bluuebunny/crossref_metadata_2025_split huggingface dataset:
СИСТЕМА СУБ’ЄКТІВ СЕКТОРУ БЕЗПЕКИ УКРАЇНИ
Authors: Zhuk T. 
Published: May 2022

Актуальність статті полягає в тому, що згідно з нормами Закону України «Про національну безпеку України» від 21.06.2018 р. № 2469-VIII сектор безпеки є бінарним та іменується як «сектор безпеки і оборони». Однак норми вказаного закону мають значну кількість законодавчих неточностей техніко-юридичного характеру, що безпосередньо стосуються визначення поняття, структури та правового статусу окремих суб’єктів його складу. Стаття присвячена розкриттю авторської думки щодо системи суб’єктів сектору безпеки України, адже рамковий закон у сфері національної безпеки та оборони має значну кількість законодавчих неточностей техніко-юридичного характеру, що безпосередньо стосуються визначення поняття, структури та правового статусу окремих суб’єктів сектору безпеки України. Виявлено, що сектор безпеки і оборони законодавцем ототожнений системою: а) органів реалізації захисту національних інтересів України; б) окремих суб’єктів, залучених до процесу забезпечення національної безпеки України. Стверджується, що сектор безпеки – це розгалужене, структуроване та системне утворення, система якого складається із класичних елементів побудови. Тобто ототожнювати його виключно суб’єктним складом не зовсім доречно, хоч і не помилково. Сектор безпеки та оборони має конкретну направленість – досягнення стану захищеності національних інтересів України, а тому логічно, що така діяльність представлена реалізацією законодавчо визначених задач різних за правовим статусом суб’єктів. На основі аналізу думок вчених та положень чинного законодавства сформовано висновок, що системою суб’єктів сектору безпеки є сукупність: 1) органів державної влади, що реалізовують стратегічно-управлінську діяльність щодо сфер національної безпеки і оборони України; 2) виконавців практичних завдань, визначених у стратегічно-управлінських рішеннях, що безпосередньо стосуються забезпечення розвитку безпекових та оборонних спроможностей України, охорони та захисту національних інтересів України; 3) органи, установи, організації та індивідуальні суб’єкти, що залучаються до виконання завдань забезпечення національної безпеки України.
ОРГАНІЗАЦІЙНО-ТАКТИЧНІ ОСОБЛИВОСТІ ПРОВЕДЕННЯ СЛІДЧОГО ЕКСПЕРИМЕНТУ ПРИ РОЗСЛІДУВАННІ КРИМІНАЛЬНИХ ПРАВОПОРУШЕНЬ ПРОТИ ГРОМАДСЬКОГО ПОРЯДКУ
Authors: Antonyuk O. 
Published: May 2022

Актуальність статті полягає в тому, що слідчий експеримент є найбільш складною слідчою (розшуковою) дією в розрізі як її організації та підготовки, так і тактичного забезпечення її проведення. На подальшому етапі розслідування кримінальних правопорушень проти громадського порядку виникає велика кількість конфліктних ситуацій, які потребують вирішення. Для їх вирішення і проводяться різноманітні слідчі експерименти за участю потерпілих, підозрюваних та свідків. Тому вивчення питань організаційного забезпечення, проведення окремих підготовчих заходів, а також використання певних тактичних прийомів та дотримання тактичних умов є важливим для нашого дослідження. Наукова стаття присвячена дослідженню деяких аспектів розслідування кримінальних правопорушень проти громадського порядку. Розглядається проведення слідчого експерименту під час розслідування зазначених протиправних діянь, а також формулюються пропозиції щодо застосування найбільш доцільних його видів. Автор зазначає, що з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань. На основі опитування респондентів встановлено, що важливе значення має проведення повторного допиту, адже завдяки йому можливо: встановити обставини, які підлягають перевірці шляхом дослідів чи випробувань (91 %); актуалізувати пам’ять особи (76 %); визначити вид експерименту, що потрібно провести (49 %); окреслити коло завдань, що підлягають з’ясуванню (77 %); виявити мотиви погодження підозрюваних на участь у цій слідчій (розшуковій) дії (18 %); прийняти рішення щодо проведення слідчої (розшукової) дії (75 %). З’ясовано, що серед найбільш розповсюджених цілей слідчого експерименту в провадженнях досліджуваної категорії виділяються наступні: по встановленню можливості здійснення якої-небудь дії в певних умовах; по встановленню меж поінформованості особи про факти, що цікавлять слідство; по встановленню послідовності розвитку певної події та механізму злочину чи окремих його елементів; по встановленню можливості спостереження або сприйняття якого-небудь факту чи явища.
ОКРЕМІ АСПЕКТИ ЗАЛУЧЕННЯ СПЕЦІАЛІСТІВ ДЛЯ ОПЕРАТИВНО-РОЗШУКОВОГО ДОКУМЕНТУВАННЯ
Authors: Sakovski A. 
Published: May 2022

Актуальність статті полягає в тому, що діяльність оперативних підрозділів щодо попередження та розкриття кримінальних правопорушень має різноманітний характер як за предметом (щодо виявлення ознак злочину), так і за засобами. Складність у документуванні протиправної діяльності, високий злочинний професіоналізм вимагають проведення різного комплексу спеціальних заходів та зумовлюють необхідність у веденні відповідних оперативно-розшукових справ. У статті досліджено проблемні теоретичні і практичні питання, які виникають під час використання спеціальних знань у процесі проведення оперативно-розшукового документування та залучення спеціаліста до слідчих (розшукових) дій. Розглянуто питання складання та отримання висновку спеціаліста у зв’язку з набуттям чинності закону про кримінальні проступки та інших нормативних документів і деякі неузгодженості або незрозумілості у зв’язку з цим і вплив цих неузгодженостей на допустимість висновку спеціаліста як процесуального джерела доказів. З’ясовано, що працівники, що здійснюють документування протиправних дій або здійснюють розслідування злочинів, в своїй практичній діяльності не здійснюють запит на отримання висновку спеціаліста та не розуміють процесуального порядку його отримання. Крім того, у разі якщо спеціаліст припуститься помилкового висновку, то це може призвести до визнання доказів недопустимими та уникнення винною особою кримінальної відповідальності за вчинений злочин. Крім того, висновок спеціаліста в процесі доказування може частково не збігатися з висновком експерта, і класичні способи вирішення такого конфлікту (допит осіб які проводили дослідження, призначення судом додаткового дослідження), на нашу думку, не здатні вирішити такий конфлікт. Зроблено висновок, що залучення спеціаліста до документування протиправних дій та участі у слідчих (розшукових) діях беззаперечно є доцільним, а в окремих випадках навіть обов’язковим. Застосування спеціальних знань є важливим інструментом слідчого для забезпечення всебічного, неупередженого, повного та швидкого розслідування кримінальних правопорушень Однак на сьогодні наявні певні невідповідності в чинних нормативних актах, які регулюють залучення спеціалістів до документування правопорушень та їх документальне оформлення і тому потребують додаткового наукового дослідження для їх вирішення.
ЕЛЕМЕНТИ МЕХАНІЗМУ ПУБЛІЧНОГО АДМІНІСТРУВАННЯ ОБІГУ МЕДТЕХНІКИ ТА ТОВАРІВ МЕДИЧНОГО ПРИЗНАЧЕННЯ В УКРАЇНІ
Authors: Nekrasova N. 
Published: May 2022

Актуальність статті полягає в тому, що на сьогодні в Україні досить непросте становище у сфері обігу медтехніки та товарів медичного призначення в Україні через нестабільність ситуації в країні, недосконалість законодавства в цій сфері та низку інших негативних чинників. Адміністративно-правовий механізм є засобом, за допомогою якого громадяни мають право захистити свої законні права та інтереси, а також мати повноцінне забезпечення права на життя та лікування нації. В умовах постійної реформації законодавства в Україні залишається актуальним питання приведення до ладу вищезазначених заходів як елементів механізму публічного адміністрування обігу медтехніки та товарів медичного призначення в Україні. Слід приділити увагу як практичним, так і теоретичним проблемам у цій сфері, оскільки правове регулювання цієї сфери в нашій державі перебуває на досить низькому рівні. Визначено, що елементами механізму публічного адміністрування обігу медтехніки та товарів медичного призначення в Україні є вітчизняна система нормативно-правових актів, яка регулює адміністративно-правовий статус суб’єктів публічного адміністрування цієї сфери; адміністративно-правовий захист прав, свобод і законних інтересів громадян, що взаємодіють та мають публічно-правові відносини в цій сфері; державний та громадський захист прав, свобод та законних інтересів громадян; юридичні гарантії адміністративно-правового захисту прав і законних інтересів громадян; загальне соціальне забезпечення охорони захисту прав і законних інтересів громадян. Наголошено, що громадяни України відповідно до чинного законодавства мають повне право на реалізацію своїх прав і обов’язків, зокрема й захист від неправомірних посягань на незаконні дії суб’єктів публічної адміністрації, що безпосередньо стосується й елементів механізму публічного адміністрування обігу медтехніки та товарів медичного призначення в Україні. Зроблено висновок, що елементи механізму публічного адміністрування обігу медтехніки та товарів медичного призначення в Україні – це адміністративно-правова система реалізації публічного адміністрування через установлені законодавством інструменти впливу у сфері регулювання механізмів реєстрації, сертифікації та ввезення лікарських засобів, медичної техніки й інших товарів медичного призначення, яка в кінцевому результаті призначена для якісного надання медичних послуг у лікарнях, клініках й інших медичних закладах нашої держави.
АДМІНІСТРАТИВНА ПРОЦЕДУРА РЕЄСТРАЦІЇ РЕЧОВИХ ПРАВ В УКРАЇНІ
Authors: Shchavynska Yu. 
Published: May 2022

Актуальність статті полягає в тому, що забезпечення речових прав фізичних і юридичних осіб є необхідною умовою належного функціонування ринкової економіки та в цілому – правопорядку в державі. Одним із найбільш ефективних засобів попередження та відновлення посягань на право власності є їх державна реєстрація та подальший ретельний державний захист від різного виду посягань. Зазначена державна реєстрація здійснюється уповноваженими на те законом суб’єктами публічної адміністрації та відповідно до певної послідовності правових дій – адміністративних процедур, які є певним чином розробленими та легалізованими для використання. Проте в цій сфері існує певна частина невирішених проблем, які призводять до порушення права суб’єктів права власності, що в умовах правової демократичної держави з ринковою економікою є неприпустимим. Мета статті полягає в тому, щоб на основі теорії адміністративного права, доктринальних думок із цієї проблематики вчених-адміністративістів, чинного законодавства та проєктів нормативно-правових актів з’ясувати юридичну природу та зміст адміністративної процедури реєстрації речових прав в Україні. У статті сформовано поняття та розкрито стадії адміністративної процедури державної реєстрації речових прав. Доведено, що це адміністративно-правові та господарсько-процесуальні відносини, які складаються з порядку послідовно здійснюваних суб’єктами публічної адміністрації та господарськими судами правових дій стосовно забезпечення прав і законних інтересів та/або на виконання особою визначених законом речових обов’язків. Це здійснюється через видання (оскарження видання) адміністративного акта щодо обліку й публічного визнання речових прав та їх обтяжень і відповідної пріоритетної державної охорони права власності. Зроблено висновок, що адміністративна процедура державної реєстрації речових прав – це адміністративно-правові та господарсько-процесуальні відносини, які складаються з порядку послідовно здійснюваних суб’єктів публічної адміністрації та господарськими судами правових дії стосовно забезпечення прав і законних інтересів та/або на виконання особою визначених законом обов’язків шляхом видання (оскарження видання) адміністративного акта щодо обліку й публічного визнання речових прав та їх обтяжень і відповідної пріоритетної державної охорони права власності. Адміністративна процедура державної реєстрації речових прав поділяється на стадії: 1) звернення заявника і прийняття заяви до розгляду державним реєстратором; 2) розгляду справи; 3) винесення рішення; 4) оскарження ухваленого рішення: а) адміністративне; б) судове.
АДМІНІСТРАТИВНІ ПРОЦЕДУРИ РЕАЛІЗАЦІЇ ДЕРЖАВНОЇ ПОЛІТИКИ У СФЕРІ ЗАХИСТУ ІНФОРМАЦІЇ УКРАЇНИ
Authors: Shchigol Yu. 
Published: May 2022

Актуальність статті полягає в тому, що розвиток адміністративного законодавства України та реформування публічної управлінської діяльності базуються на стратегічному курсі України на євроінтеграцію. Реалізація розвитку адміністративного законодавства залежить від рівня правового регулювання, в нашому випадку щодо захисту інформації, адже це є забезпечення конституційних прав і свобод людини на збирання, зберігання, використання та поширення інформації. Наразі відсутні єдині законодавчі засади адміністративних процедур в діяльності органів публічної влади щодо реалізації державної політики у сфері захисту інформації, чим суттєво знижує рівень реалізації захисту українського суспільства від агресивного інформаційного впливу. З огляду на зазначене проблема визначення адміністративних процедур реалізації державної політики у сфері захисту інформації постає актуальною для наукових досліджень та потребує теоретичного аналізу. У статті шляхом аналізу різних визначень адміністративної процедури, визначення ознак адміністративної процедури досліджено адміністративні процедури реалізації державної політики у сфері захисту інформації України, які здійснюються суб’єктами реалізації державної політики у сфері захисту інформації України. Сформовано адміністративні процедури реалізації державної політики у сфері захисту інформації України, які включають: 1) адміністративні процедури, пов’язані з розробленням нормативно-правових актів, що визначають державну політику у сфері захисту інформації; 2) адміністративні процедури проведення моніторингу та оцінки ефективності реалізації державної політики у сфері захисту інформації; 3) адміністративні процедури забезпечення координації діяльності реалізації державної політики у сфері захисту інформації. Розглянуто здійснення визначених адміністративних процедур на прикладі діяльності Державної служби спеціального зв’язку та захисту інформації України. Зроблено висновок, що під адміністративною процедурою реалізації державної політики у сфері захисту інформації на нашу думку слід розуміти встановлений законодавчими та нормативно-правовими актами порядок дій органів публічної влади, що врегульовує відносини, пов’язані із захистом інформації при здійсненні заходів із реалізації державної політики захисту інформації України.
СТАДІЇ МЕХАНІЗМУ РЕАЛІЗАЦІЇ ТРУДОВИХ ПРАВ ПРАЦІВНИКІВ В УКРАЇНІ
Authors: Ostapenko Yu. 
Published: May 2022

Стаття присвячена формулюванню актуальної наукової думки про комплекс стадій правового механізму реалізації трудових прав працівників в Україні. Автором з’ясовується загальна правова сутність поняття «стадії», що є відносно замкнутою часовою ділянкою правової форми та відповідних унормованих моментів логічного переходу від здійснення однієї дії (комплексу дій) до здійснення іншої дії, а також чергування варіативності результатів здійснення таких дій. На основі цього та загальної сутності правового механізму реалізації трудових прав працівників в Україні обґрунтовується, що до стадій досліджуваного правового механізму слід віднести групи дій, спрямовані на: реалізацію трудових прав працівником; виконання кореспондуючого обов’язку роботодавцем (іншим зобов’язаним суб’єктом) чи застосування працівником засобів захисту та охорони трудових прав, якщо роботодавцем не виконуються кореспондуючі обов’язки; отримання працівником очікуваного та бажаного блага у результаті реалізації трудового права. Зроблено висновок, що складність механізму реалізації трудових прав працівників виявляється щонайперше в тому, що він є: 1) похідною конструкцією феномену реалізації трудових прав, який обумовлює «перенесення» до сукупної проблематики цього механізму практично усіх невирішених теоретичних та виникаючих в фактичній дійсності практичних питань реалізації прав людини в Україні загалом та трудових прав, зокрема; 2) похідною конструкцією категорії «правовий механізм», що залишається по сьогоднішній день юридичною категорією з приводу розуміння сутності якого відсутні узгоджені підходи серед українських правників; 3) власне складною системою, процесом, який складається з трьох основних (вчинення дій, спрямованих на реалізацію трудових прав; виконання кореспондуючого обов’язку щодо реалізованого права; отримання працівником належного блага – результату здійснення трудового права) та однієї факультативної (застосування засобів захисту та охорони трудових прав найманих працівників, у разі відмови щодо виконання кореспондуючого обов’язку чи не отримання належного блага) стадій.
Чинники безпекового середовища, важливі для розвитку сил оборони України
Authors: Свєшніков С. , Бочарніков В. , Прима А. , Дергільова О. 
Published: May 2022

Відповідно до рішення першого заступника Міністра оборони України щодо виконання Плану підготовки проєкту опису майбутнього безпекового середовища “Майбутнє безпекове середовище 2030. Аналіз стратегічного передбачення”, протягом 2018–2019 років міжвідомчою робочою групою в рамках серії міжнародних семінарів було проведено дослідження і розроблено документ “Майбутнє безпекове середовище 2030”. Під час розроблення документа об’єктом дослідження було безпекове середовище, а предметом дослідження – його розвиток і визначення воєнно-політичних ризиків, викликів і воєнних загроз на середньострокову перспективу.
Мета статті полягає у переосмисленні результатів прогнозування розвитку майбутнього безпекового середовища і формуванні їх проекції на об’єкт оборонного планування – сили оборони України. Це дасть змогу зробити процедури оборонного планування ідеологічно більш цілісними і зрозумілими.
Відповідно до Стратегії воєнної безпеки України, затвердженої Указом Президента України, Російська Федерація визначена воєнним противником України на національному рівні. З огляду на це, визначені головні воєнно-стратегічні цілі сил оборони України, які витікають з її воєнно-політичних інтересів.
Наведені важливі для побудови перспективної моделі сил оборони України ключові чинники майбутнього безпекового середовища ‑ воєнно-політичні, військово-економічні та військово-технічні, які визначені як результат переосмислення висновків з прогнозу розвитку безпекового середовища.
З погляду оборонного планування, прогноз розвитку безпекового середовища потребує інтерпретації з метою переломлення його ключових положень до питань розвитку сил оборони. Є доцільним запропонувати визначити додаткову вимогу до опису безпекового середовища – виявлення та розгляд чинників, важливих для розвитку сил оборони України.
НАТО та світова пандемія: від невизначеності до плану дій
Authors: Андріянова Н. , Голопатюк Л. , Коваленко Г. , Шпура М. 
Published: May 2022

Світова пандемія, викликана вірусом COVID-19 вже майже два роки продовжує вирувати в країнах світу. Без сумніву, пандемія стала безпрецедентним викликом всьому світу і її наслідки ще довго будуть мати вплив та відображатися як на сферах життя окремих країн, так і напрямах політики, яка реалізовуватиметься міжнародними організаціями, в тому числі Організацією Північноатлантичного договору.
Питання дослідження впливу світової пандемії на діяльність НАТО є абсолютно новим як для зарубіжних та і вітчизняних науковців.
Беручі до уваги безпрецедентність такого рівня пандемії НАТО виявилося не готове до оперативної протидії поширенню зазначеного вірусу. Проте, керівництву Альянсу знадобився короткий термін, щоб розпочати реагування на новий виклик за провідної ролі Стратегічного командування НАТО з Трансформації.
В статті на основі проведеного аналізу було визначено пріоритети діяльності Альянсу:
- забезпечення зниження рівня ризику зараження вірусом персоналу;
- збереження (підтримання) належного рівня ефективності роботи;
- поступова, але наполеглива адаптація до нових умов.
Визначені основні заходи, що проводяться та сплановані в НАТО на боротьбу зі світовим викликом:
Інституційний ‑ пов’язаний зі змінами в процедурах прийняття рішень стратегічного рівня на рівні голів держав та урядів;
Організаційний ‑ стосується змін в практичній площині діяльності Альянсу, включаючи заходи освіти та підготовки, спільні військові навчання, проведення операцій та здійснення планових ротацій розгорнутих контингентів;
Інформаційний ‑ охоплює як заходи, спрямовані на оперативне й неупереджене інформування широкого загалу стосовно пандемії, так і на протидію пропаганді, розгорнутій певними країнами з метою дискредитації НАТО, як єдиної міжнародної організації, здатної забезпечити колективну оборону для країн-її членів. Особлива увага і зусилля зосереджуються, зокрема, на протидії кампанії дезінформації і звинувачень з боку Російської Федерації.
Проведене дослідження доводить, що незважаючи на масштабність і наслідки пандемії COVID-19, НАТО внесло свій вклад у її приборкання і продемонструвало здатність діяти в кризових умовах.
Управління ризиками розроблення та імплементації основних концептуальних документів оборонного планування
Authors: Ворович Б. 
Published: May 2022

Різноманітність та значна чисельність проєктів основних концептуальних документів оборонного планування, які на сьогодні розробляються, їх відповідність сучасним вимогам, підвищена складність реалізації внаслідок існуючих політичної, економічної, соціальної ситуацій в Україні та недостатня підготовленість фахівців до законотворчої діяльності ініціює чисельні ризики, які суттєво впливають на результативність та ефективність програмного документа, підвищують витрати та час на реалізацію цілей і визначених завдань. Отже питання управління ризиками імплементації основних концептуальних документів оборонного планування Україні є пріоритетною і актуальною задачею, яка передбачає науково обґрунтовану діяльність у процесі управління ризиками для кожного його елемента: ідентифікація, оцінювання, оброблення, моніторинг і вплив на нього.
Під ризиком імплементації основних концептуальних документів оборонного планування розуміється подія або умова, яка може статися в майбутньому під час імплементації програмного документа (ПД) і негативно вплинути на виконання ПД, та може привести до недосягнення цілей і завдань визначених у ньому.
Використання запропонованих шляхів управління ризиками імплементації основних концептуальних документів оборонного планування враховують імовірність впливу, зменшують суб’єктивність результатів, дають змогу розробникам ПД оборонного планування зменшити ризики або їх уникнення, скоротити вплив ризику імплементації на проєкт ПД до прийнятного рівня завдяки науково обґрунтованому способу реагування та своєчасного прийняття адекватних управлінських рішень.
За результатами дослідження запропоновано метод оцінювання ризиків імплементації як окремих ризикостворюючих факторів проєктів концептуальних документів оборонного планування. Цей метод дає змогу підбирати спосіб управління (реагування) на кожний ідентифікований ризик.