Медицината довежда преди 50 години д-р Елиас Хаддад в България | Вестник Борба
От близо десет години д-р Елиас Хаддад, който е родом от Дамаск, работи като хирург в болницата в Горна Оряховица. Преди това 68-годишният лекар е практикувал известно време във Велико Търново и София, където завършва медицина. Случайно или не, животът го довежда в България, където преминава по-голямата част от живота му. В годините се е връщал за малко в родината си, но в края на 80-те години той и съпругата му се установяват за постоянно в България. Това, което ги връща от Сирия, е падането на комунизма и надеждата за по-добър живот с идването на демокрацията. А днес връзката с родината е само по телефона и по интернет с неговите близки и роднини. За първи път д-р Елиас Хаддад пристига в България преди 50 години, воден от желанието си да учи медицина. Той е роден в християнско семейство и е едно от общо шестте деца. Има двама братя и три сестри. Единият му брат става инженер, а другият преподавател по физика. Сестрите му завършват фармация, история и статистика, а д-р Хаддад е единственият лекар в семейството. Разказва, че името му идва от библейското име Елияху, а българският му вариант е Илия. Затова празнува имения си ден на Илинден. С християнски имена са също единият му брат – Антон, както и една от сестрите му Мария. Именно семейството му изиграва важна роля за това да дойде в България. През 1966 г. на изпита, който държал, не му достигат само 2 точки, за да запише да учи медицина. Тогава една от сестрите му го насърчила да опита късмета си в България. Работела точно срещу българското посолство в Дамаск и случайно видяла обявата, че приемат чуждестранни студенти. Още на следващия ден отишъл в посолството с дипломата си, която, приравнена към българските, отговаряла на успех 5,50. „Взех костюма на по-големия си брат, един куфар и тръгнах. До София пътувах 4 дни с влак, който тогава се движеше на въглища. И макар че съм бял, на гарата в София слязох черен като негър, защото, минавайки през тунелите, целия дим от въглищата влизаше в купетата и полепваше по нас”, разказва с усмивка неволите си бъдещият тогава хирург. Първата дума, която научил на български, е „общежитие”. Слизайки на гарата, се отправя към дадения му от посолството адрес на Института за чуждестранни студенти на „4-ти километър”. Докато търси общежитието, се сблъсква и с първата българска особеност – кимането с глава за „да” и „не”, което у нас е обратно на общоприетото в целия свят. „Никой от посолството не ме предупреди за това и имаше много недоразумения”, шегува се д-р Хаддад. В продължение на година той и останалите чужденци изучават химия, биохимия и биология на български език, след което се явяват на изпит, за да ги приемат в Медицинския университет. На изпита д-р Хаддад успява да изкара 5,58 и това му дава правото да следва в Медицинската академия в столицата. От всички близо 400 студенти редовно успяват да завършат едва 16. Още като студент посещава кръжока по Спешна хирургия в „Пирогов” при проф. Митев, а през свободното си време помага на медицинските сестри. Именно професорът го насърчава да подаде молба за специализация по хирургия. Д-р Хаддад я подава и се връща в Дамаск. 17 дни по-късно получава телеграма, че е одобрен за специализация. Д-Р ХАДДАТ РАЗБРАЛ, ЧЕ ИЗКУСТВОТО НА ЛЮБОВТА И ХИРУРГИЯТА СЕ УЧАТ НОЩЕМ от един от лекарите в Окръжна болница в София, където отива на специализация. Толкова бил отдаден на нея, че изкарал цели 90 дни, без да напуска болницата, връща се към онези дни лекарят. Определя като голям късмет факта, че е имал възможността да се учи от едни от най-добрите ни медици – доц. Темелков, дмн Арсов, проф. Митев, проф. Добрев. След специализацията записва аспирантура, но заради липсата на достатъчно средства се налага да се прибере в Сирия. Остава там само 8 месеца и бързо се връща в България, където преди това се е запознал със съпругата си Сашка, която е от Арбанаси. Двамата сключват брак през 1979 г. Близо десет години живеят в Сирия, но с идването на демокрацията през 1989 г. решават да се върнат в България, където се раждат и двамата им синове – Антоан и Виктор. Първоначално д-р Хаддад работи в София, след това се установяват във Велико Търново, където живее и до днес. Известно време практикува в областната болница, но от близо десет години работи в хирургичното отделение на МБАЛ „Св. Иван Рилски” в Горна Оряховица. Наскоро той и началникът на отделението д-р Димитър Макавеев спасиха мъж с тежка кръвозагуба и близо 2 литра кръв в корема, пострадал при битов скандал. Подобни случаи не са рядкост в практиката на хирурга, но споделя, че ако можеше да върне времето назад, отново би дошъл в България и би станал лекар. И макар че отдавна е напуснал Сирия, не остава безучастен към случващото се в родината му, където все още живеят негови близки. За последно д-р Хаддад е пътувал до Сирия преди шест години. А от началото на войната досега е загубил шестима свои роднини, всички християни. Именно християнската общност е сред най-мразената от ИДИЛ и много семейства стават техни жертви. Една от тях става свещеник, първи братовчед на д-р Хаддад, който отишъл да занесе откуп за отвечен техен роднина от „Ислямска държава“. При предаването на откупа от 3 милиона сирийски лири свещеникът е застрелян в главата с шест куршума, разказва д-р Хаддад. Негов приятел от детството, който става министър на отбраната, загива по време на атентат с кола бомба. Заради подобни жестокости много сирийци напускат родината си и търсят убежище в други страни. Хирургът смята, че сред бежанците има и много други хора, които той нарича чужденци, които не бягат от войната, а търсят по-добър живот. Според д-р Хаддад в момента в Сирия се води Трета световна война, защото на територията й има наемници от над 84 държави, които помагат на терористите. Смята, че това е част от „играта” и интересите на големите държави, а изпълнителите й са Саудитска Арабия, Катар и Турция. Той е убеден, че проблемът може да бъде решен за две седмици, но „виновниците” нямат интерес конфликтът да бъде прекратен. Въпреки това се надява скоро войната да приключи и голяма част от бежанците да се върнат в родината си. Весела БАЙЧЕВА