Секунди за култУРА - Новини
25 януари 2017 | 14:46 Наскоро си седях една вечер вкъщи, слушах 10-та симфония от Шостакович в изпълнение на Гергиев и в един момент сърце мъжко–юнашко не издържа, та реших да споделя линка от изпълнението на въпросната симфония във Facebook.Постнах аз линка, написах нещо от типа „Велико произведение“ и натиснах бутона за споделяне. Само 5 минути по–късно едно младо момче коментира под поста ми – „Няма ли да спрете с тая мухлясала музика. Вземете си я и се връщайте в 19 век“.Опитах се да проведа някакъв разговор, но, уви, от другата страна получавах враждебни послания от сорта на: “Това мирише на социализъм“, „Днес се слуша друга музика, разкарай се, пенсионер смотан“.Накрая, за да не си хабя нервите излишно, просто отсвирих собствената си публикация и кротко, свил перки, се катурнах в леглото, зер беше 23.30 вечерта. Някои ходим и на работа.Пиша този кратък текст, защото преди дни се появи законопроект, според който операта трябва да се изпълнява на български език, а отдолу да вървят субтитри с оригиналното либрето. Законопроект, който по своята смотаност, правописни грешки и объркани текстове, може да се мери само с контролно, дадено на ученици от 11-ти клас в някое ТВУ.Само че именно този законопроект провокира всички възможни телевизии в продължение на 2 дни да говорят за опера.Чудо на чудесата.На малкия екран се явиха хора, различни от черната Златка, Андрей Слабаков, Андрей Райчев и Радан Кънев. Видяхме доценти, професори, певци, диригенти, композитори да говорят как всъщност се изпълнява опера по света и какво точно се опитва да промени тоя нелеп законопроект.Помните ли кога за последно се говореше за култура? Аз ще ви кажа. За последните 3 години у нас за култура се е говорило само 3 пъти. Веднъж – когато назначиха Слави Бинев за шеф на Комисията по култура. Втори път – когато Вежди Рашидов предложи на един хорист да му даде 300 лева, за да млъкне. И трети път – когато клетото дружество Музикаутор се скара с БНР, а БНР започнаха да излъчват класическа и народна музика.Общо взето, изкуството не ни е тема, макар че само в рамките на тези по–малко от 3 години имаме един сигурен български ОСКАР за киноефекти. Една номинация за ОСКАР за български художник – аниматор. Имаме поне 20 българи, които достигнаха до позиции като концертмайстори на най – големите и престижни оркестри по света.Не, темата ни беше кой кого е напсувал, кой кого е „нахранил“, кой е гепил едни пари и кой е взел мъничко власт, за да изпъкне пред другите. Ако разгледате социалните мрежи и форумите (те са лакмус за мисленето изобщо, макар да изобилстват с анонимни идиоти), ще видите две основни тенденции. Тенденция 1 е саркастично– нихилистичният поглед. Тенденция 2 е ракиено– патриотичният такъв.Представителите на първата „философска школа“ са готови да удавят в жлъч всяко родно постижение. Те ще направят колаж на писателя, издал книга в Щатите - и в тоя колаж писателят, вместо собствената си книга, ще държи в ръка кебапче. Зад него на латиница с главни букви ще пише „BALGARIQ NA TRI MORETA”.Ракиените патриоти ще мучат как Сорос е изпратил тълпи от рептили, масони и илюминати, които да съсипят българщината.Бъгавото и в двете групи е, че те наистина нямат нищо друго в главите си, освен поп-култура, омесена с пропагандни опорки. Тъжното е, че огромна част от съвременното общество е формирана в мултиплексите, които се намират на последните етажи на мола.Там, над парфюмите, дрехите на промоция, мак– менютата и зингерите, с кофичка пуканки в ръка, кола от половин литър и очила за 2 лева, можете да гледате в захлас римейкове на „Великолепната седморка“, филми, снимани по компютърни игри и всичко онова, което носи името „Холивуд“. И също така е чудесно за губене на време.Европейско и родно кино в мултиплексите няма. (Или се среща твърде рядко.)Чудя се, например, как ли тези хора биха възприели една лента на Фелини? Чудя се дали изобщо Фелини върви с пуканки?Не мога да си отговоря на този въпрос. Но си представям „Голямото плюскане“ на Ферери с 3D очила.Докато героите, в знак на отчуждение и самоизолация се тъпчат до смърт, иронизирайки потребителското общество, вие ще имате усещането, че ядете заедно с тях? Не, някак не върви.Но да оставим мултиплексите и да се върнем в съвремието. Направете си експеримент. Попитайте някой пишман– националист и родолюбец, ако знае, нека каже имената на петима български композитори, на петима писатели, на петима поети, на петима режисьори“.Отговор не чакайте. Хората, които днес крещят в мрежите, са закърмени с поп-култура и опорки. Те не знаят нищо, което съществува извън техния малък, изпълнен с клишета свят.Днес е хубав ден за България.Не, не заради поредното служебно правителство и не заради предстоящите поредни избори.Един български художник (Тео Ушев) е официално номиниран за ОСКАР за анимационно кино. И има огромни шансове да вземе този ОСКАР. Това е добрата новина.Лошата е, че този художник е станал такъв не благодарение, а въпреки държавата си.Хубаво е да се замислим как се отнасяме към собствените си творци. Какво уважение им отделяме. Как с лека ръка задраскваме всичко и се връщаме отново и отново в мътния мейнстрийм, защото ни мързи да мислим, защото ни е неуютно, когато излезем извън опорките. Когато ни е тегаво, че не сме заели своето място в черно – бялото фото, където си или черен, или бял. И нюанси няма.А сега ще ви разкажа за края на историята с поста за 10-та симфония от Шостакович.На следващия ден станах. Блокирах със замах младежа, който обясняваше, че симфоничната музика е тъпа и ретроградна. И постнах друга симфония от същия автор.Вечерта нямаше хейт. Имаше малко лайкове. Едно друго младо момче ми писа – „Това всъщност е яко, сега ще си изтегля всичките му симфонии“.Нека това бъде оптимистичен финал.А после постепенно трябва да разредим посещенията на последния етаж на мола с посещения на малките киносалони, в които дават неща, различни от холивудските бози.Да започнем постепенно да посещаваме и концертните зали, ама не само тогава, когато някой се изцепи нещо смешно за операта. Да започнем да си купуваме български книги, ама не само тогава, когато Вежди Рашидов заведе Валерия Велева в Брюксел, за да представи новата си книга.И така, лека – полека, бавно, но сигурно ще се измъкнем от тоя капан на отчайващата посредственост, в който сме се натикали сами.Това бяха секундите за култура. Останете с нас и след рекламите...