bluuebunny/crossref_metadata_2025_split huggingface dataset:
АГІОНІМИ ТА ПОХІДНІ ВІД НИХ У МОВНІЙ КАРТИНІ СВІТУ УКРАЇНЦІВ XIX СТ. (на матеріалі збірки Матвія Номиса «Українські приказки, прислів’я і таке інше»)
Authors: Гнатюк Лідія 
Published: May 2023

Статтю присвячено аналізу агіонімів (назв християнських святих) та похідних від них, засвідчених у збірці Матвія Номиса «Українські приказки, прислів’я і таке інше» (1864). Ці одиниці з названої збірки паремій ще не були об’єктом дослідження в українській лінгвістиці. Потреба їх вивчення зумовлена необхідністю реконструкції концептуальної і мовної картин світу українців XIX ст., зокрема важливого фрагмента, пов’язаного з духовним буттям.
З’ясовано, що агіонім може бути двочленним чи одночленним. Складені одиниці містять назву чину святості та ім’я (святий Петро) або ім’я й диференціатор, зокрема прізвисько (Петро Верига). Значно частіше у збірці засвідчено лише імена святих, частина з яких мала варіанти в народному мовленні.
Агіоніми в пареміях розгляданої збірки часто виступали геортонімами (назвами свят на честь святих) і були для українців у XIX ст. важливими хронологічними маркерами. Зі святами українці пов’язували прикмети, які були наслідком спостережень за змінами в природі; паремії з геортонімами часто містили й господарські поради, характеристику селянина за ознаками того, як він господарює від свята до свята тощо. У розгляданій збірці зафіксовано окремі народні геортоніми, що складаються з прикметника, який називає ознаку за порою року чи температурою, та імені (Весняний Микола, Теплий Олекса).
З’ясовано, що в пареміях найчастіше засвідчено імена святого Петра та святого Юрія, а також похідні при- кметники на означення святкового дня петрівський / петрівчаний / петрівній / Петрів день і назву посту Петрівка. Оскільки в народі двічі впродовж року вшановували святого Юрія, сполука на Юрія (без означення часу свята) стала вживатися жартівливо й набула значення ‘ніколи’ (на Юрія / Юра, як рак свисне), як і вислів на маленького Юрія.
Паремії засвідчують, що українці несхвально ставилися до тих, хто захоплювався надмірним святкуванням як приводом не працювати, що спричинило виникнення яскравих оказіональних дієслів, похідних від агіонімів (савити, варварити, амбросити).
Паремії, до складу яких входять агіоніми та похідні від них, постають як довершений зразок народної творчості: названі одиниці спричиняли пошук рими, у структурі висловів часто наявний синтаксичний паралелізм.
PŘEPIS (NEJEN) UKRAJINSKÝCH OSOBNÍCH JMEN Z CYRILICE DO LATINKY Z HLEDISKA ČESKÉHO ZÁKONA
Authors: Дворжакова Жанета 
Published: May 2023

Ця стаття ґрунтується на практиці судової експертизи та розглядає проблеми, пов’язані з транслітерацією латиницею кириличних імен та прізвищ іноземців, які набули громадянства Чеської Республіки. Хоча основну увагу зосереджено передусім на українських іменах, однак проблеми, що розглядаються, стосуються й інших мов, де використовується кирилиця. Окрему увагу також звернено на використання імені по батькові в офіційних документах. У дослідженні представлені правові норми та правила, якими регламентується написання таких імен, а також наведені приклади з клопотань про призначення експертизи, котрі ми як експерти Інституту чеської мови Академії наук Чеської Республіки розглядали протягом останніх десяти років.
Транслітерація кириличних особових імен та прізвищ латиницею регламентується правилами, затвердженими Постановою КМ Чеської Республіки № 100/2007 Зб., які ґрунтуються на Правилах чеського правопису. Інша транслітерація, наприклад, англійською, не береться до уваги. Наприклад, «Олексій» в чеських документах буде писатися як «Oleksij», а не «Oleksiy», як було зазначено в українському закордонному паспорті. Водночас таке втручання порушує основну ідентифікаційну функцію особових імен та прізвищ і може призвести до адміністративних проблем. У разі, якщо іноземець бажає залишити англійську транслітерацію свого імені та прізвища (себто, «Oleksiy»), він повинен подати заяву про зміну імені та надати висновок експерта про те, що в англійськомовних країнах бажане написання імені є офіційною формою його фіксації.
У чеській онімічній системі використовується лише власне ім’я та прізвище, тому, відповідно до чеського Закону, було неможливо зазначити в документах ім’я по батькові. Однак ситуація змінилася 2017 року завдяки «Рамковій конвенції про захист національних меншин». Зараз, якщо людина хоче, щоб у документах було зазначено її ім’я по батькові, то вона повинна зареєструватися як представник меншини, що використовує такий тип імені.
Наразі готуються поправки до Закону «Про реєстри актів цивільного стану, ім’я та прізвище».
ІСТОРИЧНА РОЛЬ ЛІТЕРАТУРНО-ХУДОЖНЬОГО АНТРОПОНІМІКОНУ РОМАНУ «ВОЛИНЬ» УЛАСА САМЧУКА В РОЗВИТКУ УКРАЇНСЬКОЇ ЛІТЕРАТУРНО-ХУДОЖНЬОЇ АНТРОПОНІМІЇ ПОЧАТКУ ХХ СТ.
Authors: Лавер Оксана 
Published: May 2023

Твори Уласа Самчука становлять цінне джерело не лише для вивчення лексичних ресурсів художньо- го мовлення, а й для дослідження історичних умов становлення української літературної мови, зокрема національної антропонімної системи. Епопея «Волинь» належить до європейського періоду творчості У. Самчука, саме в цей час відбувалося його становлення як письменника у руслі традицій європейської культури. Актуальність нашої роботи зумовлена необхідністю аналізу чинників, під впливом яких формувався літературно-художній антропонімікон роману
«Волинь», це дозволить з’ясувати роль власних назв персонажів епопеї у процесі еволюції української літературно- художньої антропонімії на початку ХХ ст.
Мета статті – здійснити функційно-стилістичний аналіз літературно-художнього антропонімікону епопеї «Во- линь» у контексті розвитку української літературно-художньої антропонімії початку ХХ ст. Реалізація мети передбачає виконання таких завдань: з’ясувати основні періоди еволюції нового літературно-художнього антропонімікону, визна- чити прикметні ознаки кожного періоду, встановити вплив літературних напрямів на формування системи пропріати- вів трилогії «Волинь».
У статті подано характерні ознаки різних етапів еволюції нового українського літературно-художнього антропо- німікону: етнографічний натуралізм, етнографічний реалізм, критичний реалізм, модернізм, соціологізм, вульгарний соціологізм, соцреалізм, псевдосоціологізм (маскування під соціологізм), постмодернізм, літературно-художня антро- понімія посттоталітарної доби. Для літературно-художніх антропонімів, сформованих у руслі модернізму, характерними ознаками є синкретизм онімічного значення та імпліцитна форма вираження конотативної семантики, що породжує при кожному новому прочитанні твору нове бачення образу, нове його осмислення.
Склад літературно-художнього антропонімікону «Волині» відображає основні тенденції назовництва кінця ХІХ – початку ХХ ст., тобто час формування іменника модерної української нації. Улас Самчук використовує реалістичні власні назви, але наповнює їх індивідуальним змістом, цікавими конотаціями відповідно до ідейного задуму, застосовуючи при цьому нові методи.
АНТРОПОНІМИ У СКЛАДІ КАЛЕНДАРНО-ОБРЯДОВИХ НАЗВ (на матеріалі закарпатських говірок)
Authors: Миголинець Ольга 
Published: May 2023

Важливою ланкою сучасних діалектологічних досліджень є системний опис тематичних груп лексики. Цікавою для вивчення є лексика календарної обрядовості. Її фіксація та аналіз допомагає досліднику краще пізнати діалектотворчі процеси в системі говорів і говірок. Календарно-обрядова лексика містить інформацію про традиційну духовну і матеріальну культуру народу. Тому її фіксація, систематизація та аналіз у різних аспектах вивчення є першо- черговим завданням українських мовознавців. У пропонованій статті подаємо спостереження над календарно-обрядо- вими назвами в українських закарпатських говірках, які утворені на основі антропонімів. Зокрема звертаємо увагу на їх компонентний склад, лексико-граматичну характеристику та внутрішню форму. Також простежуємо наявність чи відсутність зафіксованої лексики в інших українських говорах та в українській літературній мові.
Закарпатські говірки, як відомо, належать до системи говірок давньої формації, отже, зберігають реліктові яви- ща, архаїчні риси, але водночас містять і порівняно нові нашарування, зумовлені географічним розташуванням говір- кового масиву та іншими позалінгвальними мотивами.
Предметом нашого аналізу є семи на означення 20 релігійних свят та періодів, повʼязаних із цими святами.
Як видно із зібраної нами лексики, календарно-обрядові назви характеризується широкою варіантністю. Аналіз реєстру релігійних свят свідчить про те, що вони завжди присвячені певній священній особі. Заслуговує на увагу словотвір християнських назв у закарпатських говірках. Чимала кількість календарно-обрядових назв, в основі яких лежать антропоніми, повʼязана із законом мовленнєвої економії, адже повні багатокомпонентні назви в побутовому мовленні вживати незручно, тому вони змінені на однослівні. Зафіксовані також назви, які в українську мову запозичені з церковнословʼянської, в якій вони також є запозиченнями або кальками з грецької. Запозичені назви пристосувалися до фонетики української мови і повністю адаптувалися. Невеликий відсоток назв, в основі яких лежать власні імена, припадає на суфіксальні деривати.
ТЕОРЕТИЧНІ ПІДХОДИ ДО АНАЛІЗУ ПАРЕМІЙ В УКРАЇНСЬКОМУ, РОСІЙСЬКОМУ ТА ПОЛЬСЬКОМУ МОВОЗНАВСТВІ
Authors: Мороз Тетяна 
Published: May 2023

Пареміологія є сферою зацікавлень не лише мовознавства, а й соціології, психології, етнології, культурології та фольклористики. Зважаючи на багатофункціональність і структурно-семантичну різноманітність, паремії привертають увагу дослідників різних гуманітарних дисциплін уже не одне століття. Безсумнівно, одним із основних у лінгвістиці було і залишається питання методики дослідження прислів’їв та приказок. Із часом значний рівень роз- витку методології дозволив здійснювати низку досліджень щодо феномена паремія та його функціонування у мовній системі. Про це свідчать наукові праці українських, польських і російських науковців минулих часів і сьогодення.
У нашій статті коротко розглянуто актуальну та дискусійну проблему термінологічного визначення поняття па- ремія. З’ясовано, що у мовознавстві і досі немає усталеного тлумачення паремій. Основну увагу акцентовано як на усталених (комплексний лінгвістичний, структурний, опозиційний, функціонально-синтаксичний, зіставно-типоло- гічний, ономасіологічний), так і новітніх (ідеографічний, лінгвокультурологічний, комплексний інтердисциплінарний, когнітивний, когнітивно-дискурсивний, структурно-семіотичний, концептуально-семіотичний, лінгвокогнітивний, комунікативно-дискурсивний, прагматичний) підходах до вивчення прислів’їв та приказок в українському, російсько- му та польському мовознавстві.
Нашим завданням було опрацювати лінгвістичні дослідження, присвячені вивченню паремійних одиниць та з’ясувати, за допомогою яких підходів мовознавці здійснюють їх опис.
У роботі висвітлено погляди науковців, які належать до прибічників широкого та вузького підходів, щодо належ- ності чи неналежності прислів’їв та приказок до складу фразеологічного фонду. Схиляючись до вузького розуміння фразеології, прислів’я та приказки ми розглядаємо поза її межами, оскільки прислів’я та приказки існували ще з давніх-давен.
Проведений аналіз праць засвідчує широту методології досліджень паремійних одиниць, які є особливими одиницями мови. Тому подальше вивчення більшої кількості матеріалу дасть змогу виявити інші підходи до вивчення паремій.
СУЧАСНА ОФІЦІЙНА УРБАНОНІМІЯ МІСТА УЖГОРОДА
Authors: Негер Оксана 
Published: May 2023

Урбанонімія – численний і специфічний прошарок топонімії, особливість якої, порівняно з іншими онімними класами, полягає у надзвичайно тісному зв’язку з екстралінгвальними факторами, що зумовлює нестабільність і постійну трансформацію цієї субсистеми. Предметом нашого дослідження стали 607 урбанонімів – назв вулиць, провулків, площ, взяті з офіційного сайту Ужгородської міської ради.
Усі урбаноніми ми поділили на такі групи: 1) меморіальні назви, метою яких є увіковічнення певних осіб або груп осіб у суспільній пам’яті; 2) назви-характеристики (властивостей, якостей міського об’єкта, його зв’язку з інши- ми об’єктами різного характеру тощо); 3) назви-вшанування (географічних об’єктів, націй, професій); 4) асоціативні назви.
До складу першої групи входить 310 одиниць. Найбільшими підгрупами серед них є ті, що утворені на честь місцевих діячів (40%) та ті, що вшановують іноземних діячів (38%). Близько 22% назв на честь осіб з інших регіонів України.
Характеристичні назви складають 21% від усіх урбанонімів Ужгорода. Ми поділяємо їх на дескриптивні (власне характеристичні) та дескриптивно-оцінні. Перша група об’єднує одиниці, в основі яких – об’єктивне відображен- ня навколишніх реалій, друга – урбаноніми, які характеризують за допомогою оцінювання об’єкта, що часто носить суб’єктивний характер.
Близько 15% сучасного урбанонімікону міста Ужгорода складають асоціативні назви, призначення яких – викли- кати в уяві мовців певні позитивні асоціації.
Назви-вшанування в ужгородському урбаноніміконі можна сміливо назвати продуктом радянської епохи. Осо- бливістю найменувань цієї групи є домінуюча мотивація третього ступеня, тобто відсутність будь-якого реального зв’язку з номінованим об’єктом (за винятком назв, утворених на честь міст-побратимів).
Аналіз урбанонімікону Ужгорода показав домінування глорифікаційного принципу номінації, тобто власні назви на карті міста перш за все розглядаються назвотворцями як засіб формування певних цінностей. Превалювання найменувань на честь місцевих діячів, а також онімів, що відображають регіональну специфіку, свідчить про тенденцію коренізації в сучасному ужгородському урбаноніміконі. У той же час значний пласт урбанонімів — спадок консервативної і обмеженої системи номінації радянських часів.
УКРАЇНСЬКІ ПРІЗВИЩА З КОМПОНЕНТОМ варен-
Authors: Поповський Анатолій 
Published: May 2023

Стаття присвячена семантиці загальновживаних слів із компонентом варен- та їхнім антропонімам з погляду лінгвокультурних проблем сучасного мовознавства. Актуальність праці зумовлена особливою важливістю проблем, пов’язаних з етимологією, дериватологією, семантикою та художніми засобами, з’ясування яких ґрунтується на принципах та методах когнітивного та лінгвокультурного аналізу. Студіювання таких мовних одиниць з позицій когнітивного підходу дає можливість виявити механізм співвідношення мовленнєвих та пізнавальних процесів у виявленні їх смислового навантаження.
Метою дослідження є виявлення та аналіз семантико-пізнавальних особливостей, характерних для загальномовних і антропонімних компонентів української мови на основі знання національно-специфічних явищ матеріальної та духовної культури українства.
Об’єктом роботи є ціннісні концепти, реалізовані за допомогою досліджуваних лексем в українському усному та писемному мовленні. Предметом дослідження є структурно-семантичні особливості обраних компонентів у живому народному мовленні, фольклорі, художній та науковій літературі.
У статті окреслено тему та завдання її реалізації, оскільки в засобах масової інформації продукуються нав’язливі погляди щодо походження таких українських національних страв, як борщ, вареники. Основна увага зосереджена на висвітленні значення компонентної одиниці як частини змістового об’єкта концепту та його номінативно-стилістичної функції. Для аналізу дібрано ілюстративний матеріал, який містить у своєму складі сталі загальновживані лексичні елементи, діалектні риси та антропоназви з компонентом варен-.
Висвітлюються також вияви національної ідентичності, маніфестовані такими мовними явищами, що містять вербалізовані культурні коди і відображають національну мовну картину світу українського етносу. Аналіз досліджуваного шару лексики дав змогу виявити й обґрунтувати широку палітру загальновживаних мовних одиниць із компонентом варен- у живому народному мовленні та їх ролі у творенні української антропосистеми.
ІСТОРІЯ РОЗВИТКУ УКРАЇНСЬКОЇ ТОВАРОНІМІЇ (на матеріалі власних назв промислових товарів)
Authors: Янчишин Анатолій 
Published: May 2023

Власні назви промислових товарів у назвотворчому процесі займають особливе місце, оскільки вони найбільш динамічно розвиваються з-поміж інших ономастичних класів. Історія вивчення товаронімів пов’язана із працями значної кількості досліджень як вітчизняних, так і закордонних науковців. Проте спеціальних ґрунтовних робіт із проблем товаронімії немає, що і зумовлює актуальність обраної теми. Нині в цій галузі відзначаємо певні проблемні питання, що стосуються фіксації, термінопозначення, окреслення меж, розробки класифікації та студіювання певних закономірностей назвотворчого процесу власних назв промислових товарів.
Товаронім – штучний онім, пов’язаний із матеріальною сферою людського життя, що описує власну назву окре- мого товару, тобто об’єкта, призначеного для продажу чи обміну. Власне до машинонімів зараховуємо: аудіовідеоніми, комп’ютероніми, сервісмашиноніми, транспортоніми. Нами було зафіксовано 22 064 онімів, що належать до ангастро- німів, і які активно функціонують на території України з кін. ХІХ–ХХІ ст.
Під час дослідження власних назв промислових товарів відзначаються різноманітні історичні, економічні, по- літичні та лінгвістичні впливи з певною періодичністю, що вказують на темпоральну градацію товаронімікону. Нами було виділено 4 періоди розвитку машинонімів, які характеризуються своїми особливостями та відносними межами. Зазначимо, що досить виразною ознакою системи власних назв машин і апаратів є встановлення співвідношення між найменуваннями товарів вітчизняного та іноземного виробництва, яке істотно відрізняється. Із-поміж товаронімів виокремлено 8 603 (38,99 %) та 13 461 (61,01%) номінацій українсько- та іншомовного походження. Саме такі показники пов’язані з тим, що товари можуть бути вироблені всередині держави чи імпортовані з інших країн.
Сучасні умови, пов’язані з поширенням COVID-2019, внесли свої корективи на формування новітнього, четвертого періоду функціонування товаронімії, і зумовили виробництво значної кількості пристроїв у сфері медицини, які утворюють окрему групу, що потребують у подальшому дослідження.
ФЕНОМЕН НАРОДНОГО ПРАВОСЛАВ’Я ТА ЙОГО ВЕРБАЛІЗАЦІЯ В УСНІЙ СЛОВЕСНОСТІ
Authors: Мушкетик Леся 
Published: May 2023

Історично в Україні церква відігравала більшу роль у національному самовизначенні, ніж інші інституції. Народний світогляд позначений обрядовірством та забобонністю, що добре видно на прикладі фольклору, в яко- му давні язичницькі вірування переплелися з християнськими поглядами. Вивчення народної релігійності через фольклорні джерела є актуальним з погляду важливості поглиблення і розширення студій духовної сфери життя українців, їх світоглядних та ментальних рис, етичних та естетичних заснов, здобутків сучасної антропології. Метою статті є з’ясування поняття народного православ’я та особливостей його омовлення в уснопоетичній традиції українців, зокрема в межах певних жанрів, творів, сюжетики і тематики. Методика роботи має комплексний, міждисциплінарний характер, серед методів, за допомогою яких розкрито поставлену проблему, виокремлено аналітичний, синтетичний, порівняльний, культурно-історичний, а ще методи етноетики, антропології та етнопсихології.
Тексти народних казок зазвичай ілюструють певні біблійні сентенції, поради, максими. Біблійні оповіді трансформувалися в народні легенди, казки та притчі, обростали українськими реаліями, це зокрема оповіді про Соломона, про Йосифа і його братів, про Самсона. У духовних віршах представлено правила належної поведінки і засудження людських гріхів та пороків. Любов-милосердя поєднується в одне ціле зі справедливістю, це загально оцінне поняття «правди». Високо підноситься доброчинність як милосердно-діяльнісне відношення до ближнього.
У народній вірі важливою є Божа присутність і заступництво. Найчастіше заступниками виступають Ісус Христос, Мати Божа та святі, в уснословесних творах вони сприяють людям у житті та господарській діяльності (календар- но-обрядові, весільні та ін. пісні). Щира молитва, прохання, звернене до Бога, допомагає у вирішенні багатьох про- блем. Релігійними темами у фольклорі свого часу цікавилися П. Житецький, М. Сумцов, Х. Ящуржинський, М. Костомаров, Ю. Яворський, В. Гнатюк, М. Грушевський та ін., у наші часи – М. Гайдай, Л. Іванікова, Г. Разумцева, О. Кісь, О. Сироїд, М. Гримич та ін.
НАЙМЕНУВАННЯ ЖІНОК ПО БАТЬКОВІ В ІСТОРІЇ УКРАЇНСЬКОЇ МОВИ
Authors: Брус Марія 
Published: May 2023

У статті проаналізовано назви жінок по батькові з дописемного і впродовж усього писемного періоду. Зазначено, що вони започаткували традицію називання дочок за належністю батькам. Первинними зразками таких номінацій стали праслов’янські слова з фемінітивним словотвірним значенням «жінка стосовно особи, названої іменником» і прикметниковим суфіксом -ьn(а).
Дослідження вказаної категорії слів проведено на основі діахронного та синхронного підходів, лексико-семантичного і структурно-словотвірного аналізу. У діахронному аспекті простежено історичні зміни і показано зародження цієї тематичної групи як апелятивної лексики в праслов’янський період, послідовне і системне формування її від ранньої писемної доби аж до прогресивного розвитку в новий український період, та збереження дотепер у пасивному лексиконі загальних назв, а в активному складі української літературної мови власних назв. У синхронному аспекті встановлено статичні явища як результати інтенсифікаційних процесів і динамічних явищ як результатів екстенсифі- каційних змін.
На лексичному рівні результатом інтенсифікації стали назви жінок, збережені здавна до сьогодні, а результатом екстенсифікації – виникнення нових іменників для позначення дочок за різними ознаками батьків та набуття ними різних семантичних і стилістичних ознак. На словотвірному рівні результатами інтенсифікації було збереження словотвірних типів у діахронії, а результатами екстенсифікації – виникнення нових словотвірних типів у кожний період. Показником рівня інтенсифікаційних та екстенсифікаційних процесів стала продуктивність і регулярність як окремих найменувань, так і всього словотвірного типу.
Проведення аналізу найменувань жінок по батькові дало змогу узагальнити, що в минулому переважали загальні назви над власними і представляли словотвірний тип із суфіксом -івн(а) (від -овн(а) та -евн(а)). Вони відобразили протяжність і незмінність традиції називання жінки по батькові, представленої сьогодні літературно унормованою онімною лексикою, репрезентантом якої є суфікс -івн(а). Давні фемінітиви-патроніми – це пасивна лексика, яка може відтворюватися в діалектному мовленні або в художньому стилі української мови.