bluuebunny/crossref_metadata_2025_split huggingface dataset:
REABILITAÇÃO PULMONAR EM PACIENTE COM FIBROSE PULMONAR IDIOPÁTICA: RELATO DE CASO
Authors: Mateus Adriano Petrolini , Troncoso Eliane Aparecida de Mello , Mendonça Leandro Gomes 
Published: January 2017

Introdução: A Fibrose Pulmonar Idiopática é uma doença crônica não infecciosa de causa desconhecida. Uma das estratégiasterapêuticas para portadores de doença respiratória crônica sem possibilidade de cura é o programa de Reabilitação Pulmonar.Objetivos: Este trabalho objetivou avaliar, através do teste de caminhada de seis minutos e do questionário Saint George Respiratory Questionnaire, os efeitos de 36 sessões de reabilitação pulmonar no pré-operatório de transplante pulmonar em pacientecom Fibrose Pulmonar Idiopática. Casuística e Métodos: O paciente foi selecionado por ser candidato a transplante de pulmão,possuir diagnóstico clínico de Fibrose Pulmonar Idiopática e ter participado de 36 sessões de reabilitação pulmonar. Foi realizadauma análise de prontuário para coleta e comparação de informações do teste de caminhada de seis minutos e qualidade de vida.Os dados foram coletados antes e após 36 semanas de reabilitação pulmonar. Resultados: O teste de caminhada de seis minutosdemonstrou na frequência respiratória antes da intervenção, 20 incursões por minuto no início e 30 no final da sessão; e, após aintervenção foi de 15 incursões no início e 25 no final, respectivamente. Pico de frequência cardíaca de 148 batimentos por minuto antes e 131 após a reabilitação pulmonar; tempo de recuperação da saturação periférica de oxigênio de 5 minutos 30 segundos antes e 2 minutos após a reavaliação; e, distância percorrida de 270 metros antes e 513 após 36 sessões de reabilitação pulmonar. Por meio da aplicação do Saint George Respiratory Questionnaire notou-se que após a reabilitação pulmonar houve melhora nos domínios sintomas, atividades, impacto e total. A observação destes dados caracteriza melhora funcional e na qualidade de vida desse paciente. Conclusão: Para esse paciente, 36 sessões de reabilitação pulmonar proporcionaram um impacto positivo na capacidade funcional e qualidade de vida.
Prothrombine and activated partial thromboplastin time are prolonged in hepatic cirrhosis
Authors: Limijadi Edward Kurnia Setiawan , Suromo Lisyani Budi , Budiwiyono Imam 
Published: January 2017

<p><strong>Background</strong></p><p>Chronic hepatitis and hepatic cirrhosis are chronic liver diseases that cause disorders of liver function, such as the formation of platelets and coagulation factors (prothrombin time/PT and activated partial thromboplastin time/APTT). Chronic hepatitis in the long term can develop into hepatic cirrhosis. The aim of this study was to determine platelet count, PT, and APTT as indicators in the progression of chronic hepatitis towards hepatic cirrhosis.</p><p><strong> </strong></p><p><strong>Metho</strong><strong>d</strong><strong>s</strong></p><p>A cross-sectional study was conducted on 50 patients with chronic hepatitis and hepatic cirrhosis in Semarang City Regional General Hospital, Telogorejo Hospital and Kariadi General Hospital. The platelet count was measured with a Sysmex XP-100, while PT and APTT was measured with a Sysmex CA-1500 coagulometer. The Mann Whitney test was applied to analyze the difference in platelet count, PT, and APTT between chronic hepatitis and hepatic cirrhosis.</p><p> </p><p><strong>Results </strong><strong></strong></p><p>Median, minimum, and maximum values of platelet count, PT and APTT in chronic hepatitis were 284.000/µl, 210.000/µl, 390.000/µl; 10.6 sec, 9.5 sec, 13.6 sec; and 30.5 sec, 24.2 sec, 46.4 sec, respectively, and in hepatic cirrhosis they were 96.300/µl, 48.200/µl, 133.800/µl; 27.5 sec, 11.9 sec, 44.7 sec; and 55.6 sec, 31.3 sec, 72.0 sec, respectively. There was a significant difference the reduction of platelet count, and the prolongation of PT and APTT in chronic hepatitis compared to hepatic cirrhosis (p=0.000).</p><p> </p><p><strong>Conclusion</strong><strong>s</strong></p>Prothrombine time and APTT were prolonged and platelet count was decreased in hepatic cirrhosis subjects. The three parameters may be used to evaluate the progression of chronic hepatitis towards hepatic cirrhosis.
Clinical features and bacteriological profile of late onset sepsis
Authors: Samayam Purnima , B. Ravichander 
Published: January 2017

Background: Neonatal sepsis is one of the major causes of morbidity and mortality in the neonatal period. Late onset sepsis (LOS) is associated with community environment or postnatal exposure to hospital environment. It's incidence is rising due to greater survival of preterm neonates and very low birth weight babies. The bacterial isolates of neonatal sepsis especially that in LOS are changing. An understanding of the changing epidemiology of neonatal LOS will help to reduce the associated mortality and morbidity. The objective was to study the clinical symptoms and signs of late onset sepsis, to study the bacteriological profile of LOS.Methods: A prospective observational study. All neonates presenting with signs and symptoms of sepsis after 72 hours of life up to day 28 were included. Babies with birth asphyxia and congenital anomalies were excluded from the study.Results: A total of 120 newborns with LOS were included in the study. Of this 42.5% had blood culture positive sepsis. Lethargy, refusal of feeds and apnoea were seen in 61.66%, 55.0% and 34.17% of babies respectively. Klebsiella (25.49%), Staphylococcus aureus (23.53%) and coagulase negative Staphylococcus (21.57%) were the predominant organisms isolated in LOS.Conclusions: Prompt diagnosis of neonatal sepsis is a challenge. The incidence of LOS in neonates is rising. Klebsiella is the most common gram negative organism; Staphylococcus aureus and CONS are the predominant gram positive organisms. CONS is emerging as an important causative organism in LOS.
A comparative study to compare the efficacy of hyperbaric bupivacaine alone and hyperbaric bupivacaine with clonidine in caudal block in paediatric lower abdominal surgeries
Authors: Garaniya Roopal Rambhai , Gautam Vaishali , Ruparel Ritu 
Published: January 2017

Background: The aim was to compare the efficacy of addition of clonidine to hyperbaric bupivacaine and to compare it with plain hyperbaric bupivacaine for caudal analgesia in children aged 3 months to 3 years in term of analgesic duration, hemodynamic change and degree of sedation.Methods: Sixty ASA I and II children undergoing lower abdominal surgeries were divided into two groups of 30 each, plain hyperbaric bupivacaine group (Group B) and hyperbaric bupivacaine with clonidine group (Group C). Group B received only bupivacaine and Group C received bupivacaine with clonidine in caudal block.Results: Hemodynamic and demographic profiles were comparable between both the groups. Addition of clonidine significantly prolonged duration of caudal analgesia and significantly reduce the FLACC scores in group C as compared to group B. Mean sedation score immediately after postoperative period was higher in group C but after 4 hours of awakening, there was gradual fall in mean sedation score in both groups.Conclusions: Addition of clonidine to bupivacaine in caudal analgesia significantly increases the duration of post-operative analgesia.
Are Dogs That Are Fed from a Raised Bowl at an Increased Risk of Gastric Dilation Volvulus Compared with Floor-Fed Dogs?
Authors: Buckley Louise Anne 
Published: January 2017

<p>There are only two studies that study the effect of raised feeders on the risk of Gastric Dilatation Volvulus (GDV) and their findings conflict. Only one study found a significant effect of feeder height, with large and giant breeds fed from a raised feeder being at an increased risk of GDV floor fed dogs. However, these authors found that, where the feeder was raised, the height of the feeder that increased the GDV risk was affected by the size of the dog. Large breed dogs were more likely to develop a GDV if fed from a bowl ≤ 1 foot tall, whereas giant breed dogs were more likely to develop a GDV if fed from a bowl &gt; 1 foot tall. No studies found that feeding from a raised feeder reduced the risk of GDV relative to feeding from the floor. Therefore, the safest option in the absence of further evidence is to advise that owners of ‘at risk’ dogs feed from a feeder on the floor. This may not reduce the risk of GDV, but there is no evidence to suggest that it will increase the risk. </p><br /> <img src="https://www.veterinaryevidence.org/rcvskmod/icons/oa-icon.jpg" alt="Open Access" /> <img src="https://www.veterinaryevidence.org/rcvskmod/icons/pr-icon.jpg" alt="Peer Reviewed" />
Лікування білатеральних переломів стегна в постраждалих із політравмою
Authors: Guriev S.E. , Tanasienko P.V. , Vasilov V.V. , Fil F.Yu. 
Published: January 2017

Пошкодження опорно-рухової системи при політравмі зустрічаються в 80–90 % випадків, у 10–15 % постраждалих вони є провідними й визначають прогноз щодо життя. Одними з найбільш значущих та життєво небезпечних травм опорно-рухової системи є білатеральні переломи стегна, лікування яких є складним завданням. Для виконання нашого дослідження ми проаналізували лікування 75 постраждалих із білатеральними переломами стегна та політравмою, які перебували в Київській міській клінічній лікарні швидкої медичної допомоги в період з 2006 по 2015 року. Виявлено, що на ранньому госпітальному етапі при лікуванні білатеральних переломів стегна при політравмі необхідна стабілізація переломів апаратом зовнішньої фіксації, що дозволяє знеболити, репонувати та максимально мобілізувати постраждалого. На госпітальному етапі лікування є потреба в заміні методу на внутрішній остеосинтез за показаннями залежно від локалізації та виду перелому з метою остаточної репозиції, стабільної фіксації та мобілізації суміжних суглобів. Використання комплексного диференційованого підходу до лікування білатеральних переломів стегна у постраждалих із політравмою дозволило отримати позитивні результати лікування в 94,6 % випадків.
Сцинтиграфічні кількісні параметри операбельності при ендопротезуванні у хворих на післятравматичний остеоартроз колінних суглобів
Authors: Korol P.O. , Tkachenko M.M. , Bondar V.K. 
Published: January 2017

Актуальність. Аналіз статистичних даних про поширеність остеоартрозу свідчить, що в різних регіонах Европи вiн уражає від 8 до 25 % дорослого населення. Тенденцієй останнього часу є зменшення середнього віку пацієнтів iз цiєю патологією. У популяції остеоартроз реєструється в 3,5 % пацієнтів віком до 39 років, а після 50 років їх кількість значно зростає. Мета: визначити кількісні сцинтиграфічні параметри операбельності при ендопротезуванні колінних суглобів у пацієнтів iз післятравматичним остеоартрозом. Матеріали і методи. Остеосцинтиграфію проводили на томографічній сцинтиляційній однодетекторній гамма-камері «Тамара-301Т» після внутрішньовенного введення 99mTc-пірофосфату активністю 550–770 МБк. Результати. Усіх хворих розподілили на три діагностичні групи. До першої групи включено 25 (45 %) пацієнтів, у яких накопичення радіофармпрепарату в проекції ураженого суглоба становило +10–120 %, а в проекції проксимального відділу великогомілкової кістки — +5–50 %; до другої групи — 19 (34 %) хворих, у яких включення індикатору в проекції ураженого суглобового комплексу дорiвнювало +121–200 %, а в проекції проксимального відділу великогомілкової кістки — +51–80 %; третя група нараховувала 11 (21 %) пацієнтів iз включенням індикатору в проекції ураженого суглоба більше ніж +200 %, а в проекції проксимального відділу великогомілкової кістки — понад +80 %. Через 1 рік після ендопротезування у хворих першої групи післяопераційних ускладнень зафіксовано не було. У 14 (56 %) пацієнтів другої і у 7 (63 %) — третьої групи через 1 рік після ендопротезування були виявлені імплантасоційовані інфекційні ускладнення. Висновки. Для виконання ендопротезування колінних суглобів без ризику виникнення післяопераційних ускладнень накопичення радіофармпрепарату при остеосцинтиграфії в проекції ураженого остеоартрозом суглоба повинно бути в межах +10–120 %, а в проекції проксимального відділу великогомілкової кістки — +5–50 % відносно симетричної ділянки дослідження.
Еволюція ювенільної пурпури Шенлайна — Геноха
Authors: Chernyshova O.E. , Gerasymenko V.V. , Yegudina E.D. , Syniachenko O.V. , Ermolaeva M.V. 
Published: January 2017

Актуальність проблеми. Геморагічний васкуліт, або пурпура Шенлайна — Геноха (ПШГ), є найбільш частим варіантом системного васкуліту в дитячому віці, а особливості подальшої еволюції патологічного процесу в дорослих хворих залишаються невивченими. Мета роботи: дослідити еволюцію ювенільної ПШГ, порівнявши характер ураження шкіри, суглобів, серця та нирок у хворих у дитячому й дорослому віці. Матеріали і методи. Під наглядом перебували 92 хворі (61 чоловік та 31 жінка середнім віком 27 років, середній вік дебюту хвороби — 11 років). І ступінь активності патологічного процесу встановлено в 40 % спостережень, ІІ — в 35 %, ІІІ — в 25 %. Серопозитивність за гіперімуноглобулінемією А мала місце в 27 % випадків, за наявністю ревматоїдного фактору — в 21 %. На момент обстеження шкірний синдром діагностовано у 55 % хворих, суглобовий — у 45 %, нирковий — у 71 %. У 15 випадках виконано нефробіопсію. Результати. У процесі еволюції ювенільної ПШГ стають рідкіснішими шкірна, шкірно-суглобово-абдомінальна і шкірно-абдомінально-ниркова форми захворювання, ураження шкіри, шлунково-кишкового тракту, променезап’ясткових, гомілковоступневих та колінних суглобів, але частішає суто нирковий варіант патологічного процесу, зміни з боку скелетних м’язів, печінки, селезінки й серця, розвивається хронічна хвороба нирок із прогресуванням ниркової недостатності у 12 % хворих (у 17 % випадків нефропатії), виникають сакроілеїт, спондилопатія, тендовагініти, ентезопатії, епіфізарний остеопороз і менісцити колінного зчленування, формується II, III, VI та IV морфологічні класи генохівського гломерулонефриту в співвідношенні 8 : 4 : 2 : 1 з тубулоінтерстиціальним компонентом у всіх випадках, а лімфогістіоцитарна інфільтрація стінки судин є прогнознегативною ознакою. Висновки. У випадках переходу ювенільної ПШГ у хронічну форму дорослих захворювання нерідко набуває прогресуючого перебігу, що в першу чергу стосується патології суглобів і нирок.
PIVKA II як показник дефіциту вітаміну К у дітей перших місяців життя, які отримують виключно грудне вигодовування Українське дослідження
Authors: Ivanko O.G. , Solyanik A.V. 
Published: January 2017

Актуальність. Новонароджені та діти перших місяців життя, особливо ті, які знаходяться на грудному вигодовуванні, природним чином схильні до дефіциту вітаміну К. Метою нашого дослідження було уточнення частоти виявлення дітей перших шести місяців життя української популяції, які знаходяться виключно на грудному вигодовуванні, із підвищеними концентраціями protein induced by vitamin K absence (PIVKA II) для вивчення сучасних умов формування дефіциту вітаміну К. Матеріали та методи. Об’єктом дослідження стали зразки донорської сироватки 180 дітей віком від 1 доби до 6 місяців, які народилися в строк із масою тіла від 2800 до 4200 г і оцінкою за шкалою Апгар 7–10 балів. Усі діти перебували на грудному вигодовуванні з моменту народження. Результати. Як показали наші спостереження, вітамін-К-дефіцитний стан відмічається в більше ніж 50 % новонароджених за даними виявлення позитивного тесту ELISA, що вказує на недостатній рівень карбоксильованого протромбіну (PIVKA II) у сироватці крові. Найбільше число позитивних за тестом PIVKA II немовлят відмічається в ранній неонатальний період, що свідчить про те, що гіповітаміноз формується внутрішньоутробно. Висновки. Забезпеченість вітамінами групи К, необхідними для синтезу цілого ряду незамінних протеїнів організму дитини, у більше ніж половини здорових народжених у строк новонароджених субпопуляції півдня України недостатня. Причинами цього явища є ідіопатичні внутрішньоутробні фактори, невиконання профілактичної ін’єкції вітаміну К після народження, виключно грудне вигодовування, дефіцитне за філо- та меноквінонами, а також порушення стану товстокишкового мікробіоценозу бактерій, що важливо для створення пулу ендогенних меноквінонів, які забезпечують подолання вітаміндефіцитного стану в ранньому дитинстві.
Якість життя як показник ефективності комбінованої терапії з використанням транскраніальної магнітної стимуляції при епілепсії
Authors: Kistsen V.V. , Sakovich R.A. , Evstigneev V.V. , Voronetskaya O.R. 
Published: January 2017

У статті наводиться аналіз якості життя згідно з опитувальником QOLIE‑31 у 48 пацієнтів з епілепсією, яким здійснювалася ритмічна транскраніальна магнітна стимуляція (рТМС). Аналіз результатів проведеного дослідження з використанням рТМС і мінімальних терапевтичних доз антиепілептичних препаратів показав, що подібна комбінація фармакологічних і фізичних чинників дозволяє контролювати перебіг епілепсії та забезпечує досить високу протисудомну дію. Отримані результати дозволили обгрунтовано доповнити медикаментозне лікування епілепсії проведенням курсу рТМС, домогтися оптимального терапевтичного результату в кожного пацієнта з мінімальним ризиком побічних ефектів, а також поліпшити якість його життя.
Клініко-патогенетична значущість стану вегетативної нервової системи при ревматоїдному артриті
Authors: Syniachenko О.V. , Sokrut О.P. , Iegudina Е.D. , Sokrut V.N. 
Published: January 2017

Актуальність. Ревматоїдний артрит (РА) належить до найбільш частих запальних хвороб суглобів, а в патогенетичних побудовах його певна роль укладена в змінах вегетативної нервової системи (ВНС). Мета дослідження: оцінити «вегетативний паспорт» при РА, частоту й характер вегетативної дисфункції (ВД) при різних варіантах перебігу захворювання, взаємозв’язок із параметрами варіаційної пульсометрії. Матеріали та методи. Обстежено 173 хворих на РА віком від 18 до 79 років (у середньому 46 років), серед яких були 21 % чоловіків та 79 % жінок. Тривалість маніфестації захворювання становила 10 років, серопозитивний за ревматоїдним фактором і цитруліновими антитілами варіант РА встановлено в 3/4 випадків, позасуглобову (системну) форму хвороби діагностовано в 37 % спостережень, остеопороз виявлено в 67 % від числа хворих. Результати. ВД спостерігається у 20 % від числа хворих на РА, переважно у випадках серопозитивного варіанта захворювання, що супроводжується більш високими значеннями мінеральної щільності кістки, більшими змінами варіаційної пульсометрії, впливом на інтегральний характер суглобового синдрому й частоту залучення до патологічного процесу ліктьових і кульшових зчленувань, причому тяжкість вегетативних розладів тісно пов’язана з наявністю інтраартикулярних артрокальцинатів, дигітального артеріїту та дисциркуляторної енцефалопатії. «Вегетативний паспорт» визначає інтегральні клініко-лабораторні й інструментальні ознаки РА, до того ж на тип ВНС чинить вплив серопозитивність хвороби та стан щільності кістки з найбільшим рівнем у випадках ваготонії, коли ВД прямо корелює з темпами прогресування патології суглобів, а при симпатотонії — з початковими параметрами ревматоїдного фактора й активності артриту, причому незалежно від вегетативного статусу існують дисперсійно-кореляційні співвідношення окремих показників перебігу РА та варіаційної пульсометрії. Висновки. ВД зустрічається в кожного п’ятого хворого на РА, пов’язана з особливостями перебігу суглобового синдрому й екстраартикулярними ознаками патологічного процесу, бере участь у патогенетичних побудовах захворювання, а в майбутньому стане корисним активне виявлення змін ВНС для подальших своєчасних реабілітаційних заходів.
Місце цервікогенного головного болю в Міжнародній класифікації головного болю
Authors: Sorokin Yu.N. 
Published: January 2017

Відповідно до Міжнародної класифікації головного болю (3-тя редакція (бета-версія), 2013 р.) розглянуто синдроми головних і лицевих болів, що пов’язані з патологією структур шиї. Недостатньо вивченими залишаються патогенетичні механізми саме цервікогенного головного болю, тому цей синдром розглядається як в основній частині класифікації, так і в додатку до класифікації.
Українська версія FRAX: ​від створення до валідизації
Authors: Povoroznуuk V.V. , Grуgorieva N.V. , Kanis J.A. , McCloskey E.V. , Johansson H. 
Published: January 2017

FRAX® — метод (алгоритм) оцінки 10-річного ризику переломів стегнової кістки та інших основних остеопоротичних переломів, до яких відносять переломи стегнової, променевої, плечової кісток й клінічно значущі переломи тіл хребців, в осіб віком 40 років і більше. Алгоритм розроблений на підставі використання показників віку, індексу маси тіла й різних клінічних факторів ризику переломів із врахуванням показника мінеральної щільності кісткової тканини шийки стегнової кістки або без нього. На сьогодні алгоритм FRAX включений у більшість європейських та американських рекомендацій щодо профілактики й лікування остеопорозу. Стаття присвячена результатам розробки й адаптації української моделі FRAX. У червні 2016 року завдяки співробітникам Українського науково-медичного центру проблем остеопорозу та ДУ «Інститут геронтології імені Д.Ф. Чеботарьова НАМН України» з’явилась можливість заповнювати опитувальник українською мовою, а в жовтні завдяки авторам статті на офіційному інтернет-ресурсі FRAX з’явилася нова українська модель. Її створення базується на результатах епідеміологічних досліджень, проведених останніми роками членами Української асоціації остеопорозу, співробітниками Українського науково-медичного центру проблем остеопорозу за підтримки Української асоціації травматологів-ортопедів (зокрема у м. Вінниці (1997–2002) та м. Ужгороді і Вінницькому районі (дослідження СТОП, 2011–2012)). Українська модель FRAX є першою вітчизняною моделлю прогнозування ризику основних остеопоротичних переломів й переломів стегнової кістки. Вона створена на основі оригінальної методики FRAX, яка була розроблена співробітниками Центру метаболічних захворювань кісток при ВООЗ. Усе вищезазначене робить українську модель FRAX® унікальною методикою для оцінки ризику остеопоротичних переломів та обґрунтовує необхідність широкого її впровадження в клінічну практику.
Вплив дефіциту вітаміну D на перебіг ревматоїдного артриту
Authors: Povoroznyuk V.V. , Sinenky O.V. 
Published: January 2017

Стаття присвячена вивченню впливу дефіциту вітаміну D на перебіг ревматоїдного артриту. Подано огляд літератури та результати власних досліджень. Було встановлено, що в 54,9 % хворих на ревматоїдний артрит діагностовано дефіцит вітаміну D, а в 37,6 % — недостатність. У хворих з активністю ревматоїдного артриту ІІІ ступеня середній рівень 25(ОН)D у сироватці крові був вірогідно нижчим порівняно з тими, у кого хвороба перебігала з мінімальною активністю (16,55 ± 9,26 нг/мл проти 22,59 ± 9,74 нг/мл, p < 0,05). Встановлено зв’язок між рівнем 25(ОН)D у сироватці крові хворих і такими показниками активності захворювання: швидкість осідання еритроцитів (ШОЕ) (r = –0,26, p < 0,05), DAS28-ШОЕ (r = –0,36, p < 0,001) та рівень С-реактивного білка (r = –0,24, p < 0,05). Згідно з отриманими результатами дефіцит вітаміну D можна розглядати як один із чинників погіршання перебігу ревматоїдного артриту, що обґрунтовує введення препаратів вітаміну D у комплексну терапію ревматоїдного артриту для дослідження причиново-наслідкових зв’язків.