УКРАЇНСЬКЕ ПИТАННЯ У ЗОВНІШНІЙ ПОЛІТИЦІ ДРУГОЇ РЕЧІ ПОСПОЛИТОЇ НА ЗЛАМІ 1938 – 1939 рр.
Authors: ПАГІРЯ Олександр 
Published: April 2024

політиці Другої Речі Посполитої на межі 1938 –1939 рр., зокрема її відносин з Німеччиною, СРСР та Румунією. Дослідження зовнішньої політики Польщі на переломі 1938 – 1939 рр. є центральним для розуміння динаміки міжнародних процесів у Центрально-Східній Європі напередодні Другої світової війни, адже від відносин Варшави з Берліном, Москвою, Лондоном і Парижем, зрештою, залежала доля миру на континенті. Загальним тлом цих відносин було українське питання, яке увійшло в новий етап інтернаціоналізації у зв’язку із “чехословацькою кризою” та появою Карпатської України як фактора міжнародної політики. Формування у жовтні 1938 р. української автономії на південь від Карпат оголило у глобальному масштабі українське питання як найбільше нерозв’язане національне питання у міжвоєнній Європі. У 1938 – 1939 рр. Підкарпатська Русь / Карпатська Україна перетворилася на геополітичний фронтир, зону зіткнення інтересів ключових європейських гравців (Німеччини, Угорщини, Польщі, Румунії, СРСР, Великої Британії, Франції, Італії). Методологія дослідження базується на підході “перехресної історії” (histoire croisée), “заплутаної історії” (entangled history) та “зв’язаної історії” (connected history) як підвидів глобальної історії. Саме такий підхід, на нашу думку, слугує ефективним засобом інтеграції української історії у світовий історичний контекст, надаючи національному метанаративу рис інклюзивності. Наукова новизна полягає у тому, що автор спробував на основі широкого спектру опублікованих і неопублікованих архівних документів, комплексно розкрити роль українського питання у зовнішній політиці Другої Речі Посполитої на широкому тлі міжнародних відносин у переломний період історії міжвоєнної Європи. Висновки. Встановлено, що постмюнхенський період міжнародних відносин був позначений актуалізацією українського питання у європейській політиці, поштовхом до чого стало створення Карпатської України як автономної одиниці у складі Другої Чехо-Словацької республіки. На зламі 1938 – 1939 рр. українське питання стало центральною темою на порядку денному дипломатії Польщі, яке виступало важливим фактором її відносин з Німеччиною, СРСР, Румунією та ЧСР. Значною мірою від ставлення ключових суб’єктів міжнародних відносин до українського питання залежав баланс сил на сході континенту, стан відносин між ними, а у підсумку – доля миру та війни у Європі. 1938 – 1939 рр. були позначені активним зближенням Польщі та Німеччини на фоні розчленування Чехо-Словаччини та рішучими зусиллями Берліна втягнути Варшаву у свою орбіту впливу для формування воєнно-політичного союзу проти СРСР. У двосторонніх німецько-польських переговорах українське питання виступало як певна “приманка” та “розмінна монета”, якою нацисти активно торгували, сподіваючись залучити на свій бік Польщу для реалізації своїх довгострокових цілей на сході. Попри наявність серед польського правлячого табору пронімецького крила, яке виступало за співпрацю з Третім Рейхом у розв’язанні українського питання та спільному поході проти СРСР в дусі концепції прометеїзму, польська дипломатія на чолі з Юзефом Беком на початку 1939 р. відкинула німецькі вимоги та поступово взяла курс на відновлення співпраці із західними демократіями – Великою Британією і Францією. При тому, ще принаймні до кінця березня 1939 р. залишався простір для німецько-польських переговорів, в яких українське питання перестало відігравати провідну роль