bluuebunny/crossref_metadata_2025_split huggingface dataset:
ПСИХОЕМОЦІЙНИЙ СТАН МЕДИЧНИХ СЕСТЕР ПІСЛЯ ВИКОРИСТАННЯ ЗАСОБІВ ІНДИВІДУАЛЬНОГО ЗАХИСТУ ПІД ЧАС ДОГЛЯДУ ЗА ХВОРИМИ НА COVID-19
Authors: Чорній С. А. , Данилевич Ю. О. , Даньчак С. В. 
Published: August 2024

Вступ. Медичні сестри/медичні брати, як і інший медичний персонал, активно застосовують засоби індивідуального захисту при виконанні своїх професійних обов’язків. Під час пандемії COVID-19 їх використання було особливо важливим та масовим. Проте тривале застосування цих засобів може негативно впливати як на фізичне, так і на психічне здоров’я медичного персоналу. Медичні сестри/медичні брати зазнають значного стресу, втоми, тривоги та інших психологічних труднощів при виконанні своїх професійних обов’язків. Оцінка їх психоемоційного стану є важливою не лише для збереження їх власного добробуту, але й для забезпечення ефективності надання медичної допомоги.
Мета роботи – оцінити психоемоційний стан медичних сестер після використання засобів індивідуального захисту при виконанні своїх професійних обов’язків під час здійснення догляду за пацієнтами з COVID-19 та іншими гострими респіраторними захворюваннями.
Основна частина. Визначали фізичний і психологічний стан медичних сестер при виконанні своїх професійних обов’язків під час пандемії COVID-19 та рівень залишкового стресу, оскільки медичні сестри/медичні брати – найвразливіша категорія щодо зараження коронавірусом SARS-CoV-2 і розвитку COVID-19. Для дослідження рівня психологічного стресу ми проводили опитування та анкетування, використовуючи опитувальник PSS-10 (The Perceived Stress Scale-10), який є валідним і найбільш широко застосовуваним опитувальником для визначення рівня суб’єктивного стресу, методику «Синдром «вигорання» у професіях системи «людина – людина» (К. Маслач, С. Джексон в адаптації Н. Е. Водоп’янової), методику «Дослідження синдрому «вигорання» (Дж. Грінберг).
Висновки. Тривале використання засобів індивідуального захисту медичними працівниками викликає порушення їх фізичного стану і розвиток біологічного стресу. Підвищення вимог та відповідальності, ненормований робочий день, страх інфікувати близьких, а також недовіра до засобів захисту формують психологічний стрес. Поєднання біологічного та психологічного стресу може серйозно вплинути на медичних працівників, особливо за умов пандемії або високого ризику зараження, коли вони стикаються з фізичними навантаженнями, страхом за власне здоров’я і недостатністю ресурсів. Такі умови можуть спричинити серйозний стрес і психологічне виснаження серед медичних працівників і вимагають системних підходів до підтримки їх фізичного та психічного здоров’я.
ОСОБЛИВОСТІ ПРОЗАПАЛЬНИХ ЦИТОКІНІВ (IL-6 І TNF-α) У ДІТЕЙ ІЗ COVID-19
Authors: Лабівка О. В. , Павлишин Г. А. 
Published: August 2024

Мета дослідження – оцінити показники IL-6 та TNF-α у дітей із COVID-19 та їх залежність від ступеня тяжкості захворювання.
Матеріали та методи. Обстежено 112 дітей із COVID-19 віком від 1 місяця до 18 років, які перебували на стаціонарному лікуванні в інфекційному відділенні Тернопільської міської дитячої лікарні. Рівень IL-6 і TNF-α у зразках сироватки крові визначали методом імуноферментного аналізу з використанням стандартних наборів (BT Lab, Китай).
Результати дослідження та їх обговорення. Середній вік дітей становив (7,04±5,75) років (95 % ДІ 5,96−8,12). За ступенем тяжкості захворювання: 57 дітей (42,23 %) – із легким перебігом захворювання, 43 дітей (31,86 %) – із COVID-19 середньої тяжкості, 12 дітей (8,88 %) – із тяжким перебігом. Концентрація IL-6 у дітей із легким COVID-19 становила 80,36 нг/мл; при середньотяжкому ступені – 101 нг/мл; а при тяжкому – 151,90 нг/мл (р<0,001). Рівень TNF-α: при легкому ступені тяжкості COVID-19 – 56,7 нг/мл; 97,73 нг/мл при середньому ступені тяжкості та 182,42 нг/мл – при тяжкому ступені (р<0,001).
Висновки. Рівень цитокінів IL-6 та TNF-α у дітей із COVID-19 залежить від ступеня тяжкості захворювання. Пацієнти з тяжким перебігом COVID-19 мають достовірно вищі показники IL-6 і TNF-α порівняно з легким та середньої тяжкості COVID-19. У дітей із COVID-19 виявлено корелятивні зв’язки між високими показниками IL-6, TNF-α та С-реактивного білка, ШОЕ, лімфоцитів. Не виявлено гендерних закономірностей щодо цитокінів (IL-6, TNF-α) та вікових особливостей щодо показників TNF-α.
ВИКОРИСТАННЯ АНАЛІТИЧНИХ І БІОАНАЛІТИЧНИХ МЕТОДИК ДЛЯ ВИЯВЛЕННЯ ТА КІЛЬКІСНОГО ВИЗНАЧЕННЯ ЗОПІКЛОНУ, ЗОЛПІДЕМУ, ЗАЛЕПЛОНУ В РІЗНОМАНІТНИХ ОБ’ЄКТАХ
Authors: Коробчук В. М. , Загричук Г. Я. , Михалків М. М. , Яцюк В. М. , Івануса І. Б. 
Published: August 2024

Вступ. Інсомнія, або безсоння, є поширеною проблемою в усьому світі й має значний вплив на здоров’я і якість життя людей. Зопіклон, золпідем і залеплон широко та ефективно використовують у медичній практиці як за кордоном, так й в Україні для лікування безсоння. Крім того, лікарські засоби цієї групи можна призначати при лікуванні шизофренії, деменції. Відповідно до фармакопейних монографій різних країн світу, для ідентифікації зопіклону, золпідему та залеплону використовують методи ІЧ-, УФ-спект­рофотометрії, інколи рідинну хроматографію, з метою кількісного визначення зопіклону і золпідему застосовують метод неводного кислотно-основного титрування з потенціометричним фіксуванням точки еквівалентності, залеплону – метод рідинної хроматографії. Огляд наукових джерел показав, що для аналізу субстанцій та визначення активних фармацевтичних інгредієнтів у лікарських засобах часто використовують методи рідинної хроматографії, а саме високоефективну рідинну хроматографію, ­ультра високоефективну рідинну хроматографію, рідинну хроматографію з мас-спектрометрією, рідинну хроматографію з тандемною мас-спектрометрією. Є декілька публікацій, присвячених кількісному визначенню зопіклону методом екстракційно-фотометричного аналізу з використанням метилового оранжевого як реагенту і хлороформу як екстрагенту. Серед біологічних об’єктів найчастіше аналізують зопіклон, залеплон і золпідем та їх метаболіти у крові й сечі, є також повідомлення про використання волосся як об’єкта токсикологічного аналізу. Для очистки об’єктів від домішок застосовують метод твердофазної екстракції, а для ідентифікації та кількісного визначення – найчастіше метод рідинної хроматографії з тандемною мас-спектрометрією. Ці методи вимагають дорогого обладнання, використання розчинників, які не завжди є екологічними. Тому розробка нових та вдосконалення вже існуючих аналітичних і біо­аналітичних методик із застосуванням підходів “зеленої” та “білої” хімій є актуальними на даний час. Окрім того, є потреба в розробці методу ізолювання зопіклону, залеплону та золпідему з біологічних об’єктів (печінка, нирка тощо), оскільки ці речовини досить часто спричиняють отруєння зі смертельним наслідком.
Мета дослідження – узагальнити інформацію про існуючі методики виявлення і кількісного визначення зопіклону, золпідему та залеплону в різноманітних об’єктах.
Висновки. Аналіз літературних джерел показав, що розробка і валідація нових та вдосконалення вже існуючих аналітичних і біоаналітичних методик, розробка методів ізолювання з різних об’єктів на даний час є актуальними для проведення хіміко-токсикологічного аналізу та фармацевтичного контролю.
Perfusion Abnormalities on 24-Hour Perfusion Imaging in Patients With Complete Endovascular Reperfusion
Authors: Mujanovic Adnan , Imhof Anick , Zheng Shaokai , Piechowiak Eike I. , Serrallach Bettina L. , Meinel Thomas R. , Dobrocky Tomas , Aziz Yasmin N. , Seiffge David J. , Goeldlin Martina , Arnold Marcel , Hakim Arsany , Wiest Roland , Gralla Jan , Mistry Eva A. , Fischer Urs , Wegener Susanne , Kaesmacher Johannes 
Published: August 2024

BACKGROUND:
Perfusion abnormalities in the infarct and salvaged penumbra have been proposed as a potential reason for poor clinical outcome (modified Rankin Scale score >2) despite complete angiographic reperfusion (Thrombolysis in Cerebral Infarction [TICI3]). In this study, we aimed to identify different microvascular perfusion patterns and their association with clinical outcomes among TICI3 patients.

METHODS:
University Hospital Bern’s stroke registry of all patients between February 2015 and December 2021. Macrovascular reperfusion was graded using the TICI scale. Microvascular reperfusion status was evaluated within the infarct area on cerebral blood volume and cerebral blood flow perfusion maps obtained 24-hour postintervention. Primary outcome was functional independence (90-day modified Rankin Scale score 0–2) evaluated with the logistic regression analysis adjusted for age, sex, and 24-hour infarct volume from follow-up imaging.

RESULTS:
Based on microvascular perfusion findings, the entire cohort (N=248) was stratified into one of the 4 clusters: (1) normoperfusion (no perfusion abnormalities; n=143/248); (2) hyperperfusion (hyperperfusion on both cerebral blood volume and cerebral blood flow; n=54/248); (3) hypoperfusion (hypoperfusion on both cerebral blood volume and cerebral blood flow; n=14/248); and (4) mixed (discrepant findings, eg, cerebral blood volume hypoperfusion and cerebral blood flow hyperperfusion; n=37/248). Compared with the normoperfusion cluster, patients in the hypoperfusion cluster were less likely to achieve functional independence (adjusted odds ratio, 0.3 [95% CI, 0.1–0.9]), while patients in the hyperperfusion cluster tended to have better outcomes (adjusted odds ratio, 3.3 [95% CI, 1.3–8.8]).

CONCLUSIONS:
In around half of TICI3 patients, perfusion abnormalities on the microvascular level can be observed. Microvascular hypoperfusion, despite complete macrovascular reperfusion, is rare but may explain the poor clinical course among some TICI3 patients, while a detrimental effect of hyperperfusion after reperfusion could not be confirmed.
The Impact of Stratosphere-to-Troposphere Transport Associated with the Northeast China Cold Vortex on Surface Ozone Concentrations in Eastern China
Authors: Zhu Fangrui , Luo Jiali , Wang Zhenhua , Jin Hong , Zhao Qianfei , Wang Zhiting , Luo Fuhai , Gu Mingzhen 
Published: August 2024

Abstract
As the surface ozone (O3) concentration is increasing despite emission control measures, it is urgent to clarify the impact of dynamic transport, such as quantifying the impact of stratosphere-to-troposphere transport (STT) on the surface O3 budget. Based on observations and numerical models, this study explores the relationship between the surface O3 concentration in eastern China (30°–38°N, 112°–122°E) and the location and intensity of the Northeast China cold vortex (NCCV), a predictable weather system. The results show that when the NCCV occurs in the southeastern region (35°–47.5°N, 125°–140°E), there is a corresponding increase in the surface O3 concentration in eastern China. The stronger the intensity of the NCCV is, the greater the increase in surface O3. The strongest 10% of the NCCV may cause an increase in the surface O3 concentration of 12–18 ppbv (30%–45% of the summer average surface O3 concentration). NCCV events and enhanced O3 are related to the STT. Anomalies in the 200-hPa wind field induce downward motion in the NCCV region and its west side. The cold O3-rich stratospheric air is transported southeastward and downward during the NCCV period, leading to an increase in the surface O3 concentration. The correlation and predictability between 500-hPa meteorological fields and surface O3 concentrations are also highlighted in this work.

Significance Statement
Despite the emission control measures taken in the past, the surface O3 concentration continues to increase in most regions of the world. It is urgent to quantify all the factors that impact the surface O3 concentration. This study focuses on a predictable weather system, the Northeast China cold vortex (NCCV), and its connection with stratosphere-to-troposphere transport (STT) that induces enhanced surface O3 concentrations. Our findings provide a fresh perspective for studying the sources and forecasting of O3 concentrations by linking upper-level weather systems and meteorological fields with changes in surface O3 concentrations.
Photoangiolysis with the 445-nm Blue Laser and the Potassium-Titanyl-Phosphate Laser: A Comparison
Authors: Lin Cong-Kai , Chen Yi-Ping , Wang Yuan-Hung , Dailey Seth H. , Lai Ying-Ta 
Published: August 2024

Objectives: Photoangiolytic lasers have yielded significant innovation in laryngeal surgery in the last 25 years. After the discontinuation of the potassium titanyl phosphate (KTP) laser, a novel 445-nm blue laser was developed. The optimal balance between a laser’s desired tissue effects and collateral tissue damage is a major determinant of laser selection in microlaryngeal surgery. The shell-less incubation system for the chick chorioallantoic membrane (CAM) simulates the microvasculature of the human vocal fold and is useful for testing effects of laser settings and in simulated surgery. The aim of this study is to compare the tissue effects of the KTP and blue lasers using the shell-less CAM model. Methods: The shell-less incubation system contains: polymethylpentene film (used as a culture vessel), calcium lactate and distilled water supplementations. By using this system, the chick chorioallantoic membrane (CAM) can be fully exposed with a good field for surgery simulation. The effects of the 2 lasers (532 nm KTP and 445 nm blue) were quantified at clinically relevant energy settings and laser distances from target. Measures included imaging real-time vascular reactions in the CAM model, post-procedure histologic analysis of CAM tissue and temperature changes. Results: Vessel coagulation and rupture rates were less common with the blue laser compared with the KTP laser. Histologic analysis demonstrated less tissue disruption with the blue laser. Temperature changes were less with the blue laser. Conclusion: In this CAM model with specific conditions, the blue laser reveals less tissue damage than the KTP laser. Suitable working distance and power setting of the laser are necessary for desired tissue effects. Level of Evidence: Level 3.
Prevalence of Concomitant Injuries by Sport in Pediatric Patients With ACL Rupture
Authors: Blumenschein Lucas A. , Kolin David A. , Fabricant Peter D. , Park Joshua , Gilmore Allison , Seeley Mark , Mistovich R. Justin 
Published: August 2024

Background: Although the risk of concomitant injury with anterior cruciate ligament (ACL) tears as a function of specific sports participation has been studied in adults, the topic has not been examined in pediatric and adolescent patients. Purpose/Hypothesis: The purpose of the study was to determine if certain sports were associated with a higher risk of concomitant injuries in the setting of an ACL tear. It was hypothesized that the risk of concomitant injuries with ACL tears will differ by type of sport participation in the pediatric population. Study Design: Cross-sectional study; Level of evidence, 3. Methods: Patients ≤18 years old from 2 tertiary children's hospitals who had undergone primary ACL reconstruction between 2006 and 2018 were included. Sport at the time of injury, demographic factors, and injury pattern (medial meniscal [MM] tears, lateral meniscal [LM] tears, posterior cruciate ligament [PCL] tears, medial collateral ligament [MCL] tears, lateral collateral ligament [LCL] tears, and any concomitant injury) were identified. Results: A total of 855 patients with a mean age of 15.5 ± 1.7 years (range, 7-22 years) met the inclusion criteria. Of the included patients, 353 (41.3%) had an isolated ACL tear. A concomitant MM tear was identified in 27.6% of patients, LM tear in 42.9%, PCL injury in 0.4%, MCL injury in 3.0%, and LCL injury in 0.5%. There was no difference in the likelihood of concomitant MM injuries by sex (29.3% for male patients vs 26% for female patients; P = .31) or by sex within basketball (29.3% for male patients vs 25.6% for female patients; P = .96) or soccer (32.3% vs 26.3%; P = .06). Boys had higher proportions of LM injuries overall (51.7% for male patients vs 34.6% for female patients; P < .001) but not within the basketball subgroup (50.5% vs 40.0%; P = .86) or the soccer subgroup (59.7% vs 40.0%; P = .19). No statistically significant associations were found between patient age and specific ACL concomitant injury patterns. When stratifying by body mass index, it was found overweight and obese individuals constituted a greater proportion of LM (49.6% vs 39.1%; P = .01) but not MM (29.4% vs 25.5%; P = .28) injuries when compared to normal-weight patients. Using basketball as the comparison group, soccer and football injuries were 18% more likely to result in any concomitant injury, including concomitant MM, LM, PCL, MCL, and LCL injuries. Conclusion: In the pediatric population, soccer and football players were more likely to present with a concomitant injury in addition to ACL injury relative to basketball players. This study aids in understanding sport-associated ACL injury patterns and can help physicians with patient counseling and injury prevention.
Impaired Symmetry in Single-Leg Vertical Jump and Drop Jump Performance 7 Months After ACL Reconstruction
Authors: Giacomazzo Quentin , Picot Brice , Chamu Thomas , Samozino Pierre , Pairot de Fontenay Benoit 
Published: August 2024

Background: Anterior cruciate ligament reconstruction (ACLR) continues to be associated with a variable rate of return to sports and a concerning rate of further anterior cruciate ligament injury. Persistent functional deficits may explain these results and support the need to keep exploring lower limb functional indexes, especially during vertical jumping. This would help improve rehabilitation through the return-to-sports continuum and improve postoperative outcomes. Hypothesis: Vertical jumping performance indexes are impaired among patients 7 months after ACLR. Study Design: Cross-sectional study; Level of evidence, 3. Methods: A total of 202 patients who underwent ACLR and 50 healthy participants performed single-leg vertical jump (SLVJ) and single-leg drop jump (SLDJ) testing. Jump height (H) as well as reactive strength index (RSI) were assessed and the limb symmetry index (LSI) of each parameter was compared between both groups. Vertical jumping indexes were also compared between healthy participants and the injured and contralateral legs of ACLR patients. Frequency analysis (chi-square test) of participants exhibiting an LSI >90% for each parameter was calculated in both groups. The level of association between SLVJ-H, SLDJ-H, and SLDJ-RSI was evaluated using the Pearson coefficient ( r). Results: At 6.6 ± 0.7 months (mean ± SD) postoperatively, participants after ACLR exhibited poorer LSI than the control group for all parameters (79.1 ± 14.8 vs 93.9 ± 4.5, 77.3 ± 14.6 vs 93.4 ± 5.2, and 71.9 ± 17.4 vs 93.4 ± 3.8; all P < .001; for the SLVJ-H, SLDJ-H, and SLDJ-RSI, respectively). Vertical jumping performance was lower on both injured and contralateral legs compared with healthy participants (all P < .001). Only 27%, 25%, and 16% of the ACLR patients exhibited an LSI >90% for the SLVJ-H, SLDJ-H, and SLDJ-RSI, respectively, in comparison with 80%, 72%, and 86% in the control group. Moderate correlations were observed between SLDJ-H and SLVJ-H ( r = 0.494; P < .001) as well as between SLDJ-RSI and SLVJ-H ( r = 0.488; P < .001) in the ACLR group. Conclusion: Vertical jumping indexes (both symmetry and absolute values) were highly impaired 7 months after ACLR. Deficits were more marked for reactive strength ability. Clinicians should focus on restoring vertical jumping abilities to improve functional performance after ACLR.
Paper 16: Long-term Outcomes of Primary Hip Arthroscopy: Multicenter Analysis at Minimum 10-Year Follow-Up with Attention to Labral and Capsular Management
Authors: Hevesi Mario , Boos Alexander , Wang Allen , Lamba Abhinav , Okoroha Kelechi , Ortiguera Cedric , Levy Bruce , Krych Aaron , Pan Xuankang , Clark Sean , Meta Fabien 
Published: August 2024

Objectives: Hip arthroscopy is rapidly advancing, with literature increasingly reporting positive outcomes at short- and mid-term follow-up; however, available long-term data remains limited. The purpose of this study is to evaluate long-term outcomes of primary hip arthroscopy at minimum 10-year follow-up at two academic centers by describing patient-reported outcomes (PROs) and determining reoperation, revision, and total hip arthroplasty (THA) rates. Methods: Primary hip arthroscopies performed between January 1988 and April 2013 at 2 academic centers were evaluated for postoperative PROs including Visual Analogue Scale (VAS), Tegner Activity Scale score, Hip Outcome Score Activities of Daily Living and Sport Scale (HOS-ADL/HOS-SS), modified Harris Hip Score (mHHS), Nonarthritic Hip Score (NAHS), 12-item International Hip Outcome Tool (iHOT-12), surgery satisfaction, function, and reoperations. Results: Two-hundred ninety-four primary hip arthroscopies with a mean age of 40±14 years; 66% female; and a mean body mass index (BMI) of 27±6 kg/m2 were followed for mean 12±3 years (range: 10-24). Labral debridement and repair were performed in 41% and 59% of patients, respectively. All patients underwent interportal capsulotomy and 2% underwent T-capsulotomy. Eleven percent of patients underwent capsular repair. At final follow-up, patients reported mean VAS at rest of 2±2, with use of 3±3, iHOT-12 of 68±27, NAHS of 81±18, mHHS of 79±17, HOS-ADL of 82±19, and HOS-SS of 74±25. Mean surgical satisfaction was 8.4±2.4 (Table 1). Sixty-five hips (23%) underwent THA and 33 (11%) underwent revision arthroscopy (Table 2). Risk factors for THA included older age (p<0.001), higher BMI (p<0.001), lower lateral center-edge angle (p=0.039), larger alpha angle (p=0.001), higher Tönnis grade (p=0.011), labral debridement (p=0.004), and capsular nonrepair (p=0.030). Patients undergoing combined labral and capsular repair demonstrated a THA conversion rate of 3% compared to 31% for patients undergoing combined labral debridement and capsular nonrepair (p=0.006) (Table 3). Labral repair trended towards increased 10-year THA-free survival (84% vs. 77%, p=0.085) while capsular repair demonstrated significantly increased 10-year THA-free survival (97% vs 79%, p=0.032) (Figure 1). Conclusions: At minimum 10-year follow-up, patients undergoing primary hip arthroscopy demonstrated high rates of satisfaction and acceptable outcome scores. In total, 11% of patients underwent revision hip arthroscopic surgery with a THA conversion rate of 23%. Conversion to THA was associated with patient factors including older age and higher Tönnis grade as well as potentially modifiable surgical factors including labral debridement and capsular nonrepair.