bluuebunny/crossref_metadata_2025_split huggingface dataset:
МІФОЛОГІЗМ НОВЕЛ ФЕДОРА ПОТУШНЯКА «КАПЕЛЮХ ІЗ ЗЕЛЕНИМ ПЕРОМ», «УПИР», «В МОЧАРАХ»
Authors: Тиховська Оксана 
Published: April 2023

Зацікавлення українським фольклором та міфологією Закарпаття справило значний вплив на худож- ню творчість Ф. Потушняка. Зокрема, демонологічні образи, народні вірування та магічні ритуали стали органічною частиною багатьох новел та повістей письменника, у кожному творі виявляючись більшою чи меншою мірою. Мета статті – проаналізувати міфологічні образи новел Ф. Потушняка «Капелюх із зеленим пером», «Упир», «В мочарах», простежити вплив народних вірувань українців Закарпаття на моделювання художньої дійсності творів, з’ясувати пси- хологічне підґрунтя образів-характерів та образів-символів новел. Тема статті актуальна, оскільки міфологізм новел
«Капелюх із зеленим пером», «Упир», «В мочарах» ще не був об’єктом літературознавчого дослідження. Творчість Ф. Потушняка є мало дослідженою і водночас надзвичайно глибокою, філософічною. Письменник прагнув проник- нути у внутрішній світ своїх героїв, осягнути їх несвідомі помисли, потяги та різноманітні страхи та фобії. У новелах Федора Потушняка «Капелюх із зеленим пером», «Упир», «У мочарах» крізь призму містичних подій та міфологічних образів ми бачимо матрицю людської душі, трансформацію поведінки людини під впливом страхів, фобій, забобонів, народних вірувань. Письменник у цих творах постає справжнім психологом, здатним простежити деталі психічних переживань та душевних порухів героїв, вплітає у канву творів образи-символи, які увиразнюють містичність і трагізм ситуацій (колодки, ворони, пугач). Ф. Потушняк художньо й переконливо інтерпретує народні вірування в перелес- ників, упирів, чортів у сюжетах новел. І ці образи стають метафоричним дзеркалом, в якому відображається трагізм людських доль (Поланя, яка помирає через страх перед чоловіком у капелюсі з зеленим пером; Іван, який вбиває неви- нного; Павло, котрий одержимий страхом, відрубує голову пугачеві). Герої новел проходять своєрідне випробування містичними зустрічами, досвідом контактування з непізнаною сферою життя.
У статті проаналізовано художню рецепцію народних вірувань українців Закарпаття в духів та демонів на основі фольклорно-етнографічних розвідок про упирів, чортів та дводушників Г. де Воллана, П. Богатирьова, П. Світлика, Ф. Потушняка. У статті з’ясовано психологічне підґрунтя марень, снів, вчинків героїв творів, простежено специфіку об’єктивації архетипу Тіні у межових ситуаціях, у які потрапляють персонажі. Акцентовано на магічних ритуалах, спрямованих на знешкодження демонів.
УГОРСЬКИЙ ДИСКУРС ТВОРЧОСТІ ІВАНА ЧЕНДЕЯ
Authors: Балла Евеліна 
Published: April 2023

Спадщина Івана Чендея займає осібне місце на мапі української культури другої половини ХХ століт- тя, а широкі творчі горизонти митця – публіциста, прозаїка, перекладача, кіносценариста – є вдячним матеріалом для різновекторних наукових інтерпретацій, що підтверджують непересічність і вагомість доробку автора.
Оскільки І. Чендей жив і творив в умовах мультинаціонального Закарпаття, яке, до того ж, за його життя входило до складу різних держав (Чехословаччини, Угорщини, Радянського Союзу, суверенної України), то його постать варто розглядати і в контексті міжкультурної дифузії, органічної для цього регіону. З огляду на це, заслуговує на увагу й угорський дискурс творчої діяльності письменника, що став предметом дослідження в цій публікації. У поле вивчення потрапили різні аспекти наближення І. Чендея до угорської культури. По-перше, біографічні чинники, тобто наявність потужного «угорського» сліду на тих теренах, де Чендей формувався як творча індивідуальність, а також його особисті стосунки з угорськомовними письменниками краю, про що чимало інформації знаходимо в щоденникових записах автора. По-друге, перекладацька діяльність І. Чендея, який уже в 50-х роках переклав українською мовою кілька знако- вих творів угорських класиків – Жигмонда Моріца, Мора Йокаї, Шандора Гергея. Окремі з перекладів були реалізовані у творчому тандемі з такими знаними перекладачами, як Олександр Маркуш та Дмитро Меденцій. Робота над цими текстами стала доброю школою становлення І. Чендея як самобутнього письменника.
Ще один аспект окресленої наукової проблеми – це ознайомленість угорськомовної інтелігенції та читацької аудиторії з доробком закарпатського прозаїка. Шляхом якісних художніх перекладів, здійснених Ласло Шандором, Золтаном Кулиним, проза митця, зокрема його новелістика, стає доступною угорському реципієнту. Переклади творів І. Чендея угорською мовою друкувалися в періодичних виданнях Закарпаття та Угорщини, а також кількох антологіях української прози. Аналіз цих перекладів на рівні змістової та поетикальної адекватності є одним із об’єктів наукового вивчення в цій статті й дає підстави стверджувати, що ім’я І. Чендея було відоме угорським поціновувачам художнього слова, а його творчість завдяки вдалій ретрансляції відповідно «зазвучала» й угорською мовою.
ОЙКОНІМИ НА -ІВК-А ХХ–ХХІ СТОЛІТТЯ, МОТИВОВАНІ НАЗВАМИ РОСЛИН
Authors: Висоцька Марія 
Published: April 2023

Актуальність дослідження полягає в недостатньому опрацюванні ойконімів України з формантом -івк-а. Стаття присвячена аналізу назв населених пунктів на -івк-а, що мотивовані назвами рослин. Дослідження фло ролексем, які лягли в основу ойконімів на -івк-а, дасть змогу поглибити знання у процесах творення онімів цього типу, допоможе краще зрозуміти природні особливості краю. Назви населених пунктів зафіксовані на сторінках таких джерел: «Українська РСР. Адміністративно-територіальний поділ на 1 вересня 1946 р.», «Історія міст і сіл Україн- ської РСР», «Адміністративно-територіальний устрій України за станом на 01.02.2021». Мета дослідження: зібрати ойконіми України на -івк-а, похідні від найменувань рослин, зробити лексико-семантичний аналіз твірних баз.
Хоч переважно ойконіми на -івк-а виражають значення належності, а тому утворені від антропонімів, проте ми фіксуємо і відапелятивні утворення. Це пояснюємо двома причинами. По-перше, формант -івк-а, розвинувши свою продуктивність, витворив відапелятивну модель творення. По-друге, численні перейменування населених пунктів на всій території України у XX ст. (наслідок Указу Президії Верховної Ради УРСР (від 7.09.1946 р.) «Про збереження історичних та уточнення і впорядкування існуючих назв сільських рад і населених пунктів») та XXI ст. (дві хвилі пере- йменувань назв населених пунктів). Це спричинило масштабні зміни в ойконімній системі України.
Короткі результати і висновки: Зафіксовано 724 ойконіми, твірними базами яких виступають назви рослин. Усі фітолексеми об’єднуємо в такі групи: назви дерев (хвойних, листяних та плодових – 382 ойконіми), кущів та трав’янистих рослин (305 назв населених пунктів), а також назви на позначення сукупностей рослин (19 ойконімів). Деякі з них, як-от калина, береза, верба, малина, дуб тощо, поширені на території всієї України, інші ж (наприклад, черешня, каштан, цибуля) представлені одинично. Проаналізувавши територію всієї України, стверджуємо, що слово калина найчастіше виступає твірною базою ойконімів, мотивованих назвами рослин (137 ойконімів: Калинівка, Ново- Калинівка тощо). Також засвідчено 74 назви, які мотивовані словом береза, 48 пропріонімів, похідних від слова верба.
ГРАМАТИЧНІ ТИПИ МЕТАФОРИ В ПОЕЗІЇ П. СКУНЦЯ
Authors: Лавер Оксана 
Published: April 2023

Граматичні типи художніх засобів у творчості знакового закарпатського письменника П. Скунця стали виразними зразками форм організації неординарних думок митця, будівельним матеріалом для мистецького відтворення критичної аналітики злободенних проблем ХХ ст., про які не завжди можна було говорити відверто. Творча спад- щина поета наповнена потужною енергетикою, силу якої забезпечують вдало підібрані граматичні форми, їх зв’язок з ідейним змістом поезій є цікавим і глибинним, що й зумовлює актуальність нашої роботи. Мета статті – висвітлити осно- вні аспекти класифікації граматичних ресурсів метафоричних конструкцій, дослідити семантико-стилістичні особливості основних граматичних типів метафори в поетичній творчості визначного закарпатського письменника П. Скунця, ви- значити найбільш показові граматичні форми і моделі, здатні виражати метафоричний зміст.
Завдяки майже безперервним процесам метафоризації семантика слова стає динамічною, спричинює появу но- вих понять і пошук нових форм та засобів для відтворення та увиразнення індивідуального в національній картині світу. Найбільш інтенсивно метафоризація відбувається в авторському контексті: справжній митець не боїться екс- периментувати і працювати над словом доти, доки воно не визріє в художній образ, який так само зуміє «заговорити», проникнути в душу читача. Саме на матеріалі художнього мовлення можна переконатися, що метафоризованими мо- жуть стати повнозначні одиниці, окремі словоформи, різні синтаксичні конструкції.
На підставі проведеного дослідження можна стверджувати, що в поетичних творах Петра Скунця представлено всі граматичні типи метафори: субстантивні, атрибутивні, дієслівні та комбіновані. Найбільш продуктивними стали дієслівні метафори, що є ознакою індивідуального стилю автора. Запропонована стаття про граматичні типи метафори у творчості П. Скунця не претендує на вичерпність, адже студії над його авторською мовою тільки почалися. Глибина таланту Петра Скунця і його багата творча спадщина стануть джерелом для майбутньої наукової роботи.
ДИНАМІКА СЕМИ ʻХВОРОБАʼ В УКРАЇНСЬКИХ ЗАКАРПАТСЬКИХ ГОВІРКАХ
Authors: Миголинець Ольга 
Published: April 2023

В українській діалектології протягом останніх десятиліть активізувалося дослідження різних тема- тичних груп лексики: мисливської, рибальської, будівельної, тваринницької, побутової і т. ін. Такі дослідження дають змогу встановити шляхи формування назв і мають важливе значення не тільки для вивчення рідної мови, а й для вивчення матеріальної та духовної культури народу. Адже саме в місцевих діалектах збережені ті мовні явища, які давно втрачені літературною мовою. Помітне місце у словниковому складі української мови посідає лексика народної медицини. Окремі відомості, які стосуються народної медичної лексики, здавна знаходимо в етнографів і медиків, які писали про народну медицину взагалі, описували народні засоби лікування, водночас згадуючи народні назви хвороб. Крім етнографічних праць, привертають увагу і мовознавчі дослідження.
У наших попередніх працях було досліджено лексико-семантичні і словотвірні особливості частини народно-медичної лексики закарпатських говірок. Але говіркова система Закарпаття загалом і лексики народної медицини зокрема вивчена ще недостатньо. У нашій розвідці ми здійснили лексико-семантичний аналіз номінацій на позначення хвороби в українських закарпатських говірках. Також звертаємо увагу на історію формування цієї семи.
Сема ʻхворобаʼ українських закарпатських говірках є досить поширеною. Вона представлена назвами: хворóба (хорóба), хворóта, хвóр’іст’ (хóр’іс’т’), хыр’а, хыр’ачка, бол’áчка (бóл’ачка), бóл’іс’т’, бол’íз’н’, нéміч, нéдуг(а), слáбіс’т’, слабовáн’а, слабушкóван’е, бит’ýг (бúт’уг, бéт’аг), бит’ýшка. Репертуар усіх назв на позначення семи ‘хвороба’ засвідчив неоднорідність способів творення цих номенів. Лексеми, які формують її, мають спільне джерело походження – прасловʼянську мову – і тривалу історію в писемній мові. Усі загальні назви фізичного нездужання є синонімами-дублетами. У нашій статті ми окреслюємо ареали поширення назв на означення семи ʻхворобаʼ на досліджуваній території, простежуємо наявність чи відсутність їх в літературній мові та інших українських діалектах, простежуємо функціонування назв на означення семи ʻхворобаʼ в памʼятках української мови ХVI–XVIII ст.
БАГАТОЛЕКСЕМНІ АНТРОПОНІМИ В СТАРОЧЕСЬКИХ ПАМ’ЯТКАХ ОФІЦІЙНО-ДІЛОВОГО СТИЛЮ XІV–XVІІ СТОЛІТЬ
Authors: Петріца Наталія 
Published: April 2023

Пропонована стаття продовжує розробку проблем функціонування та розвитку чеської антропонімійної системи допрізвищевого періоду. У статті проаналізовано багатолексемні антропоніми, зафіксовані у старочеських пам’ятках адміністративного стилю XІV–XVІІ століть. Аналіз мовного матеріалу здійснено на основі писемної пам’ятки офіційно-ділової стилю.
У статті досліджено склад та динаміка вживання складених власних особових назв, засоби та способи іденти- фікації людності упродовж чотирьох століть на основі пам’ятки «Lístiny a zápisy Bělské o věcech městských i sedlských z let 1345-1708».
Аналіз відтворює основні тенденції у розвитку старочеської антропонімії аналізованого періоду. Формування стандарту іменувань протягом кількох століть з точки зору кількісного складу компонентів чеських антропонімів від- бувалося в напрямі до збільшення компонентного складу антропонімів для представників середньої та нижчої соціаль- ної верстви (1→2) та до кількісного згортання формули іменування для представників соціальних верхів (1→2→3→2). У ХІV ст. з’явилася тенденція до стійкого збільшення фіксацій дволексемних антропонімів, а ХVІІ століття стало точкою відліку в напрямку до закріплення їх у мовленнєвій практиці чехів та поступового становлення національної чеської антропонімоформули.
Антропонімійні двочлени в аналізованій пам’ятці представлені чотирма типами антропоформул: a) ім’я + пріз- висько; б) ім’я + назва за професією; в) ім’я + відтопонімне означення; г) ім’я + посесивна назва. Послідовність ком- понентів передбачала, як правило, постпозицію уточнюючого антропонімійного знака. Постпозицію особового імені у таких формулах кваліфікуємо як варіант АФ. Із XV ст. актуальними засобами ідентифікації особи поряд з іменем часто ставали одночасно кілька ознак (напр., індивідуальна і відтопонімна), тому досить поширеним явищем є трилексемні антропоніми. Найпоширенішою дволексемною моделлю іменування осіб з ХVІІ століття є особове ім’я + прізвисько. Така продуктивність прізвиськ була пов’язана з поширенням їх у функції родових назв. Численні приклади з чеських джерел свідчать, що в XVІІ–XVІІІ ст. напередодні офіційної кодифікації прізвищ саме прізвиська характеризувалися передачею в спадок. В умовах збільшення кількості населення, розвитку міст, міграції людності ні посесивна назва, ні відтопонімне означення вже не могли забезпечити суспільству ефективне розмежування осіб однієї родини від осіб решти родин.
СПОСОБИ ТВОРЕННЯ ПРІЗВИЩ МІКРОГРУПИ «БАТЬКО» (на матеріалі прізвищ, поширених в Україні)
Authors: Прадід Юрій 
Published: April 2023

Стаття присвячена вивченню способів творення прізвищ від прасл. *bata, *batja та похідних від нього ст.-укр. батко та укр. батько. Зроблено огляд наукових праць вітчизняних мовознавців про теоретичні та прикладні аспекти вивчення українських прізвищ (див., наприклад, праці Є.О. Бадіна, Б.Б. Близнюк, І.О. Варченка, В.О. Горпинича, І.А. Корнієнко, Л.Т. Масенко, Ю.Ф. Прадіда, Р.М. Падалки, М.Л. Худаша, П.П. Чучки та ін.), їх лексикографічне опрацювання як загалом (В.М. Демченко і І.П. Лопушинський, А.М. Зосимов, Ю.К. Редько та ін.), так і окремих регіо- нів України зокрема (Г.Л. Аркушин, В.О. Горпинич, Ю.М. Новикова, Л.О. Кравченко, П.П. Чучка та ін.).
Навіть побіжний огляд наукових розвідок українських учених дає підстави стверджувати, що мікрогрупа пріз- вищ «батько» досліджувалася лише принагідно, у зв’язку з вивченням інших проблем, і не була предметом окремого ґрунтовного опису.
Мета пропонованої статті – дослідити місце мікрогрупи прізвищ «батько» в системі прізвищ, поширених на те- ренах України, описати способи їх творення, вирізнити афікси, за допомогою яких утворилися прізвища аналізованої мікрогрупи.
Досягнення цієї мети передбачає розв’язання таких завдань: 1) виокремити мікрогрупу прізвищ «Батько» із сис- теми прізвищ, поширених на території України; 2) визначити місце цієї мікросистеми серед мікросистем прізвищ, по- хідних від назв інших кровних і близьких родичів; 3) проаналізувати способи творення прізвищ від апелятивів батько, бат, батко.
Із системи прізвищ, поширених на теренах України, виокремлено мікрогрупу прізвищ «батько», яка налічує 36 прізвищ, носіями яких є 5 236 мешканців України. Матеріалом для дослідження послужили прізвища, дібрані зі слов- ників українських прізвищ, матеріалів сайту «Рідні», на якому зафіксовано 876 тис. прізвищ жителів України.
Аналіз фактичного матеріалу дає підстави стверджувати, що основним способом творення прізвищ мікрогру- пи «батько» є суфіксальний. Найбільше прізвищ цієї мікрогрупи утворено від апелятива батько: батьк-о – Батьк-о; Батьк-івськ-а, Батьк-івськ-ий; Батьк-овськ-а, Батьк-овськ-ий; Батьк-ов-а, Батьк-ов; Батьк-овець; Батьк-ів; Батьк-івець; Батьк-івщин-и; Без-батько-о; Без-батьк-евич; Без-батьч-енк-о; Не-зови-батьк-о; значно менше – від апелятивів бат і батко: бат – Бат, Бать; Бат-юк; Бат-ечк-о; Бат-ют-а; Бат-юх; Бат-енчук; Бат-усь; Бат-еньк-о; Бать-о; Алексєєва-Батечко; Батечко-Соколова; Дмимтренко-Батюта; батк-о – Батк-о, Батч-енк-о; Батк-ов, Батк- ов-а; Батк-овськ-а, Батк-овськ-ий; Батк-а; Богданова-Батченко.
ДІАЛЕКТНА ЛЕКСИКА В ПОЕМІ ПЕТРА СКУНЦЯ «НА ГРАНИЦІ ЕПОХ»
Authors: Харьківська Олеся 
Published: April 2023

Творчість Петра Скунця завжди привертала увагу літературознавців, мовознавців, публіцистів, кри- тиків, а її вивчення до сьогодні залишається ще неповним. Петро Скунць – український поет, фольклорист, краєзна- вець, публіцист, перекладач, який за своїм стилем та манерою письма належить до поетів-шістдесятників. Народився П. Скунць на Закарпатті, його творчий доробок відомий не тільки в Україні, а й далеко за її межами.
Метою нашої наукової розвідки є характеристика діалектизмів у поетичній творчості П. Скунця, яка з погляду лексико-словотвірного та морфологічного опису ще не ставала об’єктом дослідження. Фактичним матеріалом для стат- ті слугували зафіксовані нами діалектизми в поемі «На границі епох» (1968 р.).
Діалектна лексика говірок Закарпаття вже неодноразово була об’єктом дослідження. Відповідно ґрунтовного й системного вивчення потребують діалектизми у творах закарпатських письменників. За допомогою діалектів автор передає місцевий колорит, культуру, традиції, цінності тощо, описує життя і побут людей. Використання діалектизмів знаходимо у творах І. Чендея, П. Скунця, П. Мідянки, Д. Кешелі та багатьох інших. Відповідно залишається актуаль- ним дослідження стилістичних функцій діалектизмів у творах закарпатських письменників, а лексико-словотвірна, морфологічна та синтаксична характеристика є важливим компонентом, який поглибить наукові дослідження в галузі діалектології.
У результаті дослідження поеми «На границі епох» вдалося виокремити кілька лексико-семантичних груп діа- лектних іменників: назви осіб, локативні найменування, назви рослин, назви давніх видів зброї, назви музичних ін- струментів тощо. За походженням переважає власне українська лексика, зафіксовані поодинокі лексеми, запозичені з угорської, румунської, чеської та деяких інших мов. У поемі Петра Скунця «На границі епох» представлена й ознакова лексика – прикметники, дієслова, рідше прислівники.
Словотвірна характеристика показала, що твірною базою для похідних виступає в основному адвербіальна осно- ва. Продуктивними є суфікси -к, -ик, -иць,-ець тощо.
МИТЕЦЬ, ЙОГО РОЛЬ У МИСТЕЦТВІ Й СУСПІЛЬСТВІ, ХУДОЖНЯ ТВОРЧІСТЬ В ЕСТЕТИЦІ ІВАНА ЧЕНДЕЯ (ЗА «ЩОДЕННИКОМ» ПИСЬМЕННИКА)
Authors: Васьків Микола 
Published: April 2023

У статті на основі аналізу щоденникових записів визначного українського письменника Івана Чендея (1922–2005) формулюються основні положення його естетичних поглядів на специфіку художньої творчості, на сут- ність постаті митця, на роль митця в художній літературі, мистецтві, в житті суспільства. Протягом майже пів століття письменник записував у «Щоденники» свої враження й роздуми, серед яких міркування про сутність мистецтва, про шляхи підвищення майстерності, про власне місце в літературному процесі займали значне місце.
І. Чендей уважав, що митець повинен мати значне творче обдарування, аби писати літературні твори. Сам пись- менник був переконаний, що в нього є такий творчий дар від природи. Письменник також повинен бути наділений
«емоційною сприйнятливістю». Однак обдарований митець повинен постійно працювати над самовдосконаленням, збагачувати себе пізнанням життя й осягненням здобутків світової культури. Тому письменник був дуже вимогливим до себе й до колег-письменників, за найвищими критеріями оцінював творчість митців Закарпаття, українських і за- рубіжних письменників. Так само вимогливо він ставився й до власного доробку. Найвищим авторитетом у прозі для себе він уважав М. Гоголя, рівнявся на його творчий рівень і здобутки, не задовільняючись проміжними етапами. У дусі нормативних теорій Іван Чендей сприймав літературу, мистецтво як важливі чинники суспільного буття, а пись- менника, митця наділяв великою відповідальністю перед спільнотою, тому вимагав від нього високої моральності й етичності. Письменник і в теорії, й на практиці був прихильником міметичного мистецтва. Такі переконання пись- менник формулював самостійно, значною мірою – під впливом народної творчості та класичної літератури, хоча його також спонукала до цього панівна тоді марксистсько-ленінська естетична теорія. Письменник, проте, мав доступ до альтернативних джерел зі сфери естетики, насамперед із чехословацьких і угорських часописів. В теоретичних мірку- ваннях не сприймав модерністського мистецтва, «абстракціонізму», «англомовної» музики (рок-н-ролу), проте часто давав дуже високі оцінки окремим модерністським, авангардистським творам живопису, літератури тощо. Негативне ставлення до модернізму, авангардизму І. Чендей мотивував насамперед їх уявним космополітизмом, бо письменник понад усе ставив національну основу, своєрідність художньої літератури, особливу роль відводячи майстерному воло- дінню національною мовою.
ЖАНРОВО-СТИЛЬОВІ ОСОБЛИВОСТІ МАЛОЇ ПРОЗИ ІВАНА ЧЕНДЕЯ
Authors: Мафтин Наталія 
Published: April 2023

У статті досліджено окремі аспекти поетики малої прози Івана Чендея. Проаналізувавши твори «Чайки летять на Схід», «Криниця діда Василя», «Гаврилова «Золота осінь»», «Рукавички», «Весільний кулон», «Трембіта»,
«Косарі», врахувавши думки літературознавців, які займалися вивченням прози письменника, міркування І. Чендея про те, що новела для нього – особливий жанр, з’ясовано: мала проза письменника представлена фабульною новелою, ліризованою новелою з ослабленою фабульністю, новелою баладного типу, а також жанровим підвидом ліричного об- разка. У малій прозі І. Чендея, завдяки виразній ліричній домінанті, особливу композиційну роль відіграє лейтмотив.
Задіяні в структурі творів образи фольклорного походження виявляють тісний зв’язок Чендеєвого художнього мислення з архетипним підґрунтям. Зокрема образи «розхристаної верби» і «росяної стежки» (новела «Чайки летять на Схід») стають епіцентром трагічного, моделюють хронотоп твору, розгортаючи часопростір до безконечності Ві- чного. Художній тип мислення письменника характеризує і використання лейтмотивного образу в ролі символу. У фабульних новелах лейтмотивний образ часто виконує функцію також «соколиного профілю» («Рукавички», «Весіль- ний кулон», «Комаха в бурштині»), трансформуючись у символ (у новелі «Криниця діда Василя» лейтмотивний образ горіха на рівні символічному сприймається як міфічне дерево життя, дерево роду).
Серед малої прози Івана Чендея важливе місце посідає жанр ліричного образка. В архітектоніці цього жанро- вого підвиду також важливу роль відіграє лейтмотив: саме завдяки лейтмотивним образам твір набуває внутрішньої структури (тема стає мотивом, мотив – темою). Іноді лейтмотив реалізується також і на рівні окремих слів чи слухових образів шляхом звукопису («Косарі»).
У статті порушено й проблему поетики заголовка. Заголовки Чендеєвих новел і оповідань співвіднесені з про- блематикою його творів («Чайки летять на Схід»), персонажним світом («Цимбаланя», «Василько»), однак вони пе- реважно містять символічний або метафоричний код. Завдяки такій символічній наповненості образи, винесені як заголовок, стають лейтмотивними у структурі твору, безпосередньо співвідносяться з основою сюжету, в них сконцен- тровуються основні вектори його ідейно-художнього наповнення («Гаврилова “Золота осінь”»).