Jeg vil gerne have, de skal forstå, hvor dårligt jeg har det
Kategori: Spiseforstyrrelser og selvskade
K\u00f8n: Pige
Alder: 15
Dato: 2020-09-07T20:23:04.000Z

Sp\u00f8rgsm\u00e5l:
Er lige begyndt i behandling for anoreksi og er begyndt at spise lidt igen. Altså spiste ikke inden og var gået i det de kalder spisestop så det startede Ligesom bare stille og roligt ud men det er så lorte svært. De vil have mig til at tage 1 kg på om ugen men indtil videre har jeg kun tabt mig. De har hjemmeindlagt mig fordi jeg ikke må bevæge mig og skal fokusere på at spise men Det fungerer slet ikke og jeg græder så meget og hader det hele og mit liv. Det eneste jeg vil lige nu er at dø. 



I sidste uge satte de mig på venteliste til både døgnafsnit og dagafsnit så jeg kunne få den første plads der kom hvilket jeg også har fået på dagafsnittet.
Men det har jeg slet ikke lyst til. Man skal frem og tilbage hver dag i hverdagene og man skal være i samme rum som 5 andre plus deres forældre hele dagen og det kan jeg slet slet ikke overskue. 



Jeg kan slet ikke være derhjemme mere jeg tror snart jeg tager livet af mig selv. Altså min mor har fjernet panodiler osv. fordi hun er bekymret. 



I går låste jeg mig ude på toilettet i 2 timer. Det var egentlig fordi jeg ikke ville spise aftensmad men så opdagede jeg at gulvet var koldt og jeg begyndte at fryse. Så vælger jeg at lægge mig ned på gulvet (havde kun shorts og en t-shirt på) for at fryse endnu mere og mine fødder op af den kolde væg fordi jeg ville pine mig selv. Jeg ved ikke om det også var i håb om at fokusere på noget andet end smerten indeni og tankerne om at ville dø. De larmer så meget. Jeg har slet slet ikke lyst til at leve mere og jeg mener det når jeg siger at jeg snart dræber mig selv, jeg skal bare lige finde ud af hvordan jeg skal gøre det. Men til sidst fik min mor mig ud fra toilettet fordi hun sagde at enten kom jeg ud eller også sparkede hun døren ind så jeg vidste at hun mente det. Så faldt jeg sammen på gulvet og skreg at jeg gerne ville dø. Hun prøvede at varme mig men jeg skubbede hende væk og hun prøvede at lægge en dyne på mig men jeg skubbede den væk. Jeg ved slet ikke hvem jeg er mere. Jeg er i hvert fald ikke mig. Og alting er helt ligegyldigt for mig. 



Jeg vil bare gerne ha at de skal forstå hvor dårligt jeg har det altså dem på hospitalet men når jeg er der underdriver jeg altid. Men jeg har aldrig ønsket at dø så meget. På en måde vil jeg gerne Døgnindlægges men ved ikke hvordan jeg skal sige det.

Svar:
Når jeg læser dit brev, så kan jeg virkeligt mærke, hvor svært du har det for tiden. Og hvor meget dine tanker bare larmer. Derfor er jeg så glad for, at du har skrevet herind og delt dine tanker. For det er nemlig et tegn på, at du rækker ud efter hjælp. Og det er en af de allervigtigste ting, man kan gøre på vejen imod at få det bedre. 



Allerførst vil jeg lige gøre dig opmærksom på, at jeg har rettet lidt i dit brev. Det har jeg udelukkende gjort for at være helt sikker på, at der ikke er nogen, der kan genkende dig ud fra det, som du har skrevet. 



Det kan blive godt igen



Du har det hammersvært for tiden, fordi du er startet i behandling for din spiseforstyrrelse. Det er faktisk helt normalt at opleve, når man starter i behandling. For så begynder spiseforstyrrelsen at stritte imod og vil have endnu mere kontrol, fordi den bliver bange for at miste kontrollen. Og så er det slet ikke unormalt, at man kan få tanker om, at man bare gerne vil dø, så man kan komme væk herfra. For man er bare mega presset, når man har det sådan. Og selvmordstanker kommer tit fordi, fordi man føler sig klemt op i en krog, hvor alting gør så hammerondt indeni. Og hvor det måske er svært at se, hvordan det overhovedet kan blive bedre. Så kan døden komme til at føles som den eneste udvej. Men det er den heldigvis ikke.



Jeg ved, at der er rigtigt mange, der har kæmpet med en spiseforstyrrelse, der har fået det godt igen. Du kan for eksempel læse Camillas historie. Hun kæmpede med en super svær spiseforstyrrelse, men i dag har hun fået behandling og fået det godt igen. Så det kan godt lade sig gøre at få det godt igen. Jeg ved godt, at det kan være hammersvært at tro på lige nu. Men det lyder som om, der er en del af dig, der faktisk gerne vil have hjælpen. Og som egentligt også gerne vil have mere hjælp end den, du får lige nu, fordi det hele er så hammersvært. Det fortæller mig, at der også er en del af dig, der stadig tror på, at det godt kan blive bedre. Den del skal du prøve at holde fast i. For det er en virkeligt god egenskab at have for, at man kan få det bedre. Så prøv om du kan lytte til den stemme og holde fast i den del af dig, når spiseforstyrrelsens stemme larmer sindssygt meget, fordi den er bange for at miste kontrollen.



Skriv et brev



Du skriver, at du gerne vil have, at dem på hospitalet skal vide, hvor dårligt du har det. Men at du altid kommer til at underdrive, når du så er inde på hospitalet. Det giver så god mening. For det kan være rigtigt svært at sætte ord på præcis, hvor ondt det gør indeni og, hvor svært man har det. Både fordi det tit kan være rigtigt svært at finde de rigtige ord. Men der er også rigtigt mange, der fortæller, at det er svært at fortælle, fordi de er bange for, at dem på hospitalet vil tænke, at de bare er opmærksomhedskrævende. Jeg ved ikke, om du kan genkende det? Men dem på hospitalet har mødt rigtigt mange piger og drenge, der har kæmpet med spiseforstyrrelser. Så de ved godt, hvor hammersvært man har det, når man kæmper med en spiseforstyrrelse.



Derfor tænker jeg også, at de nok skal lytte til dig og tro på dig, hvis du fortæller dem præcis, hvordan du har det. Og det er super vigtigt, at du gør det, også selvom det er mega svært. For hvis de ikke ved, hvordan du har det på hospitalet, så kan de heller ikke hjælpe dig bedst muligt. Jeg tænker på, om det mon kan hjælpe dig at skrive et brev til dem på hospitalet, om hvordan du har det. Så kan du give det til dem næste gang, du skal derind, så de kan læse det og snakke med dig om det bagefter. Det kan måske gøre det lidt nemmere, fordi du så ikek behøver sige så meget selv. Ellers tænker jeg på, om dine forældre mon er med til nogle af samtalerne? Hvis de er det, så kan de måske hjælpe dig med at få fortalt dem på hospitalet, hvordan du faktisk har det?



Snak med Livslinien



Når jeg læser dit brev, så bliver jeg faktisk rigtigt bekymret for dig. For du har det hammersvært for tiden. Og det lyder som om, de her tanker om, at du bare gerne vil dø fylder rigtigt meget for dig lige for tiden. Derfor vil jeg rigtigt gerne gøre dig opmærksom på Livslinien. Dem må du altid tage fat i, hvis dine selvmordstanker fylder for meget, og du har brug for at snakke med nogen om det. Hos Livslinien sidder der nemlig nogle mega dygtige frivillige rådgivere klar til at snakke med dig. De har snakket med rigtigt mange unge, der ligesom dig har haft tanker om, at de allerhelst bare ville væk herfra. Så de skal nok gøre deres allerbedste for at hjælpe dig, hvis tankerne bliver for meget. Du kan være helt anonym hos Livslinien, så dem kan du trygt tage fat i, og det skal du endelig bare gøre, hvis du har bare det mindste brug for det. Hellere en gang for meget end en gang for lidt.



Tag til psykiatrisk skadestue



Hvis dine selvmordstanker bliver alt for meget. Eller hvis du får lyst til at handle på dine selvmordstanker, så er det vigtigt, at du tager fat i psykiatrisk skadestue. Den psykiatriske skadestue har nemlig åbent døgnet rundt. Og derinde er de altid klar til at hjælpe, hvis man har det så svært, at man slet ikke kan holde det ud længere. Du kan se en liste over landets psykiatriske skadestuer nedenunder det her afsnit.





Jeg håber, at der er noget i mit svar, der har hjulpet dig. Og så håber jeg, at du får snakket med dem på hospitalet om, hvor hammersvært du har det for tiden. Sådan så du kan få noget mere hjælp end den, du allerede får. Og så du på den lange bane kan få det godt igen. For selvom det måske slet ikke føles sådan lige nu, så kan det godt blive godt igen.