31 години след аварията Чернобил още е синоним на рак
На 26 април 1986 г. в 1 часа и 23 минути възниква най-тежката авария в историята на ядрената енергетика. По време на планов експеримент в реактора инженерите допускат грешка, която предизвиква експлозия в четвърти блок на Чернобилската атомна електроцентрала. Аварията предизвиква облак от радиоактивни отпадъци, които преминават над части от СССР, Източна Европа и Скандинавия.Директорът на АЕЦ Виктор Брюханов и петима негови подчинени са осъдени на от 2 до 10 г. - в лагер. За неправилна експлоатация на взривоопасни предприятия. Според официалните данни от радиацията са загинали над 25 000 “ликвидатори”, участвали в почистването на електроцентралата. Според еколози пострадалите в засегнатите от радиоактивния облак са повече от 9 млн. души.Днес, 31 години след аварията, Чернобил е синоним на рак. До края на 1994-а заболеваемостта от рак на щитовидната жлеза при деца до 15 години се вдига от 20 до 30 пъти в зависимост от местоположението на засегнатите.В Беларус, Украйна и Русия са регистрирани 1000 случая на радиационно индуциран рак. Поради особеностите на лъчево индуцираните му видовев периода 1995 - 2000 г.е бил бумът назаболелитеСтатистиката не може да посочи със 100-процентова категоричност виновника, но дава база за сравнение. На теория радиацията е най-рискова за белия дроб, щитовидната жлеза, възпроизводството и здравето на поколението. Според доклад на неправителствената екологична организация “Грийнпийс” от 2006 г. Чернобилската авария е довела донад четвърт милионраково болни, за 100 хиляди от които краят е бил фаталенПо отношение на степен на замърсяване България се нарежда на 8-о място сред страните от засегнатия регион. Заради информационната завеса, спусната от Политбюро през 1986 г., нашата страна заема първо място по ефективна доза облъчване на населението в Европа. Ако за хора от високите етажи на властта са вземани специални мерки срещу радиоактивните замърсявания, то за обикновения българин не е имало дори предупреждение.Напротив! На манифестация на 1 май под капките на радиационния дъжд е тържествувала трудеща се София. А децата, вместо да бъдат прибрани вкъщи, спокойно са се разхождали по улиците. В телевизионно интервю бившият шеф на Националната следствена служба Ангел Александров споделя, че “в първите дни на месец май в планинските и полските райони експертиза даде заключение, че малките дечица, които пият само мляко, за 20 дни са поглъщали такива количества, че нормата за радиоактивна защита е надвишена с 13 пъти. Той твърди още, че на “4 май, докато докладват на Живков, че положението е много сериозно, той кима с глава и казва: “Ще си мълчим.”СъщиятАнгел Александровизпраща в затвораГригор Стоичков, кандидат-член на Политбюро на ЦК на БКП и вицепремиер, за неверни нормативни документи за санитарни радиационни правила и невземане на мерки за опазване здравето на населението.Информационната завеса в България се вдига напълно едва след падането на режима. Синоптикът Минчо Празников си спомня, че след аварията в Националния институт по метеорология и хидрология са наредили да не се говори за вятъра. Думите му се потвърждават и от сина на тогавашен служител на БТА. Днес той разказва на приятелите си, че баща му успял да звънне вкъщи и да предупреди да не излизат никъде. След това не се прибрал 10 дни, останал заключен по нареждане от властта с други колеги в службата си.“Мъжът ми беше агроном в онези години и редовно носеше пресни зеленчуци от селата, в които работеше. Аз не бях особено сръчна и не обичах да правя салати, но той си хапваше с удоволствие. Нищо не се говореше за радиацията от Чернобил, нямам спомен да съм чела във вестниците или да съм чула по радиото. 17 години по-късно съпругът ми почина от скоротечен рак на простатата. Лекарите не успяха да го спасят, дъщеря ми твърди, че тази трагедия е следствие на Чернобил”- разказва жена от Пловдив.В интервю през 2001 г. Христо Борисов (шеф на химико-бактериологичната лаборатория на УБО от 1986 до 1992 г. ) разказва какобществото се етъпчело с радиация,а Политбюро -с консервиИзвикан е по спешност на 1 май 1986-а от началника на УБО ген. Илия Кашев с думите: “Може ли да определяте йод-139?” и оттогава започнал “кошмарът”. Били са правени изследвания и анализи, но не за храните в цяла България.“Трябваше да пазим дядовците от Политбюро. Ген. Кашев бе много добре запознат с анализите. Той не се притесняваше, че храните от цялата страна са замърсени, а че излъчването от тях ще замърси и продуктите от “Врана”. Всички усилия бяха хвърлени, за да се търсят чисти храни. До септември се намираха, но след това изчезнаха . Из цяла България търсехме сухо мляко, произведено преди години. Снабдителните служби изкупиха всичкото сухо мляко”, спомня си Христо Борисов.Днес за целия свят се навършват 31 години от Чернобилската авария, а за една майка - 20 години от смъртта на детето ѝ.Г. Г. е била бременна в петия месец с второто си дете на злокобния 26 април 1986 г. Ходи на женски консултации в районната поликлиника. На първи и втори май тя и съпругът ѝ отиват на гости на приятелско семейство в пазарджишко село. Гощават ги с огромни марули и репички, току-що откъснати от градината. Пълни с радиация следствие на чернобилския дъжд. Толкова им се услаждат, че си вземат и за вкъщи. Десет дни след това още ги консумират.“Продължих да ходя на консултации редовно. Но на мен като бременна нищо не ми е препоръчвано - нито какво да пия, с какво да се храня. Носеха се слухове, че трябва да се приемат йодни таблетки за смучене, но нищо конкретно и аз не можех да взема самостоятелно решение за плода, който нося”, спомня си днес Г. Г.През месец август се ражда син. Всичко с него е наред до 7-годишна възраст. През лятото започнал да се оплаква от болки в крачетата и виене на свят.На 13 септември майката забелязва, че синът ѝ има подутина в долната част на челюстта . Жената го води веднага на лекар, но интуицияга ѝ подсказва, че нещо не е наред.Скенерътпотвърждава -детето имазлокачествен туморСарком на Юинг (възниква в костната тъкан, засяга деца, агресивен и с ранно развитие на метастази).Веднага изпращат майката и момчето в ИСУЛ за бързо лечение с химиотерапия. “В началото докторите даваха добри прогнози, но в очите им се четеше, а и аз усещах, че нещата не са добри. Влязохме в ремисия през 1995-а, но през 1996-а болестта се върна много агресивно и беше обхванала почти всички части на тялото. През 1997 г. беше Виденовата зима с голямата инфлация и някои лекарства липсваха в детската онкология. Ние успявахме да ги намерим от близки и познати от чужбина. В болницата в ИСУЛвидях деца с ампутирани крака, които лежаха на леглата за химиотерапия, видях друго дете с обезобразено от тумор лице, чух майка в съседната стая, която току-що загуби сина си, и едновременно с това трябваше да пазя моя да не чува и разбира какво се случва с другите”, разказва през сълзи Г. Г.Болестта и смъртта на сина си тя си обяснява с липсата на профилактика на децата и бременните след аварията в Чернобил.Разказва, че още като постъпили в болницата, макар и с половин уста, нарекли момчето ѝ чернобилче. Така докторите говорели за всички от неговия 86-и набор.“Едни от тях казваха - не е от това, другите - да, това е причината”, споделя майката.Тя си спомня, че като бебе синът ѝ се е хранел основно с мляко, купувано от баби от съседните села.“Никой от педиатрите не ни е споменал, че не трябва да се ползва това мляко, че най-много радиоактивни отлагания е имало в тревите, с които се хранят кравите”, твърди жената.Г. Г. не е взела никакви мерки, за да предпази себе си и детето си. Нямала е и познати във висшите етажи на властта, които да я предупредят за опасността от редовното хранене със зеленчуци от бабината градина и селски млечни продукти.*Авторката Калина Паскалева подготвя документален филм за последиците от Чернобилската авария и част от интервютата с пострадалите ще бъдат публикувани във в. “24 часа”. Изповед на майка, била бременна в петия месец в деня на аварията:Умиращият ми син ме успокоявашес думите: Няма да ме жалите- Гледаш ли често снимки със сина ти?- Да, аз съм си ги качила на компютъра, за да са ми винаги подръка. По празници и рождени дни ни е най-тежко, защото на масата винаги има едно място, което е празно и отредено за него, колкото и години да минат. Пазя снимка дори от погребението, една приятелка я направи.- Как приемаше детето болестта?- Той ни успокояваше с думите “Няма да се притеснявате, няма да ме жалите”. Имаше страшна сила в него. Синът ми трябваше да напусне училище, а аз излязох в отпуска. Лечението продължи две години първоначално. През 1995 година влязохме в ремисия, но година по-късно болестта се появи пак, много по-страшна и агресивна. Отново започнахме химиотерапия, агресивни облъчвания. Едновременно с тези лечения вземахме и природни билки. Бяхме чули за доктор от Пловдив, който е изработил неофициално ваксина, но дори и тя не помогна. Детето през цялото време се надяваше, че ще се оправят нещата, но през 1997 г. и той се сломи и въпреки това ни даваше на нас кураж.- А приятелите му как го приемаха, след като разбраха, че е тежко болен от рак?- Децата изобщо не се държаха с него като с различен. Галеха го по голата главичка. Казваха му, че ще му порасне пак косата и той беше свикнал. Лятото ходеше с кърпа, вързана отзад, а зимата с шапка. А аз се стараех нищо да не му липсва, особено накрая.- Какво беше последното нещо, което се опитахте да направите, за да го спасите?- Последните месеци бяхме вече много отчаяни. Ходихме при Ванга, а тя ни отговори с думите: “Слушайте лекарите каквото ще ви кажат”. В края на февруари 1997 г. отидохме при Вера Кочовска пак с надежда. От цялата зала, която беше пълна с много хора, нейните сътрудници ни повикаха с думите: “Майката с тежко болното дете да влезе.”. А когато влязохме при нея, тя ни каза: “Всичко, което е направено дотук, е перфектно от лекарите, операцията също, но детето има курбан за Великден.” На 10 април 1997 г. ние загубихме окончателно борбата с болестта.- Как една майка преживява такава тежка загуба?- Цялото ни семейство премина през ада, след който всеки сам търсеше начин да се спасява. В първите дни след загубата спрях да вземам хапчета, започнах да чета езотерична литература за пътя на душите и прераждането. Човек трябва да спаси психиката си и да продължи напред, колкото и да е тежко. Но болката - тя остава завинаги. Както и празнината в майчиното сърце.