Редакционни коментари | Мнения Daily - Борисов популистът вика "Дръжте популиста!"
АвтоголБорисов популистът вика "Дръжте популиста!" От коментар на журналиста Ясен Бояджиев за "Дойче веле" Като "човек от народа" премиерът задръсти ефира с простонародно-остроумните си "бисери"."Надявам се, че един ден здравият разум ще надделее в България", каза тези дни човекът, който, комай единствен в най-новата история на страната, два пъти имаше шанса да помогне за тържествуването на здравия разум като министър-председател и два пъти преждевременно, изненадващо и без да е съвсем наложително, хвърли оставка. Въпреки това обаче позата на печален герой, паднал невинна жертва на популизма, и ролята на единствена и последна преграда пред страховитата му сила хич не му прилягат. Не толкова защото напоследък тази сила бе отприщена от собствените му действия около президентските избори и последвалата ги оставка. А заради дългогодишния му принос като "централен нападател" и "голмайстор" на популизма срещу здравия разум. Още с появата си като главен секретар на МВР той се вписа мощно и даже новаторски в популистката традиция с титаничната си битка срещу престъпността, от която, кажи-речи, се запомниха само телевизионно-театралният пиар, кожената тужурка, героично начумереният поглед и репликата "Ние ги хващаме, те ги пускат". От първите му стъпки в политиката пък остана даденото ѝ от него определение - "л...о, обвито в целофан". С много от последвалите си думи и действия той успя да се нареди в отбора на онези, които, впрегнали мощен медийно-пропаганден ресурс, насаждаха отвращение към политиката, компрометираха и делегитимираха политическото мислене и стойностните политици, за да ги подменят с карикатурни, но услужливи ментета. От по-късния му етап завинаги ще остане мисълта: "Вие сте прости и аз съм прост, затова се разбираме." С нея той даде своя принос в подкрепа на друга от ключовите тези на популизма - няма ляво, няма дясно, хората се делят на "народ" и елит. И органично заигра едновременно две роли. В едната като "човек от народа" задръсти публичното пространство с простонародно-остроумните си "бисери". Някои откриха в тях "дарена му от Бог харизма". Други - умението на гениален манипулатор да опростява и опошлява и най-сложните въпроси чрез смесица от полуистини, лъжи и измислици. В другата роля, на вечно очаквания от народа месия, раздаваше блага в първо лице единствено число, въздаваше справедливост с твърда ръка и решаваше всички въпроси като последна инстанция. Което не му пречеше (за да се хареса на всички) да променя мнението си и да сменя решенията си от ден до пладне. Когато обвинява другите в популизъм, той има предвид най-разпространената му дефиниция - избягването на непопулярни мерки и даването на неизпълними или опасни, но галещи ухото обещания. Самият той обаче се вписва в тази дефиниция. А този провал укрепва основната опора на популизма - липсата на справедливост. Нещо повече: мнозина са убедени или поне подозират, че самият той е част от модела на мафиотско завладяване на държавата и "разпределение на порциите". "За пореден път ставаме свидетели на безотговорно поведение, пренебрегване на националния интерес за сметка на популизма и употреба на страха на българските граждани за извличане на политически дивиденти", оплака се той преди изборите. Нещо като "популистът вика "Дръжте популиста!". Но вече беше късно - вълната, отприщена от самия него, го отнесе. А за следващия изборен "мач" край тъч линията загряват още по-кресливи и безогледни играчи. ---------- Отвъд истината и лъжата Онлайн демокрацията смачква авторитетите От коментар на политолога Даниел Смилов за "Портал Култура" Винаги ще има групи от експерти, които публично ще оспорят всяко решение и това да стане viral в мрежатаСоциалните мрежи променят традиционната демокрация, и то не само за добро. Фейсбук, туитър и другите инструменти за мигновена комуникация и конструиране на виртуални общности имат разнородни ефекти върху политиката. Те карат хората да се чувстват преки участници в нея, но също така водят и до раздухване на популистки нагласи и нереалистични очаквания. Легитимната власт има авторитет: тоест хората й се доверяват и смятат, че с нейните решения ще са по-добре, отколкото без тях. Например като цяло държавата разполага с по-голяма експертиза от гражданите в областта на ядрената енергетика или на здравеопазването и огромната част от хората имат основание да смятат властта за авторитет по тези въпроси. Но – и тук идва една важна уговорка – това не важи за всички хора. Винаги ще има отделни експерти, които имат по-дълбоки познания по тези и други теми. Тяхното мнение ще има по-голяма тежест от това на държавните институции и точно тези експерти нямат основание да приемат конкретните решения на държавните органи по тези теми за авторитетни. Фейсбук плюс "Гугъл" правят от тази тривиална ситуация сериозен проблем за съвременната демокрация, защото експертите излизат от специализираните си издания и се впускат в един широк, необхватен, публичен дебат. В тази ситуация държавата и властта се оказват по принцип без авторитет, защото каквото и решение да вземат, винаги ще има групи от експерти, които публично ще го оспорят и това оспорване често може да стане viral – да се разпространи със скоростта на остра вирусна инфекция по социалната мрежа. Тук не е важно дали в изброените три случая експертите са прави. Не е толкова важно и дали властта ги е послушала. Въпросът е, че каквото и решение да вземе властта, тя ще е в ситуация, сходна на горната, почти по всеки въпрос. Резултатът е, че с разпространението на тези възгледи по мрежите властта губи своя авторитет. Всяко общество има нужда от авторитетна власт. Никой не е експерт по всичко и затова за огромната част от решенията в живота ни разчитаме и се доверяваме на авторитети. Когато хората са убедени, че властта е неавторитетна, те съзнателно или несъзнателно започват да разчитат на други авторитети. И тук идва по-дълбокият проблем. Този, който не разбира от дадена тема, трудно може да различи истинския от фалшивия авторитет по нея. "Прочетох в Гугъл" става аргумент за много хора, както е аргумент и "всички в моя фейсбук фийд смятат така". "Освобождението" от авторитета на властта всъщност може да доведе до по-срамни робства – до сляпо следване на фалшиви кумири, гурута и герои. Технологията е проста и паразитира върху широко разпространени мнения, които се тиражират безпросветно. Тези мнения трябва да са срещу експертния консенсус по дадена тема, срещу властта или срещу "естаблишмънта" най-общо. Това е по-малкият проблем – традиционните медии – печатни или електронни – също могат да се впуснат в надпреварата да припечелят от такива "новини". Създават се сайтове от типа "ШОК, БОМБА, СЕНЗАЦИЯ", Баба Ванга става редовен източник на информация, телевизионни шоу програми "специализират" и в областта на избирателните системи и т.н. Гладът за "истински" авторитети бързо се комерсиализира и продавачите на "истина" започват да я произвеждат в индустриални количества. Характерно за нея е, че не е важно дали отговаря на реалността, а дали се харесва, дали разпалва страстите и генерира интерес. Хората може и да знаят, че тя се разминава с реалността, но пак може да им е приятно да я чуват. ------------ Vox Populi Винаги ще сме заложници на нагласи и нагони Коментар на проф. Николай Слатински в неговия фейсбук профил Много наивно е да смятаме, че ако махнем референдумите, ще спасим обществото от глупостта му.Моето лично мнение е, че ние се нахвърляме с изобличителна стръв и безпрекословна страст срещу референдумите. Т.е. срещу средството, срещу процедурата, срещу фОрмата и формАта. Но главният проблем не е в начина на гласуване, колкото и той да е съществен. Главният проблем е в гласуващите. Сиреч - в обществата. Много наивно и малко като заравящо главата в пясъка е, че ако се изхитрим и отнемем тази волеизява на едно общество, тогава ще се спасим от глупостта му. Ако ще сме демокрации, значи нещата ще се решават с гласуване. И щом те ще се решават с гласуване, значи ние винаги ще сме заложници на обществата си. Значи трябва да се променят обществата - техните нагласи и нагони, техните отношения и отрицания спрямо по-доброто бъдеще - на тях самите и на техните държави и наддържавни обединения. Иначе рано или късно и далеч по-рано, отколкото поне малко по-късно, вече не на референдумите, а на изборите ще получаваме същите удари в слънчевия сплит на демокрацията, ще жънем - ние всички ще жънем - това, което безотговорни популисти, безскрупулни демагози, низко ценностни шовинисти и ниско интелигентни патрЕоти сеят. Ако се разменят местата на процедурите, крайният резултат няма да се промени. Това е правило първо от простата политическа аритметика, за сетен път доказваща, че висшата политика е по-сложна от висшата математика. И от висшия пилотаж. Но това последното ние тепърва ще го изпитаме на гърбовете си. И чрез съдбините си.