bluuebunny/crossref_metadata_2025_split huggingface dataset:
Наружный чрескостный остеосинтез при лечении внесуставных переломов костей голени: показания, осложнения, результаты применения
Authors: Klimovitsky V.H. , Chernysh V.Yu. , Klimovitsky F.V. 
Published: September 2016

Введение. Выбор оптимальной методики остеосинтеза внесуставных переломов большеберцовой кости продолжает обсуждаться в научной литературе. При открытых переломах, высокоэнергетической травме, повреждениях мягких тканей, особенно в нижней трети голени, нередко используется метод наружной фиксации. Отказ от более широкого его применения объясняется опасениями воспалительных осложнений и неудобствами для больного. Цель исследования: анализ опыта применения наружного чрес­костного остеосинтеза при внесуставных переломах костей голени и обоснование показаний к его использованию. Материалы и методы. Проведен ретроспективный анализ лечения 67 пострадавших с внесуставными переломами большеберцовой кости методом наружного остеосинтеза. Изучены осложнения и результаты лечения. Проанализированы показания к применению, при которых преимущества метода превосходят неудобства, связанные с наличием внешнего модуля. Результаты. Несросшиеся переломы отмечены у 4 (5,9 %) пострадавших, воспалительные осложнения — у 2 (2,9 %), контрактуры голеностопного сустава — у 4 (5,9 %). Хороший результат отмечен у 55 (80,9 %) пострадавших, удовлетворительный — у 8 (11,1 %), неудовлетворительный — у 5 (7,3 %). Пациенты в период лечения сохраняли мобильность, возможность самообслуживания, осуществляли осевую нагрузку и движения в суставах. Анализ показаний к применению наружного остеосинтеза показал, что при некоторых ситуациях (переломы, сопровождающиеся травматическими или трофическими нарушениями со стороны мягких тканей; переломы большеберцовой кости типа С, двойные (тройные) переломы; перелом костей голени как компонент политравмы; внесуставные переломы костей обеих голеней; лечение несросшихся переломов и дефектов костей) преимущества, которые обеспечивает применение внешней фиксации, превышают неудобства, связанные с наличием наружной конструкции. Выводы. Таким образом, наружный чрескостный остеосинтез является эффективным методом лечения внесуставных переломов костей голени. Опасения, связанные с высокой частотой воспалительных осложнений и неудобствами пребывания в аппарате, при использовании современных конструкций являются преувеличенными. Условием эффективного применения метода является использование конструкций, предусматривающих возможность осевой нагрузки и движений в суставах, этапного воздействия на костные фрагменты, строгое соблюдение технологии вмешательства.
Результати остеосинтезу патологічних переломів довгих кісток при метастатичних пухлинах
Authors: Protsenko V.V. , Ilnitskyi O.V. , Chornyi V.S. 
Published: September 2016

У статті повідомляється про результати остеосинтезу у 65 хворих із патологічними переломами на фоні метастатичного ураження кістки. Застосовані методики остеосинтезу: черезкістковий остеосинтез апаратом зовнішньої фіксації — у 33 (50,8 %) хворих, армований остеосинтез — у 32 (49,2 %). Остеосинтез застосований у схемах комплексного лікування з використанням поліхіміотерапії, променевої терапії, гормонотерапії, імунотерапії і бісфосфонатів. Внаслідок застосування методик остеосинтезу в схемах комплексного лікування ускладнення спостерігалися у 2 (3,1 %) пацієнтів, рецидиви метастатичної пухлини — у 3 (4,6 %) пацієнтів, нові вогнища метастатичного ураження в кістках і вісцеральних органах у процесі лікування виявлені у 35 (53,8 %) хворих. Трирічна загальна виживаність пацієнтів становила 28,6 ± 1,32 %, п’ятирічна — 14,4 ± 1,96 %. Застосування методик остеосинтезу в комплексному лікуванні хворих із метастатичним ураженням довгих трубчастих кісток дозволяє відновити функцію й опороспроможність кінцівки, зменшити больовий синдром і у зв’язку з цим поліпшити якість життя даної категорії хворих.
Методика установки ацетабулярного компонента эндопротеза тазобедренного сустава в условиях остеопороза при последствиях травм
Authors: Filipenko V.A. , Tankut V.O. , Bondarenko S.Ye. , Zhyhun O.I. , Tankut O.V. , Akondjom M. 
Published: September 2016

Стабильная долговременная фиксация ацетабулярного компонента эндопротеза при эндопротезировании пациентов с остеопорозом и измененной анатомией тазобедренного сустава является трудной задачей. Цель: изучить результаты использования методики уплотнения остеопоротичных стенок вертлужной впадины костными аутотрансплантатами и керамикой у пациентов с последствиями травм в области тазобедренного сустава в ранние сроки наблюдения. Материал и методы. В клинике ортопедической артрологии и эндопротезирования ГУ «Институт патологии позвоночника и суставов им проф. М.И. Ситенко НАМНУ» за период с 2013 по 2015 год 21 пациенту (на 21 суставе) с последствиями травм в области тазобедренного сустава было выполнено эндопротезирование с использованием методики уплотнения остеопоротичных стенок вертлужной впадины спонгиозными аутотрансплантатами и керамикой. 15 пациентам эндопротезирование тазобедренного сустава было выполнено по поводу ложного сустава шейки бедренной кости; 1 — по поводу ложного сустава чрезвертельной области бедренной кости; 1 — по поводу ложного сустава подвертельной области бедренной кости; 3 — посттравматического асептического некроза, один из которых имел сопутствующий ложный сустав в области шейки бедренной кости; 1 — по поводу посттравматического коксартроза с ложным суставом шейки бедренной кости. Средний возраст пациентов был 64,1 года (от 42 до 78 лет), среди них 12 мужчин и 9 женщин. Результаты исследования. Позитивные результаты лечения в средние сроки наблюдения 15 (от 4 до 34) месяцев после операции были получены в 100 % случаев. Функциональное состояние тазобедренного сустава по шкале Harris повысилось в среднем с 34 до 88 баллов. Во всех случаях в данные сроки наблюдения рентгенологических признаков нестабильности ацетабулярного компонента эндопротеза не выявлено, при этом отмечена плотная остеоинтеграция с ацетабулярным компонентом эндопротеза в трех зонах по схеме DeLee и Charnley. Выводы. Результаты проведенных нами исследований свидетельствуют об эффективности и целесообразности применения данной методики при эндопротезировании тазобедренного сустава в условиях остеопороза при последствиях травм в данные сроки наблюдения.
Корекція астеноневротичних проявів у дітей з первинною артеріальною гіпертензією на фоні прийому препарату Ноофен
Authors: Marushko Yu.V. , Hyshchak T.V. 
Published: September 2016

Стаття присвячена застосуванню препарату Ноофен у комплексному лікуванні дітей із психовегетативним синдромом та лабільною артеріальною гіпертензією. За результатами проведеного дослідження було встановлено, що застосування препарату Ноофен у комплексі з немедикаментозною терапією покращує результати лікування дітей з початковими проявами артеріальної гіпертензії, сприяючи досягненню цільових значень артеріального тиску при офісному вимірюванні у 65 % пацієнтів. Отримані дані свідчать про те, що на початкових етапах формування артеріальної гіпертензії навіть при відносно невеликих показниках підвищення артеріального тиску діти потребують не тільки немедикаментозного лікування, але і призначення терапії, що спрямована на корекцію вегетативних порушень, лікування астеноневротичного синдрому, тривожних розладів і нормалізацію нічного сну, а застосування препарату Ноофен є ефективним і безпечним способом корекції таких розладів.
Информативность рентгенологического и ультразвукового методов исследования в диагностике реактивных артритов у детей
Authors: Senatorova H.S. , Honchar M.O. , Puhachova K.A. 
Published: September 2016

Актуальность. Реактивные артриты являются важной проблемой в педиатрии, что связано с их наибольшим удельным весом (41–56 %) в структуре патологии суставов у детей. Важность проблемы обусловлена также возможностью хронизации воспалительного процесса и трансформации в ювенильный ревматоидный артрит и остеоартроз. В течении и исходе заболевания большую роль играет своевременная диагностика. Наряду с клинико-лабораторным обследованием важное значение в диагностике и дифференциальной диагностике патологии суставов у детей играет рентгенологический и ультразвуковой методы. Цель исследования: оптимизация диагностики реактивных артритов у детей путем сравнительной оценки информативности рентгенологического и ультразвукового методов исследования. Материалы и методы обследования. Обследовано 30 детей с диагнозом «реактивный артрит» в возрасте от 2 дo 16 лет. Наряду с общепринятым клинико-лабораторным и рентгенологическим обследованием всем пациентам проводилась ультрасонография суставов. Результаты. Изменения на рентгенограммах были зарегистрированы лишь у 10 (33,3 ± 8,7 %) детей в виде увеличения в объеме и уплотнения периартикулярных тканей, у 2 (6,7 ± 4,6 %) детей зафиксировано расширение суставной щели пораженного сустава. Чувствительность рентгенографии в качестве метода диагностики реактивных артритов у детей составила 40 %. Ультразвуковое исследование суставов зарегистрировало патологические изменения в 100 % случаев. Ультрасонография суставов зафиксировала изменения в суставах в виде синовита, утолщения синовиальных оболочек, расширения суставных щелей, тендинитов, бурситов. Заключение. В диагностике различных вариантов течения реактивных артритов большое значение приобретает ультразвуковой метод визуализации воспалительных изменений в суставах, обладающий 100% чувствительностью. Ультразвуковое исследование, являясь неинвазивным, доступным, не имеющим противопоказаний к проведению исследованием, является достоверно (р < 0,05) более чувствительным методом визуализации артрита у детей по сравнению с рентгенологическим методом исследования суставов.
Застосування кристалоїдних розчинів в інфузійнiй терапії у дітей (огляд літератури)
Authors: Snisar V.I. , Yehorov S.V. 
Published: September 2016

Внутрішньовенна інфузійна терапія останнім часом активно розвивається. Рекомендації M.A. Holliday, W.E. Segar, що лягли в основу проведення рідинної терапії, призвели до переважного використання гіпотонічних розчинів. Гіпонатріємія, що часто розвивається у дітей і має ряд серйозних ускладнень, була викликана в основному їх використанням. Щоб уникнути розвитку гострої гіпонатріємії, було рекомендовано внутрішньовенне введення 0,9% розчину NaCl. Однак кислотно-основні порушення внаслідок розвитку гіперхлоремічного ацидозу обмежують його застосування. Останніми роками створюються й активно застосовуються розчини, що не тільки сприяють корекції водного балансу, електролітних порушень, кислотно-основного стану, але і мають органопротективний ефект, що, безумовно, дуже важливо. Тому використання збалансованих сольових розчинів як ізотонічної рідини вибору повинно мати перевагу перед уведенням 0,9% фізіологічного розчину. Мета даного огляду — надати короткий виклад сучасної концепції внутрішньовенного введення рідини в педіатричних відділеннях інтенсивної терапії. Викладено певні постулати, яких потрібно дотримуватися, призначаючи дитині внутрішньовенне введення рідини. Описано певні переваги та недоліки сольових розчинів, які застосовуються у дітей. Більшою мірою порівнюється 0,9% розчин NaCl із збалансованим ізотонічним сольовим розчином стерофундин, який має концентрацію натрію 140 ммоль/л і значно більш низьку концентрацію хлориду — 127 ммоль/л, а також він містить калій, магній, що більше наближено до складу плазми. В огляді наведені дані щодо сольового розчину Рінгер-лактат, який має дещо знижену концентрацію натрію (131 ммоль/л) порівняно з нормальним фізіологічним розчином і стерофундином. Низька концентрація натрію і вміст лактату дещо обмежують його застосування, особливо при нейро­хірургічній патології.
Частота остеопорозу та низької мінеральної щільності кісткової тканини в українських жінок з ожирінням та метаболічним синдромом
Authors: Povoroznyuk V.V. , Martyniuk L.P. 
Published: September 2016

Мета дослідження: визначення частоти остеопорозу та низької мінеральної щільності кісткової тканини (МЩКТ) в українських жінок з ожирінням та метаболічним синдромом. Матеріали і методи. Обстежено 1605 осіб, середній вік яких становив 62,31 ± 9,52 року, а середня маса тіла — 76,48 ± 14,65 кг. Усі обстежені знаходилися в періоді постменопаузи. Пацієнтки були розділені на три групи. До першої групи (800 осіб) увійшли жінки без ожиріння, до другої (572 особи) — з ожирінням. Третю групу (233 особи) становили хворі з метаболічним синдромом. Оцінку МЩКТ на рівні поперекового відділу хребта та шийки стегнової кістки проводили на двохенергетичному рентгенівському денситометрі (Prodigy, 2005). Висновок щодо нормальної МЩКТ, остеопорозу та низької МЩКТ робили відповідно до критеріїв офіційної позиції ISCD (2007) (оновлена у 2015 р.). Результати. Частоту остеопорозу та низької МЩКТ у жінок другої та третьої груп порівнювали з такою в осiб першої групи. Нами не виявлено вірогідних відмінностей у показниках МЩКТ між хворими другої і третьої груп на відміну від першої групи. Висновки. У хворих з ожирінням і метаболічним синдромом частота остеопорозу та низької МЩКТ є вірогідно нижчою порівняно з показниками групи жінок без ожиріння, а метаболічний синдром і ожиріння однаковою мірою позитивно впливають на стан мінеральної щільності кісткової тканини.
Стан мікробіоти порожнини товстого кишечника у хворих на цукровий діабет 1-го типу залежно від віку та тривалості захворювання
Authors: Mazur О.О. , Plaksyvyi О.H. , Pashkovska N.V. , Bilooka І.О. 
Published: September 2016

Вступ. Дисбіоз кишечника на фоні цукрового діабету (ЦД) 1-го типу призводить до розвитку та несприятливого клінічного перебігу хронічних захворювань, у тому числі лор-органів. Мета дослідження — вивчити видовий склад і популяційний рівень мікрофлори вмісту порожнини товстої кишки у хворих на ЦД 1-го типу залежно від тривалості захворювання та віку хворих. Матеріал і методи. З використанням сучасних бактеріологічних і мікологічних методів проведено дослідження видового складу та популяційного рівня мікробіоти товстої кишки у 50 хворих на ЦД 1-го типу таких вікових груп: 15–20 років (n = 10); 21–35 років (n = 14); 36–60 років (n = 26). Результати. У хворих на ЦД 1-го типу формується виражений дефіцит автохтонних анаеробних біфідо- і лактобактерій у вмісті порожнини товстої кишки. З віком хворого цей дефіцит посилюється, прогнозується чітка картина зниження ролі біфідобактерій у товстокишковому мікробіоценозі. Схожа ситуація формується у бактерій Lactobacillus, Peptostreptococcus та Enterococcus. При цьому зростає біологічна роль у мікробіоценозі бактероїдів, патогенних (E. coli Hly+, ЕПКП) та умовно патогенних (Proteus, Enterobacter, Citrobacter) ентеробактерій, клостридій, стафілококів і дріжджоподібних грибів роду Candida. Висновки. З віком посилюються негативні процеси змін видового складу і популяційного рівня, індексу постійності, домінування Бергера — Паркера, частоти виявлення, коефіцієнтів кількісного домінування та значущості. Формується дефіцит і знижується роль у мікробіоценозі бактерій роду Bifidobacterium, Lactobacillus, Peptostreptococcus і бактерій роду Enterococcus.
Частота дефицита соматотропного гормона у взрослых с аденомами гипофиза
Authors: Sаidnazikrhanova М.S. , Urmanova Yu.М. 
Published: September 2016

В статье авторы анализируют больных с опухолями гипофизарной области, из которых 35 (87,5 %) страдали дефицитом гормона роста (ДГР) у взрослых с нейроэндокринными осложнениями. Специфичным для ДГР является симптомокомплекс нарушений психоэмоционального статуса, который определяется на основе вопросника. По методу лечения наблюдались 3 группы больных — на консервативном лечении (n = 15), после хирургического лечения (n = 20), после лучевой терапии и консервативного или хирургического лечения (n = 5). Группа контроля состояла из 20 здоровых лиц соответствующего возраста. Исследование качества жизни больных с ДГР на основе вопросника (QoL) выявило высокий средний балл у данных больных по сравнению с группой здоровых (р < 0,01), что указывает на выраженное снижение психоэмоционального статуса у пациентов с ДГР. Установлено, что ДГР у взрослых больных с различными образованиями селлярной области был выявлен в 87,5 % случаев (35 больных из 40 обследованных). Особенностью клинических проявлений ДГР у взрослых является значительное ухудшение психоэмоционального состояния больных на фоне нейроэндокринных нарушений.
Нарушение секреции соматотропного гормона у женщин с синдромом поликистозных яичников в сравнении с больными с неактивными аденомами гипофиза
Authors: Urmanova Yu.M. , Saidnazirkhanova M.S. 
Published: September 2016

Цель исследования — изучить нарушение секреции гормона роста у женщин с синдромом поликистозных яичников (СПКЯ) в сравнении с больными с неактивными аденомами гипофиза (НАГ). Под амбулаторным наблюдением в период с сентября 2015 по март 2016 года было обследовано 15 взрослых пациенток фертильного возраста с СПКЯ и 15 — с НАГ. Средний возраст больных составил 25,5 и 28,9 года соответственно. Давность заболевания колебалась в пределах от 7 месяцев до 9 лет. Было установлено, что в обеих группах наблюдались нейроэндокринные нарушения, свойственные каждой из патологий. Так, в первой группе пациенток с СПКЯ наиболее часто встречались такие нарушения, как ожирение, стрии, акантоз, акне, гиперандрогения, гиперполименорея, а во второй — вторичная аменорея, гиперпролактинемия, пангипопитуитаризм. В обеих группах наблюдалась ановуляция, а также снижение секреции соматотропного гормона (СТГ), инсулиноподобного фактора роста‑1 (ИФР‑1). Кроме того, в группе пациенток с НАГ были выявлены наиболее достоверно сниженные базальные уровни тропных гормонов гипофиза — СТГ, лютеинизирующего гормона (ЛГ), фолликулостимулирующего гормона (ФСГ) на фоне гиперпролактинемии и нормальных значений ИФР‑1, в то время как у пациенток с СПКЯ отмечалось снижение СТГ, ЛГ, ФСГ на фоне гиперандрогении и снижения ИФР‑1. Таким образом, установлено, что в группе больных с СПКЯ было выявлено наиболее достоверное снижение базальных уровней ИФР‑1, в то время как дефицит СТГ встречался реже. У пациенток с НАГ имел место пангипопитуитаризм, а именно — сочетанный дефицит СТГ, ЛГ, ФСГ, тиреотропного гормона, в то время как дефицит ИФР‑1 встречался реже. Выявленные в нашем исследовании нарушения секреции СТГ и ИФР‑1 подтверждают данные литературы о том, что у пациенток с СПКЯ имеет место снижение уровней СТГ и ИФР‑1 на фоне гиперинсулинемии и гиперандрогении.
Углеводный обмен у молодых женщин с первичным ожирением
Authors: Manska K.H. , Khyzhniak O.O. 
Published: September 2016

Изучено состояние углеводного обмена у 241 женщины молодого возраста — 16–45 лет (средний возраст — 28,5 ± 7,0 года) с первичным ожирением (индекс массы тела от 26 до 62 кг/м2). Установлено, что у 64 % женщин с первичным ожирением выявлены клинико-лабораторные признаки инсулинорезистентности, из них 19,5 % — нарушение толерантности к глюкозе и 6,6 % — манифестный сахарный диабет 2-го типа. Частота нарушений углеводного обмена у этой когорты пациентов не зависела от возраста манифестации заболевания.
Динаміка стану пружно-еластичних властивостей артерій у хворих з артеріальною гіпертензією та синдромом обструктивного апное сну
Authors: Krushynska N.A. , Sirenko Yu.M. 
Published: September 2016

У статті проаналізовано в динаміці стан пружно-еластичних властивостей артерій у хворих з артеріальною гіпертензією (АГ) та синдромом обструктивного апное сну (СОАС) в середньому через 9 місяців спостереження на фоні прийому стандартної антигіпертензивної терапії. Мета дослі­дження: оцінити зміни показників пружно-еластичних властивостей артерій у хворих з АГ та СОАС в динаміці на фоні прийому стандартної медикаментозної антигіпертензивної терапії. Матеріали та методи. У дослідження було включено 36 хворих на АГ та СОАС і 19 хворих на АГ (група контролю), середній вік — 51,55 ± 2,44 року. Хворим проводилась оцінка денної сонливості методом опитування за Epworth Sleepiness Scale, сомнологічне дослідження за допомогою портативного монітора, ехокардіографія, добове моніторування артеріального тиску, визначення центрального артеріального тиску (ЦАТ) та пружно-еластичних властивостей артерій методом апланаційної тонометрії. Результати. В результаті дослідження встановлено, що хворі з АГ та СОАС мають достовірно вищу (11,26 ± 0,45 м/с при СОАС проти 9,99 ± 0,42 м/с без СОАС, p < 0,05) швидкість поширення пульсової хвилі по артеріях еластичного типу (ШППХе) та достовірно вищий ЦАТ (139,61 ± 4,14 мм рт.ст. при СОАС проти 125,68 ± 3,83 мм рт.ст. без СОАС, р < 0,05). При повторному дослідженні виявлено достовірне підвищення ШППХе у хворих із СОАС на 1,72 м/с порівняно з вихідними показниками (12,98 ± 0,55 м/с проти 11,26 м/с, р < 0,02) та на 3,27 м/с порівняно з групою контролю (12,98 ± 0,55 м/с проти 9,71 ± 0,56 м/с, р < 0,0001), а також достовірне підвищення швидкості поширення пульсової хвилі по артеріях м’язового типу на 1,26 м/с порівняно із групою контролю (9,51 ± 0,39 м/с проти 8,25 ± 0,35 м/с, р < 0,05). Висновки. Зроблено висновки про негативний вплив СОАС на показники еластичності артерій. Встановлено, що прийом стандартної антигіпертензивної терапії не запобігає прогресуванню артеріальної жорсткості у хворих з АГ та СОАС при відсутності специфічної терапії порушень дихання під час сну.
Сравнительная эффективность эналаприла и периндоприла по влиянию на центральное артериальное давление и упруго-эластические свойства артерий у пациентов с мягкой и умеренной артериальной гипертензией
Authors: Sirenko Yu.M. , Rekovets O.L. , Kushnir S.M. , Torbas O.O. 
Published: September 2016

Введение. Центральное аортальное давление является жестким критерием поражения органов-мишеней и сердечно-сосудистой смертности по сравнению с давлением на плечевой артерии.Цель: сравнить эффективность эналаприла и периндоприла в снижении центрального аортального давления и улучшении упруго-эластических свойств артерий у пациентов с мягкой и умеренной артериальной гипертензией.Материалы и методы. Мы проводили наблюдения с участием 40 больных с мягкой и умеренной АГ (20 мужчин, 20 женщин). Все пациенты были разделены на 2 группы терапии периндоприлом 4–8 мг/сут (n = 20) и эналаприлом 20–40 мг/сут (n = 20). Процедура обследования в начале исследования и через 6 месяцев включала в себя измерение офисного систолического (САД) и диастолического (ДАД) артериального давления, суточное мониторирование артериального давления (СМАД), измерения центрального артериального давления, определение скорости распространения пульсовой волны (СРПВ) и оценку уровня липидного спектра крови.Результаты. Через 6 месяцев терапии произошло значительное снижение офисного систолического и ­диастолического артериального давления в обеих группах: 30,60/17,30 мм в группе эналаприла и 30,60/16,10 мм в группе периндоприла. АД при суточном мониторировании снизилось эффективно и одинаково в обеих группах лечения и составило в группе эналаприла САД/ДАД 16,78/12,19 мм рт.ст., а в группе периндоприла — 18,64/10,11 мм рт.ст.Уровень центрального САД достоверно снизился в обеих группах: в группе эналаприла на 16,40 ± 3,07, а в группе периндоприла — на 16,15 ± 4,59 мм рт.ст. В группе эналаприла Аix снизился на 4,9 %, а в группе периндоприла — на 2,6 %. В обеих группах наблюдалось улучшение упруго-эластических свойств артерий за счет снижения СРПВ по артериям эластического типа. В группе эналаприла СРПВ уменьшилась на 0,96 м/с, в группе периндоприла — на 1,4 м/с (р > 0,05 между группами, вероятно, в связи с небольшим числом наблюдений).Вывод. Центральное систолическое давление в обеих группах снизилось достоверно одинаково при одинаковом снижении офисного АД и АД при СМАД. СРПВ снизилась в обеих группах, но в группе периндоприла это снижение было большим по сравнению с группой эналаприла.