Срещи с хора, светилища, провирала
След почти една година отново съм с приятелите ми Лидия и Николай. Приключенията с тях из дебрите на Източните Родопи са истинско удоволствие. Ентусиазмът и любознателността ни започват да се превръщат в традиция да отделяме по няколко дни от годината, за да бъдем заедно. Лековитата скала Дупчен камък И тази година първата ни дестинация е Златоград. Там ни очаква нашият общ приятел Розалин Хаджиев, който е обещал да ни заведе при златоградска баячка. Интересното е, че тя освен баене и леене на куршум, използва и други техники, нечувани досега от нас. Една от тях е баенето с нещо като дървен пергел. Преди да видим за какво става въпрос, вече сме много въодушевени. Дали пък това не са масонски ритуали, древно тракийски жречески напявания и дошли от отвъдното звуци, които могат да бъдат уловени само от „избрани“? За да изглежда приключението като едно щраусово яйце, решихме да се поспрем тук-там, преди да пристигнем в Златоград. На автобусната спирка на село Овчево ни очакваше човекът, който посреща и изпраща гостите тук – Сами. Той има непринудена, искрена усмивка и ние веднага му се доверихме. Сами беше нашият гид из селските сокаци. Преведе ни през къщичките на Овчево, където хората от година на година стават все по-малко, а овцете повече. Сами живее със 160 лв. пенсия. На всичко отгоре миналата година са му умрели кравата и телето. Ходи облечен с овехтели дрехи, но има най-детското съзнание за един петдесетгодишен мъж. Не знам защо, но много ми напомни на героя Лени от романа на Джон Стайнбек „За мишките и хората“. Сами ни заведе до две характерни гробници, чиито отвори изпъкват след една от последните къщи на селото. Едната сякаш не беше докосната от времето и всички катаклизми, но при другата си личеше пропадането на част от скалата. След като ги огледахме внимателно, си мисля, че и двете са били много по-впечатляващи преди хилядолетия. Нищо чудно да са били семейни гробници на две знатни особи от околността. Издълбани са в непосредствена близост и имат визуална връзка, погледнати отдолу. До тях се намира уникално каменно стълбище, което спокойно може да съперничи на други такива древни стълбища по тези земи. Веднага се сещам за две – светилищата Глухите камъни и Вятърният камък. Докато се изкачвахме по първите каменни стъпала, срещнахме възрастен човек, който ни каза, че това не е всичко, което можем да видим. Останахме с впечатлението, че някъде в околността има още скални гробници, но каква беше изненадата ни, когато попаднахме на трапецовидна ниша в една от скалите, разположени малко по-високо от разгледаните гробници. Имаше още една каменна пътека с изсечени стъпала.Трапецовидната ниша е много добре запазена в скалата, въпреки че под нея мястото беше превърнато почти в бунище. Хората от крайните къщи изхвърлят там непотребните си вещи. Кофите за боклук в такова село или не съществуват, или са отдалечени. Продължихме към село Бенковски на път за Златоград. Селата с име Бенковски са четири, разпръснати в различни краища на България. Около селото има много интересни природни и култови местности, които ще привличат все повече туристи по тези земи. Отначало се отбихме по пътя към село Мъглене. Преди селото на един хълм има провирало, което местните хора почитат. Наричат го Дупчен камен. До провиралото има дива круша, на която хората връзват дрехи и конци, за да оставят болестите и мъката си. Камъкът, който служи като провирало, е изсечен и оформен като две дупки отгоре и встрани. И е много атрактивен както за тези, които са повярвали в лечебните му свойства, така и за тези, които ще познаят в него ритуали, практикувани още в дълбока древност. Преди да стигнем Златоград, разгледахме още едно древно речно светилище, разположено до река Върбица (Сютлийка). Такива светилища по поречието на реките в Източните Родопи изобилстват. То е обявено преди всичко за природен феномен. Една от скалите, които го съставят, има формата на величествен полегнал лъв сред тревата, затова е наречен „Лъвът“. Повечето хора снимат скалата от пътя и документират, че са видели това място. А си заслужава да си направиш труда и да се приближиш до групата скали, които формират това светилище. На мен ми беше необходимо три пъти да посетя това място, за да разбера, че за да влезеш и да приближиш скалите, не е необходимо да прескачаш ограда, както го правех предишните два пъти. Има дървена порта, която се намира малко по-надолу от основната скала, и от нея може да се влезе към скалите от север. Това свято място е също с много характерни изсичания, а в една от скалите му се намират и две малки пещери–утроби, разположени срещуположно. Безкрайно е докосването до всички скали и други уникалности от двете страни на река Върбица. Видяхме още няколко перфектно изсечени скални форми и след петнайсетина минути бяхме в Златоград. Там ни очакваше Розалин, който ни въведе в покоите на знатна златоградска баячка. Аз и Лидия като опитни зайчета се подложихме на всякакви баятелства в името на истината. С какво ли не ни баеше баячката – с леене на куршум, с червен и бял конец, с конски кости, с дюлево дърво, с камък от църквата на баба Ванга, а накрая разпери над главите ни ,дървен пергел“ за ритуално провиране. Както казва нашият приятел Розалин, особеното тук е, че чрез връзване на двете еднакво разцепени части на едно дюлево дърво може да се коригира диаметърът. При по-слабите хора се разтваря по-малко. При по-пълните се разтваря повече. Замисълът е да се отърка максимално до тялото на човека и да му отнеме болестите и лошото, натрупано в него. След трикратното ритуално провиране – два пъти назад и един път напред, човек излиза като прероден. Тръгва напред и повече не се обръща назад. Венцислав СТАЙКОВ Снимки: Венцислав СТАЙКОВ Баене с червен и бял конец Очите на скалата