Експерименти у публічній сфері: до проблеми визначення результативності, успішності та ефективності
Authors: Саханєнко С. Є. , Колісніченко Н. М. 
Published: September 2024

Вступ. За роки незалежності в Україні було запроваджено 10 державних експериментів за законом, 207 державних експериментів - за рішеннями Кабінету Міністрів України, а також кілька десятків - деякими центральними органами виконавчої влади. Досвід останніх років особливо демонструє підвищення інтенсивності застосування державних експериментів. Інтерес до державних експериментів пов'язаний з тим, що традиційна система управління має таку властивість, як інертність. З іншого боку, під час змін потрібно шукати динамічні управлінські інструменти. Серед таких цінних інструментів, які можуть запропонувати адекватну відповідь на ці обставини - державні експерименти. Зважаючи на розвиток експериментальних інструментів публічного управління, вкрай актуальним є оцінювання їхньої ефективності та результативності.
Матеріали та методи. У дослідженні застосовано набуті власний досвід і знання, а також методи документального, системного, ситуативного аналізу, моделювання з використанням теоретичних підходів, запропонованих українськими та зарубіжними вченими.
Аналіз літературних джерел. В Україні не так багато наукових праць, які досліджують сутність та ознаки експериментів у публічній сфері. Зокрема, Олена Путренко намагалася дослідити нормативно-правове регулювання державних експериментів та роль державних експериментів у здійсненні публічного управління. З позицій правової науки аналізує експерименти у публічній сфері Наталія Червінська. Методологічні засади державно-правових експериментів щодо регіонального та міського розвитку вивчав Олег Бойко-Бойчук. Особливості державно-правових експериментів в галузі інформатизації обґрунтовано у монографічному дослідженні Ярослава Дорогия, Ірини Бердиченко та Олега Кульчія. Як родову категорію щодо експериментів у публічній сфері розглядав соціальні експерименти Сергій Фареник. Однак загалом експерименти у публічній сфері перебувають на периферії дослідницького інтересу вітчизняних учених. З іншого боку, в Україні склалося кілька шкіл дослідження ефективності функціонування системи врядування, зокрема харківська, львівська, одеська, київська. В арсеналі вітчизняної науки визначення поняття та складових ефективності у публічному секторі, критерії ефективності та механізми забезпечення державного управління, ресурсне забезпечення ефективності діяльності органів публічної влади тощо. Однак у вітчизняній літературі питання результативності, дієвості та ефективності експериментальної діяльності у сфері публічно-управлінських відносин як базові характеристики якісного врядування поки що не отримали свого системного вирішення.
Результати. У дослідженні розглянуто методологічні проблеми щодо визначення ефективності експериментів у публічній сфері. Проаналізовано державні експерименти, що запроваджувалися у 2019-2022 рр. в Україні. Запропоновано визначення поняття експерименту в публічному управлінні, виділено основні ознаки експериментів (організованість, наявність заданої мети та очікуваного результату, новизна, оцінювання результатів експерименту, обмеженість масштабу, обмеженість термінів, наявність ризиків, пов'язаних із проведенням експерименту), а також проведено класифікацію експериментів (виділено зовнішні та внутрішні, закриті та відкриті експерименти тощо).
Обговорення. Поставлено питання щодо вироблення методичного підходу до результатів експериментів на основі інтеграції оцінки результативності та ефективності до управлінського циклу експерименту, що дає змогу приймати рішення про доцільність проведення експерименту, продовження його реалізації, дострокового припинення та тиражування апробованої технології (практики) на основі підсумків проведеної попередньої, поточної та наступної оцінки результативності та ефективності.
Висновки. Метою оцінювання ефективності та результативності експериментів є обґрунтування прийняття рішень, необхідних для переходу до чергового етапу управлінського циклу експерименту. З огляду на це можна виокремити:

попередню оцінку результативності та ефективності експерименту, яка є необхідною для прийняття рішення про доцільність його проведення;
поточну оцінку результативності та ефективності експерименту, яка є необхідною для прийняття рішення про доцільність дострокового припинення або продовження реалізації експерименту;
подальшу оцінку результативності та ефективності експерименту, яка є необхідною для прийняття рішення про доцільність повномасштабного впровадження апробованих нових технологій, процесів, моделей та (або) вимог.

Під ефективністю експерименту в публічному управлінні розуміють добуток чотирьох співмножників, кожний із яких є відношенням:

мети експерименту до суспільної потреби, на вирішення якої спрямований експеримент;
результативність експерименту до мети експерименти;
часу оптимального на проведення експерименту до часу фактичного, витраченого на експеримент;
різниці позитивного й негативного результату до загальних витрат на проведення експерименту.

Отже, важливою особливістю розробленого методичного підходу є інтеграція оцінки результативності та ефективності до управлінського циклу експерименту, що дає змогу приймати рішення про доцільність проведення експерименту, продовження його реалізації або дострокового припинення та тиражування апробованої технології (практики) за підсумками реалізації експерименту на основі результатів проведеної попередньої, поточної та подальшої оцінки результативності та ефективності.