bluuebunny/crossref_metadata_2025_split huggingface dataset:
ХРОМАТОГРАФІЧНІ ПРОФІЛІ ПОЛІФЕНОЛІВ І ТЕРПЕНОЇДІВ У ТРАВІ ДЕЯКИХ ПРЕДСТАВНИКІВ РОДУ ЧЕБРЕЦЬ (THYMUS L.)
Authors: Shanaida M. I. , Klyzub S. R. , Svydenko L. V. , Hudz N. I. , Bialon Marietta , Wieczorek Piotr P. 
Published: August 2022

Мета роботи. Провести ідентифікацію поліфенолів та терпеноїдів у траві Thymus pulegioides (сорт «2/6-07»), Thymus richardii (сорт «Fantasy») і Thymus vulgaris (сорт «Jalos») з використанням методу тонкошарової хроматографії (ТШХ), а також здійснити газохроматографічний аналіз ефірної олії Thymus richardii.
Матеріали і методи. Метод тонкошарової хроматографії було використано для якісного аналізу поліфенолів і сполук неполярної природи в надземній частині трьох представників роду Чебрець (Thymus L., родина Lamiaceae Martinov), які заготовляли в умовах культури на території Херсонської області. В ефірній олії Thymus richardii Pers методом газової хроматографії з мас-спектрометрією визначено склад і вміст летких сполук.
Результати й обговорення. У метанольних витягах трави усіх трьох досліджуваних видів роду Thymus ідентифіковано розмаринову та кофейну кислоти. Лютеолін було чітко помітно тільки на хроматограмі Thymus richardii, тоді як слабку зону апігеніну виявлено лише в Thymus vulgaris. ТШХ-аналіз терпеноїдів показав наявність тимолу лише в метиленхлоридному екстракті надземної частини Thymus vulgaris. Слабкі зони β-ситостеролу були помітні на хроматограмах усіх трьох видів роду Thymus. Методом газової хроматографії з мас-спектрометрією встановлено, що основними компонентами ефірної олії Thymus richardii Pers. були ліналоол (38,60 %), ліналілацетат (18,26 %) і тимол (8,41 %), які мають значний терапевтичний потенціал.
Висновки. Використані методи хроматографічного аналізу можна вважати простими й надійними для застосування у фітохімічній ідентифікації сировини досліджуваних представників роду Thymus.
Інтраопераційний стан гемокоагуляційної системи в пацієнтів при відкритій та ендоваскулярній реваскуляризації інфраінгвінального артеріального сегмента в умовах стенотично-оклюзивного процесу гомілкових артерій
Authors: Костів С. Я. , Сельський Б. П. , Орлов М. П. 
Published: August 2022

Мета роботи: запобігти розвитку тромботичних ускладнень реваскуляризації артеріального русла нижньої кінцівки шляхом застосування патогенетично обґрунтованої системи післяопераційної тромбопрофілактики.
Матеріали і методи. В дослідження включено 97 пацієнтів із атеросклеротичним стенотично-оклюзивним ураженням інфраінгвінального артеріального русла в умовах стенотично-оклюзивного ураження гомілкових артерій. З метою вивчення стану гемокоагуляційної системи у пацієнтів застосовували методики для вивчення показників згортальної, фібринолітичної та агрегаційної систем.
Результати досліджень та їх обговорення. Формування гіперкоагулятивного синдрому в пацієнтів, у яких застосовано ендовас­кулярні методи реваскуляризації артеріального русла, відбувається більш інтенсивно порівняно з хворими, у яких виконували відкриті методи реваскуляризації артеріального русла. Гіперкоагуляція крові на інтраопераційному етапі реваскуляризації відбувається, перш за все, за рахунок активності ІІа фактора гемокоагулятивного каскаду. Враховуючи наведені обставини, вже на етапі завершення операційного втручання з метою тромбопрофілактики слід призначити нефракціонований гепарин. Одночасно для профілактики тромбоемболічних ускладнень слід призначити подвійну антитромбоцитарну терапію: клопідогрель, ацетилсаліцилова кислота.
Гіперкоагулятивна здатність системи крові, що виникає після проведення артеріальних реконструктивних втручань, відбувається на фоні низької активності фібринолітичної системи крові, але при поступовому наростанні активності агрегаційної здатності крові. Формування гіперкоагулятивного синдрому на інтраопераційному етапі хірургічного втручання в пацієнтів, в яких застосовано ендоваскулярні методи реваскуляризації артеріального русла, відбувається більш інтенсивно порівняно з хворими, у яких застосовано відкриті методи реваскуляризації артеріального русла. Враховуючи наведені обставини, вже на етапі завершення операційного втручання з метою тромбопрофілактики слід призначати антикоагулянт, що має цілеспрямований вплив на ІІа фактор гемокоагулятивного каскаду з одночасною профілактикою тромбоемболічних ускладнень – подвійною дизагрегантною терапією.
Зміна морфологічної структури дермального імпланту шкіри свині після імплантації “on lay” в експерименті
Authors: Дейкало І. М. , Махніцький А. В. , Дацко Т. В. , Кушнір Р. Я. 
Published: August 2022

Мета роботи: оцінити в експерименті рівень васкуляризації та інтеграції з розвитком грануляційної тканини ацелюлярного дермального матриксу свині після імплантації на передню черевну стінку “on lay” в різні терміни (7-ма,14-та, 21-ша доби).
Матеріали і методи. Експеримент проведено на 6 свинках породи українська біла. Під загальним знеболенням піддослідним було імплантовано на передню черевну стінку в просвіт між підшкірною жировою клітковиною та апоневрозом (“on lay”) ацелюлярний перфорований дермальний матрикс свині виробництва ТОВ “Інститут біомедичних технологій” (гол. директор проф. В. В. Бігуняк). Оцінювали якість приживлення швидкість/ступінь ангіогенезу, стан грануляційної тканини та структури трансплантата.
Післяопераційний період перебігав без ускладнень, піддослідні отримали 1 дозу препарату “Цефтріаксон” 1,0 внутрішньом’язово. Надалі у 2 піддослідних забір матеріалу проводили на 7-му добу, ще у 2 – на 14-ту добу, та у 2-х на 21-шу добу після імплантації.
Патоморфологічні дослідження проводили на базі лабораторії ТНМУ імені І. Я. Горбачевського МОЗ України. Зрізи імплантованого матеріалу забарвленні гематоксиліном-еозином оцінювали за реактивністю місцевого запалення на стороннє тіло, рівень васкуляризації та заміщення грануляційною тканиною.
Результати досліджень та їх обговорення. У результаті досліджень встановлено, що безклітинний шкірний матрикс після імплантації “on lay” викликає гостре запалення з повільною васкуляризацією в ранньому періоді з помірним наростанням до 14-ї і 21-ї доби. Імплант виконує роль бази для підтримки міграції природних клітин і заміщення в подальшому грануляційною тканиною як результат зміцнення даної ділянки. Ознак інфікування, що дає надію на використання імплантів в попередньо інфікованих середовищах після ускладнень внаслідок імплантації сіток з штучних матеріалів не спостерігали.
У подальшому передбачено подальші дослідження щодо інтеграції біологічного імпланта на різні рівні черевної стінки – “sub lay”, preperitoneal.
ДОСЛІДЖЕННЯ ГЕПАТОПРОТЕКТОРНОЇ АКТИВНОСТІ ЕКСТРАКТІВ МИКОЛАЙЧИКІВ ПЛОСКИХ
Authors: Гнатойко К. В. , Грицик А. Р. 
Published: August 2022

Вступ. Печінка є життєво важливим органом, який забезпечує багато функцій в організмі людини. Алкоголь, шкідлива їжа, тривале приймання лікарських засобів, інфекційні чи автоімунні захворювання можуть викликати серйозні захворювання гепатобіліарної системи, тому важливо розробити і дослідити нові фітопрепарати з гепатопротекторною активністю.
Мета дослідження – вивчити гепатопротекторну активність екстрактів миколайчиків плоских (Eryngium planum L.).
Методи дослідження. Гепатопротекторну активність екстрактів миколайчиків плоских вивчали на білих щурах-самцях масою 180–250 г на моделі гострого тетрахлорметанового гепатиту за методикою О. В. Стефанова. Як препарат порівняння було використано гепатопротектор “Силібор”.
Результати й обговорення. Введення піддослідним тваринам тетрахлорметану призвело до ­гострого ураження печінки. У групі щурів, які не отримували лікування, ураження печінки супроводжувалося значним підвищенням активності аланінамінотрансферази, аспартатамінотрансферази, лужної фосфатази і вмісту ТБК-активних продуктів. Біохімічні показники сироватки крові та гомогенату печінки в групі тварин, які одержували екстракти миколайчиків плоских, свідчать про менше ураження печінки порівняно з групою щурів, які не отримували лікування.
Висновок. Екстракти миколайчиків плоских проявляють гепатопротекторну активність при ­гострому ураженні печінки тетрахлорметаном.
ПРОСТАГЛАНДИНОВИЙ І БРАДИКІНІНОВИЙ МЕХАНІЗМИ АНАЛЬГЕТИЧНОЇ ТА ПРОТИЗАПАЛЬНОЇ ДІЇ ПРОПОКСАЗЕПАМУ: ДАНІ МОЛЕКУЛЯРНОГО ДОКІНГУ
Authors: Ларіонов В. Б. , Акішева А. С. , Головенко М. Я. , Макаренко О. А. , Борисюк І. Ю. 
Published: August 2022

Вступ. Простагландини і брадикінін є важливими сполуками, що беруть участь у виникненні та передачі відчуття болю. Інноваційний препарат “Пропоксазепам”, який створили працівники Фізико-хімічного інституту імені О. В. Богатського НАН України і ТДВ “ІНТЕРХІМ”, має оригінальний фармакодинамічний профіль, оскільки він одночасно гальмує гострий та хронічний біль і проявляє протизапальну та протисудомну дію.
Мета дослідження – дослідити можливість взаємодії пропоксазепаму з циклооксигеназою-1 і циклооксигеназою-2 та рецептором брадикініну на підставі результатів молекулярного докінгу.
Методи дослідження. Процедуру молекулярного докінгу проведено з використанням програми iGEMDOCK v2.1, структури сполук оптимізовано за величиною внутрішньої енергії (Avogadro (v 1.2.0)) та представлено у форматі *.pdb.
Результати й обговорення. Розраховано величини вільної енергії взаємодії пропоксазепаму та ­деяких референтних сполук з макромолекулами циклооксигенази-1 і циклооксигенази-2 та брадикініну, визначено амінокислотні залишки, що беруть участь у цих процесах. Встановлено, що енергія взаємодії пропоксазепаму із циклооксигеназою-1 і циклооксигеназою-2 нижча, ніж для інших референтних сполук. Середня енергія зв’язків із циклооксигеназою-1, порівняно з референтними сполуками (ацетилсаліцилат, кеторолак, диклофенак, целекоксиб), найменша для пропоксазепаму.
Висновки. На підставі отриманих даних молекулярного докінгу доведено, що пропоксазепам не­достатньо взаємодіє з ключовим ензимом синтезу простагландинів – циклооксигеназою-1 (утворюються переважно слабкі вандерваальсові зв’язки, а виявлені місця взаємодії є неспецифічними). Взаємодія із цикло­оксигеназою-2 може бути малоефективною, оскільки місця зв’язування локалізовані близько від активного центру та залучають амінокислотні залишки однакового домену. Імовірним є антагонізм при взаємодії з брадикініновим рецептором 1 типу, що підтверджується однаковими місцями зв’язування з ендогенним лігандом – брадикініном та високим значенням середньої енергії зв’язку.
КОРЕКЦІЯ КОКАРНІТОМ ПАТОЛОГІЧНИХ ЗМІН У СЛИННИХ ЗАЛОЗАХ ЩУРІВ ЗА УМОВ ДІАБЕТИЧНОЇ НЕЙРОПАТІЇ
Authors: Тихонович К. В. , Криворучко Т. Д. , Непорада К. С. , Береговий С. М. 
Published: August 2022

Вступ. Найпоширенішим ускладненням цукрового діабету є діабетична нейропатія, вплив якої на слинні залози вивчено недостатньо. Пошук засобів фармакологічної корекції на підставі з’ясування патогенезу розвитку патологічних змін у слинних залозах за умов діабетичної нейропатії залишається актуальним.
Мета дослідження – вивчити вплив стрептозоциніндукованої діабетичної нейропатії на розвиток патологічних змін у слинних залозах щурів, а також обґрунтувати доцільність використання за цих умов препарату “Кокарніт”.
Методи дослідження. Діабетичну нейропатію у щурів моделювали шляхом одноразової ін’єкції стрептозоцину (Streptozocin, “Sigma”, США) в дозі 65 мг/кг. Розвиток нейропатії реєстрували аналгезиметром за методом Randall – Selitto. Для корекції виявлених змін тваринам протягом 9 діб внутрішньом’язово вводили кокарніт (World Medicine) в дозі 1 мг/кг. У гомогенаті піднижньощелепних слинних залоз визначали активність α-амілази, каталази, вміст молекул середньої маси, ТБК-активних продуктів й окисномодифікованих протеїнів, загальну протеолітичну та загальну антитриптичну активність.
Результати й обговорення. Результати виконаних досліджень свідчать про те, що введення тваринам стрептозоцину призводило до збільшення порога больової чутливості в усі дні вимірювання порівняно з початковим значенням. У тварин, яким упродовж 9 діб вводили кокарніт, поріг больової чутливості був меншим порівняно з групою щурів з діабетичною нейропатією без корекції та не відрізнявся від його рівня в інтактних тварин. За умов розвитку діабетичної нейропатії в підщелепних слинних залозах щурів знижувалась амілолітична активність, зростала антитриптична активність без змін активності протеїназ, а також збільшувався вміст ТБК-активних продуктів порівняно з цими показниками в інтактних тварин. Введення кокарніту протягом 9 діб за умов діабетичної нейропатії призводило до підвищення активності α-амілази, нормалізації загальної антитриптичної активності та пригнічення пероксидного окиснення ліпідів у слинних залозах щурів порівняно з групою тварин, яким моделювали нейропатію без корекції.
Висновки. Введення кокарніту відновлює больову чутливість до контрольних значень. Препарат нормалізує пригнічену протеїнсинтетичну функцію слинних залоз щурів за умов діабетичної нейропатії та пригнічує розвиток оксидативного стресу.
Sparse Canonical Correlation Analysis Postprocessing Algorithms for GCM Daily Rainfall Forecasts
Authors: Lima Carlos H. R. , Kwon Hyun-Han , Kim Ho Jun 
Published: August 2022

Abstract
We introduce two variants of canonical correlation analysis (CCA) for model output statistics of GCM forecasts of daily rainfall. These approaches link the coarse-gridded GCM forecasts with the reference field through a projection onto highly correlated basis vectors to address the recurrent errors in daily rainfall forecasts due to spatial bias and subgrid variability. The first model, namely, sparse CCA (SCCA), includes the sparsity feature into the ordinary CCA to provide a reduced number of canonical coefficients. The second model (B-SCCA) employs the bagging approach to reduce the variance in the predictions due to the sample variability in the derived canonical series. The models are tested using simulated data imposed with a strong spatial bias, and then using subseasonal rainfall forecasts provided by the NASA GMAO GEOS model under the SubX project, as well as gridded rainfall data (MSWEP product) for the region of South Korea. A linear regression model is chosen as the baseline postprocessing algorithm and ordinary CCA is also evaluated against the proposed models. As for the simulated data, the SCCA model confirms its ability to address spatial bias in forecast fields compared with the baseline model. For the actual forecasts, the leading improvements of SCCA and B-SCCA over the baseline model are for the S1 skill score, suggesting that these models offer a relative gain in reproducing the spatial gradient of the reference rainfall field, which is relevant in hydrological applications that require a sound representation of spatial variability. Our results also highlight the importance of prefiltering the input data before applying CCA in such settings.
Decadal and Intra-Annual Variability of the Indian Ocean Freshwater Budget
Authors: Gunn Kathryn L. , McMonigal K , Beal Lisa M. , Elipot Shane 
Published: August 2022

Abstract
The global freshwater cycle is intensifying: wet regions are prone to more rainfall, while dry regions experience more drought. Indian Ocean rim countries are especially vulnerable to these changes, but its oceanic freshwater budget—which records the basinwide balance between evaporation, precipitation, and runoff—has only been quantified at three points in time (1987, 2002, 2009). Due to this paucity of observations and large model biases, we cannot yet be sure how the Indian Ocean’s freshwater cycle has responded to climate change, nor by how much it varies at seasonal and monthly time scales. To bridge this gap, we estimate the magnitude and variability of the Indian Ocean’s freshwater budget using monthly varying oceanic data from May 2016 through April 2018. Freshwater converged into the basin with a mean rate and standard error of 0.35 ± 0.07 Sv (1 Sv ≡ 106 m3 s−1), indicating that basinwide air–sea fluxes are net evaporative. This balance is maintained by salty waters leaving the basin via the Agulhas Current and fresher waters entering northward across the southern boundary and via the Indonesian Throughflow. For the first time, we quantify seasonal and monthly variability in Indian Ocean freshwater convergence to find amplitudes of 0.33 and 0.16 Sv, respectively, where monthly changes reflect variability in oceanic, rather than air–sea, fluxes. Compared with the range of previous estimates plus independent measurements from a reanalysis product, we conclude that the Indian Ocean has remained net evaporative since the 1980s, in contrast to long-term changes in its heat budget. When disentangling anthropogenic-driven changes, these observations of decadal and intra-annual natural variability should be taken into account.
Gender Distribution & Rank of Authorship in Surgical Literature
Authors: Selvakumar Sruthi , Zagales Israel , Newsome Kevin , Spardy Jeffrey , Santos Radleigh , Boneva Dessy , Stein Deborah M. , Kornblith Lucy , Bilski Tracy , Elkbuli Adel 
Published: August 2022

Background Authorship of surgical literature is important for the career advancement of surgeons, and gender disparities in authorship may hinder the representation and leadership of women within academic surgery. The aim of this systematic review and meta-analysis was to evaluate the gender distribution of first, senior, and overall authorship in peer-reviewed surgical journal studies across all surgical specialties to determine if disparities exist. Methods PubMed, EMBASE, and Google Scholar databases were searched for studies investigating the gender distribution of authorship of surgical literature published before December 10th, 2021. Meta-analysis was performed and Cohen’s Q test for heterogenous effects was used to determine whether random or fixed-effects models were appropriate. Results Fifteen studies investigating gender distribution of authorship met inclusion, which included a total of 136,627 pooled studies. The meta-analysis demonstrated the meta-proportion of first authorship for women to be 20.6% (95% CI: 13.9, 28.2), the meta-proportion of senior authorship for women to be 11.9% (95% CI: 6.6, 18.5), and the meta-proportion of overall authorship for women to be 23% (95% CI: 16.2, 30.7). In addition, the proportion of senior authorship for women was found to be significantly lower than the proportion of overall authorship for women (11.9% versus 23.0%, P = .0106). Conclusion There is a significantly smaller proportion of women who are first, senior, and overall authors in surgical literature compared to their colleagues who are men. Sustainable and effective solutions aimed at improving the representation of women surgeons in surgical research and research leadership are necessary.
Which lateralization designed prosthesis of reverse total shoulder arthroplasty (glenoid-based lateralization vs humerus-based lateralization) would be better? Network Meta-analysis
Authors: Kim Hyojune , Ma Sang Beom , Lee Kwang Won , Koh Kyoung Hwan 
Published: August 2022

Purpose: To demonstrate the differences between outcomes and complications after reverse total shoulder arthroplasty (rTSA), according to the types of lateralized prosthesis designs: glenoid-based lateralization (LG) and humerus-based lateralization (LH). Methods: PubMed, Embase, and the Cochrane Library databases were systematically searched for studies published before 1 April 2021, using the PRISMA guidelines. A network meta-analysis was applied for indirect comparison, incorporating studies including medialized or conventional Grammont prosthesis and each lateralized prosthesis (LG vs control and LH vs control). Out of 1,989 screened studies, 11 studies were included to compare functional scores, range of motion (ROM), radiologic outcomes, and revision rates. In addition, six articles from the included studies, which had repaired subscapularis after rTSA were analyzed to exclude the potential influence of subscapularis repair on the outcomes. The data were pooled using a random-effects model. The pooled estimates of the mean differences (MDs) and 95% confidence intervals (CIs) were calculated for continuous data, while dichotomous data were analyzed using the pooled relative risk (RR) and their 95% CIs. Results: The ROM, complications, and functional scores were similar between the two groups. In subgroup analysis of 6 studies involving concomitant subscapularis repair, the LH group showed higher American Shoulder and Elbow Surgeons (ASES) scores and Constant scores than the control group. Regarding the ROM, LH group showed better forward elevation than the LG group (LH vs LG: MD 10.07, 95% CI −9.05–29.19). Conclusion: Overall, the outcomes and occurrence of complications were not significantly different between the two lateralized prosthesis groups. However, when the subscapularis was repaired, LH prosthesis seems to be more suitable to obtain a better ASES score and ROM. Level of Evidence: Level III, network meta-analysis.
Resistance levels to non-nucleoside reverse transcriptase inhibitors among pregnant women with recent HIV infection in Malawi
Authors: Bello George , Kagoli Matthew , Chipeta Sikhona , Auld Andrew , Chang Joy C-W , DeVos Joshua R , Kim Evelyn , Mkungudza Jonathan , Payne Danielle , Eliya Michael , Nyirenda Rose , Jahn Andreas , Mzumara Taziona , Mvula Bernard , Dadabhai Sufia , Namakhoma Ireen , Babaye Yusuf , Giron Amalia , Jordan Michael R , Bertagnolio Silvia , O’Malley Gabrielle , Wadonda-Kabondo Nellie 
Published: August 2022

Background Information on HIV drug resistance (HIVDR) prevalence in people newly diagnosed with HIV is limited. We implemented a cross-sectional study to estimate HIVDR prevalence among pregnant women recently infected with HIV in Malawi. Methods The HIVDR study was nested within a routine antenatal clinic (ANC) sentinel surveillance survey. Dried blood spot samples were tested for recent infection using a limiting antigen antibody assay together with HIV viral load testing. HIV-1 protease and reverse transcriptase were sequenced using Sanger sequencing. Drug susceptibility was predicted using Stanford HIVdb algorithm (version 8.9). Weighted analysis was performed in Stata 15.1. Results Of the 21,642 pregnant women enrolled in the ANC survey, 8.4% (1826/21,642) tested HIV positive. Of these, 5.0% (92/1826) had recent HIV infection, and 90.2% (83/92) were tested by PCR. The amplification and sequencing success rate was 57.8% (48/83). The prevalence of any HIVDR was 14.6% (5/45) (95% CI: 4.7–36.8%), all of which indicated HIVDR to nonnucleoside reverse transcriptase inhibitors (NNRTIs). HIVDR to nucleoside reverse transcriptase inhibitors was 7.9% (2/45) (95% CI: 1.4–34.6%). Resistance to protease inhibitors currently in use in Malawi was not observed. Conclusions Despite the low number of cases with presumed TDR, our study hints that resistance to NNRTIs was high, above the 10% target for regimen change. Further investigation is needed to establish the exact magnitude of presumed TDR among women recently infected with HIV. These findings support the transition to an integrase inhibitor-based first-line regimen for patients initiating or on ART.