bluuebunny/crossref_metadata_2025_split huggingface dataset:
МИСЛЕННЄВА КАРТИНКА ЯК ТИП ФРАЗЕОЛОГІЧНОГО КОНЦЕПТУ
Authors: Панін Євген 
Published: April 2023

У статті йдеться про особливості вербалізації концепту-мисленнєвої картинки як типу структури представлення знань, носіями яких є фраземи англійської та української мов. Запропоновано основні підходи до аналі- зу процесу вербалізації досліджуваного концепту, а також деталізовано його визначення. У межах застосування нової парадигми наукового знання в кінці XX ст. сформувався погляд на мову як інструмент набуття, зберігання й передачі інформації, а на лінгвістику – як один із найважливіших складників когнітивної науки, що об’єднує цілий комплекс суміжних дисциплін, у центрі уваги яких є вивчення розуму й мислення людини. Уведення в гуманітарні науки антропоцентричної парадигми, відповідно до якої мовні явища розглядаються в тісному взаємозв’язку з людиною, її свідомістю та світорозумінням, визначило поглиблене дослідження процесів концептуалізації й категоризації дійсності в різних напрямах сучасної філології, важливе місце в якій займає когнітологія. Як новий напрям когнітивної науки, вона є потужним інструментом розкриття етнокультурної специфіки, оскільки об’єктом її вивчення є механізми струк- турування знань, що містяться в мовних одиницях, співвіднесених зі знаннями про культуру й їхніх носіїв. Важливе місце у лінгвокогнітології займає вивчення фразеологізації, поряд із процесами семантичного перетворення компонен- тів вільних словосполучень, польової організації лексико-фразеологічних одиниць, механізмами когнітивного моде- лювання та описом конкретних лексико-фразеологічних полів.
Аналіз концептів-мисленнєвих картинок, виражених фразеологічними одиницями англійської та української мов показав, що термін «картинка» в когнітивній лінгвістиці є умовним і вживається на позначення образів, які схоплю- ються носіями мови в процесі пізнання предметів чи явищ навколишньої дійсності. У ході дослідження було виявлено низку різновидів концептів-мисленнєвих картинок, вербалізованих різними за змістом та формою фраземами, а саме: зооморфними фразеологічними одиницями; 2) фраземами, зміст яких формує уявлення, пов’язані з перенесенням образів артефактів на людину; 3) біблійними фраземами; 4) висловами, що містять характеристику кольору 5) фра- зеологічними одиницями з компонентом-фітонімом. Зроблено висновок про те, що фраземи-кольоративи, які верба- лізують концепти-мисленнєві картинки, є одними з найбільш культурно маркованих типів відображення етномовної реальності.
СИДІР КІРАЛЬ – ЧЕНДЕЄЗНАВЕЦЬ
Authors: Кузьма Оксана 
Published: April 2023

У статті досліджено внесок сучасного літературознавця С. Кіраля у вивчення спадщини І. Чендея, видатного закарпатського письменника, лауреата Національної премії України імені Тараса Шевченка. Зазначено, що в центрі наукової аналітики вченого знаходиться епістолярій митця, який досліджується на широкому історико-куль- турному тлі і з залученням новітнього методологічного інструментарію. Здійснюючи наукову рецепцію листів І. Чен- дея, С. Кіраль спирається на принципи об’єктивності, системності, контекстуальності. Він використовує дослідницьку стратегію «від тексту – до широких узагальнень», ставлячи собі за мету скрупульозне вивчення епістолярію митця, його біографії та комунікативного кола, історичних реалій, літературного контексту.
С. Кіраль є вченим, який має різновекторні наукові інтереси. Він досліджував проблеми української класичної літератури, питання фольклористики, бібліографознавства, документознавства, джерелознавства, текстології тощо. Його праці про доробок літературного критика, публіциста Остапа Терлецького, письменника, філософа Трохима Зінківського засвідчують глибоке проникнення у творчу лабораторію знакових діячів української духовності. Апробовані наукові дослідницькі стратегії учений застосовує й у процесі аналізу спадщини І. Чендея. С. Кіраль пропонує широку програму дослідження епістолярію письменника. Запланований 10-томний видавничий проєкт «Епістолярні джерела чендеєзнавства» – це масштабна наукова аналітика не тільки листування митця, але й розгляд актуальних питань укра- їнського письменства другої половини ХХ – початку ХХІ століття, апелювання до широкого кола проблем сучасної гуманітаристики. Видання першого тому із вказаної серії, яке вмістило листування Івана Чендея із київськими крити- ками, стало свідченням ґрунтовної роботи науковця над вивченням доробку письменника. Воно доповнилося окремою монографією – «Іван Чендей та київські критики: епістолярні діалоги» (2021), яка розширює історико-культурний кон- текст епістолярію закарпатського автора завдяки розлогому коментуванню його комунікації із українськими критиками К. Волинським, І. Дзюбою, Л. Коваленком, В. Костюченком.
Вивчивши чендеєзнавчі здобутки С. Кіраля, можемо констатувати, що характерними рисами дослідницької стра- тегії вченого є ретельна робота із фактажем, системність, ґрунтовність наукових узагальнень, уміле поєднання акаде- мічних підходів до осмислюваного матеріалу із суб’єктивним його сприйняттям, тонке відчуття психології людей із кола спілкування І. Чендея, людиноцентризм, тактовність у судженнях.
ПАРАДОКС СОВІСТІ В УКРАЇНСЬКІЙ НЕОБРЯДОВІЙ ЛІРО-ЕПІЧНІЙ ПІСЕННОСТІ: ЕМОЦІЙНІСТЬ, ПІЗНАННЯ, УСВІДОМЛЕННЯ, НАСТАНОВА, РУХ ЖИТТЄВОГО КОЛА
Authors: Павлова Алла 
Published: April 2023

У статті досліджено концепти совісті та вияви амбівалентної сутності цього поняття на прикладі тек- стів необрядового ліро-епічного фольклору. Це поняття розкривається на рівні художньої макроструктури різнобічно, оскільки об’єктивне та суб’єктивне у парадигмі совісті постають як антиномії. Високий рівень емотивності фоль- клорних тестів вирізняє нерозривний зв’язок феномену совісті з феноменом переживання. Совість постає важливим складником антропологічної моделі традиційної необрядової ліро-епічної пісенності.
Метою запропонованої статті є аналіз інтерпретації поняття совість із урахуванням виявів парадоксальності етичного концепту в текстах українського ліро-епічного фольклору. Магістральними завданнями є простеження амбі- валентних виявів совісті в плані дієвості – недієвості, особливостей розкриття феномену на рівні фізичного та мета- фізичного просторів.
У поетичній структурі фольклорного твору совість постає як своєрідна моральна рефлексія, яка бере участь у ха- рактеротворчих процесах, виокремлюючи справжнє від несправжнього, тим самим її проєкція спрямовується в майбутнє.
Пробудження совісті почасти не може змінити фізичний простір, повернути до життя, однак може дати поштовх до змін духовних, відродивши себе та інших, тобто йдеться про людинотворчу функцію совісті.
Совість розкривається в ліро-епічній пісенності через своєрідну діалектику іманентного і трансцендентного. В епізодах роздумів про совість наявні також звертання до долі як метафізичної сили, до Бога як символу дороги, правди і життя.
Розкриваючись на художньому рівні, феномен совісті активно функціонує на рівні консекутивності. У тестах пісень доби УПА, наприклад, концепція совісті розкривається через проблему вірності ідеалам, через діалектику індивідуального – соціального. Система художніх засобів таких творів спроєктована на реалізацію магістральної мети
– показати особливості моделювання соціальної належності особистості.
Незважаючи на відсутність слова совість у низці ліро-епічних пісень, сутнісні характеристики цього поняття постають через різноманітні вияви людської та соціальної реальності.
АФРОПОЛІТАНІЗМ ТА ІММІГРАЦІЯ В РОМАНІ Ч.Нґ. ЕДІЧІ «АМЕРИКАНА»
Authors: Чернишова Світлана 
Published: April 2023

У статті проаналізовано роман сучасної нігерійсько-американської письменниці Ч.Нґ. Едічі «Американа». Головна увага зосереджена на проблематиці афрополітанізму й імміграції. Романістка осмислює популяр- ний сьогодні в африканських країнах афрополітанізм як популістську форму нової ідентичності чорношкірих, яка не ув’язнена в колоніальному минулому, травмі імперського панування, історичній ретроспекції. Прихильники афропо- літанізму пропонують образ так званого «нового африканця», який відкритий до світу й почувається його частиною. Проте, як стверджується в романі, світ, особливо багаті західні країни, все ще не готові прийняти цього чужинця. Міграційні закони, расові упередження й чутливість до Іншого змушують зрештою окрилених західними міфами нігерійців повертатися на батьківщину і змінювати її задля кращого майбутнього.
Афрополітанізм, локалізований у контекст імміграції, набуває нового звучання. Молоді нігерійці середнього кла- су, виховані на читанні британської та американської літератур, американських серіалах та телешоу, мають великі сподівання й вірять в американську мрію. Тобто до початку міграції вони є уособленням того космополітичного світо- гляду, який сформувався на запереченні етнічного минулого як якогось пережитку і спрямований до відкриття світу. Їхній переїзд до США чи Великої Британії призводить до гіркого усвідомлення того, що, на жаль, на них там ніхто не чекає. Складність продовження візи спонукає їх до нелегальних дій, безправність становища й соціальна несправедли- вість стають факторами повернення назад.
Єдиним простором для реалізації космополітичної ідентичності стає віртуальний простір, де нема кордонів, паспортного контролю, податкових номерів й інших регуляторних механізмів, які придумані, щоб обмежити свободу іммігранта. Головна героїня роману, Іфемелу, у США стає успішною блогеркою й у своїх дописах критикує расизм сучасних США та політику расової сліпоти. Досягнувши великого успіху, вона наважується відмовитися від успішного бізнесу й розпочати все заново в Нігерії. Там дівчина започатковує новий блог, що має стосунок до реалій життя в рідній країні. Блогерство стає форматом успішної реалізації афрополітанки, яка не імітує західні стандарти і, як інші, не намагається відтворити життя за кордоном у власній країні, а створює свій простір.
ЕЛЕМЕНТИ ПОЕТИКИ РОМАНТИЗМУ У ЗБІРЦІ «ЗОЛОТІ КЛЮЧІ» В. ҐРЕНДЖІ-ДОНСЬКОГО
Authors: Шетеля Віктор 
Published: April 2023

У статті досліджено елементи поетики романтизму у збірці «Золоті ключі» (1923 р.) Василя Ґренджі-Донського, котрого справедливо вважають зачинателем нової української літератури у краї. Актуальність дослідження полягає в розкритті питання стильової своєрідності автора збірки як поета-романтика. Об’єктом аналізу обрано найбільш показові зразки лірики митця: «Золоті ключі», «Вбитий герой», «Ой не раз…», «Скільки…», «На шпилю Карпатів», «Невже тебе…», «Ужгород» та ін. Вказані вірші ілюструють усі найістотніші ознаки поетики романтизму в аналізованій збірці. Це, по-перше, звернення до історичного минулого, до народних витоків культури, до національної мови з метою пробудження національної свідомості. По-друге, усвідомлення гармонійної єдності з природою рідного краю, оспівування молодості, краси й кохання, а звідси й підвищена емоційна чутливість ліричного героя. По-третє, тісний зв’язок із фольклором та релігійною тематикою. По-четверте, контрастне поєднання оптимістичного настрою з крайнім песимізмом («світовою тугою») у всіх його виявах (трагізм, розчарування, відчай, безнадія, сум, проливання сліз). По-п’яте, використання у творах екзотичних, містичних, а іноді й фантастичних образів і сюжетів, виняткових обставин, у яких діє винятковий герой, послуговування романтичною іронією та сарказмом. Усі ці ознаки представля- ють В. Ґренджу-Донського як поета з яскраво вираженим романтичним типом світовідчування. Особливо романтизм митця проявляється у ліричній поемі «Князівна Гуцулії», що також увійшла до аналізованої збірки. В основі твору – міфічний сюжет, у якому діють вигадані й реальні персонажі людського та демонічного світів та світу природи. По- дії твору та порушені тут проблеми проектуються на авторову сучасність. У ході дослідження з’ясовано також, що у «Золотих ключах», як і в дебютній його збірці «Квіти з терньом» (1923 р.) усе ще відчувається певна залежність її автора від народнопоетичної стихії. Водночас зауважено, що В. Ґренджа-Донський у кількох поезіях збірки («Жебрак», «Пісня мадярського магната») використовує засоби та прийоми реалістичного письма.
СТАН ДОСЛІДЖЕННЯ ВЕСІЛЬНОГО ОБРЯДУ ТА ЙОГО ЛЕКСИКИ НА ТЕРЕНАХ ЗАКАРПАТТЯ
Authors: Миголинець Ольга 
Published: April 2023

Весільний обряд на Закарпатті пов’язаний із комплексом народних звичаїв, традицій сім’ї, давніх вірувань. Тому інтерес до цього дійства не зникає.
Завданням цієї статті є проаналізувати наукові праці етнографічного та мовознавчого характеру, які стосуються вивчення весільного обряду та його лексики на теренах Закарпаття.
В етнографічному аспекті весільні обряди описані ще в пам’ятках Київської Русі. Пізніше опис закарпатського весілля подали у своїх працях І. Фогорашій, М. Лучкай, О. Митрак, А. Дешко, А. Кралицький, Ю. Жаткович, Г. Бескид, М. Немеш, К. Заклинський, І. Панькевич, Лука Дем’ян та ін. Запис весільної фольклорної творчості очолює журнал “Наш рідний край”, редагований письменником О. Маркушем. Велика робота по запису закарпатського весілля про- ведена закарпатським фольклористом П. Лінтуром та етнографом Ю. Чорі. До більш сучасних етнографічних досліджень із опису закарпатського весілля можемо віднести монографії М.Тиводара, В.Борисенко, кандидатське дослідження І. Черленяк та ін.
Лексика весільного обряду стала предметом дослідження й праць мовознавчого характеру. Так, фразеологіз- ми в українських говорах Закарпаття, пов’язаних з народними обрядами заручин і весілля, досліджував професор В.І. Лавер. На особливості номінації учасників весілля в середньозакарпатських говірках звернула увагу І. Нібак. Дві лінгвістичні карти містяться у “Лінгвістичному атласі українських народних говорів Закарпатської області України (Лексика)” Й. Дзендзелівського: назви для огляду житла і господарства жениха (нареченої), назви із значенням ‘спі- вати спеціальних весільних пісень під час звивання вінків для молодої та молодого’. Лексика весільного обряду стала й предметом нашого дослідження в кількох публікаціях. Зокрема ми звертали увагу на запозичені назви у весільній обрядовості (назви одягу та прикрас), назви молодих та інших учасників весілля; фраземи, пов’язані з весільною об- рядовістю; лексику власне весільного обряду.
Як бачимо, дослідження весільної обрядовості на Україні має давню традицію. Проте, незважаючи на важливість дослідження лексики весільної обрядовості в регіональних виявах, системного аналізу її на матеріалі одного з найар- хаїчніших говорів української мови – закарпатського – поки що немає.
ПРІЗВИСЬКА У СКЛАДІ ЧЕСЬКИХ АНТРОПОНІМНИХ ФОРМУЛ ДОПРІЗВИЩЕВОГО ПЕРІОДУ
Authors: Петріца Наталія 
Published: April 2023

Пропонована стаття продовжує розробку проблем функціонування та розвитку чеської антропонімійної системи допрізвищевого періоду. У статті проаналізовано прізвиська як компонент багатолексемних антропонімів, зафіксованих у старочеських пам’ятках адміністративного стилю XІ–XVІІ століть. Аналіз мовного матеріалу здійсне- но на основі писемних пам’яток офіційно-ділового стилю.
У статті досліджено лексико-семантичні різновиди прізвиськ, зафіксовані як компоненти антропонімних формул, продуктивність та динаміку поширення упродовж століть.
Аналіз відтворює основні тенденції у розвитку старочеської антропонімії аналізованого періоду.
Із XІV ст. актуальними засобами ідентифікації особи поряд з іменем часто ставали одночасно кілька ознак (напр., індивідуальна і відтопонімна). Найпоширенішою дволексемною моделлю іменування осіб із ХVІІ століття є особове ім’я + прізвисько. Така продуктивність прізвиськ була пов’язана з поширенням їх у функції родових назв. Численні приклади з чеських джерел свідчать, що в XVІІ–XVІІІ ст. напередодні офіційної кодифікації прізвищ саме прізвиська характеризувалися передачею в спадок. В умовах збільшення кількості населення, розвитку міст, міграції людності ні посесивна назва, ні відтопонімне означення вже не могли забезпечити суспільству ефективне розмежування осіб однієї родини від осіб решти родин.
ЛІНГВОКУЛЬТУРНІ ОСОБЛИВОСТІ АНГЛІЙСЬКИХ ТА УКРАЇНСЬКИХ ФРАЗЕМ ІЗ КОМПОНЕНТОМ-ЗООНІМОМ
Authors: Полюжин Іван , Полюжин Михайло 
Published: April 2023

У статті йдеться про лінгвокультурні особливості англійських та українських фразем із компонентом- зоонімом. Будь-яка усталена фраза має своє особливе значення, яке часто не можна вивести зі значень окремих слів. Порівняльно-зіставні дослідження зоофразем дають змогу розв’язати низку складних проблем у галузі семасіологіч- ного й ономасіологічного дослідження міжмовної ідіоматичності та перекладу.
Актуальність теми дослідження визначається недостатнім вивченням теоретичних і методологічних питань се- мантики в компаративно-зіставній фразеології.
Для отримання якомога точніших дослідницьких даних із різних англійських і українських джерел було ви- окремлено понад сто найчастіше вживаних фразем, що містять назви живих організмів.
Мета нашого дослідження – проаналізувати фраземи англійської та української мов із компонентами-зоонімами з позицій сучасних досягнень компаративної фразеології та нових парадигм когнітивної науки, виокремивши спільне й відмінне у сприйнятті навколишнього світу носіями зазначених мов.
Застосовано такі методи лінгвістичного пошуку: фразеологічна ідентифікація, опис і аналіз словникових дефіні- цій із покликаннями на лексикографічні та літературні джерела, класифікацію їх відповідно до різних категорій.
Результати проведеного дослідження є спробою продемонструвати специфіку фразеотворення з використанням анімалістичних назв в англійській та українській мовах.
Предметом дальших наукових пошуків у цьому напрямку можуть стати інші близько- й віддаленоспоріднені мови та їхні варіанти.
ІВАН ФРАНКО ТА ІВАН КОЛЕССА У ТВОРЧІЙ СПІВПРАЦІ
Authors: Івашків Василь 
Published: April 2023

У статті охарактеризовано особливості короткого, але яскравого життєвого шляху старшого із сла- ветної української родини Колесс – Івана (1864–1898), зокрема крізь призму його контактів з Іваном Франком. Листи Івана Колесси до Івана Франка вперше опублікувала Катерина Зозуляк. Актуальність статті зумовлена тим, що біо- графія, науковий та творчий доробок Івана Михайловича Колесси, його листування з І. Франком ще не були об’єктом окремого дослідження. У статті акцентовано на специфіці фольклорно-етнографічних праць І. Колесси, розглянуто зміст листування між І. Колессою та І. Франком. Мета статті – з’ясувати внесок І. Колесси у розвиток української фольклористики, простежити його становлення як вченого-дослідника. І. Колесса звертався до І. Франка за допомогою і порадами щодо публікації зібраних ним фольклорно-етнографічних матеріалів, організації «Академічної громади» українських студентів у Кракові, а також ділився своїми творчими задумами. І. Колесса був організатором і першим го- ловою об’єднання українських студентів «Академічна громада». З ініціативи І. Колесси було розпочато збір матеріялів до складання словника українських медичних термінів, який мав слугувати популярним посібником із гігієни й меди- цини. Від початку 1880-х рр. І. Колесса активно фіксував народні пісні й прозові твори, а також звичаї та обряди у Хо- довичах і навколишніх селах – Татарському та Стриганцях Стрийського повіту, цікавився народною музикою, оскільки був наділений музичним талантом, добре грав на скрипці. І. Колесса був одним із перших українських фольклористів у Галичині, які фіксували не тільки тексти, але й мелодії пісень. У статті акцентовано, що І. Франко дуже високо ціну- вав фольклористичні напрацювання І. Колесси, передусім його працю «Галицько-руські народні піснї з мельодиями / Зібрав у селї Ходовичах др. Іван Колесса» (1902), яка побачила світ стараннями Олександра та Філярета Колесс, а рекомендував її до друку саме Іван Франко. У рецензії на другий, четвертий і п’ятий томи «Гуцульщини» В. Шухевича І. Франко назвав збірку І. Колесси цікавим зразком пісенного репертуару окремого села. Аналізуючи мотив пісні про поєдинок двох товаришів-козаків, поповича і вдовиного сина, Франко у статті «Два козаки б’ються за дівчину» згадав і короткий уривок пісні зі збірки І. Колесси. І. Франко зарахував І. Колессу до генерації фольклористів «нового типу», наголосив на доцільності детального вивчення фольклору окремих населених пунктів. Водночас І. Франко у своїх листах висловив ряд критичних зауважень, до яких І. Колесса з удячністю прислухався, оскільки потребував поради фахівця. У листах І. Франка є також оцінка поетичного та перекладацького доробку І. Колесси.
СЛОВАЦЬКА ПОЕЗІЯ В ХУДОЖНЬО-ЕСТЕТИЧНІЙ ПАРАДИГМІ ПЕТРА СКУНЦЯ
Authors: Ліхтей Тетяна 
Published: April 2023

Відомий український поет, Шевченківський лауреат Петро Скунць прописався в європейському куль- турному просторі як багатогранна особистість. Уродженцеві Міжгірщини, знаному письменникові, публіцистові, громад- ському діячеві довелося долати не одну життєву і творчу вершину. Підкорив митець і перекладацький Олімп, залишив- ши нащадкам яскраві зразки поетичного слова з німецької, угорської, молдавської, чеської та багатьох інших літератур. Переклади П. Скунця публікувалися в закордонній, всеукраїнській та крайовій періодиці, в численних збірниках художніх перекладів, у власних авторських збірках (найповнішу добірку містить книга «Один», 2000). З’являлися також окремі видання, до прикладу, «Голуба мандрівка» та «Рокам подвоєно ціну» (мистецька інтерпретація творів німецькомовної закарпатської поетеси Ольги Рішаві), «Ми тут не гості…» (антологія русинської поезії тодішньої Югославії).
На ґрунтовне дослідження заслуговує і словацька поезія в українському перекладі Петра Скунця. Особливо близькою йому була лірика східнословацьких поетів. З окремими авторами П. Скунць знався особисто. Чимало поезій закарпатець переклав для збірника «Відкритий дім» (1982), що став унікальним явищем, народженим митцями регіону карпатського пограниччя. Вибране з доробку словацьких поетів містить 18-ий випуск серії «Між Карпатами і Татрами» (2012). Видання засвідчує, що П. Скунць глибоко пройнявся поезією сусідів-словаків, осягнув спорідненість горянських душ, адже йдеться про митців, близьких за тематикою, світовідчуттям, поетикою; більшість словацьких авторів переймалися долею України, цікавилися українською літературою, перекладали наших письменників словацькою (А. Придавок, Я. Замбор…), їх зусиллям Україна постійно звучала в європейському культурному просторі. П. Скунцеві вдалося передати найтонші нюанси словацької поезії як на лексичному, так і на синтаксичному рівні художньої мови, філігранно відтворити фонічні особливості строфи.
EКЗИСТЕНЦІЙНІ МОТИВИ В ЛІРИЦІ СОФІЇ МАЛИЛЬО
Authors: Ференц Надія 
Published: April 2023

У статті розглядаються мотиви в’язничної лірики Софії Малильо. Її творчість має авто- біографічний характер. 2 листопада 1948 року Софію Малильо, на той час студентку другого курсу французької філології Львівського державного університету, заарештували до 10 років гулагівських таборів за сприяння міжнародній буржуазії, «за участь у міжнародному шпигунстві». Підставою «стало навчання в українській гімназії м. Морджани в Чехії» і перебування в роки Другої світової війни в Західній Німеччині. Через західно-німецьку територію добиралися додому. Покарання відбувала в Магадані та колимському таборі Хеніканджа, де видобували олов’яну руду. У 1954 році Софію Малильо з інвалідністю вивезли з Колими до Тайшейських таборів в Іркутській області. Там її постановою від 5 липня 1956 року звільнила з повною реабілітацією Комісія Президії Верховної Ради СРСР.
Твори Софії Малильо, написані на засланні, не збереглися. Як згадує сама поетеса, їх було небагато: не до писання було. Про пережите продовжувала писати після звільнення. Провідними мотивами в’язничної лірики Софії Малильо є мотиви тривоги, трагізму, відчаю, самотності, стражденної душі, безглуздого колоніального світу, історичної та індивідуальної пам’яті. У статті особлива увага звернена на такі екзистенційні переживання, як самотність, тривога й біль. Їх посилюють лексеми плач, ридання. Ак- центується, що фізичний біль посилюється душевним, образами зі світу природи: холод, грізна зима, хижі вітри. Антисвіт викликає у ліричної героїні настрій абсурдності існування.
Акцентовано, що екзистенціали болю, відчаю, страждання у ліриці Софії Малильо трансформуються в надію на торжество свободи й віру в воскресіння України. У найважчі хвилини рятували душу віра в Бога, любов до України, яка на чужині не йшла з серця, і пам’ять про захисників Карпатської України.
Стан воскресіння України втілюють у поезії Софії Малильо образи сонця, сяйливих зір, пташиних крил, квітів і колосся.