 2017-а е обявена за година на Левски, тъй като се навършват 180 г. от рождението му. Няма друга личност в нашата история, обвита с такъв ореол като Левски. В рода му има доста бунтари, опълчвали се срещу турския поробител. Прадядо на Левски по баща е прочутият Видул войвода - хайдутин в периода 1796-1833 г., убит от турците в Троянския Балкан. Бащата на Левски Иван Кунчев е един от най-добрите бояджии на гайтани в Карлово. Истински стожер на семейството обаче е майката Гина Караиванова, щерка на прочут майстор на чешми и калдъръми.  Семейството на Иван и Гина има 6 деца - Кунчо умира след раждането, Яна -1833-1914, Васил - 1837-1873, Христо - 1840-1872, Петър - 1845-1881 и Мария - 1847-1851. След ранната смърт на съпруга  се налага Гина сама да издържа семейството - преде и тъче денонощно, за да издържа децата си, но и да им даде образование. Никой не е чул тази корава балканджийка, преживяла смъртта на четири от децата си, да се оплаква. Васил - будно, обичливо дете, е любимецът на Гина. Когато баща му заболява, той става опора на майка си и  помага във всичко. В рода разказват за случай, когато Гина и Васил са били бити от заптиета на връщане от лозето си. Мамо, заклевам се, че някой ден ще отмъстя за това, обещава малкият Васил през сълзи. Въпреки майчините страхове Гина винаги твърдо застава зад сина си. Неслучайно на Великден 1864 г. Васил  предава отрязаните си коси с думите: Мамо, вземи косата ми, та я скрий в сандъка, защото се отделям от тебе. И кога чуеш, че съм загинал, да я извадиш, за да се опее и погребе, защото може би ще остана неопят и непогребан”.   През 1867 г., при среща с майка си в сопотския метох, Васил я предупреждава: Или главата ми, набучена на върлина ще стърчи, или тялото ми на бесилка ще виси! През 1869 г. властите са по следите на Апостола. Залавят Гина, подлагат я на жестоки разпити и мъчения. Дори я пускат в дълбок кладенец, но Гина остава безмълвна.    Последната среща на майката и сина е на 6 декември 1872 г. в сопотския метох. На прощаване от очите на Гина рукнали сълзи от радост. Васил не е мъртъв, никакво жито няма да варя за помен!, отсякла майката при вестта, че Левски е обесен. Занесла обаче косите му при поп Костадин. Той ги опява, но ги пази до смъртта си, без да ги погребе. Баба беше сербез жена, никога не се оплакваше. По цял ден тъчеше и пееше „Искам, мамо, да те видя” и „Вятър ели, Балкан стене”, а изтъканото беше мокро от сълзите , разказва любимата внучка на Гина - София Начова, дъщеря на Яна. Гина не доживява Освобождението - умира на 27 януари 1878 г. Има версии, че майката на най-великия българин се е хвърлила в кладенец от отчаяние. Такова действие е нелогично предвид коравия характер на Гина. По-вероятна е версията, че е получила инфаркт от мъка и притеснение за внучките си - последните  думи са: „Децата, децата...”.Преживяла толкова трагедии, коравата българка не може да преодолее кошмара, наричан от карловци Страшното. В края на 1877 г. три от внучките  тръгват пеш през Балкана към Свищов, за да се спасят от турски безчинства. „Страшното” в Карлово са петте месеца през 1877 г., когато местните са избивани от турски войници и  башибозук, преди градът да бъде освободен от руската армия. В двора на Куршум Джамия турците издигат седем бесилки. С тях започва „Страшното”, по време на което са обесени 897 мъже и мъжки рожби от 7- до 70-годишна възраст. Предводителят на башибозука Емин Ага повикал майката на „баш гяурина” - Гина. Тя не свела глава, стиснала зъби и повела хорото на вдовиците около бесилките, където висели мъжете им. През това време башибозукът гълтал баници и шербет. Гробът на Гина е забравен и заличен. През 1935 г.  вдигат паметник с ограда до църквата „Свети Николай”, но не могат да намерят костите . Останките на гина Кунчева са открити след години при изкоп на канал - познават ги по монета, която постоянно носела вързана в черната си кърпа. Костите на великата майка са събрани в щайга и погребани в гроб до паметника. Неин паметник има и в двора на къщата музей на Апостола.     Любимката на Апостола Любимка на Апостола била най-малката му сестра Мария, за която измислял игри и приказки, правел воденички от клечки на потока в двора им. Мария умира малка, батко  не може да я прежали. Ако някога се задомя, първото дете момиче ще кръстя на сестричката ми Марийка, казвал Васил. Вторият и третият братВеликите дела на Апостола оставят в сянка двамата му по-малки братя, които също са достойни борци за свобода. Дори ги наричали Втория и Третия Левски. След като пребива турчин, Христо Кунчев бяга в Румъния, където помага на брат си в революционните дела. Предполага се, че той запознава Левски с Христо Ботев. Христо умира от туберкулоза на 30. Петър Кунчев е участник в Ботевата чета. След разгрома  бяга в Русия. Сражава се на връх Шипка като опълченец. Връща се в Карлово след Освобождението, умира през 1881 г. от туберкулоза. Нито един Васил сред наследниците Нито едно дете от потомците на Левски не е кръстено на него - може би заради прекалената символика, страхопочитание, което ни спира, обяснява прапраплеменницата на Апостола Христина Богданова. Тя непрекъснато обикаля из страната и разказва за Левски. Яна единствена от братята и сестрите на Левски създава семейство - съпругът   Андрей Начов е занаятчия, съратник на Апостола. В дома им Левски винаги намира сигурно убежище. Яна  ражда 9 деца, три от които продължават рода - Гина, София и Елена. Днешните наследници на Дякона тръгват от Яниния род - 27 живи непреки потомци, очаква се появата на 28-ия. Най-възрастна е Маргита Богданова, правнучка на Яна. Дъщеря Христина Богданова, най-млада от правнуците,  нашумя през 2015 г. с острата си позиция  срещу филма на режисьора Максим Генчев „Дякон Левски” заради историческа недостоверност.   Търсят гроба от храма до Кюлюците Една от най-големите мистерии в българската история е къде се намират костите на Апостола на свободата Васил Левски. И днес кънтят думите му: "Ако ме обесят, поне гробът ми ще остане в България и всякой ще го знае". 144 г. по-късно обаче още не знаем истината. Гробът на Васил Левски се намира в градинката срещу Софийската математическа гимназия, близо до Сточна гара, обяви преди дни криминалистът подполковник Венцислав Радков. Според него Апостола е погребан в т.нар. "Позорни гробища" - Кюлюците. На 18 февруари 1873 г., вторник, присъдата е изпълнена. Бесилката е издигната в София на мястото, където днес е паметникът "Левски". Тялото е останaло да виси до залез-слънце. Според султански указ то е можело да бъде взето от народа, на който принадлежи. Но тъй като никой не е смеел да го прибере, е било погребано от роми в т. нар. Позорни гробища, Кюлюците, днешната софийска Математическа гимназия. През 1937 г. във в. "Мир" излиза статията: "Де са костите на Левски?". В нея Мария Поппавлова разказва тайна, споделена на смъртното ложе от съпруга  - Ботевия четник Илия Джагаров. Той изровил трупа на Левски заедно с епитропа Христо Хамбарков. Погребахме го в църквата "Св. Петка Самарджийска", вляво от олтара, разказва Джагаров. Разкопки в малката църквичка до днешния ЦУМ започват едва през 1956 г. Две седмици по-късно е открит прословутият скелет с инвентарен номер 95, на 80 см дълбочина, под пода на храма. Покрай останките възникват спорове между учени в БАН, които се водят и до днес. Едните твърдят, че става въпрос за кости на византиец. Другите са категорични, че останките са на Левски. Скелет номер 95 обаче е безследно изчезнал. Поради липсата на откритите кости и невъзможността да се направи ДНК експертиза се създават нови и нови версии Една от версиите за гроба на Левски е на покойния писател Николай Хайтов. Той твърди, че е погребан в т. нар. малка "Св. Петка". Съществува и конспирационна теория, поддържана от сина на Хайтов - Александър. Според нея скелетът с инвентарен номер 95, намерен в малката "Св. Петка", действително е бил на Левски. По нареждане на ЦК на БКП обаче е унищожен, за да се потисне национализъм, който може да се надигне у българите. Пророчицата Ванга пък разкрила пред близък приятел, че костите на Дякона са под църквата "Св. Николай Чудотворец" срещу митрополията. Намерят ли се костите на Апостола, България ке тръгне нагоре, казва пророчицата Ванга. Търсенето продължава. Влюбен в монахинята Ана Апостола не успява да създаде семейство. Но Васил Кунчев - строен, обаятелен синеок красавец е разтуптявал доста женски сърца. В рода смятат, че голямата му любов е красавицата Йова от село Войнягово, където Левски учителства в периода 1864-1866 г. На седенките все я подканял да пеят заедно любимата на двама им „Мари, заискали се мома и момък”. При едно от по-късните си идвания в селото  донесъл гердан. Очевидно и Йова не била безразлична към синеокия даскал, тъй като дълго време след неговото заминаване тя не се е омъжила. Когато след години се задомила, изучила сина си за учител, въпреки че мъжът искал да го прави търговец. С карловската монахиня Ана Бояджиева Левски се среща в Белград, където участва в легията на Раковски. Там Ана учи богословие и приема монашеското име Евгения. Между младите пламва искра, Васил подарява на девойката портрета си в униформа, тя му изплита ръкавици. Тъй като има познание на медицинска сестра, Ана превързва раните на Левски, след като е опериран от апендицит. Според някои историци между апостола и Ана е имало споделена любов. Потвърждение на красивата любовна история е любимата песен на Левски - „Отдавна ли си, момне ле, калугерица...”. Сред най-щастливите в личен план периоди е зимата на 1868 г., когато посреща имения си ден с приятели и с Евгения. На 5 май Васил целува любимата и потегля по комитски дела за Влашко. Двамата успяват да откраднат няколко срещи в Карлово, където монахинята учителства. След обесването на Левски Евгения се срива психически, рухва надеждата да е заедно с любимия. Умира в крайна бедност в Пловдив през 1912 г. До леглото е снимката на Апостола. Скривалището на Христина Друга монахиня - Христина Тотева, играе важна роля в живота на Апостола. Учителката в килийното училище в сопотския девически манастир „В,ъведение Богородично” е най-известната укривателка на Левски. В метоха на манастира той има сигурно скривалище. Входът към него бил в килията под леглото на монахинята. Левски я наричал „леля” за камуфлаж, но под черните одежди на Христина се криела млада хубава жена, която съвсем не била безразлична към красивия бунтовник.