Civilinių procesinių santykių teorijos klausimu
Authors: Сахнова Татьяна 
Published: January 2019

Procesinių teisinių santykių tema, galbūt dėl savo ypač akademinio pobūdžio ar kaip atitolusi nuo ci­vilinio proceso praktinių problemų, yra ne itin pla­čiai gvildenama šiuolaikinėje proceso doktrinoje. Pagrindinis procesinių santykių teorijos nagrinėjimo objektas ne vieną dešimtmetį išlieka proceso sam­pratos klausimas: tai vientisas teisinis santykis ar tei­sinių santykių sistema. Pažymėtina, kad procesinių santykių teorija nuėjo raidos kelią pradedant nuo ats­kirų procesinių veiksmų tyrimo pripažįstant procesi­nių teisių ir pareigų sąveiką teisiniuose santykiuose (vientisas teisinis santykis) iki civilinio proceso, kaip teisinių santykių sistemos, sampratos. Civilinio procesinio santykio sampratos aiški­nimo mokslo darbuose pagrindus XIX a. padėjo O. Bulow. Civilinį procesą jis pirmasis aiškino kaip vientisą teisinį reiškinį, nesantį vien jo dalyvių cha­otiškų veiksmų suma, o teisinį santykį teigė esant vienintele galima proceso, susidedančio iš atskirų veiksmų ir teisinių būsenų, šraiška. Teisės doktrinoje skiriamos dvi procesinių santy­kių, išreiškiančių civilinio proceso esmę, sampratos kryptys. Pagal pirmąją, civilinis procesas yra vientisas daugiasubjektis besirutuliojantis procesinis santykis. Iš šios vientiso teisinio santykio sampratos atsirado siekis paaiškinti procesą kaip tikslingą, turintį savo specifiką teisinį reiškinį. Tačiau vientiso teisinio santykio koncepcija, nors ir apima visą procesą, ne­padeda pamatyti ir paaiškinti proceso praktinės raiš­kos, yra teorijos metodologinių prieštaravimų (sunku paaiškinti, kaip kiekvienas proceso dalyvis įstoja į vientisą teisinį santykį, o galimybė procese dalyvauti ne tik proceso šalims suponuoja būtinybę apimti kitus teisinius santykius ir griauna vientiso teisinio santy­kio sampratą). Dėl šių priežasčių civilinis procesas apibrėžiamas kaip sudėtinis (kompleksinis) teisinis santykis išskiriant pagrindinį teisinį santykį (teismo ir ieškovo, atsakovo, trečiųjų asmenų, pareiškiančių savarankiškus reikalavimus, asmens, ginančio kito as­mens interesus, santykį), papildomus teisinius santy­kius bei pagalbinius teisinius tarnybos santykius. Toks požiūris priartina prie civilinio proceso, kaip teisinių santykių visumos, sampratos. Pagal antrąją procesinių santykių sampratos kryptį, civilinis procesas suprantamas kaip sistema procesinių santykių ir gali būti visiškai suvokiamas tik šių santykių raidos eigoje. Skiriami šie civilinių procesinių santykių požymiai: procesiniai santykiai visada susiklosto tarp dviejų subjektų, iš kurių vie­nas yra teismas. Šie santykiai susiklosto įgyvendi­nant procesinę teisę ar procesinę pareigą, visada turi teisinę formą, yra susiję ir vienas nuo kito priklauso, o procese į sistemą juos vienija proceso dalykas. Pati procesinių teisinių santykių visuma išreiškia civili­nio proceso, kaip teisminės gynybos mechanizmo, dinamišką raidą. Straipsnio autorė nesutinka su lite­ratūroje dažnai reiškiama nuomone, kad civiliniams procesiniams santykiams būdingas valdingumas, taip pat pažymi, kad ne kiekvienas civilinio proceso reguliuojamas santykis laikytinas civiliniu procesi­niu teisiniu santykiu. Straipsnyje daug dėmesio skiriama išsamiai ci­vilinių procesinių santykių prielaidų, pagrindų, požymių, objekto, turinio ir pagrindinių Rusijos pro­cesinės teisės doktrinoje susiformavusių procesinio santykio turinį aiškinančių krypčių analizei. Teisinės sąlygos civiliniams teisiniams santykiams kilti, keis­tis ir baigtis, atsižvelgiant į teisinę paskirtį, skirs­tomos į bendrąsias – prielaidos (tai proceso teisės norma, procesinis teisnumas ir veiksnumas) ir spe­cialiąsias – pagrindai (procesiniai juridiniai faktai – veiksmai). Kaip painiausias, nevienintelis teisinių santykių teorijos klausimas analizuojama procesinių santykių turinio ir objekto samprata. Pažymima, kad procesiniai santykiai susiklosto įgyvendinant proce­sines teises ir pareigas, tačiau pačios teisės ir parei­gos neįeina į teisinių santykių turinį. Civilinis procesas – dinamiškas reiškinys, kuria­me vienų procesinių teisių ir pareigų įgyvendinimą nuosekliai keičia kitų įgyvendinimas. Tai „sistema“, kurią sudaro konkrečių procesinių teisių ar pareigų įgyvendinimo konkretūs atskiri santykiai ir kurios savybių visiškai neatspindi elementų savybių suma. Per šią sistemą išreiškiamas proceso, kaip teisminės gynybos mechanizmo, vientisumas.