bluuebunny/crossref_metadata_2025_split huggingface dataset:
Побудова моделі цифрової культури педагогів
Authors: Германсон Галина 
Published: September 2023

У статті здійснено аналіз таких понять як цифрова педагогіка та цифрова культура, досліджено основні елементи цифрової культури, на основі яких побудовано власну модель цифрової культури педагога.
Мета статті полягає в досліджені моделей цифрової культури педагогів та побудові власної моделі цифрової культури, у розумінні, оцінці та покращенні рівня цифрової компетентності педагогів щодо використання сучасних цифрових технологій у навчальному процесі
На основі методологічного аналізу світових та українських наукових джерел, визначено, що цифрова культура педагога – це набір знань, навичок і умінь, необхідних педагогу для успішного використання цифрових технологій в освітньому процесі. Цифрова культура педагога включає в себе розуміння основних понять та принципів цифрової сфери; уміння користуватися цифровими пристроями та програмним забезпеченням; ефективне знаходження, оцінка та використання цифрових ресурсів; етичні аспекти використання технологій. Аналізуючи поняття цифрової педагогіки визначено, що під цифровою педагогікою розуміють галузь освіти, яка використовує цифрові технології для покращення процесу навчання і набуття знань. Цифрова педагогіка включає в себе використання різних електронних пристроїв, комп'ютерних програм, онлайн-ресурсів та інших інструментів з метою покращення якості освіти.
Результативність роботи підтверджується створенням власної модель цифрової культури педагога. Дана модель охоплює інформаційну компетентність; технологічну компетентність; комунікативну грамотність; креативність та інноваційність; критичне мислення та етичні аспекти.
Стаття має наукову новизну, що полягає в узагальненні теоретичних підходів до класифікації і узагальненні цифрових компетентностей педагога, порівнянні різних моделей цифрових культур та створенні власної моделі.
Практична значущість наукової роботи підтверджується запропонованою моделлю цифрової культури педагога, яка допоможе розробити стратегії та програми для підвищення цифрової компетентності педагогів: навчання в межах професійного розвитку, впровадження менторської підтримки, створення спільнот для обміну досвідом та розробку ресурсів для самостійного навчання
Від медіаграмотності до медіакультури керівника закладу загальної середньої освіти: управлінський аспект у реаліях сьогодення
Authors: Білик Надія 
Published: September 2023

До загальних завдань медіаосвіти відносимо завдання, спрямовані на підвищення медіаграмотності особистості та створення сприятливого медіасередовища. Закцентовано увагу на реалізації зростаючих вимог до розвитку медіаграмотності та медіакультури керівника закладу загальної середньої освіти.
Окреслено управлінський аспект розвитку медіакультури керівника в освітньому процесі закладу загальної середньої освіти.
Сформульовано мету статті: розглянути підходи до інтерпретації дефініцій «медіаграмотність» і «медіакультура», дослідити змінність їхніх значень із розвитком соціальних комунікацій людства; визначити, на яких аспектах медіакультури зосереджує увагу керівник закладу загальної середньої освіти.
Спираючись на наукові напрацювання щодо дефініцій медіаграмотністі та медіакультури, розкрито їхню наукову сутність, визначено медіаграмотність як результат медіаосвіти, а саме здатності експериментувати, використовувати, аналізувати, оцінювати та передавати знання, вміння, навички.
Розкрито підходи до розвитку інформаційно-аналітичної компетентності керівника закладу загальної середньої освіти, реалізація яких уможливлює організацію повноцінної системної його підготовки до професійної діяльності та шляху від медіаграмотності до медіакультури у системі неперервної освіти.
Розвиток медіакультури керівника закладу загальної середньої освіти в умовах неперервної освіти розглянуто як спеціально організований, компетентнісно зорієнтований освітній процес.
Зазначено, що Полтавською академією неперевної освіти ім. М. В. Остроградського проводяться курси підвищення кваліфікації, тренінги, майстер-класи з метою розвинення медіаграмотності та медіакультури керівних, науково-педагогічних і педагогічних працівників.
Стаття може бути корисною для керівників закладів загальної середньої освіти, відповідних працівників органів управління освітою та закладів системи неперевної освіти.
Адаптивна модель прогнозування професійного розвитку працівників закладів освіти в умовах ризику та невизначеності
Authors: Гладкова Валентина , Рябова Зоя , Пікож Тамара 
Published: September 2023

У статті розглянуті питання професійного розвитку/саморозвитку працівників закладів освіти. Проаналізовано сутність поняття «професійний саморозвиток». Акцентовано увагу на важливості професіоналізму сучасного фахівця та шляхах його досягнення. Зокрема, обґрунтовано важливість маркетингових комунікацій, як механізму професійного саморозвитку. Виділено 5 рівнів професіоналізму: до-професіоналізм, професіоналізм, супер-професіоналізм (майстерність), псевдо-професіоналізм, пост-професіоналізм. Наведені показники, за якими можна судити про рівень професіоналізму: професійно важливі якості; професійні знання, уміння та навички; акмеологічні інваріанти; професійна мотивація/самомотивація; здатність до саморегуляції та стресостійкість; адаптивність (особливо в умовах невизначеності та ризику). Основними шляхами у структурі професіоналізму діяльності працівника закладу освіти є: формування продуктивної Я-концепції фахівця-професіонала; виявлення акмеологічного потенціалу працівника, розвиток резервів його функціональних можливостей при виконанні професійної діяльності; розвиток творчого потенціалу працівника закладу освіти; розвиток мотивації професійних досягнень у професійній діяльності; формування професійної готовності працівника до високоефективної освітньої діяльності, в тому числі в екстремальних умовах, ризику та невизначеності; розвиток акмеологічної компетентності працівника закладу освіти. Представлена структура адаптивної моделі прогнозування професійного розвитку/саморозвитку працівника освіти в умовах невизначеності та ризику протягом усього свідомого життя. Ця структура містить такі блоки: цільовий (ціль, завдання), методологічний (методологічні засади), аналітичний (рівні професіоналізму, психологічні бар՚єри, акмеологічні чинники), технологічний (місія, акмеограма, авторська система саморозвитку, реалізація запланованого), результативний (прагматичний і психологічний результати). Для прогнозування траєкторії професійного розвитку/саморозвитку (особливо в екстремальних умовах ризику та невизначеності) доцільно застосовувати механізми акме-ф՚ючерингу та кате-дікризінгу. Розроблена на засадах фундаментальної та синергетичної акмеології адаптивна модель прогнозування професійного розвитку/саморозвитку працівника закладу освіти складає підставу для розробки акмесинергетичної технології професійного розвитку/саморозвитку та здійснення процесу самореалізації на шляху досягнення рівня майстерності («Акме»).
Міжнародний досвід управління готельним бізнесом та його впровадження в Україні.
Authors: Каролоп Олена , Ревенко Анатолій 
Published: September 2023

Анотація. У статті досліджено міжнародний досвід розвитку готельного бізнесу з акцентом на розвиток елітних готельних послуг. Систематизовано структуру готельної індустрії за підходом Всесвітньої організації туризму. Проведено аналіз розвитку готельної індустрії в динаміці. Ринок готельних послуг є дуже сприйнятливим до дії політичних, економічних та соціальних змін. Зазначено, що функціонування готельного бізнесу та економіки у цілому напряму залежить від стану розвитку туризму в тій чи іншій країні. Представлено аналіз ТОП-20 країн світу, економіка яких залежить від розвитку туризму та готельні мережі Європи за переліком ТОП-100 готельних брендів Європи. На основі здійсненого аналізу визначено низку основних чинників, які змушують готельні господарства постійно підвищувати ефективність своєї діяльності. Визначено світові тенденції у розвитку готельного бізнесу, основними з яких є інтеграція готельної індустрії, індивідуальний підхід у потребах обслуговування клієнтів та широке впровадження нових форм інформаційно-комунікаційних технологій. Проаналізовано динаміку туристичних потоків України та вплив пандемії COVID-19 на сектори гостинності. Вітчизняний туристичний бізнес не врахував повною мірою еволюцію попиту потенційних туристів, не запропоновано конкурентоспроможні інноваційні туристичні продукти. Однак це поступово долається, компанії розвиваються, переймають досвід у західних партнерів, які, в свою чергу, приходять на український ринок, а рівень надання послуг зростає.
Визначено, що розвитку готельної індустрії сприятиме розроблення національних стандартів відповідно до міжнародних стандартів. Тенденція залучення інноваційних технологій безпосередньо впливає на подальший, більш якісний розвиток, на максимізацію прибутку, а також на раціональне зменшення витрат у готельному бізнесі. Перспективою подальших наукових розробок є дослідження виявлених проблем, що стосуються готельного бізнесу, а також аналіз і впровадження таких інноваційних технологій, які допомогли б спростити виявлені проблеми чи навіть повністю їх усунути.
Ключові слова: готельна індустрія, міжнародний готельний бізнес, ринок готельних послуг, туризм, туристичні потоки, стратегія розвитку, COVID-19.
Делегування повноважень в управлінні соціально-економічними системами.
Authors: Обидєннова Тетяна , Дуднєва Юлія , Силантьєва Анна 
Published: September 2023

Анотація. У статті авторами розглядається проблематика делегування повноважень в управлінні соціально-економічними системами. Визначено, що окремими елементами соціально-економічної системи є підприємства, організації, установи, тому їх ефективне та стабільне функціонування дає можливість сталого функціонування усієї соціально-економічної системи в цілому. Тому авторами вбачається доцільним розгляд засобів та методів забезпечення ефективного функціонування окремих елементів соціально-економічної системи. Авторами доведено, що питання ефективності управління через делегування повноважень не викликає ніяких сумнівів, а носить першочерговий характер. У статті наведено визначення поняття «делегування» різними науковцями. Авторами визначено, що делегування – це процес тимчасової передачі повноважень та завдань іншим особам на умовах виконання цих завдань і повної відповідальності за результати цього виконання. Також авторами надається перелік тих ситуацій, коли делегування повноважень є життєво необхідним засобом підвищення ефективності роботи усієї організації (підприємства, установи). Крім того, у статті наведено перелік робіт та завдань які можна делегувати підлеглим, а які не можна. Так, усі завдання, що відносяться до повсякденної, оперативної роботи підприємства можна делегувати, а роботи та завдання, що пов’язані зі стратегічними питаннями, делегувати не можна. Також в статті розглянуто проблематика небажання делегувати повноваження з боку керівників. Авторами зазначено, що усі розглянуті перешкоди в делегуванні можливо усунути при адекватній оцінці ситуації і бажанні максимально ефективної організації роботи менеджера, а також завдяки додержання принципів делегування, що значно зменшить ризик отримання негативних результатів в роботі підприємства. У роботі авторами проведено дослідження причин опору делегуванню з боку виконавців. Авторами статті наведена достатня кількість прийомів управлінської роботи, що допоможе підготувати підлеглих до прийняття ними делегованих завдань та підвищення інтересу до їх реалізації. Авторами статті доведено, що завдяки ефективному делегуванню повноважень збільшується час на прийняття стратегічних управлінських рішень з боку керівників. Необхідним є мотивування щодо здійснення делегування повноважень в управління, тому що саме делегування є необхідним засобом підвищення ефективності функціонування будь-якого підприємства, установи або організації та соціально-економічної системи в цілому.
Ключові слова: делегування, повноваження, керівник, відповідальність, ефективність роботи, соціально-економічна система.
Формування механізмів стійкого соціально-економічного розвитку Харківської області.
Authors: Чобіток Вікторія , Блудова Лариса , Гребенюк Алла 
Published: September 2023

Анотація. На сучасному етапі розвитку економіка характеризується високим ступенем невизначеності. Відбувається складність економічних процесів, які вимагають значних зусиль для усунення виникаючих загроз та забезпечення економічної безпеки регіонів, зокрема Харківського регіону, який є одним з найбільш розвинутих промислових регіонів України. При цьому робиться акцент на регіональних системах, вирішення проблем яких визначає розвиток усієї економіки країни.
Найбільш сприйнятливі до загроз економічної безпеки та соціально-економічного розвитку дотаційні регіони, в яких спостерігається спад виробництва основних галузей, великий розрив у рівнях розвитку, скорочення поставок сировини, слабка міжрегіональна взаємодія, скорочення обсягів виробництва, зниження інвестиційної привабливості, криміналізація економіки, демографічні проблеми, низький рівень життя та якість соціальних послуг, зниження довіри до державних установ, неефективність організаційної структури, нераціональність реалізованих регіональних заходів, погіршення екологічної ситуації та стану природного комплексу тощо. Всі ці фактори вимагають формування ефективних механізмів стійкого соціально-економічного розвитку регіонів, зокрема Харківської області, як одного із флагманів розвитку країни.
Метою даної статті є формування ефективних механізмів стійкого соціально-економічного розвитку Харківської області в сучасних інноваційно-технологічних умовах.
В статті визначено, що стратегічні програми розвитку регіонів характеризуються відсутністю конкретизації інструментів реалізації поставлених завдань та обґрунтування запропонованих заходів, що призводить до їх низької ефективності в управлінні сталим розвитком Харківської області. У зв’язку з цим вирішення проблеми сприймається як створення умов для соціально-економічного розвитку Харківської області, що враховують, як результати оцінки сталого розвитку за конкретними критеріями, так і набір необхідних дій, з урахуванням впливу мінливих умов. В більшості випадків, звітні документи, які характеризують рівень соціально-економічного розвитку Харківської області, не містять комплексної інтегральної оцінки, але містять кількісні дані за окремими галузями і сферами, порівнюючи їх не з максимальним рівнем, а переважно з базовим періодом.
Авторами в статті детально проаналізовано основні показники ринку праці Харківської області за 2010-2020 рр. за даними Головного управління статистики в Харківській області.
У статті проведено кореляційний аналіз, який використовується для візуалізації форми зв’язку між досліджуваними економічними показниками (середньооблікової кількості штатних працівників та середньомісячної заробітної плати (номінальної) за 2010-2020 рр. за даними Головного управління статистики в Харківській області).
Ключові слова: соціально-економічний розвиток, Харківська область, сталий розвиток, кореляційний аналіз, трансформаційні процеси.
Процесно-просторове управління інноваційною діяльністю підприємств
Authors: Гораль Ліліана , Конкольняк Марина 
Published: September 2023

Процесно-просторове управління передбачає використання базового інструментарію менеджменту. Такою є система показників оцінювання рівня інноваційного потенціалу нафтогазових підприємств, заснована на бальному методі. В даній статті здійснено акцент на інноваційний потенціал та інноваційний розвиток підприємств стратегічно важливої галузі економіки, розроблено рекомендації та обґрунтування методично-теоретичних засад організації інноваційної діяльності підприємств в умовах постіндустріального процесно-просторового управління. Зокрема, підкреслено кореляцію прикладних бінарних завдань, які потребують розв’язання в процесно-просторовому управлінні, з інноваційним розвитком підприємств, та сутність методології процесу формування інноваційного управління розвитком підприємств. Запропоновано проводити оцінювання інноваційного потенціалу нафтогазовидобувного підприємства відповідно до його складових, таких як матеріально-технічна, інтелектуальна, науково-дослідна, ринкова, інфраструктурна тощо; наведено характеристику його елементів. Здійснено моніторинг комплексу науково-дослідних робіт, які проводяться на розглянутому підприємстві з метою визначення наявності інноваційної складової економічного потенціалу. Виокремлено функціональні підсистеми нафтогазовидобувного підприємства інформаційної складової та описано їхнє призначення. За допомогою такого методу емпіричного дослідження як рейтингування, проведено формування системи показників оцінювання рівня інноваційного потенціалу. З цією метою запропоновано проводити визначення й присвоєння певного рейтингового балу (за шкалою від 1 до 10) залежно від вагомості обраного показника для успішної управлінської діяльності підприємства шляхом реалізації її інноваційної складової. Здійснено оцінювання вагомості показників відповідних складових інноваційного потенціалу. Для оцінювання інноваційного потенціалу застосовано метод теоретичного дослідження аксіоматизацію. Аналізуючи фактори ризику, було визначено, що найбільший негативний вплив на фінансово-економічний стан досліджуваного підприємства мають виробничо-технологічні, геологічні та екологічні фактори.
Управлінський інструментарій економічного розвитку промислових підприємств
Authors: Божанова Олена , Юхман Ярина 
Published: September 2023

В статті з’ясовано, що в сучасних економічних умовах, якісупроводжуються жорсткою конкурентною боротьбою, для успішного економічного розвитку промислових підприємств є необхідним змінювати механізм управління підприємствами і впроваджувати новітній управлінський інструментарій економічного розвитку промислових підприємств.
В роботі охарактеризовано, механізм управління підприємством та виокремлені компоненти які мають бути включені. Також розглянуто систему управління промисловим підприємством та її складові. З’ясовано, що як і будь який інший вид менеджменту, управління економічним розвитком промислового підприємства реалізується за допомогою інструментів, які в сукупності становлять спеціальний економічний інструментарій.
До спеціального інструментарію економічного розвитку промислового підприємства віднесено: стратегічне управління, фінансовий менеджмент промислового підприємства; організаційна логістика; організаційний маркетинг; проектний менеджмент; кадровий менеджмент; інформаційні технології; ризик-менеджмент; антикризове управління; ситуаційне управління організацією.
В роботі визначено, що для формування інструментарію управління економічним розвитком підприємства необхідно враховувати функції підприємства та теоретичний базис до формування інструментів за функціями.
В роботі наведено найпопулярніші і найактуальніші інструменти управління підприємством. Доведено, що сучасні економічні умови функціонування промислових підприємств внесли деякі корективи у вигляді майже зникнення таких інструментів управління як аутсортинг, збалансована система показників. Проте з’явилися нові види інструментів, які не віднесені до десятки кращих інструментів управління, але є актуальними та сучасними. До таких інструментів можна віднести рефреймінг, коучинг, реінжиніринг та краудфандінг.
Авторами визначено, що ефективне використання інструментарію управління економічним розвитком промислового підприємства повинно забезпечуватися за допомогою реалізації основних принципів управління, а саме: адаптивність, системність і комплектність, стратегічна значимість, інтегрованість, конгруентність, інноваційність.
Методи та засоби відновлення фінансових ресурсів промислових підприємств у сучасних умовах господарювання
Authors: Прохорова Вікторія , Мушникова Світлана , Крутова Анжеліка 
Published: September 2023

В дослідженні зазначено, що фінансові ресурси промислових підприємств є найбільш обмеженими й дефіцитними ресурсами. В сучасних умовах функціонування промислових підприємств виникає необхідність їх відновлення внаслідок ряду причин, а саме: втрати значної частки внутрішнього та зовнішнього ринків збуту промислової продукції внаслідок обмежень, спричинених короновірусною кризою; втрати значних обсягів фінансових ресурсів внутрішнього та зовнішнього походження через скорочення та/або повного припинення діяльності; погіршення стану основних фондів через фізичний та моральний їх знос; погіршення інвестиційного клімату в державі також внаслідок форс мажорних обставин з однієї сторони, та через високі ризики інвесторів неповернення інвестиційних коштів.
Досліджено роботи вітчизняних та закордонних науковців та практиків, зазначено підходи до розуміння сутності «фінансові ресурси» підприємства, які умовно можна згрупувати наступним чином: «фінансові ресурси» промислових підприємств можуть виступати «фінансовим забезпеченням», або «джерелом фінансування» їх діяльності; «фінансові ресурси» як результат руху фінансових потоків. Авторами доведено необхідність процесу відновлення фінансових ресурсів промислових підприємств, відправною точкою якого є визначення стратегічних й коригування тактичних цілей діяльності відповідно поточних умов функціонування. В дослідженні доведено застосування комплексного підходу до відновлення фінансових ресурсів промислових підприємств, поєднуючи методи самофінансування, кредитного, інвестиційного та бюджетного фінансування.
Авторами надано рекомендації щодо подальших досліджень в рамках отримання синергетичного позитивного ефекту від змішаного методу відновлення фінансових ресурсів промислових підприємств; необхідно на підставі багатофакторного статистичного спостереження та аналізу провести дослідження представницького обсягу промислових підприємств за галузевим спрямуванням й визначити необхідний ваговий внесок та вплив кожного з методів і засобів відновлення фінансових ресурсів.
Вплив пандемії на розвиток інноваційного процесу вітчизняних підприємств
Authors: Сластяникова Анжеліка , Сластьяникова Крістіна 
Published: September 2023

В статті розглянуто проблематику впливу пандемії на розвиток інноваційного процесу вітчизняних підприємств. Визначено, що проблема розвитку інноваційного процесу вітчизняних підприємств та переходу до інноваційного економічного зростання є предметом особливої уваги як зарубіжних, так і вітчизняних вчених економістів.
Проаналізовано рівень впливу пандемії COVID-19 у 2019 році під впливам якого у світі все кардинально змінилося. Світова економіка зазнала значних втрат, інноваційний розвиток було направлено на пошук шляхів зниження негативного впливу вірусу на життя людства, а саме на створення вакцин і засобів гігієни, адаптація до життя on-line, формування інноваційних платформ для навчання, праці, торгівлі та іншого. Значна частина промисловості зазнала значних втрат, деякі підприємства призупинили свою діяльність, а деякі взагалі припинили своє існування. Велика кількість населення залишались без роботи, все це негативно вплинуло на розвиток інноваційного процесу вітчизняних підприємств.
Визначено, що управління розвитком інноваційного процесу вітчизняних підприємств на національному рівні є неефективним, це пов’язано з відсутністю державних кордонів в інноваційних процесах, оскільки транснаціональні корпорації розривають ланцюжки створення вартості та розміщують їх там, де вони є, відповідно, підприємства стають природно-економічною зоною в умовах глобалізації.
Розкрито, що основною проблемою впливу пандемії на розвиток інноваційного процесу вітчизняних підприємств в сучасних умовах є недостатня активність підприємств за розміром, частотою та ефективністю їх науково-дослідних робіт. Переважна кількість підприємств, які займаються науково-дослідними роботами направлені на сировинний напрямок, вони мають найбільші можливості для лобіювання своїх інтересів, накопичили достатньо коштів для розвитку інноваційної діяльності. Проте перспективи взаємодії цього сектора з іншими в плані трансферу технологій не великі з урахуванням негативного впливу пандемії COVID-19