bluuebunny/crossref_metadata_2025_split huggingface dataset:
Oxidation of ruthenium oxide deposits by ozone
Authors: Mun Christian , Cantrel L. , Madic Charles 
Published: May 2008

Summary
During a hypothetical severe accident on a nuclear Pressurized Water Reactor (PWR), the formation of highly radiotoxic RuO4(g) may occur in the reactor containment building, resulting from the interactions of ruthenium oxide deposits with the oxidising medium induced by air radiolysis. Consequently, there is a risk that the gaseous ruthenium tetroxide could be dispersed into the environment through containment leakages; therefore data concerning the behaviour of ruthenium oxide deposits is of primary importance for safety studies. An experiment has been designed to study the interactions of ruthenium oxide deposits with ozone, formed by air radiolysis. Experimental results have shown that the oxidation reaction leading to the formation of RuO4(g) occurred to a large extent. An oxidation kinetic rate law has been determined, in dry and moist air, for ruthenium deposited onto painted substrates, representative of the inner surfaces of PWR's. This law, combined with tetroxide stability data [Mun, C., Cantrel, L., Madic, C.: Study of RuO4 decomposition in dry and moist air. Radiochim. Acta 95(11), 1 (2007)], will allow a first evaluation of ruthenium revolatilisation phenomenon, possibly occurring in the containment during a severe accident.
Oxidation–reduction reactions of simple hydroxamic acids and plutonium(IV) ions in nitric acid
Authors: Carrott M. J. , Fox O. D. , LeGurun G. , Jones C. J. , Mason C. , Taylor Robin J. , Andrieux F. P. L. , Boxall C. 
Published: May 2008

Summary
Simple hydroxamic acids such as formo- and aceto-hydroxamic acids have been proposed as suitable reagents for the separation of either Pu and/or Np from U in modified or single cycle Purex based solvent extraction processes designed to meet the emerging requirements of advanced fuel cycles. The stability of these hydroxamic acids is dominated by their decomposition through acid hydrolysis. Kinetic studies of the acid hydrolysis of formo- and aceto-hydroxamic acids are reported in the absence and the presence of Pu(IV) ions. The slow reduction of these plutonium(IV) hydroxamate complexes to Pu(III) aquo-ions has been characterised by spectrophotometry and cyclic voltammetry. The reductions of Pu(IV) in the presence of FHA and AHA are consistent with a mechanism in which free hydroxamic acid in solution is hydrolysed whilst Pu(IV) ions remain fully complexed to hydroxamate ligands; then at some point close to a 1 : 1 Pu(IV) : XHA ratio, some free Pu4+ is released from the complex and reduction is initiated. Electrochemical and kinetic data suggest that the reductant is the hydroxamic acid rather than the hydroxylamine.
Uptake of anionic radionuclides onto degraded cement pastes and competing effect of organic ligands
Authors: Pointeau I. , Coreau N. , Reiller Pascal E. 
Published: May 2008

Summary
Hardened cement pastes (HCP) present a high affinity with a lot of radionuclides (RN) and can be used as waste confining materials in radioactive waste repository. Indeed, in cementitious media, RN can be removed from solution via (co)precipitation reactions or via sorption/diffusion mechanisms. In this study, the affinity of anionic RN (Cl−, I−, SeO3
2− and CO3
2− chemical forms) with a CEM-I HCP has been studied vs. the degradation of the HCP particles. These RN are considered as mobile in repository media and it is important to have a set of distribution ratio (R
d) in cement environment. The R
d values have been measured in batch experiments as a function of the pH, used as the degraded state parameter of the HCP suspensions. The R
d values increase in all cases, from the unaltered state (pH 13.3) to the altered state of HCP, i.e. until all portlandite is dissolved, corresponding to pH 12.6. Then, R
d values decrease until degraded states (pH 12.0), corresponding to the decalcification of the calcium silicate hydrate (C-S-H) phases. The behaviour of anionic RN seems to be correlated to the evolution of calcium concentration and is opposed to the evolution of sulphate concentration in solution which could have a competing effect. Comparison is done with the behaviour of caesium and uranium(VI), which is a cationic RN but has a major negative hydrolysed species at high pH. As awaited, the uranium(VI) behaviour is very different from purely anionic RN one in accord with spectroscopic analyses from literature works. The R
d values have also been measured for the organic ligands isosaccharinate (ISA) and EDTA. The uptake of ISA can be important and competing effect with the sorption of SeO3
2− has been evidenced in HCP suspensions as a function of the ISA concentration.
Regulation of spermatogenesis in McCune–Albright syndrome: lessons from a 15-year follow-up.
Authors: De Luca Filippo , Mitchell Valérie , Wasniewska Malgorzata , Arrigo Teresa , Messina Maria Francesca , Valenzise Mariella , de Sanctis Luisa , Lahlou Najiba 
Published: May 2008

ContextMcCune–Albright syndrome (MAS) is a disorder caused by a post-zygotic gain-of-function mutation in the gene encoding the Gs-α protein. Sexual precocity, common in girls, has been reported in only 15% of boys, and little is known on the long-term evolution of MAS in males.ObjectiveIn a boy with MAS, we studied spermatogenesis, testis histology, and immunohistochemistry with the aim to shed light on seminiferous tubule activity.DesignA boy who presented at the age of 2.9 years with sexual precocity, monolateral macroorchidism, increased testosterone levels, and suppressed gonadotropins was followed up until the age of 18.ResultsThroughout follow-up testicular asymmetry persisted and gonadotropin and testosterone pattern did not change. At the age of 18, inhibin B was undetectable while α-immunoreactive inhibin was within normal range. Anti-Mullerian hormone level was slightly subnormal. Sperm cells were 3 900 000 per ejaculate. Histology of both testes showed spermatogonia, spermatocytes, and, in some tubes, matured spermatozoa. Sertoli cells were markedly stained with anti-inhibin α-subunit antibody in both the testes. There was no immunostaining of Sertoli, Leydig, or germ cells with anti-βA or anti-βB antibody. MAS R201H mutation was identified in both the testes.ConclusionThe 15-year follow-up in this boy with MAS demonstrated that autonomous testicular activation and gonadotropin suppression persisted over time. This provides an interesting model of active spermatogenesis despite long-term FSH suppression. It also suggests that FSH is needed for the full expression of the inhibin βB-subunit gene, an expression previously reported in the germ and Leydig cells of normal adult subjects.
Analysis of mRNA expression for steroidogenic enzymes in the remaining adrenal cortices attached to adrenocortical adenomas.
Authors: Shigematsu Kazuto , Nakagaki Takehiro , Yamaguchi Naohiro , Kawai Kioko , Sakai Hideki , Takahara Osamu 
Published: May 2008

Design and methodsWe have recently demonstrated that the adrenal cortices attached to aldosterone-producing adenoma (APA) contained microscopic subcapsular micronodules suggestive of active aldosterone production. In this study, we usedin situhybridization to investigate the mRNA expression of steroidogenic enzymes in the adrenal cortices attached to cortisol-producing adenoma (CPA) and clinically silent adenoma (non-functioning adenoma; NFA), in addition to APA.ResultsMicroscopic subcapsular micronodules, which were several hundreds of micrometers in size and spheroid in shape, were observed in the cortices attached to CPA and NFA, as well as APA, at high frequency. Most of the cortical nodules in zona fasciculata to zona reticularis showed a suppressed steroidogenesis in the cortices attached to adenoma, but some expressed intensely all necessary steroidogenic enzyme mRNAs for cortisol synthesis.ConclusionsIt is thus necessary to keep in mind, on the occasion of subtotal adrenalectomy, that lesions with the potential to later develop into functional adrenocortical nodules may be present in other parts of the ipsilateral or contralateral adrenal cortices.
Extremely long survival in six patients despite recurrent and metastatic adrenal carcinoma.
Authors: Hermsen I G C , Gelderblom H , Kievit J , Romijn J A , Haak H R 
Published: May 2008

ObjectiveAdrenal cortical carcinoma (ACC) is an aggressive tumour with a high mortality. We describe six patients living 12–28 years despite recurrent and/or metastatic ACC.PatientsThe first patient presented in 1979 with an ACC of 8 cm. After resection, she developed seven recurrences for which she was treated with resection and/or mitotane (o,p′-DDD) treatment. The patient is still alive 28 years after diagnosis. The second patient presented with an ACC of 9 cm. After resection, the patient developed liver metastases, which were treated witho,p′-DDD. The patient is still alive 25 years after diagnosis. The third patient presented with an ACC of 12 cm. The tumour was resected followed byo,p′-DDD treatment. She had a local recurrence that was completely resected. She is still alive 18 years after diagnosis. The fourth patient presented with an ACC of 14 cm. After resection, adjuvanto,p′-DDD was started. Subsequently, the patient developed two recurrences, which were resected. He is still alive 17 years after the initial diagnosis. The fifth patient presented with an ACC of 10 cm. After diagnosis, she developed lung metastasis, which were treated witho,p′-DDD and chemotherapy. The patient is still alive with slowly progressive disease 12 years after diagnosis. The sixth patient presented with an ACC of 7 cm. After resection, she developed four recurrences, which were resected. The patient is still alive 28 years after diagnosis.ConclusionSome patients can have an extremely long survival of ACC, despite recurrent disease and metastases. The mainstay of therapy in our patients was repeated surgery ando,p′-DDD.
Lower sex hormone-binding globulin is more strongly associated with metabolic syndrome than lower total testosterone in older men: the Health in Men Study
Authors: Paul Chubb S A , Hyde Zoë , Almeida Osvaldo P , Flicker Leon , Norman Paul E , Jamrozik Konrad , Hankey Graeme J , Yeap Bu B 
Published: May 2008

BackgroundReduced circulating testosterone and sex hormone-binding globulin (SHBG) are implicated as risk factors for metabolic syndrome. As SHBG increases with age while testosterone declines, we examined the relative contributions of SHBG and testosterone to the risk of metabolic syndrome in older men.MethodsWe conducted a cross-sectional study of 2502 community-dwelling men aged ≥70 years without known diabetes. Metabolic syndrome was defined using the National Cholesterol Education Program-Third Adult Treatment Panel (NCEP-ATPIII) criteria. Early morning fasting sera were assayed for total testosterone, SHBG and LH. Free testosterone was calculated using mass action equations.ResultsThere were 602 men with metabolic syndrome (24.1%). The risk of metabolic syndrome increased for total testosterone <20 nmol/l, SHBG <50 nmol/l and free testosterone <300 pmol/l. In univariate analyses SHBG was associated with all five components of metabolic syndrome, total testosterone was associated with all except hypertension, and free testosterone was associated only with waist circumference and triglycerides. In multivariate analysis, both total testosterone and especially SHBG remained associated with metabolic syndrome, with odds ratios of 1.34 (95% confidence interval (CI): 1.18–1.52) and 1.77 (95% CI: 1.53–2.06) respectively. Men with hypogonadotrophic hypogonadism (total testosterone <8 nmol/l, LH ≤12 IU/l) had the highest prevalence of metabolic syndrome (53%,P<0.001).ConclusionsLower SHBG is more strongly associated with metabolic syndrome than lower total testosterone in community-dwelling older men. SHBG may be the primary driver of these relationships, possibly reflecting its relationship with insulin sensitivity. Further studies should examine whether measures that raise SHBG protect against the development of metabolic syndrome in older men.
Differential expression of Fas system apoptotic molecules in peripheral lymphocytes from patients with Graves' disease and Hashimoto's thyroiditis.
Authors: Fountoulakis Stelios , Vartholomatos George , Kolaitis Nikolaos , Frillingos Stathis , Philippou George , Tsatsoulis Agathocles 
Published: May 2008

ObjectiveTo examine whether the Fas system apoptotic molecules are differentially expressed in Graves' disease (GD) and Hashimoto's thyroiditis (HT), the two opposite phenotypes of autoimmune thyroid disease (AITD).DesignThe expression of Fas and Fas ligand (FasL) on peripheral CD4 and CD8 lymphocytes, and non-lymphoid immune cells as well as their soluble forms in serum from untreated patients with GD and HT were evaluated.MethodsFlow cytometry was performed for the study of peripheral immune cells from 70 newly diagnosed patients with AITD (55 with HT and 15 with GD) and 20 controls. ELISA was used for the measurement of soluble Fas (sFas) in serum samples from a subgroup of 35 AITD patients.ResultsAn increase in the proportion of CD4 and CD8 cells expressing Fas was found in both GD and HT, albeit with some differences, when compared with controls. Importantly, in GD patients, the intensity of Fas expression on CD4 and CD8 lymphocytes was reduced and sFas levels in serum were simultaneously increased when compared with HT patients and controls.ConclusionsThe Fas system apoptotic molecules appear to be differentially expressed on peripheral lymphocytes in the two opposite phenotypes of AITD.
Egyszerű sebészi módszer a tricuspidalis annuloplasztika eredményének műtét alatti értékelésérer
Authors: Tamás Éva , Galajda Zoltán , Maros Tamás , Szentkirályi István , Palotás Lehel , Jagamos Endre , Péterffy Árpád 
Published: May 2008

Absztrakt
A tricuspidalis annuloplasztika eredményének értékelése a műtét során transoesophagealis echocardiographiás vizsgálattal lehetséges. Ahhoz, hogy a vizsgálat megbízható eredményt nyújtson, fel kell függeszteni az extracorporalis keringést. A szerzők azt tapasztalták, hogy ha a megjavított tricuspidalis billentyű megfelelően működik, akkor verő szív mellett a pitvari varrat elkészítésekor nem észleltek visszaáramlást a billentyűn keresztül. Más szóval a sinus coronariuson visszatérő vért nem kell elszívni, ugyanis az a jobb kamrába befolyva, a jól záró billentyű meggátolja a vér visszaáramlását a pitvarba. Ez a jelenség jól egyezik a műtét alatt és után végzett echocardiographiás vizsgálattal. Ezt bizonyítja a 72 betegnél történt, nagyobbrészt tervezett (51 eset) vizsgálat. A műtétet túlélő és távozott 69 beteg (95,8%) közül csak egyetlen esetben (1,5%) volt jelentős eltérés az itt ismertetett észlelés és a műtét utáni echocardiás eredmény között. Összegezve: A funkcionális tricuspidalis elégtelenség (regurgitatio) megjelenése a bal szívfél betegsége esetén a szívizom-károsodás jele, és így a szívműtét elvégzésének sürgető javallata. A tricuspidalis plasztika elvégzendő mérsékelt-közepes billentyűelégtelenségnél is, mivel javítja a betegek rövid és hosszú távú életkilátásait. A leírt módszer alkalmas a beavatkozás sikerének műtét alatti megállapítására.
Hasfali sérv műtéte No-React® eljárással készült borjúpericardium-folt beültetésévelr
Authors: Szerafin Tamás , Leny Andrij , Palotás Lehel , Veres Lukács , Homolay Ágnes , Papp Csaba 
Published: May 2008

Absztrakt
A hasfali sérvek sebészi kezelése az elmúlt évtizedekben jelentősen fejlődött. A hasfal hiányának feszülésmentes zárása a sikeres műtét alapja, mely sokszor csak sérvhálóval/folttal biztosítható. Az erre a célra széles körben elterjedt szintetikus anyagú hálók jelentősen csökkentették a sérvek kiújulását, azonban ezek beültetése fertőzések és egyéb súlyos szövődmények forrása lehet. A szerzők két esetben – a fertőzéses szövődmény elkerülésére – egy különleges eljárással, borjúszívburokból készült sérvfolt segítségével zárták az epigastrialis hegsérvet. Mindkét beteg szövődménymentesen gyógyult. A 7, illetve 15 hónappal a műtét után végzett ellenőrző vizsgálat során sem a sérv kiújulását, sem egyéb szövődményt nem észleltek. A közlemény ismerteti az alkalmazott műtéti eljárást, a beültetett sérvfolt kedvező tulajdonságait, és áttekinti a szakirodalmat. Következtetés: Kezdeti tapasztalatok és irodalmi adatok alapján a Shelhigh No-React® borjúszívburok-sérvfolt biztonságosan és eredményesen használható a direkt varrattal nem helyreállítható hasfali sérvek kezelésében. A módszer alkalmasságának igazolására további vizsgálatok szükségesek.
Terhesség és nyitott szívműtétr
Authors: Aranyosi János , Aranyosi János , Péterffy Árpád 
Published: May 2008

Absztrakt
Az anya és a magzat egészségét és életét jelentősen veszélyezteti a szívműtétet igénylő várandós szívelégtelenségének kezelése. A szívbetegség a legtöbb esetben régóta ismert, de a terhesek általában nem rendelkeznek kellő ismeretekkel szívbetegségük súlyosságáról és a terhesség során kialakuló szövődményekről. A termékeny korú szívbeteg nőknek a családtervezés során való rendszeres kardiológiai és nőgyógyászati gondozása a terhesség vállalásával járó veszélyek részletes feltérképezését valósítaná meg, és így a szükségessé váló szívműtét a terhesség előtt elvégezhető lenne. A nyitott szívműtét kizárólag olyan terheseknél indokolt, akiknél a kardiológiai kezelés elégtelen – beleértve az invazív katéteres eljárásokat –, és a műtét halasztása a szívteljesítmény jelentős romlásához, szívelégtelenséghez és halálhoz vezetne. A szívműtét a terhesség idején az érintett szakemberek együttműködését igényli. A pontos kórisme, a javallat körültekintő meghatározása, a megfelelő időzítés, valamint az anaesthesia, a művi keringés és a műtét részleteinek megtervezése és sikeres megvalósítása a magzat folyamatos cardiotocographiás észlelésével együtt a beavatkozást biztonságossá teszi. A magzat folyamatos észlelése oxigénhiányos veszélyállapotának felismerése és gyors elhárítása érdekében elengedhetetlen. A szívműtét magzati kockázatának csökkentését a rövid műtéti és művi keringési idő, a normotermia, valamint a szokásosnál magasabb perctérfogat és artériás középnyomás szolgálja. Napjainkban a terhesség alatti szívműtét az anya számára elegendően biztonságos eljárás, de a magzati veszteség még mindig nem fogadható el.
A vákuumtámogatott sebkezelés eredményei szívműtétet követő sternotomiás sebfertőzésekbenr
Authors: Debreceni Tamás , Szerafin Tamás , Galajda Zoltán , Miskolczi Szabolcs , Péterffy Árpád 
Published: May 2008

AbsztraktBevezetés: A sternotomia utáni sebfertőzések kezelésére az elmúlt évtizedben egy új módszer – a vákuumtámogatott sebkezelési eljárás (VAC – Vacuum-Assisted Closure) – került bevezetésre, amelyet a szívsebészetben hazánkban elsőként a Debreceni Egyetem Orvos- és Egészségtudományi Centrum Szívsebészeti Központjában alkalmaztak. Anyag és módszerek: Az eljárást 2002. szeptember és 2005. december között 62 betegnél használták a szívműtéteket követő sterno-mediastinitisek kezelésében. A dolgozat célja ezen új kezelési eljárás és módszer eredményeinek középtávú vizsgálata. Eredmények: A tanulmányba bevont 42 férfi és 20 nő átlagéletkora 63,1 ± 6,8 (42–75) év volt, akiknél mesterséges keringés segítségével végzett szívműtétet követően alakult ki a sternotomiás seb felszínes vagy mély fertőzése. A vákuumtámogatott sebkezelés a fertőzött sternotomiás seb feltárását és kitakarítását követően került alkalmazásra a seb feltisztulásáig, amely minden esetben sikerült. Ezt követően a mellkasi seb helyreállítására került sor. Ez 34 betegnél a nagy mellizomból képzett izomlebeny(ek) és/vagy a nagycseplesz-, illetve szívburokzsírszövet felhasználásával, 13 esetben a sternum újrarögzítésével, 11 betegnél a seb másodlagos varratával, 1 esetben pedig Ley-protézis (a sternum stabilizálására alkalmazott fémprotézis) beültetésével történt. Három beteg a kezelés során elhalálozott, ezért nem kerülhetett sor helyreállító műtétre. A fertőzés első tüneteitől átlagosan 42,2 ± 18,5 (5–185) nap, az első seb helyreállításától 19 ± 9,6 (1–63) nap telt el a beteg elbocsátásáig. A vákuumtámogatott sebkezelés átlagos időtartama 7,9 ± 3,4 (1–21) nap volt. A kórházi halálozás 11,3% volt (7/62). Az utánvizsgálatok során két beteg esetében (3,6%) észleltük a fertőzés kiújulását. Következtetések: Az elért eredmények alapján megállapítható, hogy a vákuumasszisztált sebkezelés a szívműtéteket követő sternotomiás sebfertőzések kezelésének hatékony és biztonságos módszere, melynek alkalmazása a sebek gyors feltisztulását eredményezi, továbbá jelentősen csökkenti a kiújulás veszélyét.
Evaluation of a Single Fixed Dose of Rasburicase 7.5 mg for the Treatment of Hyperuricemia in Adults with Cancer
Authors: Reeves David J. , Bestul Daniel J. 
Published: May 2008

Study Objective. To determine the efficacy of a single 7.5‐mg dose of rasburicase compared with single doses of 0.15 mg/kg for the prevention or treatment of hyperuricemia associated with tumor lysis syndrome.Design. Prospective, open‐label study using a historical control group.Setting. Large, nonprofit community teaching hospital.Patients. Seventeen hospitalized patients with cancer and hyperuricemia or a risk for hyperuricemia in the prospective group, and 23 control subjects with cancer who received a weight‐based dose of rasburicase.Intervention. Patients in the prospective group received a single 7.5‐mg dose of rasburicase and were followed for a minimum of 96 hours. Control subjects received a single 0.15‐mg/kg dose of rasburicase.Measurements and Main Results. Uric acid levels were measured in all patients at baseline, at 12 and 24 hours after dosing, and then daily. In all patients receiving 7.5 mg, uric acid levels returned to normal at 12 and 24 hours. Mean uric acid levels were similar between the 7.5‐mg and 0.15‐mg/kg groups at 12 hours (1.9 vs 0.99 mg/dl, p=0.12) and at 24 hours (1.34 vs 1.69 mg/dl, p=0.64). Mean reductions in uric acid levels in the 7.5‐mg and 0.15‐mg/kg groups were, respectively, 82% and 91% at 12 hours (p=0.04) and 87% and 79% at 24 hours (p=0.35). If 26 doses of rasburicase were administered every year, a 7.5‐mg dose would save $41,000/year compared with a 0.15‐mg/kg dose ($15,750/10 patients treated).Conclusions. A single 7.5‐mg intravenous dose of rasburicase appeared to have effects similar to those of a single 0.15‐mg/kg intravenous dose for the treatment or prevention of hyperuricemia associated with tumor lysis syndrome. This low fixed dose also has the potential to reduce costs.