\begin{figure}
\centering
\includegraphics{figure_1.pdf}
\caption{Henrik Ibsen: Kad se mi mrtvi probudimo. DK Gavella, 1983.}
\label{figure_1}
\end{figure}

Duška Roksandić koji je tada bio intendant HNK-a. Ja sam igrala gospođicu Azru, animir-damu u jednoj raketnoj bazi, koja ima bliske susrete sa starim generalom Nottom u interpretaciji Zvonimira Rogoza. Tim je prizorom i počinjao komad. Scena je bila prazna, samo jedan pano s otvorenim prozorom. Mi smo stajali iza tog prozora ili omeđeni prozorskim okvirom kao da smo ukadrirani u prvi plan nekog filma. Silno sam se veselila toj maloj, logički jako smislenoj sceni, glumeći tijelom, zavodnički, pomalo kriminalizirajući Melniku. Potrebno mi je bilo da se uloga počne sa svilenim pokretima. Međutim, kostim mi je izgledao sasvim suprotno: crvena haljinica s bijelim točkama, nabrana suknja, a kad sam to obukla na sebi izgledala sam kao djevojčica. Obratila sam se Paru, zamolila ga da promijenimo kostim, što uopće nije bio problem, ali on je za dana došao s tvrdnjom da je saznao kako sam upravo ja zahtijevala takav kostim. Bilo mi je deplasirano istraživati gdje je nastao problem, je li se radilo o nečijoj sujeti ili lijenosti, ali ono što mi se čini najvjerojatnijim bila je njegova lijenčina koja nas stalno prati i vuče prema dolje. Meni je bilo začudilo da jedan mladi redatelj nije imao sluha za potrebe glumice. To je bilo moje razočaranje. Tada, u tim mladim danima, na samome početku, Paro je još bio jako zatvoren. Ja sam se osjećala kao ratio, kao čisti ratio koji planira svoju predstavu i radi je prema tom svom planu. Ali između mene na sceni i njega u gledalištu za vrijeme proba bio je ponor – hladno, hladno! Nažalost, to su bile moje prve impresije s njim. Još nismo bili zreli ni on ni ja, ni životno ni profesionalno.

Poslije smo se sreli u Heretiku. Ja sam bila sretna da igramo jedno od troje protagonista koji su se slobodno kretali po sceni jer ta njegova scenografska inovacija, koja je možda bila praktična i zanimljiva, za glumce je bila katastrofa. Ti jadni ljudi morali su cijelu predstavu ostati na triptihu, usko omeđeni u svojim nišama. Nisu se mogli ni pomaknuti, ni gestikulirati, čak nisu vidjeli ni partnere s kojima su komunicirali. Meni ih je bilo užasno žao. A onda se jedanput dogodila iznimno komična situacija: otkriće prvog čina, za vrijeme dramske pauze, najednom smo čuli iz triptiha – netko je zaspao gore na mostu. A ovi ljudi u triptihu – oni su jedva izdržali da ne eksplodiraju od smijeha. Triptih se počeo tresti, mislila sam da će se srušiti na nas, no na svu sreću brzo se spustio zastor. Na toj sam predstavi imala osjećaj da me Paro prevario. Zašto? Komad je morao na brzinu biti gotov zbog dogovorenog termina za Sterijino pozorje, Zorz nas je izaranžirao na sceni i nestao – otišao je raditi u Prištinu i ostavio nas mladoj asistentici – Nici Boban. Ponavljali smo domaću zadaću svakoga dana, a kad se vratio, ja sam se osjećala uvrijeđeno: ne ide to tako.

Radili smo zajedno i u Dubrovačkim ljetnim igrama – recital stare dubrovačke poezije pod naslovom \textit{Pjesni razlike}. Bila je to ponoćna serenada u Sponzi, dobili smo jako dobru ocjenu kritike. Uživala sam u tom poslu.

A u teatru smo se sreli još samo jedanput kada smo radili posljednji Ibsenov komad \textit{Kad se mi mrtvi probudimo}. Tamo sam igrala Maju Rubek, ženu slavnog umjetnika, ali starca. A ona je putena žena, razdire je njezino tijelo. Veselila sam se kako ću igrati nemir toga njezina tijela, a kad sam došla na probu kostima obukli su me u meni debelu i tamnosivu svilu, zatvorenu do grla. To je bilo tako teško da sam imala osjećaj kao da me netko ukopao 2–3 centimetra u zemlju – nisam znala kako ću sada igrati s tim tijelom. Probala sam se sa Zorzom dogovoriti da nešto promijenimo. On me je bijelo gledao, uopće nije razumio o čemu govorim, pa me pitao: Zar se ti možda bojiš da ćeš u tom debelom što izgledati deblje? A to za Maju Rubek uopće ne bi bilo negativno jer ona nije mlada djevojčica već putena žena. Tada nisam mogla izdržati. Rekla sam mu da ništa ne držim do teatra u kojem redatelj režira za sebe. To su bili njegovi počeci kada on nije još bio onaj redatelj po kakvom se govori u ovom časopisu, a to sam primjerice vidjela i u izvrsnom dokumentarcu Lade Džidić u prizorima kada je režirao \textit{Kolumba} i kada je izravno radio na probama. Ja nažalost takva Zorža ne poznajem.

Njegov odgovor me zaprepastio. Rekao je da on glumca žali i da on nikada ne bi mogao biti glumac jer mi moramo iz večeri u večer igrati jednu te istu predstavu, a da on zna da predstava tek nakon premijere započinje svoj život. I da ne postoje dvije identične predstave jer je publika taj faktor koji će diktirati puls predstave, gustoću i način interakcije koju je nemoguće predvidjeti kad se dogodi. Nažalost, to su moja jedina sjećanja na rad s Georgijem Parom.\footnote{Heretik Ivana Supeka imao je praizvedbu u ZDK-u 28. II. 1969., a do listopada 1970. kada je skinut s repertoara odigran je 38 puta. Scenograf je bio Miše Račić, kostimografkinja Inge Kostinčar. U podjeli su nastupili ansambl kazališta te gosti, a Boban je igrao ulogu Marka Antonija i Ljubica Jović ulogu Sestre Fides. Predstava \textit{Kad se mi mrtvi probudimo} imala je premijeru 17. IX. 1983., a do 15. I. 1985. kada je skinuta s repertoara odigrano je 26 izvedbi. Scenograf je bio Josip Vaništa, kostimograf Zlatko Bourek, skladatelj Frangeš. Ostale uloge igrali su Drago Krča (Arnold Rubek), Marino Matota, Stevo Krnjajić, Biserka Ispa i Ljiljana Gener.}