bluuebunny/crossref_metadata_2025_split huggingface dataset:
СИСТЕМА ІМПЕРСЬКОЇ АДМІНІСТРАЦІЇ В ГАЛИЧИНІ ДРУГОЇ ПОЛОВИНИ ХІХ СТ.: ПРАВОВИЙ СТАТУС ТА ПОВНОВАЖЕННЯ
Authors: Криховецький І. З. 
Published: June 2022

Метою статті є характеристика органів австрійської імперської адміністрації в Галичині, їх взаємодію, а також вплив на суспільно-політичний розвиток краю. У статті розкриваюся правові засади організації крайової адміністрації Галичини в другій половині ХІХ ст. Основна увага акцентується на повноваження губернатора та Крайової ради. Власне губернатор становив першу ланку крайової адміністрації. Другу ланку органів крайової адміністрації складали повітові та міські органи влади. Інститут губернаторства у своєму розвитку пройшов кілька етапів. Перший етап припав на період революції 1848-1849 рр.; другий – на 1850-ті рр.; третій – 1860-ті рр.; четвертий – 1871 р. Губернатор, як представника імператора в конкретній провінції, контролював загальний порядок і політичну ситуацію. Формально, він мав право бути присутнім на засіданнях крайового сейму і контролювати діяльність депутатів, хоча останні також могли викликати губернатора на засідання для обговорення питань розвитку краю. Встановлено також, що в часи коли посади галицьких губернаторів займали А. Голуховський та К. Бадені, функції намісника були максимальними. Особливо значними повноваження Крайової адміністрації були після 1890 р. коли посаду губернатора обійняв К. Бадені. Правовою альтернативою владі губернатора був крайовий сейм. Одночасно губернатор міг накладати вето на законодавчі ініціативи, адже був представником імператора, але так само й сейм міг викликати губернатора на засідання для звіту про виконану роботу, використання крайового бюджету та ін. Що стосується органів управління містами та селищами, то вони формували, так званий «комунальний уряд «. Найнижчою ланкою в апараті управління Галичиною був староста. Він безпосередньо підпорядковувався губернатору, а його повноваження не поширювалися на систему шкільництва та оподаткування. Сформовано висновок, що сформований у Галичині впродовж другої половини ХІХ ст. апарат управління був надзвичайно дієвим і забезпечував як потреби краю в автономному розвитку, так і гарантував офіційній владі обмеження федеративних і відцентрових тенденцій в регіоні.
РОЛЬ СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКОЇ ДОРАДЧОЇ СЛУЖБИ В АГРОПРОМИСЛОВОМУ КОМПЛЕКСІ УКРАЇНИ: ОСОБЛИВОСТІ ПРАВОВОГО ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ
Authors: Гулевець О. В. 
Published: June 2022

Актуальність статті полягає в тому, що наразі розвиток дорадчої діяльності (у тому числі поширення мережі дорадчих служб) відбувається доволі повільними темпами. Причиною цього є ряд труднощів, обумовлених як загальною ситуацією в країні, станом справ у світовому та національному аграрному секторі, так і окремими недоліками правового регулювання і фінансування дорадчої діяльності з боку держави. Такий стан справ, у купі зі зростанням ролі аграрного сектору в економіці України, й обумовлюють актуальність дослідження ролі дорадчих служб в агропромисловому комплексі та наявних у цій сфері проблем. Статтю присвячено дослідженню ролі сільськогосподарської дорадчої служби в агропромисловому комплексі України та особливостей правового забезпечення її функціонування. У процесі аналізу наявних у сучасній науці поглядів, з’ясовано, що наразі більшість дослідників, визнаючи роль дорадчих служб у розвитку вітчизняного сільського господарства, акцентують увагу на таких проблемах їх функціонування як: недостатня кількість суб’єктів дорадчої діяльності, формалізація їх діяльності, недостатнє фінансування з боку держави, невідповідність вартості соціально спрямованих дорадчих послуг ринковим реаліям, складність отримання державного фінансування навіть у наявних обсягах. В ході дослідження встановлено, що окрім неналежного фінансування дорадчої діяльності, важливу проблему становить законодавче обмеження для створення дорадчої служби, що опосередковано заважає збільшенню кількості дорадчих служб та покриття ними потреб сільськогосподарських товаровиробників і сільського населення у консультуванні в таких сферах як економіка, облік і аудит, фінанси, право, маркетинг, реклама, управління персоналом, логістика. Значну увагу присвячено потребі оптимізації правового регулювання сільськогосподарської дорадчої діяльності, спрямованого на збільшення кількості дорадчих служб. Серед іншого, запропоновано внесення змін до Закону України «Про сільськогосподарську дорадчу діяльність», які дозволять створювати дорадчі служби у якості структурного підрозділу закладів вищої освіти не лише аграрного спрямування. Такий підхід сприятиме поширенню інформації з різних галузей знань та сприятиме як зростанню кількості дорадчих служб, так і підвищенню якості надаваних ними послуг.
ДОСВІД ЩОДО АДМІНІСТРАТИВНО-ПРАВОВОГО ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ СПРАВЕДЛИВОГО ТА ЕФЕКТИВНОГО ПРАВОСУДДЯ НА ПРИКЛАДІ ПОЛЬЩІ
Authors: Зубов О. С. 
Published: June 2022

Актуальність статті полягає в тому, що реформування суддівської системи з урахуванням досвіду та вимог Європейського Союзу відбувається у більшості країн. Де принцип верховенства права повинен бути основним у судовій влади, яка є гарантом справедливості у правовій державі. На сьогодні виникає багато питань щодо недотримання цього принципу при реформуваннях судової системи не тільки України, а інших європейських державах. Мета статті полягає в тому, щоб дослідити досвід Польщі щодо адміністративно-правового забезпечення справедливого та ефективного правосуддя. У статті досліджено досвід Польщі щодо адміністративно-правового забезпечення справедливого та ефективного правосуддя. Як і в Україні на сьогодні в Польщі відбувається реформування судової системи під час якої виникає багато спірних питань. Як і в Україні, в Польщі, влада здійснюється на принципах її поділу на законодавчу (парламент), виконавчу (уряд) та судову. Судову владу здійснюють вільні та незалежні суди (Верховний суд, суди загальної юрисдикції, адміністративні суди, військові суди), а також трибунали (Конституційний трибунал). У Польщі є чотири рівні (інстанції) загальних судів. У судовій системі України та Польщі є багато спільного. З урахуванням досвіду Польщі Україні необхідно як найшвидше запровадити у себе систему електронного судоустрою, до якого міг би мати доступ кожний громадянин України. Наголошено, що Польські суди загальної юрисдикції займаються розглядом справ, які не мають відношення до установ спеціальної юрисдикції. Вони підпорядковуються безпосередньо Верховному суду і займаються вирішенням питань, пов’язаних з сімейними справами, соціальними і трудовими питаннями. Також в їх компетенцію входить робота з інстанціями, що займаються виконанням покарань, реєстраційними палатами і торговими судами. Міністр юстиції, враховуючи доцільність використання працівників загального суду та потреб, що випливають з розподілу завдань у окремому суді, вводить нові посади суддів в окремі суди. Якщо посада судді стає вакантною в судах, які працюють в окремій апеляційній галузі, голова суду, в якому з’явилося вільне місце, повідомляє про це Міністра юстиції протягом 30 днів з дати звільнення місця. Міністр юстиції, в період, який не перевищує трьох місяців від дня отримання такого повідомлення, ґрунтуючись на критеріях, робить призначення на цю посаду або на посаду в інший суд або ж скасовує таку вакансію.
ПРО ПОНЯТТЯ ПІДПРИЄМНИЦЬКОЇ ДІЯЛЬНОСТІ: АДМІНІСТРАТИВНИЙ АСПЕКТ
Authors: Параманов Д. Ю. 
Published: June 2022

Метою статті є аналіз такого багатогранного явища, яким є поняття підприємницької діяльності, у тому числі розкриття співвідношення цього терміну з іншими економіко-правовими категоріями, що впливають на формування його поняттєвої складової. У статті досліджено поняття підприємницької діяльності як категорії мультидисциплінарного змісту, у тому числі розкрито співвідношення цього терміну з іншими економіко-правовими категоріями, що впливають на формування його поняттєвої складової. На основі аналізу думок вчених та положень чинного законодавства узагальнено, що поняття «підприємницька діяльність» має економічне підґрунтя, репрезентує зміст конституційного права особи на її реалізацію. Визначено, що у мультидисциплінарному розумінні підприємницька діяльність є різновидом активної взаємодії суб’єкта підприємницької діяльності з соціально-економічною системою у процесі якої з одного боку забезпечуються умови для інноваційного розвитку цієї системи, а з іншого – задовольняються потреби матеріального характеру підприємця. Серед характерних ознак підприємницької діяльності виокремлено: 1) самостійність дій підприємця, що базується на праві безперешкодного прийняття суб’єктивних рішень щодо технології господарювання; 2) реалізацію діяльності на систематичній та легальній основі, її орієнтування на отримання матеріальних вигод від сфери суспільного виробництва; 3) її приналежність до господарської діяльності, відмінної від господарської діяльності некомерційного виду спрямуванням на отримання прибутку та від господарської діяльності комерційного виду процесом суспільного виробництва, заснованого на новаторстві та інноваціях. Доведено, адміністративний аспект поняття підприємницької діяльності репрезентований її юридичною природою, як одного з механізмів економічного розвитку країни, без урегулювання та впорядкування суспільних відносин адміністративно-правовими нормами у межах якого унеможливлено забезпечення свободи підприємництва та його державна підтримка.
ДО ПРОБЛЕМИ ВИЗНАЧЕННЯ ПОНЯТТЯ ТА ВИДІВ ПРИНЦИПІВ ПРАВОВОГО РЕГУЛЮВАННЯ ПРАЦІ АДВОКАТІВ
Authors: Крайз О. І. 
Published: June 2022

Актуальність статті полягає в тому, що адвокатура України, що є професійно-правовим правозахисним інститутом, являє собою системоутворюючий елемент механізму забезпечення прав, свобод та законних інтересів людини. Адвокатура є основою, фундаментом правової держави та громадянського суспільства, без професійної діяльності якої, насамперед на засадах абсолютної незалежності, взагалі ставиться під сумнів їх існування. Рівень розвитку адвокатури безпосередньо вказує на рівень демократії в суспільстві. Важливість здійснення трудової діяльності адвокатами обумовлює необхідність забезпечення особливого підходу до регулювання їх праці. Разом із тим, слід вказати, що функціонування інституту адвокатури також відбувається у відповідності до цілої системи вихідних закономірностей, але особливого, юридичного характеру, які в юридичній літературі прийнято називати принципами. Саме останні визначають найбільш важливі відправні начала, вихідні вимоги, стосовно здійснення трудової діяльності адвокатами. У статті проаналізовано наукові підходи до визначення поняття та особливостей принципів в праві в цілому, а також в межах окремих галузей права, зокрема. Спираючись на проведений аналіз, запропоновано авторське визначення поняття принципів правового регулювання праці адвокатів. Виділено теоретичні підходи щодо класифікації принципів у праві. Констатовано значний ступінь актуальності досліджуваної проблематики. Варто також відзначити той факт, що більшість існуючих класифікацій найчастіше формуються за формулою, відповідно до якої виділяються загальні принципи права, найбільш усталені вихідні засади притаманні всім юридичним явищам та інститутам, а також принципи галузеві, міжгалузеві, які відносяться до конкретних секторів правової реальності. Наукові підходи щодо принципів адвокатської діяльності наслідують дану формулу, але при цьому в їх межах виділяються вихідні засади функціонування інституту адвокатури в цілому. Тобто, вихідні засади, що виділяються вченими, не показують закономірності, ідеї правового регулювання трудових та пов’язаних із працею відносин, а відносяться до публічного боку адвокатської діяльності. Зважаючи на викладене, ми не погоджуємось із жодною із запропонованих класифікацій. На нашу думку, виділяючи принципи правового регулювання адвокатури варто проводити паралель між засадами, котрі формують основу публічно-процесуальної ролі адвоката та інституту адвокатури, а також ідеями їх трудової діяльності безпосередньо. Саме тому, принципи правового регулювання трудової діяльності адвокатів найбільш доцільно класифікувати таким чином: а) принципи на яких базується інститут адвокатури в цілому, тобто, вихідні засади визначені положеннями Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; б) принципи правового регулювання безпосередньо праці адвокатів, до яких відноситься три групи вихідних засад: принципи правового регулювання реалізації права на працю адвокатів; принципи правового регулювання соціального захисту адвокатів; принципи правового регулювання праці адвокатів, як самозайнятих осіб.
ПРАВОВА ПРИРОДА МЕХАНІЗМУ ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ СОЦІАЛЬНОЇ БЕЗПЕКИ ДЕРЖАВНИХ СЛУЖБОВЦІВ
Authors: Соколов В. М. 
Published: June 2022

Актуальність статті полягає в тому, що аналіз механізму забезпечення соціальної безпеки державних службовців дозволить встановити його дефініцію. Даний результат матиме не лише теоретичну цінність через встановлення єдиного розуміння правового явища, але й практичне значення у контексті з’ясування обсягу забезпечення, його співвідношення із механізмом реалізації та захисту, а також основних суб’єктів, мети та інструментів здійснення. Не менш важливим є й виділення складових механізму забезпечення соціальної безпеки державних службовців, які відображають процес його впливу на суспільні відносини та вказують на реальну здатність гарантувати втілення того чи іншого соціального права державного службовця. Визначено, що умови гідної праці також тісно пов’язані із соціальною безпекою, адже вони зменшують ризики заохочення та вступу у корупційні відносини, несправедливого підвищення або ж, навпаки, покарання. Правильним видається наголос на комплексній діяльності, оскільки саме забезпечення залежить від розуміння та виконання своїх обов’язків не лише керівником, а й кожним державним службовцем. Для забезпечення соціальної безпеки державних службовців важливим є не лише захист, але й нагляд та контроль за забезпеченням, що обов’язково має бути незалежним та неупередженим, а отже, проводитися із визначеною періодичністю органами, незалежність яких гарантовано. Водночас моніторинг може здійснюватися навіть громадськими організаціями, особливо щодо безпеки осіб, які потребують спеціальних умов праці. Сукупний аналіз наведених визначень дозволяє дійти висновку, що механізм забезпечення соціальної безпеки державних службовців часто розглядають лише в економічному аспекті, визначаючи основним його призначенням надання матеріальних ресурсів, що не у повній мірі відображає сутність соціальної безпеки. Такий підхід не може бути застосований, оскільки він не сприяє визначенню особливостей державного впливу, суб’єктів та зменшує роль права у суспільних відносинах. Тому механізм забезпечення соціального забезпечення державних службовців – це правовий та упорядкований процес щодо взаємодії між органами публічної влади, громадськими організаціями та державними службовцями щодо визначення рівня мінімально допустимої для них соціальної безпеки в конкретний період часу та відповідної діяльності, яка спрямована на підтримання шляхом застосування правових методів і засобів подолання чи попередження соціальних ризиків та їх негативних наслідків визначеного рівня соціальної безпеки в межах суспільних відносин, а також гарантування реалізації соціальних прав з метою створення рівних та гідних умов життя для державного службовця та покращення якості виконання завдань і функцій держави.
ІСТОРИКО-ПРАВОВИЙ НАРИС РОЗВИТКУ ЗАКОНОДАВСТВА ПРО КРИМІНАЛЬНУ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЬ ЗА УМИСНЕ ВБИВСТВО ПОЄДНАНЕ ІЗ ЗҐВАЛТУВАННЯМ АБО СЕКСУАЛЬНИМ НАСИЛЬСТВОМ (ВІД УЛОЖЕННЯ ПРО ПОКАРАННЯ КРИМІНАЛЬНІ І ВИПРАВНІ 1845 РОКУ ДО КК УКРАЇНИ 2001 РОКУ)
Authors: Корогод С. В. 
Published: June 2022

У статті автором здійснено історико-правовий нарис розвитку законодавства про кримінальну відповідальність за умисне вбивство поєднане із зґвалтуванням або сексуальним насильством у період часу від Уложення про покарання кримінальні і виправні 1845 року до КК України 2001 року. Актуальність даного дослідження зумовлюється тим, що воно є логічним продовження циклу статей, які присвячені історико-правовому нарису розвитку законодавства про кримінальну відповідальність за умисне вбивство поєднане із зґвалтування або сексуальним насильством. У даній науковій статті автором досліджуються кримінальні законодавства, які діяли на територіях українських земель починаючи від 1845 року до наших часів. Які прямо чи/або опосередковано стосувалися кримінально-правового регулювання відповідальності за умисне вбивство пов’язане із зґвалтуванням або сексуальним насильством. Як результат дослідження історико-правового нарису розвитку законодавства про кримінальну відповідальність за умисне вбивство поєднане із зґвалтуванням або сексуальним насильством автором було сформовано етапи становлення останнього. Кримінальний кодекс 1903 року вже передбачає низку кваліфікованих умисних вбивств, у тому числі умисних вбивств для сприяння вчиненню іншого тяжкого злочину. У КК 1922 та 1927 років немає умисних вбивств, поєднаних із зґвалтуванням чи сексуальним насильством. Більше того, останні бачать удосконалення положень Кримінального кодексу 1903 року. Дивно, але верхня межа покарання за умисне вбивство при обтяжуючих обставинах – позбавлення волі на строк до десяти років. За словами автора, це досить м’яке покарання, особливо для суспільства радянського простору. Однак умисне вбивство, вчинене військовослужбовцем, каралося стратою за особливо обтяжуючих обставин. Пізніше, з розвитком українського суспільства під впливом радянської свідомості, виникла нагальна потреба у прийнятті нового кримінального законодавства, яке б відповідало потребам сучасного розвитку держави. Так, 28 грудня 1960 р. був прийнятий КК УРСР, який діяв до 1 вересня 2001 р. У результаті дослідження історико-правового окреслення розвитку законодавства про кримінальну відповідальність за умисне вбивство, поєднане зі зґвалтуванням або сексуальним насильством, автор сформував етапи становлення останнього.
ДОСВІД АЗЕРБАЙДЖАНСЬКОЇ РЕСПУБЛІКИ В ЧАСТИНІ КРИМІНОЛОГІЧНОЇ ДІЯЛЬНОСТІ ПЕНІТЕНЦІАРНИХ УСТАНОВ
Authors: Спільник С. І. 
Published: June 2022

Актуальність статті полягає в тому, що у контексті дослідження кримінологічної діяльності того чи іншого правоохоронного органу важливо провести компаративістський аналіз, розглянувши досвід реалізації відповідного напрямку роботи аналогічними суб’єктами протидії злочинності інших держав. Зокрема, вивчення зарубіжного досвіду кримінологічної діяльності пенітенціарних установ може дозволити: 1) модернізувати передбачені чинним законодавством України основні напрями кримінологічної діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України; 2) врахувати недоліки, що існують в роботі пенітенціарних установ зарубіжних держав в частині здійснення ними кримінологічної діяльності; 3) сформувати пропозиції щодо внесення змін до вітчизняних законодавчих актів, що регулюють діяльність Державної кримінально-виконавчої служби України тощо. У статті розглядається досвід Азербайджанської Республіки в частині кримінологічної діяльності пенітенціарних установ. Запропоновано скористатись досвідом Азербайджанської Республіки та доповнити ч. 1 ст. 1 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» завданнями Державної кримінально-виконавчої служби, що перелічені на офіційному сайті Міністерства юстиції України (наприклад, контроль за дотриманням прав людини і громадянина, вимог законодавства щодо виконання і відбування кримінальних покарань, реалізацією законних прав та інтересів засуджених та осіб, узятих під варту, внесення пропозицій щодо забезпечення формування державної політики у сфері виконання кримінальних покарань та пробації тощо). Наголошено на необхідності розроблення та затвердження Положення про Державну кримінально-виконавчу службу України, в якому б детально регламентувались завдання та функції цього правоохоронного органу. Запропоновано скористатись прикладом Азербайджанської Республіки та закріпити на законодавчому рівні факт того, що Державна кримінально-виконавча служба України займається не лише виявленням та припиненням кримінальних правопорушень, а і їх попередженням (остання форма протидії злочинності виступає пріоритетною в сучасних розвинених державах).
EXPOSED
Authors: Daniel Sharon 
Published: June 2022

This hybrid paper/artist presentation is focused on the interactive documentary EXPOSED [https://unjustlyexposed.com], which provides a cumulative public record and evolving history of the coronavirus pandemic’s impact on incarcerated people. EXPOSED documents the spread of COVID-19 over time, inside prisons, jails, and detention centers across the US, from the perspective of prisoners and their families. Original interviews combined with quotes, audio clips and statistics, collected from a comprehensive array of online publications and broadcasts, are assembled into an interactive timeline that, on each day, offers abundant testimony to the risk and trauma prisoners experience under coronavirus quarantine. EXPOSED launched on October 30, 2020. It will be updated weekly until December 30, 2021. The scale of the project is intended to reflect the scale of the crisis. On September 1, 2021, there were well over ten thousand quotes, statistics, and audio clips in the project database. On July 8th alone, the timeline includes over 100 statements made by prisoners afflicted with the virus or enduring anxiety, distress, and neglect. The monochrome, image-less, headline-styled interface, which allows viewers to step through thousands of prisoners’ statements, is designed to visualize their collective suffering, signal that the injustices they endure are structural, and demonstrate that the criminal punishment system in the US, itself, constitutes a public health crisis.
Müteşabih Kavramı Çerçevesinde Müfessirlerin Teori-Pratik Tutarlılığı Meselesi
Authors: CANSIZ Vehbi 
Published: June 2022

Müfessirler müteşâbih konusunu Âl-i İmrân 3/7. âyet bağlamında ele almakta ve bu ayetteki “müteşabihat” kelimesinin ne anlama geldiğiyle ilgili çeşitli değerlendirmeler yapmaktadırlar. Müteşabih olan âyetlerin Allah'tan başkası tarafından bilinemeyeceğini savunmalarına rağmen, müfessirlerin müteşabih kapsamında değerlendirdikleri bazı hususlarla ilgili geniş izahlara yer verdikleri görülmektedir. Bu çalışmada önce usul eserlerinde (fıkıh usulü ve ulûmü’l-Kur’ân) sonra da tefsir kaynaklarında müteşabih konusunun nasıl ele alındığı incelenmektedir. Ayrıca te’vîlinin bilinip bilinemeyeceği konusunda müfessirlerin müteşabih meselesine yaklaşımları tespit edilmekte ve müteşâbih konuları arasında zikredilip mahiyetinin bilinemeyeceği ifade edilen “hurûf-ı mukatta‘a, Allah’ın sıfatları ve fiilleri” gibi hususlar üzerinden teori-pratik tutarlılığının değerlendirilmesi yapılmaktadır.
Anahtar Kelimeler: Tefsir, Fıkıh usulü, Ulûmü'l-Kur'ân, , Müteşâbih, Tutarlılık.