В театъра е така – днес си Офелия, утре – баба Гицка – Труд
Нашият гостИзвестната актриса Латинка Петрова прави своя сценичен дебют едва 16-годишна, но не с някоя роля, а като изпълнителка на народни песни. Още от съвсем малка тя е привлечена от музиката и усилено изучава акордеон и пиано. По-късно обаче Латинка избира актьорската професия и завършва ВИТИЗ в класа на проф. Стефан Сърчаджиев, като в нейния випуск са също така Стефан Данаилов, Стефан Мавродиев, Меглена Караламбова, Милен Пенев, Илия Добрев, Продан Нончев и други. През 1981 г. я назначават в Сатиричния театър, където играе с много от най-известните ни актьори. Истинска популярност актрисата добива доста по-късно – с участието си в много популярна тв реклама, но веднъж открита от публиката, къдрокосата фурия бързо се превръща във всеобща любимка. С големия си комедиен талант, покоряваща енергия и витален дух тя успява да зарежда с добро настроение както от сцената и екрана, така и в живота.– Латинка, на 1 януари имаше рожден ден. Как го отпразнува?– Бях планувала да бъда в Милано, където да празнувам с приятели, но още на третия ден паднах болна от грип и гледах Милано през прозореца. (Смее се.) Така че се наложи децата ми да презаверят билетите и на първи януари си бях у нас в тиха домашна обстановка и в креватчето. Малко тъжничко беше, но трябва по-често да се сещаме за подобни мигове, за да ни напомнят, че нос не бива да се вири много нависоко, защото в един момент божият пръст се размахва и ти клякаш. Грипът ме държа цели три седмици. Кашляш, падаш и разбираш, че не си безсмъртен, а си нормален човек. Като си изнемощял, разбираш, че и милиони да имаш, не те са важни, виждаш, че това да трупаш пари и алчността са пълно безсмислие.– Кой е най-хубавият подарък, който получи за рождения си ден?– Може би парфюмът „Булгари“, защото обожавам този аромат и обичам, като си отворя гардероба, да ми ухае на него, не съм го сменяла от години. Най-щастлива съм обаче от това, че хората ме помнят и приятелите ме обичат. В един момент личната ти скромност започва да има превес над суетата. От какво имаш нужда – от една чиста, хубава дреха, чисто легло и чиста съвест. Смирявайки се в тези дни, разбирам, че това е правилният път.-А кое е най-нестандартното пожелание?– Дъщеря ми Линда ми пожела – да си здрава, мамо, за да ни готвиш! (Смее се.) Викам й – това ли можа да измислиш, за да ви готвя? (Смее се.) Аз наистина успявам от нищо да направя нещо. Гледам също така ястието да е красиво и за окото – правя зеленчуци на пара с пресен магданоз и копър, а накрая добавям зехтин. Оказва се, че храната на пара е най-добрата.– Сигурно си получила много поздравления за празника?– Доста приятели се обадиха да ме поздравят и ме зарадваха, защото дъщеря ми тогава беше в Бали, синът ми също не беше в България и имах нужда от това. Иначе тихо и кротко сложих една деликатна трапеза, за да отбележим рождените ни дни с мъжа ми и да чуем химна на 31 декември. Има и такива дни в живота ни, слава Богу, че на пети имах представление и някак си успях да се пооправя. Лекувах се, като пиех по 3 литра вода на ден, а също така вземах 3-4 пъти на ден витамин С и консумирах много плодове – никакви антибиотици.-Казват, че като се качиш на сцената, и всичко ти минава, така ли е и при теб?– Да. Разбирам я Мутафова защо още й се играе – ангажиментът те вдига на крака. Когато на 5 януари имах спектакъл и накрая публиката аплодираше, а на мен крачетата ми се подгъваха, но тичкам и си танцувам. Актьорът никога не трябва показва колко е болен, даже и малко суета има в тази игра, няма да падна на сцената, няма да се дам! Само и само публиката да не разбере, че не си в кондиция и да успееш да им отправиш послание.– Ти виждаш ли се на сцената след 20 години например, като Стоянка Мутафова?– Не, още 20 години на сцената ми звучи като „Мечтание“ от Шуман. Но ако имах два живота, пак бих ги посветила на театъра, това е истината. Трябва тази енергия, която ми е дадена свише, да я дам на хората, да дам усмивка, да дам надежда и послание.– Кои са постановките, с които зареждаш с усмивка и надежда зрителите през новата година?– На 4 февруари в „Сълза и смях“ играя в „Луда нощ по френски“ – един безумно смешен спектакъл. После съм в Пловдив на гастрол с „Любовта, това съм аз“, а след това играя баба Гицка в „Големанов“, три спектакъла са ми достатъчни засега. В театъра е така – днес си Офелия, а утре баба Гицка…– Типичен Козирог ли си – винаги с рогата напред?– Не, защото аз съм Козирог с асцендент Водолей и оттам идва артистичността. Водолеите уравновесяват нещата, защото са мечтатели – в сферата на имагинерното. Чела съм, че с напредване на възрастта отиваш към асцендента си и сега повече дърпам към философията и мечтанието, към нещата извън бита, към вечните въпроси – откъде идваме, защо сме тук и къде отиваме? Аз вярвам, че ние сме на земята с мисия да правим добро и всеки, ако може да надгради с една тухличка това, което е било преди него. Мисля за бъдещето, за това колко сме задължени, че творецът ни е създал и ни е дал мисия.– Ти си много откровена. Това създавало ли ти е някога проблеми?– О, винаги, но аз съм подготвена за това. Още в момента, когато давам негативни мнения, съм подготвена за реакцията отсреща. Не съм от хората, които казват – това не трябваше да го кажа, а поемам отговорност в момента, в който цепя езика на две, и не съжалявам за това. За справедливост отивам на клада, за да браня позицията си, съм готова на всичко. Не съм конфликтна, обаче в момента, в който усетя, че някъде има напрежение, успявам да се вдигна над конкретния случай и да погледна ситуацията отгоре. Така виждам, че след 20 години спомен няма да има от този проблем, а даже ще бъде смешно и жалко, за какво да си хабя нервите тогава? Приемам нещата философски.– Съжаляваш ли понякога, че стана популярна доста късно?– Не, мисля, че всичко е драснато отгоре, кога да се случи. Има и много талантлив народ, който си отива, без да успее да покаже таланта си, но това са неписани закони. Иначе популярността – тя е за хората, на мен нищо не ми е донесла. Да, получавам повече усмивки, радост, евентуално ще ме прегледат преди другите, но популярността наистина е за хората – да кажат ауу, ауу, да те поздравяват. Това са приятни неща, но не те са целта на моята работа, а да съм перфектна на сцената и хората да не съжаляват, че са дали примерно 10 лева за билет.– В годините преди успеха имала ли си финансови затруднения?– Никога не съм имала, защото, както казват народните певици, откак се помня, все пея! Работила съм вече толкова години и тази динамика ми зарежда акумулатора, даже съм печелила както фолк певиците днес, но тогава какво можеше да си вземеш с тези пари – алпака от „Кореком“ или дуралекс. Имаше момент, когато един долар беше 7 лева, и ние обръщахме парите само и само да помиришем „Кореком“. Никога не съм имала финансов проблем.– Проблемите обаче едва ли са те подминавали, но ти винаги си усмихната. Как го постигаш?– Кой е длъжен да се занимава с моите проблеми, за какво да натоварвам хората? Не ме търсете на пейката пред блока да дрънкам къде ме боли, как се живее с ишиаса и т.н., това не ме интересува. Приятелите ме търсят за атмосфера и настроение.– Като беше в Милано – световна столица на модата, успяха ли да те впечатлят италианците с елегантността си?– Това, което видях по улиците в Милано, е, че италианките не ходят така елегантни като нас, българките, а масово са с едни пухенки. Почти спортно се движат, тук-там се вижда някоя по-елегантна. Иначе за мен мъжете там са по-шикарни от българите – по-шикарно са облечени както младите, така и възрастните мъже. Гледам го – направил прическа, облякъл се добре, харесва ми и това малко позьорско поведение на мъжете там. Приятно е да ги гледам, имат си самочувствие, докато при нас виждаш хубав мъж, пък се нагърчил, върви без самочувствие, а шапката му паднала до очите.– С твоя съпруг, тенора Красимир Джонгалов, сте заедно от много години. Каква е рецептата за тази хармония и случва ли ви се понякога да се скарате?– Рецептата е – не прави това, което не искаш да ти правят на теб. Вече 42 години сме заедно с него, преживяхме ги в хармония. Никога не сме имали скандали за битовизми, за пари или да му бъркам по джобовете и да мириша бележки. Това никога не е било между нас, такива ситуации правят малки и жената, и мъжа. За мен важни са хармонията и движението по хоризонтала, да вървите заедно рамо до рамо. Младостта е лесно – тогава сме волни птици, а после, когато крилата се уморяват, и е хубаво да има някой до теб, който да ти хване ръчицата.– И двамата с мъжа ти се занимавате с изкуство, синът ви обаче е физик, как стана така?– Той ядрен физик, доктор на науките, като и двамата с дъщеря ни имат великолепно чувство за хумор, но не ги влекат артистичните изяви.– Ти си играла на сцената с най-големите ни звезди на комедийния жанр. Сигурно имаш много незабравими моменти с тях?– За съжаление Бог разрежда тези стройни редици, но остава най-прелестното от преживяното. Много са незабравимите моменти, например с Парцалев – като скочихме с колата в една нива, и после цигани ни извадиха заедно с нея на ръце. За Велко Кънев също се сещам, двамата често играехме табла в Сатирата – добър, истински, обикновен човек. Не мога да забравя и когато с Кольо Анастасов видяхме летящи чинии. Случките са толкова много…– А как изглеждаха летящите чинии и друг път виждала ли си нещо подобно?– Беше с кръгла форма, като цветна крушка с всички възможни светлинки, и пет минути стоя в небето, но в един момент се смали, като точица, и изчезна. То си трептеше между Златица и Пирдоп и ние с Кольо гледахме това НЛО, а той имаше брилянтно чувство за хумор и по едно време вика – те дали знаят, че аз съм профпредседател на Сатиричния театър?! Един вид, за да го пощадят. (Смее се.) После един пазач, който работеше наблизо, ни каза – ония си идват редовно, за да се заредят тук. Още веднъж ми се случи подобно нещо, когато двамата с мъжа ми пътувахме с колата и на Петрохан двигателят изведнъж загасна. Слязохме и видяхме, че високо над боровете има някакво ярко светещо тяло. Когато се отдалечи, и двигателят пак проработи.– Имала си шанса да познаваш Ванга. Коя е най-необикновената случка, на която си била свидетел при нея?– Ванга е абсолютен феномен. Имаше такава случка, когато една жена напираше да й даде плодове и пиле в една кошница с думите – не щем да ми гледа, само да дадем тези армагани. Тази жена казваше – три деца ми умират, четвъртото е живо и здраво и искам да почерпя за негово здраве. Преди това тя идвала при Ванга и тя й заръчала – като го няма мъжа ти, ще вземеш един човек от селото и каквото пред прага ви е заровено, ще го хвърлиш накрая на селото. Там открили заровени човешки кости, като децата й, когато пълзели като малки по земята, и са дишали фосфора и умират от това. Направил го бил неин брат, който нямал деца, и то заради имоти! Невероятно е това, което някои хора правят за парче земя – бият се, колят се! Необяснимо е…– А вярваш ли, че всичко се връща, както казва Ванга?– Абсолютно вярвам в баланса. За мен Бог е баланс и Вселената се крепи на баланс – в къщата, в дома ти нещата също трябва да са в баланс, само с грам повече да са, и това може да се отрази. Хората, които си мислят, че са направили добро, трябва да го чакат да дойде, а направят ли лошо – също трябва да го чакат, няма как да не се върне. Лошо е като се връща на децата, затова прави добро и го чакай, а за лошото винаги имай едно наум, че трябва да го платиш.– Пред теб пророчицата предсказвала ли е какво ще е бъдещето на България?– Четири пъти съм била при нея, но за бъдещето на България пред мен не е говорила. Хубаво е, че Ванга ни остави някакви направления. Думите й – водата ке стане по-скъпа от златото, както и други, са сигнали, за които трябва да внимаваме. Ако изворите стихнат, както тя казва, какво правим?– За какво се молиш на Бог?– На Бог благодаря. Хубаво е малко да се спреш и да не казваш само -дай ми Боже, а да благодариш, че си здрав, че си на крака, че виждаш слънцето и около теб е спокойно. Също така винаги първо благодаря на свети Атанасий, той е мой патрон и на 18 януари всяка година правя курбан в негова чест, както Ванга ми е каз4ала, защото той ме е спасявал и ме закриля. Аз винаги се моля и преди всяко излизане на сцената. Искам Бог да ми даде две-три неща – здраве, да се напълни къщата с внуци и да бъда полезна.– Ще позволиш ли на внуците да ти викат бабо?– Никога бабо! Майка живя до 96 години, но искаше да се обръщат към нея само с маминка.– Какво си казваш в трудните моменти, как се окуражаваш?– Казвам си – това е един миг, на всеки се случва и ще мине, още утре ще се усмихна, защото ще имам шанс. Днес е така, но утре ще светне слънцето, ще имам шанс, ще ме извикат за роля. Ще имам усмивки, приятели и енергия! Ако самият ти не добруваш, какво очакваш от Бог.