bluuebunny/crossref_metadata_2025_split huggingface dataset:
РОЛЬ ЭНДОТЕЛИАЛЬНОЙ ДИСФУНКЦИИ В ФОРМИРОВАНИИ ОСЛОЖНЕНИЙ САХАРНОГО ДИАБЕТА И ПЕРСПЕКТИВЫ ЕЕ КОРРЕКЦИИ РЕЦЕПТОРНЫМ АНТАГОНИСТОМ ИНТЕРЛЕЙКИНА-1
Authors: Suprun E. V. , Tereshenko S. V. 
Published: August 2017

Цукровий діабет (ЦД) – неухильно прогресуюче захворювання, що вражає переважно осіб працездатного віку і швидко приводить до розвитку системних ускладнень. ЦД посідає третє місце в статистиці смертності після серцево-судинних і онкологічних захворювань. Основною причиною інвалідизації і летальності при ЦД є мікро- і макросудинних ускладнення, що призводять до розвитку серцево-судинних та цереброваскулярних захворювань. Діабет асоціюється з підвищеним ризиком розвитку інфаркту міокарда та ішемічного інсульту і з їх менш успішним результатом.Мета дослідження – провести загальний огляд і теоретичний аналіз репрезентативних фактів у галузі досліджень різних аспектів формування та прогресування ендотеліальної дисфункції при цукровому діабеті.Матеріали і методи. У статті використано дані з наукових праць, літературних джерел, офіційних документів, архівів, статистичних збірників, що опираються на фактичний матеріал. Застосовано поаспектний метод вирішення завдань оптимізації оцінки взаємозв'язків, взаємозалежності та значимості фактів, аргументованих доказів і теоретичних узагальнень, обґрунтування логічних висновків і практичних рекомендацій.Результати досліджень та їх обговорення. Основним фактором, що ушкоджує, є гіперглікемія, яка через активацію сорбітолового шляху, протеїнкінази С і глікування білків призводить до розвитку оксидативного стресу, зменшення утворення оксиду азоту, активації прозапального шляху NF-kB, що сприяє прискореному прогресуванню макроангіопатій, а також викликає ушкодження мікросудинного русла. Церебральна мікроангіопатія є частиною генералізованих судинних ускладнень, що спостерігаються при діабеті, і більш частий несприятливий результат у цих хворих може бути зумовлений системним характером судинного ураження і негативним впливом гіперглікемії на перебіг ішемічного процесу. Передбачається, що при ЦД раніше спостерігається пошкодження внутрішнього шару судинної стінки – ендотелію. Ендотелій у нормі забезпечує трофічну і захисну функції відносно інших верств судинної стінки. Саме ендотелію належить головна роль у підтримці тонусу судин і гемостазу, в розвитку ремоделювання і місцевого запалення (вироблення про- і протизапальних факторів). Порушення функції ендотелію і формування дисфункції ендотелію у хворих з інсулінорезистентністю призводить до підвищення судинної реактивності. Дисбаланс вазоконстрикторів і вазодилататорів є одним із ланок патогенезу діабетичних ангіопатій, оскільки тригерні фактори включають процеси запалення зі зміною функції гладком’язового шару і надмірним утворенням прозапальних цитокінів.Висновки. Застосування препаратів з ендотеліопротекторними властивостями можна розглядати як першочергову лінію ефективного попередження судинних і неврологічних ускладнень у хворих на ЦД. У статті обґрунтовуються перспективи корекції ендотеліальної дисфункції протизапальним цитокіновим препаратом – рецепторним антагоністом інтерлейкіну-1.
К РЕНТГЕНОЛОГИЧЕСКОЙ ОЦЕНКЕ СТЕПЕНИ ТЯЖЕСТИ СИНДРОМА ДЫХАТЕЛЬНЫХ РАССТРОЙСТВ У НОВОРОЖДЕННЫХ
Authors: Mardyeva G. M. , Abdullaeva M. N. 
Published: August 2017

В останні роки респіраторні розлади новонароджених стали приваблювати велику увагу дослідників, так як нерідко їх результатом є хронічна дихальна недостатність, бронхообструктивний синдром, бронхолегенева дисплазія у дітей більш старшого віку. Своєчасність оцінки стану органів дихання у новонароджених і особливо недоношених, а також наявність ознак морфологічної незрілості при синдромі дихальних розладів (СДР) вимагає широкого використання загальновідомих методів обстеження, зокрема це стосується своєчасного рентгенологічного обстеження.Мета дослідження – визначити рентгенологічні критерії ступеня тяжкості синдрому дихальних розладів (СДР) при пневмонії новонароджених.Матеріали і методи. Проведено клініко-рентгенологічне обстеження 100 новонароджених, з них 50 доношених новонароджених і 50 недоношених новонароджених із недоношеністю I і II ступенів.Результати досліджень та їх обговорення. Новонароджені діти, народжені з СДР, вимагають особливої уваги з перших днів хвороби і професійно грамотної лікарської тактики. При рентгенологічному обстеженні недоношених новонароджених із пневмонією спостерігали превалювання прояву ознак, властиві СДР. Ґрунтуючись на власних спостереженнях і аналізуючи наявну інформацію в літературі, а також узагальнюючи вивчені нами класифікації про рентгенологічні прояви стадій СДР, виділили наступний варіант рентгенологічної верифікації змін за ступенями залежно від тяжкості рентгенологічних проявів та вираження ознак, що бувають при запальному процесі на тлі незрілості легеневої тканини. I ступінь тяжкості: помірне зниження пневматизації, міліарна плямистість, обмежені слабоінтенсивні тіні, нодозно-ретикулярна сітка (розпливчаста), “повітряна бронхограма” помітна. II ступінь тяжкості: зниження пневматизації, грубі, безладно розкидані ділянки ущільнень легеневої тканини, нодозно-ретикулярна сітка, “повітряні бронхограми”. III ступінь тяжкості: виражене зниження пневматизації (“матове скло”), згладження легенево-діафрагмальної і легенево-серцевої межі (симптом “силуету”), “повітряні бронхограми”. IV ступінь тяжкості: “білі легені”. Уточнення лікарем-рентгенологом ступеня тяжкості СДР новонародженого при пневмонії дозволяє найбільш точно й об’єктивно оцінити стан тяжкості хворої дитини.Висновки. Результати рентгенологічних досліджень при пневмонії у новонароджених дітей дозволяють зробити висновок про необхідність проведення їх в неонатальному періоді. Рентгенологічний метод оцінки ступеня тяжкості СДР при пневмонії новонароджених дітей, особливо недоношених, і з синдромом затримки внутрішньоутробного розвитку зручний своєю неінвазивністю, мінімальним променевим навантаженням на обстежуваного, широким спектром показників і багатою інформацією морфологічних даних, що сприяє своєчасній корекції комплексного лікування, особливо при ризику СДР, економії використання лікарських препаратів, зменшенні розвитку постгіпоксичних ускладнень адаптаційного періоду.
Comparative Religion as a Life Science
Authors: Ambasciano Leonardo 
Published: August 2017

AbstractThe present paper offers a brief contextualization of William E. Paden’sNew Patterns in Comparative Religion(2016). Paden’s “new naturalism” entails the unification of cognition, biology, sociology, and ecology in order to bring down the divide between natural sciences and the humanities. While some representatives of the neo-phenomenological trend in comparative religion are currently reviving the most epistemically unwarranted assumptions of Mircea Eliade’s (1907-1986) disciplinary approach, Paden’s proposal stands out as an indispensable asset for the reorientation of comparative history of religions as a life science. Nonetheless, the presence of some problematic Eliadean tenets in Paden’s volume is called into question.
Can Fictional Superhuman Agents have Mental States?
Authors: Levy Gabriel 
Published: August 2017

AbstractAccording to Deborah Tollefsen, from the analytic perspective called “interpretivism”, there is a reasonable way in which groups can be said to have mental states. She bases her argument on the every-day use of language, where people speak as if groups have states such as intentions, desires and wishes. Such propositional attitudes form the basis of any account of truth-conditional semantics, the rules by which people grasp the conditions under which an utterance is true. If groups (abstract units of people) have mental states, perhaps superhuman agents have them too. One argument that may contradict this premise is one that says that, whereas groups exist, superhuman agents do not. However, if groups exist on the basis of normative narratives about them and the institutionalized actions they carry out in the world, the same can be said for superhuman agents. They are like legal fictions: fictional but real. Superhuman agents are fictional and real in a similar sense as groups.1
How Should We Secure Our Transplanted Meniscus? A Meta-analysis
Authors: Jauregui Julio J. , Wu Zhan Dong , Meredith Sean , Griffith Cullen , Packer Jonathan D. , Henn R. Frank 
Published: August 2017

Background: Meniscal allograft transplant (MAT) is a salvage procedure for young patients with symptomatic meniscal deficiency. Although many studies report good outcomes, MAT remains controversial, and an optimal fixation technique for the meniscus roots is debated. Purpose: To assess the overall outcome of MAT and compare the results of different meniscal root fixation techniques. Study Design: Meta-analysis. Methods: Following specific guidelines, we systematically evaluated all current literature for studies reporting on the outcomes of patients who underwent MAT. Using random effect models of proportions, we determined the tear and failure rates. Standardized mean differences (SMDs) were calculated to determine the improvement in clinical outcomes and pain level. Data were then stratified by root fixation method into 2 groups: fixation that preserved the graft’s root insertions on the allograft bone (bone fixation group) and suture fixation of the root soft tissue without the allograft bone (soft tissue suture group). Results: A total of 38 studies (1637 MATs, 81% men) involving subjects with a mean age of 34 years (range, 20-48 years) and a mean follow-up of 60 months (range, 25-168 months) met inclusion criteria. This overall cohort had significant improvements in Lysholm scores (from 57.8 to 81.4 points; SMD 1.5, P < .001) and pain level (visual analog scale [VAS], from 56 to 21 points; SMD 1.8, P < .001). The cohort had a tear rate of 9% and a failure rate of 12.6%. No significant differences were found between the soft tissue suture (485 MATs) and bone fixation (489 MATs) groups in terms of meniscal allograft tear rates (13.4% vs 14.9%), failure rates (17.6% vs 18.8%), Lysholm scores (from 52.3 to 82.4, SMD 2.0, and from 60.7 to 82.9, SMD 1.7; respectively), and VAS scores (from 65 points to 18 points, SMD 2.6, and from 63 points to 13 points, SMD 3.1; both P < .001). Meniscal extrusion was similar, with a weighted mean percentage of extrusion of 40.2% in the soft tissue suture group and 43.1% in the bone fixation group. Conclusion: This meta-analysis demonstrated significant improvements in clinical outcomes for MAT patients with low tear and failure rates. The data do not demonstrate a difference between soft tissue suture and bone fixation for MAT root fixation. This suggests that the technique of root fixation may not have an appreciable influence on clinical outcome, pain reduction, extrusion, or MAT longevity. Further prospective trials are needed.
A systematic review of treatment modalities and outcomes of type Ib endoleak after endovascular abdominal aneurysm repair
Authors: Bianchini Massoni Claudio , Perini Paolo , Tecchio Tiziano , Azzarone Matteo , de Troia Alessandro , Freyrie Antonio 
Published: August 2017

Objectives To collect specific literature on type Ib endoleak after aorto-iliac endografting for abdominal aortic aneurysm, reporting data on diagnosis, treatment, and follow-up results. Methods Publications about type Ib endoleak after aorto-iliac endografting for abdominal aortic or iliac aneurysm were searched in PubMed, Web of Science, and Scopus. Considered studies were in English and published until 3 November 2016. Research methods and reporting were performed according to Preferred Reporting Items for Systematic Reviews and Meta-Analyses (PRISMA) statement. Inclusion criteria were: (1) reporting on abdominal aortic or iliac aneurysm as primary diagnosis; (2) reporting on distal endoleak after aorto-iliac endografting. Patient data, data on endovascular treatment, endoleak, reintervention, and follow-up were collected by two independent authors. Results Included studies were 11 (five original articles, six case reports), corresponding to 29 patients and 30 type Ib endoleak. Excluding missing data (2/30, 6.7%), type Ib endoleak was treated intra-operatively, within six months and after six months in six cases (21.4%), eight cases (28.6%), and fourteen cases (50%), respectively. Treatment of type Ib endoleak was endovascular in 27 cases (90%) (7 embolizations + extender cuffs, 10 extender cuffs, 8 embolizations without extender cuff, 1 Palmaz stenting and 1 iliac branched endograft), hybrid in 1 case (3.3%) and surgical in 2 cases (6.6%). Buttock claudication occurred in two cases (6.7%). One-month mortality was 3.4% (2/29) without events due to type Ib endoleak. In 14 cases (46.7%), median follow-up was six months (interquartile range: 2.75–14; range: 0.75–53). Type Ib endoleak persisted or reappeared in three cases (10%), all after endovascular treatment. Two of these (2/3, 66.7%) needed endovascular reintervention. No death during follow-up was reported. Conclusions Few specific data are available in literature about type Ib endoleak after aorto-iliac endografting for abdominal aortic aneurysm. About 50% of type Ib endoleak occurred after six months from the endovascular abdominal aneurysm repair procedure. Treatment is mainly endovascular and distal endograft extension is the main and effective treatment. Buttock claudication is the most frequent complication in case of exclusion of internal iliac artery. Persistent type Ib endoleak is possible, and adjunctive endovascular procedures are necessary.
Patterns of Cervical Disc Degeneration: Analysis of Magnetic Resonance Imaging of Over 1000 Symptomatic Subjects
Authors: Suzuki Akinobu , Daubs Michael D. , Hayashi Tetsuo , Ruangchainikom Monchai , Xiong Chenjie , Phan Kevin , Scott Trevor P. , Wang Jeffrey C. 
Published: August 2017

Study Design: Cross-sectional study. Objectives: The aim of this study was to evaluate cervical disc degeneration on magnetic resonance imaging (MRI) in a large population of symptomatic patients and to provide baseline data on the pattern of degeneration in order to understand how the cervical spine ages. Methods: We performed a cross-sectional study of 1059 patients who underwent upright cervical MRI for neck pain with and without neurological symptoms. A total of 6354 cervical discs from C2/3 to C7/T1 were evaluated. Cervical disc degeneration was evaluated on T2-weighted MRI and graded into 4 categories (Grades 0-III). Positive degeneration was defined as greater than Grade II. The correlation between age and total grade of degeneration of each patient was evaluated, as well as the prevalence and pattern of degeneration. Results: The average number of degenerated disc levels and the total grade of cervical disc degeneration significantly increase with age. In the patient group with 1-level degeneration, C5/6 was the most common degenerated level followed by C4/5 and C6/7. In the group with 2-level degeneration, C5/6 & C6/7 was most common followed by C4/5 & C5/6 and C3/4 & C4/5. Skip level degeneration was significantly rarer than contiguous level degeneration, and C7/T1 and C2/3 were the most unlikely to degenerate in multilevel degeneration. Conclusion: Disc degeneration is most common in the middle cervical spine (C5/6) and progresses to contiguous levels, except for C7/T1 and C2/3. This pattern may play a role in adjacent-level disc degeneration associated with spinal fusion.
IAPs protect host target tissues from graft-versus-host disease in mice
Authors: Toubai Tomomi , Rossi Corinne , Oravecz-Wilson Katherine , Liu Chen , Zajac Cynthia , Wu Shin-Rong Julia , Sun Yaping , Fujiwara Hideaki , Tamaki Hiroya , Peltier Daniel , Riwes Mary , Henig Israel , Brabbs Stuart , Duckett Colin S. , Wang Shaomeng , Reddy Pavan 
Published: August 2017

Key Points
IAP expression in hosts regulates GVHD. IAP expression in nonhematopoietic host targets is critical for mitigating GVHD damage.
Ruxolitinib for treatment of refractory hemophagocytic lymphohistiocytosis
Authors: Broglie Larisa , Pommert Lauren , Rao Sridhar , Thakar Monica , Phelan Rachel , Margolis David , Talano Julie 
Published: August 2017

Key Points
Optimal salvage therapy for refractory HLH is unknown. In our patient, ruxolitinib treatment led to clinical remission of refractory HLH.
A 4-lncRNA scoring system for prognostication of adult myelodysplastic syndromes
Authors: Yao Chi-Yuan , Chen Ching-Hsuan , Huang Huai-Hsuan , Hou Hsin-An , Lin Chien-Chin , Tseng Mei-Hsuan , Kao Chein-Jun , Lu Tzu-Pin , Chou Wen-Chien , Tien Hwei-Fang 
Published: August 2017

Key Points
Through lncRNA profiling, we identified an MDS patient subset with distinct clinical and mutational patterns along with inferior outcomes. A concise yet powerful 4-lncRNA risk-scoring system was devised with the potential to improve current MDS risk stratification.
Morphoproteomics, E6/E7 in-situ hybridization, and biomedical analytics define the etiopathogenesis of HPV-associated oropharyngeal carcinoma and provide targeted therapeutic options
Authors: Brown Robert E. , Naqvi Syed , McGuire Mary F. , Buryanek Jamie , Karni Ron J. 
Published: August 2017

Background Human papillomavirus (HPV) has been identified as an etiopathogenetic factor in oropharyngeal squamous cell carcinoma. The HPV E6 and E7 oncogenes are instrumental in promoting proliferation and blocking differentiation leading to tumorigenesis. Although surgical intervention can remove such tumors, the potential for an etiologic field effect with recurrent disease is real. A downstream effector of E7 oncoprotein, enhancer of zeste homolog 2 (EZH2), is known to promote proliferation and to pose a block in differentiation and in turn, could lead to HPV-induced malignant transformation. However, the EZH2 pathway is amenable to low toxicity therapies designed to promote differentiation to a more benign state and prevent recurrent disease by inhibiting the incorporation of HPV into the genome. This is the first study using clinical specimens to demonstrate EZH2 protein expression in oropharyngeal carcinoma (OPC). Methods The study included eight patients with oropharyngeal carcinoma, confirmed p16INK4a- positive by immunohistochemistry (IHC). The tissue expression of E6/E7 messenger RNA (mRNA) was measured by RNAscope® in-situ hybridization technology. Expression of EZH2, Ki-67, and mitotic indices were assessed by morphoproteomic analysis. Biomedical analytics expanded the results with data from Ingenuity Pathway Analysis (IPA) and KEGG databases to construct a molecular network pathway for further insights. Results Expression of E6 and E7 oncogenes in p16INK4a- positive oropharyngeal carcinoma was confirmed. EZH2 and its correlates, including elevated proliferation index (Ki-67) and mitotic progression were also present. Biomedical analytics validated the relationship between HPV- E6 and E7 and the expression of the EZH2 pathway. Conclusion There is morphoproteomic and mRNA evidence of the association of p16INK4a-HPV infection with the E6 and E7 oncogenes and the expression of EZH2, Ki-67 and mitotic progression in oropharyngeal carcinoma. The molecular network biology was confirmed by biomedical analytics as consistent with published literature. This is significant because the biology lends itself to targeted therapeutic options using metformin, curcumin, celecoxib and sulforaphane as therapeutic strategies to prevent progression or recurrence of disease.
The Jewel in the Crown: Specific Aims Section of Investigator-Initiated Grant Proposals
Authors: Santen Richard J , Barrett Eugene J , Siragy Helmy M , Farhi Leon S , Fishbein Lauren , Carey Robert M 
Published: August 2017

Abstract
The specific aims section of National Institutes of Health and other grants is the most important component, as it summarizes the scientific premise, gap in current knowledge, hypotheses, methods, and expected results of the project proposed. The reviewer usually reads this section first and forms an immediate opinion, usually confirmed on reading the entire grant. This treatise reviews the philosophical background underlying generation of hypotheses, emphasizes the important characteristics of the specific aims section, and offers a point-by-point roadmap for writing. This perspective arose out of a new Endocrine Society initiative in which senior investigators review the specific aims of next-generation members.
Effects of atorvastatin on treatment-resistant obsessive-compulsive disorder: A double-blind randomized trial
Authors: Rahim Fakher , Sayyah Mehdi 
Published: August 2017

CelZaburzenia obsesyjno-kompulsyjne (OCD) to chroniczne zaburzenia o nieznanej etiologii. W przypadku osób cierpiących na lekooporne zaburzenia obsesyjno-kompulsyjne stosuje się leczenie wspomagające (augmentation). Niniejsze badanie przeprowadzono w celu oceny wpływu atorwastatyny na lekooporne zaburzenia obsesyjno-kompulsyjneMetodaNiniejsze badanie trwało 12-tygodni. Zastosowano w nim metodę podwójnej ślepej próby oraz randomizację. Do badania włączono 26 dorosłych pacjentów ambulatoryjnych, którzy spełniali kryteria OCD wg DSM-IV-TR, oraz u których stwierdzono, iż zaburzenia te są lekooporne. Pacjenci otrzymali atorwastatynę w dawce 10 mg na dobę oraz placebo odpowiednio w grupie badanej oraz kontrolnej, zostali również zbadani za pomocą skali obsesji i kompulsji Yale-Brown na początku badania oraz po jego zakończone 12 tygodni później.WynikiWyniki niniejszego badania wskazują na znaczne zmniejszenie objawów obsesyjnych mierzonych za pomocą skali Y-BOCS (P = 0,017) oraz ogólnego wyniku sali Y-BOCS (P = 0,041) w grupie pacjentów leczonych atorwastatyną. Zmniejszenie objawów kompulsyjnych mierzonych za pomocą tej skali (P = 0,081) nie było istotne statystycznie. Atorwastatyna była na ogół dobrze tolerowana przez pacjentów. W grupie pacjentów leczonych atorwastatyną zaobserwowano istotne zmniejszenie libido (P = 0,019).WnioskiLeczenie OCD jest złożone i znalezienie efektywnej terapii wspomagającej (augmentacji) w leczeniu tych zaburzeń byłoby bardzo pomocne. Wyniki badania wykazały skuteczność atorwastatyny jako terapii wspomagającej (augmentation) w leczeniu lekoopornych zaburzeń obsesyjno-kompulsyjnych. Zaleca się dalsze badania w tym kierunku.
An overview of the use of compression in lower-limb chronic oedema
Authors: Elwell Rebecca 
Published: August 2017

A debilitating condition with a negative effect on a patient's quality of life, chronic oedema in the lower limbs can be managed by using compression garments. Rebecca Elwell explains As yet, there is no known cure for this condition. However, it can be controlled and managed, and its recurrence can be prevented. One of the most common and successful ways of managing this condition is the use of compression hosiery. With an expanding knowledge base of compression hosiery, lymphoedema specialists are now able to address historical problems of poor fit and concordance. Moreover, there is a wide choice of garments available today for clinicians to use that not only help to control and treat the oedema, but that are also comfortable and inconspicuous, improving patients' quality of life. Evidence has shown that concordance is greatly increased when patients participate in their treatment and help to decide on the most suitable garment. This article gives an overview of the use of compression garments when treating lower-limb chronic oedema in patients, and explains the aspects to consider in choosing and prescribing compression hosiery.