bluuebunny/crossref_metadata_2025_split huggingface dataset:
КОНОТАЦІЇ ЗООНІМІВ У СУЧАСНОМУ МОЛОДІЖНОМУ МОВЛЕННІ І ТРАДИЦІЙНІЙ УКРАЇНСЬКІЙ ЛІНГВОКУЛЬТУРІ: КОНСТАНТИ І ДИНАМІКА СПРИЙНЯТТЯ
Authors: Баган Мирослава 
Published: May 2023

Стаття присвячена порівняльному дослідженню конотацій зоонімів у сучасному молодіжному мовленні і традиційній українській лінгвокультурі. Актуальність запропонованої статті зумовлена потребою систематизації нових конотативних одиниць у сучасному українському мовленні, необхідністю окреслити динаміку оцінного маркування словникового запасу й уточнити відомості про взаємозв’язок мови та нематеріальної культури народу.
Мета статті – порівняння конотативних значень зоонімів у мовленні сучасної молоді та в українських фольклор- них текстах, з’ясування констант та динаміки. Для досягнення цієї мети виконано такі завдання: 1) визначено основні зооніми, які сучасна молодь використовує з різними конотативними значеннями; 2) виокремлено спільні та відмінні конотативні значення зоонімів в українських прислів’ях та сучасному молодіжному мовленні; 3) проаналізовано мо- тивацію розвитку нових конотативних забарвлень в узвичаєних зоонімів; 4) установлено фактори, що сприяють мета- форизації зоонімів у молодіжному мовленні або, навпаки, обмежують її.
Дослідження виконано за допомогою описового методу, методів контекстуального аналізу, функційного аналізу та методики компонентного аналізу.
У статті обґрунтовано важливу роль зоонімів в емоційно-оцінному забарвленні мовлення сучасної молоді: вони забезпечують колоритне й наочне втілення переважно негативних рис характеру людини: обмеженості, необізнаності, неохайності, впертості, вульгарності тощо. Більшість зоонімів актуалізує зневажливе ставлення до об’єкта номінації, рідше – іронічно-насмішкувате чи поблажливе.
Доведено, що сучасна молодь не тільки використовує зооніми з узвичаєними конотативними значеннями, але й активно переосмислює деякі з них, утворюючи нові негативнооцінні значення. Зміна конотативних значень зоонімів відображає певну динаміку цінностей у суспільстві. Конотативну силу втрачають ті зооніми, що називають тварин, з якими молодь контактує менше. Натомість вона охочіше використовує назви екзотичних та диких тварин, що вирізня- ються специфічними звичками, оскільки такі зооніми сприяють формуванню особливо влучних і колоритних образів.
ПРО ДЕЯКІ ОСОБЛИВОСТІ ТВІРНИХ ОСНОВ У ПРІЗВИЩАХ ЛЬВІВЩИНИ (Базарко, Мойко, Терлецький)
Authors: Яцій Василь 
Published: May 2023

Метою дослідження є морфологічний та лексико-семантичний аналіз твірних основ трьох львівських прізвищ Базарко, Мойко та Терлецький. Для досягнення поставленої мети передбачено: а) провести морфологічний та лексико-семантичний аналіз твірних основ зазначених прізвищ; б) проаналізувати способи і засоби творення цих особових назв. У запропонованій статті простежено мотиваційні особливості, обґрунтовано всі наявні фонетичні та граматичні модифікації; аргументовано, що антропоніми Львівської області Базарко, Мойко та Терлецький – питомо українські автохтонні деривати, які мають аналогічні відповідники в інших слов’янських суміжних і несуміжних ре- гіонах, що вказує на їх давній період утворення. ОН Базарко утворене від ОН Базар + суфікс -к-о. Твірне Базар роз- глядаємо як варіант від первісного Паз(с)ар- / Paz(s)ar- (результат одзвінчення анлауту та зміна кореневого -з- ‹ -с-). У результаті отримаємо антропонімні праформи *Pasara, *Pasarъ, які мають споріднені інослов’янські відповідники: ст.-рос. Дмитрок Евсhвьев сын Базар, 1535 р., блр. Базар, рос. Пазарь, пол. Bazar та ін.
ОН Мойко постало в результаті продовження первісної назви *Mojьko. Твірним онімом для цього утворення став праантропонім *Mojь. Антропонім має онімні паралелі: укр. *Мойко › Мойків (топонім), ст.-пол. Moyko, 1177 р., пол. Mojko, луж. Moyko, 1222 р. ~ кашуб. mojka ‘моя дружина, моя кохана’.
ОН Терлецький утворена від ойконіма Терло та суфікса -цьк-ий, який, відповідно, вказує на відтопонімне похо- дження. Твірне Терло розглядаємо як: а) онімізований апелятив, пор. укр. тéрло ‘місце, де нереститься риба’, терлó ‘час, коли риба нереститься’, діал. теллó ‘нерестовище’; б) лексико-семантичне утворення від апелятива тéрло, пор. укр. тéрло ‘пасовище’, варіанти: тúрло ‘місце для відпочинку худоби, найчастіше біля водопою’, діал. (гуц.) тúрло ‘місце водопою’, рос. ты́ рло ‘місце стоянки худоби під час спеки і вночі’ тощо.
Проаналізовані прізвища Львівщини будуть дуже важливими для повного історико-етимологічного словника антропонімів України загалом та Львівщини зокрема.
РОМАН СЕРГІЯ СТЕПИ «ДЕРЕВО ДІРАКА»: ПОЕТИКА ЗАГОЛОВКА
Authors: Ігнатович Олександра 
Published: May 2023

Сергій Степа – український письменник, котрий нині проживає в Угорщині. У національному літературному процесі митець знаний ще з кінця 80-х років ХХ століття. Із того часу його доробок перебуває в полі зору критиків, літературознавців, письменників (П. Скунць, Н. Ребрик, О. Талабірчук…). На початку ХХІ століття повість прозаїка «Не сьогодні, тільки вчора і завжди» перекладена О. Городецьким польською мовою. Роман С. Степи «Дерево Дірака» (2013) досліджується вперше.
Мета розвідки – простежити поетику заголовка роману «Дерево Дірака». Актуальність дослідження полягає в необхідності осягнення цілісної картини сучасного національного літературного процесу.
У статті визначено, що назва роману Сергія Степи «Дерево Дірака» належить до заголовків кульмінаційного типу і метафорична за суттю. Смислові навантаження, що несуть собою ці слова («Дерево, Дірака») – корелюються. Дерево сприймаємо як філософський символ упорядкованого часопростору, а ім’я фізика Дірака наштовхує нас до намагання людини пояснити принципи його влаштування. У поєднанні ці слова, як дві величини, створюють нове семантичне поле, до осмислення якого веде нас застосований у творі Сергієм Степою «принцип айсберга».
Форма заголовка: два слова, кожне з яких складається із шести букв. При цьому впадають в око алітерація (д, р) та асонанс (е, е, а, а), також візуально об’єднує слова велика буква Д, якою обидва — починаються. Ці елементи, окрім звукової «оркестровки», мовби відтіняють певну симетрію в змісті назви, що переростає водночас у симетрію вну- трішньотекстуальну, відображену в назвах частин, у розгортанні сюжету, у часопросторових координатах тощо. Саме ж дерево Дірака постає метафорою невідворотності закладеного вищими силами в долю людини і залишається відбит- ком на всьому, до чого торкнеться її рука. Епіграф твору і його назва встановлюють між собою діалог, коли читач розу- міє, що й марнота підвладна фатуму. Отже, зважаючи на форму, зміст, сутність заголовка, а також співвідношення його зі самим романом, можемо стверджувати, що книга Сергія Степи «Дерево Дірака» становить розгорнутий заголовок.
ТВОРЧІСТЬ ЛЕСІ УКРАЇНКИ В ЛІТЕРАТУРОЗНАВЧОМУ ДИСКУРСІ ХХІ СТОЛІТТЯ
Authors: Кузьма Оксана 
Published: May 2023

У статті досліджено літературознавчу рецепцію творчості Лесі Українки у працях сучасних учених. Зазначено, що студії із вивчення доробку письменниці започатковані ще за її життя (І. Франко, М. Євшан та ін.), по- тім вони продовжилися у працях дослідників 20-30-х рр. ХХ століття (М. Зерова, М. Драй-Хмари, П. Филиповича, Б. Якубський тощо). Наголошено, що наступний етап осмислення доробку письменниці йшов двома векторами: в межах канонів радянського літературознавства та в руслі здобутків еміграційної науки (Ю. Бойко, Є. Маланюк, П. Одарченко, Ю. Шерех та ін.).
Часи незалежності стали якісно новим етапом у дослідженні творчості Лесі Українки. Нові методологічні підхо- ди, апробовані вченими 90-х рр. ХХ ст. – 2000-х рр, дозволили розширити інтерпретаційну парадигму доробку пись- менниці. На базі досліджень, закладених незаангажованою критикою, формується й сучасне лесеукраїнкознавство. Продовжуючи трактування попередників, вчені ХХІ століття розгортають науковий дискурс у різних методологічних площинах, що забезпечує поліваріативне прочитання спадщини Лесі Українки. Методологічний плюралізм в оцін- ці творчих досягнень авторки «Лісової пісні» включає застосування методик психобіографізму (Л. Мірошниченко), текстології (Г. Гаджилова), психоаналізу (Н. Зборовська), архетипно-міфологічної критики (Л. Скупейко), фемінізму (В. Агеєва), структурно-семіотичної школи (Г. Левченко, С. Кочерга), екзистенціалізму та ін. Новим кроком в освоєнні творчого світу Лесі Українки стали праці О. Забужко, яка застосувала до аналітики художньої спадщини письменниці міждисциплінарний підхід. Монографія дослідниці «Notre Dame d Ukraine: Українка в конфлікті міфологій» (2007) – це фундаментальна історико-культурна праця, інтердисциплінарне дослідження, яке викликало різні реакції і сформувало поле для широкого обговорення ролі і місця Лесі Українки в національній духовності.
Важливим напрямом розвитку сучасних лесеукраїнкознавчих студій є оновлення біографічного канону, опрацювання архівних матеріалів, листування письменниці. За принципом родинної ієрархії та із застосуванням сучасного інстурментарію вибудовує свої дослідження Т. Скрипка, вчена із США (УВАН). Цикл матеріалів про рід Драгоманових-Косачів є надзвичайно цінним джерелом для осягнення феномену Лесі Українки.
Значним досягненням сучасного лесеукраїнкознавства стало видання творів Лесі Українки в 14 томах до 150-річчя від дня її народження. Це колективна праця вчених, які виконали велику роботу із осучаснення академічного зібрання текстів письменниці. Нове видання творів письменниці є зразком скрупульозного наукового студіювання доробку авторки.
У цілому констатуємо позитивну динаміку в розробці лесеукраїнкознавчого дискурсу, методологічне розмаїття в оцінці мистецького доробку цієї самобутньої авторки, людини із потужним культурницьким та громадянським мисленням.
МЕДИТАЦІЇ-ВЕСНЯНКИ В ЖАНРОВІЙ СИСТЕМІ ЛІРИКИ ВОЛОДИМИРА САМІЙЛЕНКА
Authors: Староста Олександр 
Published: May 2023

У статті розглянуто особливості ліричних медитацій-веснянок в жанровій системі поезії Володимира Самійленка. Потреба краще вивчити окремі грані творчості цього самобутнього поета, належно оцінити його внесок у розвиток української лірики на одному з переломних етапів її історії зумовлюють актуальність цієї роботи. Основні завдання статті: визначити місце медитацій-веснянок у жанровій системі лірики письменника; окреслити витоки жанру та вивчити особливості його функціонування в доробку автора та в типологічному аспекті; продемонструвати значущість творчості В. Самійленка та його сучасників для подальшого розвитку жанру.
Було окреслено поетику досліджуваного жанру та його функціонування в жанровій системі філософсько-медитативної поезії автора. Визначено ключові концепції текстів, що репрезентують цю форму лірики: ідея космічної гармонії й досконалості природи, рефлексія від її споглядання, що переходить у самозаглиблення, музикальність ритмічного малюнку. Простежено засоби інкрустування цього жанру до структури ліричного циклу «Весняні пісні». На матеріалі твору «Весняна елегія» виокремлено творче новаторство В. Самійленка на жанровому рівні: зміщення акценту із сус- пільної проблематики на екзистенційні мотиви, посилення психологізму за рахунок відмови від пейзажної описовості. В аспекті розширення поетики медитацій-веснянок значущим є незавершений ліричний цикл В. Самійленка «Весна». Його аналіз у контексті типологічно близьких творів сучасників письменника – Б. Грінченка («Весняні сонети») та І. Франка («Веснянки») дає змогу простежити ключові риси та провідні мотиви творів цього жанру в поезії кінця XIX ст. (градація почуттів, викликаних очікуванням приходу весни; оновлення природи після весняного дощу; покло- ніння ліричного героя перед красою та гармонією природи), а також відзначити внесок В. Самійленка в його розвиток (варіативність форм циклу, поява екологічної проблематики). Концептуально близькою до розглянутих текстів автора також є пейзажно-настроєва лірика Лесі Українки, яка вважається вершиною розвитку досліджуваного жанру в поезії раннього українського модернізму. Таким чином, медитації-веснянки у творчості В. Самійленка органічно втілюють особливості творчої натури поета та актуальні мистецькі концепції його епохи. Ця самобутня форма стала важливим компонентом жанрової системи лірики письменника, виразником значущих елементів її художнього світу (космічна гармонія та краса природи, увага до внутрішнього світу людини та її взаємодії зі світом).
КВАЗІТОПОНІМИ ТА КОНОТАТИВНІ ТОПОНІМИ НА ПОЗНАЧЕННЯ ПРОВІНЦІЙНОСТИ В НЕФОРМАЛЬНОМУ МОВЛЕННІ ФРАНКОФОНІВ
Authors: Божко Ірина 
Published: May 2023

Метою статті є дослідити вираження категорії провінційности у квазітопонімах та конотативних топонімах, уживаних у неформальному мовленні франкофонів. Актуальність дослідження зумовлюється загальним інтересом до проблеми не лише на науковому, а й на побутовому рівнях. Виявлено низку фонетичних, морфемних, структурних та семантичних особливостей цих назв. З’ясовано, що значення провінційности виражається переважно квазітопонімами, які є або повністю фіктивними назвами, або назвами-гібридами, які містять у собі реальні топоніми чи їх елементи, однак не мають реального позначуваного. Чітко виокремлені конотативні топоніми на позначення про- вінційности є менш численними, однак ця група власних назв має потенціал до розширення. Конотативні топоніми в ряді випадків позначають цілком великі міста, однак розташовані далеко за кордоном.
Виявлено зв’язок між фонетичною будовою квазітопонімів та їх семантикою. Ономатопея, яка відсилає до звуків сільської місцевости (передусім Квебек), фонетично вбудовані, хоч і приховані обсценізми (головним чином Франція), є характерною рисою квазітопонімів. З погляду морфеміки для квазітопонімів властиве вживання демінутивних суфік- сів та псевдосуфіксів, які спостерігаємо й у реальних топонімах, на основі яких утворено квазітопоніми.
Однокомпонентні квазітопоніми є найменш численними й найменш динамічними серед усіх структурних мо- делей. Складні квазітопоніми становлять собою конструктор із фактично необмеженою кількістю варіацій. Складні квазітопоніми можуть містити фіктивні агіоніми (моделі X-артикль-Y, X-sur-Y) та гідроніми (модель X-sur-Y) – переважно реальні, рідше – фіктивні. Квазітопоніми франкомовної Швейцарії позначені впливами німецької мови та нерідко відповідають моделі X derrière la lune. Семантично квазітопоніми найчастіше містять компоненти, які імплі- цитно відсилають до сільських реалій, акцентуючи на поганій інфраструктурі, загальній побожності, бракові розваг. В окремих квазітопонімах віддаленість та безперспективність виражена експліцитно, хоча й дещо замаскована графічно. Низка квазітопонімів обмежена сферою вживання, пов’язана з історичними явищами або ж розвинулася з поетонімів шляхом трансонімізації.
ДАВНЬОГРЕЦЬКІ ТА ЛАТИНСЬКІ ОСНОВИ В УКРАЇНСЬКІЙ ОНОМАСТИЧНІЙ ТЕРМІНОЛОГІЇ
Authors: Бучко Ганна , Вирста Наталія 
Published: May 2023

Надзвичайна роль давньогрецької та латинської мови у творенні наукової термінології вимагає осо- бливого підходу до творення ономастичних термінів на базі цих мов. Мета статті – аналіз складних ономастичних тер- мінів, узагальнюючим (родовим) компонентом яких є лексема онім, а значеннєвими (видовими) компонентами – дав- ньогрецькі й латинські основи. Утворені таким способом терміни забезпечують один з основних принципів, на яких мають формуватися національні ономастичні терміносистеми – інтернаціональність. Для розуміння та адекватного творення таких термінів необхідне знання деяких особливостей античних мов, зокрема правильне визначення основи слова.
У статті проаналізовано походження терміна онім та вказано на використання компонента-онім у давньогрецких складних словах та в лінгвістичних й нелінгвістичних термінах.
Установлено, що всі ономастичні терміни, які визначають макрокласи онімів (крім терміна поетонім), чітко по- будовані за моделлю: грецька основа визначального слова + компонент-онім.
Вказано на недоцільність використання в українській ономастичній термінології надто розгалуженої системи видових і підвидових понять, що частково порушує ще один принцип формування національних терміносистем – до- цільність, згідно з яким ономастичну термінологію не варто перевантажувати спеціальними термінолексемами для кожного виду об’єктів.
Аналіз українських ономастичних термінів показав, що більшість із них відповідає принципам деривації як за виділенням відповідних основ грецьких чи латинських лексем, так і за логікою співвідношення визначального слова і компонента -онім. У статті виділені і проаналізовані терміни, які не відповідають вказаним принципам і тим самим по- рушують гармонійність системи. Окрема увага приділена таким явищам, як використання різних термінів для одного поняття та різні тлумачення одного терміна.
Доведено, що українська ономастична термінологія потребує подальшого опрацювання та вдосконалення, зокрема правильного використання елементів давньогрецької та латинської мов при творенні нових термінів.
НОМІНАЦІЇ ПРОЦЕСІВ ПАМ’ЯТІ ЗАСОБАМИ ГОВІРКОВОЇ ФРАЗЕОЛОГІЇ: ЗАБУТИ, ЗАБУВАТИ
Authors: КОВАЛЕНКО Наталія 
Published: May 2023

Актуальність теми дослідження з проблем аналізу фразеологічних одиниць на позначення процесів мислення пов’язана з потребою вивчення особливостей пам’яті людини, її різновидів, характеристик, емоційних оці- нок, актуалізованих у сучасному українському говірковому мовленні.
У статті схарактеризовано можливості фразеологізмів у реалізації розуміння та оцінок процесів пам’яті люди- ни носіями говірок; визначено основи образності та метафоричності значень фразеологізмів на позначення процесів ‘забути’, ‘забувати, ‘заставити забути’ та ін. за допомогою семантичного та психолінгвістичного аналізів, а також їх територіальне поширення. Матеріалом послугували територіальні фразеологічні словники та опубліковані тексти діа- лектного мовлення з різних ареалів України, а також записи авторки текстів зв’язного мовлення з подільських і суміж- них говірок. Лексикографічні праці з різних ареалів побутування української мови уможливлюють вивчення локальних особливостей фразеологізмів та їх компонентів, зокрема в часі та просторі.
Сталі вислови на позначення процесів ‘забути’, ‘забувати’, ‘примусити забути’ вирізняються образністю та емо- ційністю, антропоморфними ознаками, що виявляються через соматизми (голова, серце, мозок), номінації предметів господарювання (мішок, віник, друшляк, молоток, клин, клепка), зооніми (курка, теля) та ін.
Спостережено лексикографічне і психолінгвістичне відображення розуміння людиною процесів забування, про місце зберігання здобутої інформації чи її втрату, тому зв’язні тексти та регіональні словники фіксують фразеологізми з образним конкретизатором голова. Частовживаними компонентами аналізованих семантичних рядів є іменники ро- зум, тямка, пам’ять, дієслова вилетіло, відбило, вишибло, викинути, збутися, загубити та ін., що створюють образне уявлення про явище забування якоїсь інформації.
Запропонований аналіз уживання фразеологічних одиниць попередній, він може доповнюватися із залученням нових записів, проте зафіксовані матеріали підтверджують, що в живому мовленні виявляються всі комунікативні та функціональні можливості фразем як виразників мислетворчих процесів, станів та почуттів людини.
НАЙМЕНУВАННЯ ПОЛІВ ІЗ-ПІД СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКИХ КУЛЬТУР В УКРАЇНСЬКИХ СХІДНОПОЛІСЬКИХ ГОВІРКАХ
Authors: МАРЄЄВ Дмитро 
Published: May 2023

У статті здійснено аналіз назв полів, із яких прибрано сільськогосподарські культури, у східнополіському говорі української мови. Простежено структуру, мотивацію та локалізацію найменувань.
Встановлено, що в обстежуваних говірках назви площ із-під сільськогосподарських культур переважно утворені за моделями «назва культури, що росла на площі, + суфікс». Найпродуктивнішим у цій словотвірній групі є формант
-анишч(е) та інші суфікси, похідні від -ишч(е). На основі аналізу лексем, мотивованих назвами культур, відзначено активність словотворчих типів із суфіксами -ник, -аник та -ан:ик.
Визначено, що локативні назви із суфіксальною морфемою -ан’:(е,а) поширені у крайніх східних говірках до- сліджуваного діалектного континууму, із формантом -аницʹ(а) – у говірках західної частини східнополіського діалек- ту. Спорадично вживають найменування площ із-під сільськогосподарських культур, утворені за допомогою суфікса
-анк(а); зрідка – з фіналями -ницʹ(а), -анух(а), -их(а), -инʹ:(а,е).
Часто значення поле з-під злакових культур маніфестує лексема стерня, яку засвідчено в багатьох фонетичних і словотвірних варіантах і яка відбиває мотив номінації ‘назва решток скошених або зжатих стебел злакових на полі’ > ’поле з-під злакових культур’.
Для позначення полів із-під сільськогосподарських культур зафіксовано описові форми: двокомпонентні атрибутивні сполучення, утворені за моделлю «назва рослини + стерня (стерен)», дво- чи трикомпонентні номінативні одиниці з ядерною лексемою поле; форми «adj. + площа», «adj. + плантація»; багатокомпонентні аналітичні сполуки, утворені за моделями «де + назва рослини + рос|ло(-а)», «де + назва рослини + бу|ло», «там + бу|ло + назва рослини»,
«там, де + назва рослини + бу|ло (рос|ло)».
У частині населених пунктів зафіксовано синкретизм назви рослини чи її частини і поля, з якого цю рослину знято.
Простежено, що в низці східнополіських говірок відсутні назви площ із-під окремих сільськогосподарських культур, що зумовлено позалінгвальними чинниками, насамперед тим, що ці культури не вирощують.
КАЛЕНДАРНО-ОБРЯДОВІ НАЗВИ ОСІННЬОГО ЦИКЛУ В УКРАЇНСЬКИХ ЗАКАРПАТСЬКИХ ГОВІРКАХ
Authors: МИГОЛИНЕЦЬ Ольга 
Published: May 2023

Календарно-обрядова лексика як особливий елемент існування людини завжди привертала увагу етнографів, лінгвістів, оскільки в ній можна простежити матеріальну й духовну культуру людства, виявити соціально- економічні умови, спадковість поколінь, споконвічні міжетнічні зв’язки. Проте досі не вивчені мовні явища, які презентують календарно-обрядову лексику в закарпатських говірках. У пропонованій статті подаємо спостереження над календарно-обрядовими назвами осіннього циклу в українських закарпатських говірках, зокрема аналізуємо семи на означення 6 церковних осінніх свят. Звертаємо увагу на їх компонентний склад, лексико-граматичну характеристику та внутрішню форму. Також простежуємо наявність чи відсутність зафіксованої лексики в інших українських говорах та в українській літературній мові.
Закарпатські говірки, як відомо, належать до системи говірок давньої формації, отже, зберігають реліктові яви- ща, архаїчні риси, але водночас містять і порівняно нові нашарування, зумовлені географічним розташуванням говір- кового масиву та іншими позалінгвальними мотивами.
Як видно із зібраної нами лексики, календарно-обрядова лексика характеризується широкою варіантністю. Заслуговує на увагу словотвір християнських назв у закарпатських говірках. Чимало календарно-обрядової лек-
сики, в основі яких лежать власні назви, повʼязані із законом мовленнєвої економії: Мú(ы)тр′а, Михáĭл′а, Михáл′а та ін. Невеликий відсоток назв належить до композитів: Главос′іки (ы), Главóс′ікы, Лагос′íкы, Главóс′ік, Главос′íка. Ці назви відрізняються переважно граматичними чи фонетичними особливостями.
Значна кількість назв мотивована біблійними подіями: Главос′іки (ы), Здвúгы Чéсного Хрестá, Здвúже(і)н′:а, Воздвижéн′і(и)йе, Воздвижéн′ійе Чéсного Хрестá, Покрóвы.
Деякі назви календарно-обрядових свят у закарпатських говірках збігаються з літературними відповідниками; окремі з них зафіксовані в інших говорах. Специфіка досліджуваної лексики також полягає в утворенні своєрідних фонетичних, словотвірних та лексичних варіантів, які свідчать про багатство української мови та про постійну потребу її глибокого вивчення.