bluuebunny/crossref_metadata_2025_split huggingface dataset:
Early neonatal vitamin A supplementation and infant mortality: an individual participant data meta-analysis of randomised controlled trials
Authors:   Neonatal Vitamin A Supplementation Evidence group
Published: November 2018

BackgroundBiannual vitamin A supplementation is a well-established survival tool for preschool children 6 months and older in vitamin A deficient populations but this schedule misses the opportunity to intervene on most young infant deaths. Randomised trials of neonatal vitamin A supplementation (NVAS) in the first few days of life to assess its impact on under 6-month mortality in low/middle-income countries have had varying results.MethodsInvestigators of 11 published randomised placebo-controlled NVAS trials (n=163 567 children) reanalysed their data according to an agreed plan and pooled the primary outcomes of mortality from supplementation through 6 and 12 months of age using random effects models and meta-regression. One investigator withdrew but allowed use of the data.FindingsOverall there was no effect of NVAS on infant survival through 6 (risk ratio (RR) 0.97; 95% CI 0.89 to 1.06) or 12 months of age (RR 1.00; 95% CI 0.93 to 1.08) but results varied by study population characteristics.NVAS significantly reduced 6-month mortality among the trials conducted in Southern Asia (RR 0.87; 95% CI 0.77 to 0.98), in contexts with moderate or severe vitamin A deficiency (defined as 10% or higher proportion of women with serum retinol <0.7 µmol/L or 5% or more women with night blindness) (RR 0.87; 95% CI 0.80 to 0.94), early infant mortality was 30 or more per 1000 live births (RR 0.91; 95% CI 0.85 to 0.98), 75% or more of infant mortality occurred in the first 6 months of life (RR 0.92; 95% CI 0.84 to 1.01), or where >32% mothers had no schooling (RR 0.88; 95% CI 0.80 to 0.96). NVAS did not reduce mortality in the first 6 months of life in trials conducted in Africa, in contexts characterised by a low prevalence of vitamin A deficiency, lower rates of infant mortality and where maternal education was more prevalent. There was a suggestion of increased infant mortality in trials conducted in Africa (RR 1.07; 95% CI 1.00 to 1.15).Individual-level characteristics such as sex, birth weight, gestational age and size, age at dosing, parity, time of breast feeding initiation, maternal education and maternal vitamin A supplementation did not modify the impact of NVAS.ConclusionNVAS reduced infant mortality in South Asia, in contexts where the prevalence of maternal vitamin A deficiency is moderate to severe and early infant mortality is high; but it had no beneficial effect on infant survival in Africa, in contexts where the prevalence of maternal vitamin A deficiency is lower, early infant mortality is low.
Epidemiology and healthcare factors associated with neonatal enterococcal infections
Authors: Wang Joanna , Kortsalioudaki Christina , Heath Paul T , Buttery Jim , Clarke Paul , Gkentzi Despoina , Anthony Mark , Tan Kenneth 
Published: November 2018

ObjectiveTo investigate the epidemiology and healthcare factors associated with late-onset neonatal enterococcal infections.DesignMulticentre, multinational retrospective cohort study using prospectively collected infection data from a neonatal infection surveillance network between 2004 and 2016; this was supplemented with healthcare data from a questionnaire distributed to participating neonatal units.SettingSixty neonatal units across Europe (UK, Greece, Estonia) and Australia.PatientsInfants admitted to participating neonatal units who had a positive culture of blood, cerebrospinal fluid or urine after 48 hours of life.ResultsIn total, 414 episodes of invasive Enterococcus spp infection were reported in 388 infants (10.1% of a total 4083 episodes in 3602 infants). Enterococcus spp were the second most common cause of late-onset infection after coagulase-negative Staphylococcus spp and were strongly associated with necrotising enterocolitis (NEC) (adjusted OR 1.44, 95% CI 1.02 to 2.03, p=0.038), total parenteral nutrition (TPN) (adjusted OR 1.34, 95% CI 1.06 to 1.70, p=0.016), increasing postnatal age (per 1-week increase: adjusted OR 1.04, 95% CI 1.02 to 1.06, p<0.001) and decreasing birth weight (per 1 kg increase: adjusted OR 0.85, 95% CI 0.74 to 0.97, p=0.017). There was no evidence that inadequate nurse to patient staffing ratios in high-dependency units were associated with a higher risk of enterococcal infections.ConclusionsEnterococcus spp were the second most frequent cause of late-onset infections. The association between enterococcal infections, NEC and TPN may inform empiric antimicrobial regimens in these contexts and provide insights into reducing these infections.
Sudden cardiac arrest in sports: a video analysis
Authors: Steinskog Didrik Magnus , Solberg Erik Ekker 
Published: November 2018

Objectives
Information about sudden cardiac arrest (SCA) in sports arises from registries, insurance claims and various reports. Analysing video footage of SCA during sports for scientific purposes has scarcely been done. The objective of this study was to examine videotaped SCA in athletes to better understand the mechanisms of SCA.

Methods
Publicly available online video databases were searched for videos displaying SCA in athletes.

Results
Thirty-five online videos (26 from professional and 9 from amateur sport; 34 male victims) were obtained. Twenty-one events resulted in survival and 14 in sudden cardiac death. Level of physical activity prior to SCA was assessable in 28 videos; 19 events occurred during low-intensity, 6 during moderate-intensity and 3 during high-intensity activity. SCA predominately occurred during low-intensity compared with both moderate-intensity and high-intensity activities (p<0.01). In 26/35 videos, it was possible to observe if resuscitation was provided. Resuscitation was carried out in 20 cases; cardiopulmonary resuscitation (CPR) alone (8 cases), CPR+defibrillation (10), cardiac thump (1) or shock from an implantable cardioverter defibrillator (1). Thirteen of the 20 cases with resuscitation received an intervention within 1 min after collapse. Survival was high when intervention occurred within 1 min (12/13) compared with those who received delayed (3/5) or no intervention (1/6). Associated signs of SCA such as agonal respirations and seizure-like movements were observed in 66% of the cases.

Conclusions
SCA during sport most often occurred during low-intensity activity. Prompt intervention within 1 min demonstrated a high survival rate and should be the standard expectation for witnessed SCA in athletes.
Confidentiality in medicine: how far should doctors prioritise the confidentiality of the individual they are treating?
Authors: Peterson Jennifer L H 
Published: November 2018

AbstractThere is a premium placed on the maintenance of our privacy and confidentiality as individuals in society. For a productive and functional doctor–patient relationship, there needs to be a belief that details divulged in confidence to the doctor will be kept confidential and not disclosed to the wider public. However, where the information disclosed to the doctor could have implications for the safety of the wider public, for example disclosures with potential criminal implications, or have serious consequences for another individual, as is the case in genetic medicine, should doctors feel confident about breaching confidentiality? This essay firstly explores the legal rulings regarding cases in which confidentiality has been breached where there was risk of significant harm to others following the patient’s disclosure, and secondly, focusing on the evolving legal position with regard to confidentiality in contexts where information sharing would be beneficial to others, for example the evolving case of the implications of genetic diagnosis on families (eg, ABC v St George’s Healthcare NHS Trust; 2017).
miR-146a Controls Immune Response in the Melanoma Microenvironment
Authors: Mastroianni Justin , Stickel Natalie , Andrlova Hana , Hanke Kathrin , Melchinger Wolfgang , Duquesne Sandra , Schmidt Dominik , Falk Martina , Andrieux Geoffroy , Pfeifer Dietmar , Dierbach Heide , Schmitt-Graeff Annette , Meiss Frank , Boerries Melanie , Zeiser Robert 
Published: November 2018

AbstractMicroRNAs (miR) are small noncoding RNAs that regulate gene expression, posttranscription, and manipulate immune responses in different types of cancers. In this study, we identify miR-146a as a negative regulator of immune activation, comparable to immune-checkpoint molecules. miR-146a levels were increased in melanoma microenvironmental tissue, and miR-146a−/− mice survived longer and developed less metastases in comparison with wild-type melanoma-bearing mice. T cells isolated from miR-146a−/− mice revealed higher expression levels of the miR-146a target gene Stat1 and the Stat1-regulated cytokine IFNγ. Neutralization of IFNγ in miR-146a−/− mice decreased survival and increased melanoma metastasis patterns to those of wild-type mice. In vitro, IFNγ reduced melanoma cell migration, cell-cycle activity, and basal metabolic rate. Conversely, IFNγ also increased PD-L1 levels on the melanoma cells, which may counterbalance some of the beneficial effects increasing immune escape in vivo. Combined treatment with a miR-146a antagomiR and anti–PD-1 resulted in improved survival over isotype control or anti–PD-1 treatment alone. In summary, these data show that miR-146a plays a central role within the STAT1/IFNγ axis in the melanoma microenvironment, affecting melanoma migration, proliferation, and mitochondrial fitness as well as PD-L1 levels. Additionally, combined inhibition of PD-1 and miR-146a could be a novel strategy to enhance antitumor immune response elicited by checkpoint therapy.Significance:These findings identify a microRNA–based mechanism by which melanoma cells escape the immune system, providing a new therapeutic strategy to improve the current management of patients with melanoma.
Prognostic Value of RANKL/OPG Serum Levels and Disseminated Tumor Cells in Nonmetastatic Breast Cancer
Authors: Rachner Tilman D. , Kasimir-Bauer Sabine , Göbel Andy , Erdmann Kati , Hoffmann Oliver , Browne Andrew , Wimberger Pauline , Rauner Martina , Hofbauer Lorenz C. , Kimmig Rainer , Bittner Ann-Kathrin 
Published: November 2018

Abstract

Purpose:
We assessed serum concentrations of the receptor activator of NFκB ligand (RANKL) and its decoy receptor, osteoprotegerin (OPG), two proteins implicated in the development and progression of breast cancer, in 509 patients with primary, nonmetastatic breast cancer. Then the results were evaluated with regards to the occurrence of bone metastases, the presence of disseminated tumor cells (DTC) in the bone marrow, survival, and risk of developing metastatic disease.

Experimental Design:
Before surgery, two bone marrow aspirates were analyzed for DTC using density centrifugation followed by immunocytochemistry (pan-cytokeratin antibody A45-B/B3). RANKL and OPG levels in the serum were measured by ELISA.

Results:
RANKL levels were significantly lower in women &gt;60 years (P &lt; 0.0001) and RANKL/OPG ratios higher in lymph node–positive patients (P &lt; 0.05). High OPG serum levels were associated with a higher risk of death from breast cancer [HR 1.94; 95% confidence interval (CI) 1.23–3.07; P = 0.005] and OPG was an independent prognostic marker for breast cancer–specific survival (BCSS; multivariate analyses, P = 0.035). RANKL levels were 33% higher (P &lt; 0.0001) in DTCpos patients (41%), whereas high levels were associated with a significantly better BCSS in DTCneg patients as compared with low levels (HR 0.524; 95% CI 0.30–0.95; P = 0.04). RANKL serum levels were significantly increased in patients who developed bone metastases (P = 0.01) and patients within the highest quartile of RANKL had a significantly increased risk of developing bone metastases compared with those in the lowest (HR 4.62; 95% CI 1.49–14.34; P = 0.03).

Conclusions:
These findings warrant further investigation as they provide a rationale for novel diagnostic or therapeutic approaches.
Autoantibody Development under Treatment with Immune-Checkpoint Inhibitors
Authors: de Moel Emma C. , Rozeman Elisa A. , Kapiteijn Ellen H. , Verdegaal Els M.E. , Grummels Annette , Bakker Jaap A. , Huizinga Tom W.J. , Haanen John B. , Toes René E.M. , van der Woude Diane 
Published: November 2018

Abstract
Immune-checkpoint inhibitors (ICIs) activate the immune system to assault cancer cells in a manner that is not antigen specific. We hypothesized that tolerance may also be broken to autoantigens, resulting in autoantibody formation, which could be associated with immune-related adverse events (irAEs) and antitumor efficacy. Twenty-three common clinical autoantibodies in pre- and posttreatment sera from 133 ipilimumab-treated melanoma patients were determined, and their development linked to the occurrence of irAEs, best overall response, and survival. Autoantibodies developed in 19.2% (19/99) of patients who were autoantibody-negative pretreatment. A nonsignificant association was observed between development of any autoantibodies and any irAEs [OR, 2.92; 95% confidence interval (CI) 0.85–10.01]. Patients with antithyroid antibodies after ipilimumab had significantly more thyroid dysfunction under subsequent anti–PD-1 therapy: 7/11 (54.6%) patients with antithyroid antibodies after ipilimumab developed thyroid dysfunction under anti–PD1 versus 7/49 (14.3%) patients without antibodies (OR, 9.96; 95% CI, 1.94–51.1). Patients who developed autoantibodies showed a trend for better survival (HR for all-cause death: 0.66; 95% CI, 0.34–1.26) and therapy response (OR, 2.64; 95% CI, 0.85–8.16). We conclude that autoantibodies develop under ipilimumab treatment and could be a potential marker of ICI toxicity and efficacy.
МУЗИЧНИЙ СЛУХ У ПАЦІЄНТІВ ІЗ ПАРАНОЇДНОЮ ШИЗОФРЕНІЄЮ ТА ШИЗОАФЕКТИВНИМ РОЗЛАДОМ: МЕТОДИКА ВИЗНАЧЕННЯ ТА РЕЗУЛЬТАТИ
Authors: Kostyuchenko N. V. , Filts O. O. 
Published: November 2018

У роботі наведено методику діагностики музичного слуху та результати його визначення у пацієнтів із параноїдною шизофренією та шизоафективним розладом порівняно зі здоровими особами.
Мета дослідження – науково обґрунтувати важливість та ефективність методики діагностики музичного слуху в пацієнтів із параноїдною шизофренією та шизоафективним розладом.
Матеріали і методи. У роботі досліджували музичний слух у 160 осіб віком від 18 до 35 років, з яких 40 пацієнтів із параноїдною шизофренію (F20), 40 – із шизоафективним розладом (F25), які проходили лікування у третьому клінічному відділенні КЗ “Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня” за період 2015–2017 рр. та 80 здорових осіб. Лабораторну діагностику музичного слуху проводили на основі адаптованої методики Дж. Айот. Загальний лабораторний діагностичний тест складався із семи субтестів, кожен з яких було спрямовано на виявлення якості сприйняття музики.
Результати досліджень та їх обговорення. Порівняння психоакустичних властивостей поміж здоровими та хворими особами показало достовірну (р<0,05) різницю у цих групах не тільки в цілому, але й за статтю. Найбільша кількість осіб обох статей мала розвинутий музичний слух серед пацієнтів із шизоафективним розладом – (80,00±6,32) % ((92,86±6,88) % чоловіків та (73,08±8,70) % жінок із цією патологією). У групі пацієнтів із параноїдною шизофренією була найменша частка осіб із розвиненим музичним слухом – (30,00±7,25) % ((33,33±8,21) % чоловіків та (14,29±13,23) % жінок цієї групи). У контрольній групі здорових осіб частка людей із розвиненим музичним слухом становила (66,25±5,29) % ((59,26±9,46) % чоловіків та (69,81±6,31) % жінок).
Висновки. Дане дослідження показує доцільність визначення музичних здібностей у пацієнтів із психопатологічними станами, так званого ендогенного спектра, що дозволить розширити прогностично-діагностичні перспективи в психіатричній практиці.
ОСОБЛИВОСТІ СТРУКТУРНОЇ ОРГАНІЗАЦІЇ ТА КРОВОНОСНОГО РУСЛА ПРИВУШНИХ ЗАЛОЗ БІЛИХ ЩУРІВ У НОРМІ
Authors: Yavorska-Skrabut I. M. , Yavorska S. I. 
Published: November 2018

Дослідженню стану великих слинних залоз у нормі та при різних патологічних станах присвячено ряд наукових робіт. Проте необхідно зазначити, що в науковій літературі обрану проблематику висвітлено недостатньо. Незважаючи на певну кількість наукових публікацій із цієї проблеми, багато принципово важливих питань теорії залишаються нез’ясованими.
Мета дослідження – установити особливості структурної організації привушних залоз щурів та їх органних судин у нормі, а також охарактеризувати їх морфометрично.
Матеріали і методи. Експерименти проведено на статевозрілих білих лабораторних щурах-самцях. Було використано такi морфологiчнi методи дослiдження, як гiстологiчні дослiдження, морфометричну оцiнку компонентiв паренхiми та iнтраорганних судин. Морфометрично визначали площу епітеліоцитів кінцевих секреторних відділів, зовнішній діаметр посмугованих проток, діаметр їх просвіту та площу епітеліоцитів цих проток, а також величини зовнішнього і внутрішнього діаметрів судин. Оцінку функціонального стану судин проводили шляхом вирахування коефіцієнта індексу Вогенворта (КІВ) – відношення площі середнього шару артерій до площі їх просвіту.
Результати досліджень та їх обговорення. У результаті проведених досліджень щодо структури привушних залоз iнтактних щурів, встановлено морфометричнi параметри структурних компонентiв паренхіми та внутрішньоорганних артерій залоз тварин. Площа секреторних клiтин ацинусiв привушних залоз інтактних білих щурів становить (270,90±7,24) мкм2, зовнiшнiй дiаметр посмугованих проток привушних залоз складає (34,16±2,34) мкм, а просвiт – (11,0±0,28) мкм. Гiстологiчно встановлено, що внутрiшньоорганнi артерiї великих слинних залоз є артерiями м’язового типу та мають характерну для цих судин будову. Вени мають структуру, характерну для них, у яких м’язовi елементи розвиненi слабко. Оцінку функціонального стану судин проводили шляхом вирахування коефіцієнта пропускної здатності судин за індексом Вогенворта, що у дрiбних артерiях привушних залоз становить (184,40±6,57), у середнiх – (142,54±4,85) вiдповiдно.
Висновки. У результаті досліджень, проведених із використанням гістологічних та морфометричних методiв, встановлено, що компоненти паренхіми привушних залоз iнтактних щурiв не мають видових особливостей структурної організації. Отримано морфометричнi параметри структурних компонентiв паренхіми та органних артерій, якi можуть складати основу для порiвняння.
ОСОБЛИВОСТІ ПОРУШЕНЬ ПРОЦЕСІВ ПЕРОКСИДНОГО ОКИСНЕННЯ ЛІПІДІВ ТА АНТИОКСИДАНТНОГО ЗАХИСТУ В КРОВІ У ДИНАМІЦІ РОЗВИТКУ ІММОБІЛІЗАЦІЙНОГО СТРЕСУ ПРИ АДРЕНАЛІНОВОМУ УШКОДЖЕННІ МІОКАРДА
Authors: Lys O. B. , Regeda M. S. , Hrushka O. I. 
Published: November 2018

Стресові реакції організму людини та тварин – одна з найважливіших проблем сучасності, процеси адаптації до яких активно досліджуються. Гостре адреналінове ушкодження міокарда зумовлює розлади серцевої діяльності, які проявляються зниженням його помпувальної функції, що призводить до зменшення хвилинного об’єму серця.
Мета дослідження – з'ясувати особливості динаміки змін показників пероксидного окиснення ліпідів та антиоксидантного захисту в крові у щурів за умов розвитку іммобілізаційного стресу та адреналінового ушкодження міокарда.
Матеріали і методи. Дослід проводили на білих щурах-самцях лінії Вістар масою 180–200 г, яких поділили на 4 групи по 10 тварин (одна контрольна та три дослідні). Стан процесів пероксидного окиснення ліпідів (ПОЛ) оцінювали за вмістом дієнових кон’югатів та малонового діальдегіду в крові, що визначали в різні періоди (1-ша, 3-тя і 5-та доби) після проведення іммобілізаційного стресу (ІС) в щурів. Антиоксидантний захист (АОЗ) оцінювали за активністю ферментів каталази та супероксиддисмутази.
Результати досліджень та їх обговорення. Проведені комплексні біохімічні дослідження показників пероксидного окисненя ліпідів і антиоксидантної системи у тварин різних груп (інтактних, іммобілізаційний стрес, адреналінове ушкодження міокарда, окремо та в їх поєднанні), довели, що на всіх етапах їх формування відбувається поступове надмірне утворення продуктів ліпопероксидації на тлі зниження активності каталази і супероксиддисмутази (1-ша, 3-тя, 5-та доби) в крові, що вказує на розвиток оксидантного стресу.
Висновки. Проведений експеримент дозволив встановити суттєве порушення прооксидантної рівноваги у тварин за умов іммобілізаційного стресу та адреналінового ушкодженя міокарда.
ЕФЕКТИВНІСТЬ УРАТОЗНИЖУВАЛЬНОЇ ТЕРАПІЇ ІЗ ЗАСТОСУВАННЯМ АЛОПУРИНОЛУ ТА ФЕБУКСОСТАТУ У ХВОРИХ НА ПОДАГРУ
Authors: Orlova I. V. , Stanislavchuk M. A. 
Published: November 2018

Подагра є найбільшим захворюванням суглобів із різним спектром клінічної маніфестації. Окрім рецидивного гострого артриту, підшкірних тофусів і хронічного болю, вона значно впливає на рівень захворюваності та передчасної смертності як коморбідна патологія.
Мета дослідження – оцінити ефективність уратознижувальної терапії (УЗТ) із застосуванням алопуринолу та фебуксостату у хворих на подагру.
Матеріали і методи. У дослідженні взяли участь 110 хворих на подагру (100 % чоловіків, середній вік – (52,6±9,6) року). Серед обстежених 37 осіб із наявністю тофусів. З метою зниження сироваткового вмісту сечової кислоти (СК) хворі застосовували фебуксостат чи алопуринол. Ефективність лікування оцінювали через 24 тижні.
Результати досліджень та їх обговорення. Під впливом УЗТ відмічали позитивну динаміку клініко-лабораторних показників, однак у пацієнтів із наявністю тофусів вона була менш вираженою. У хворих, які використовували в якості УЗТ фебуксостат, відмічали кращу динаміку таких показників, як частоту загострень подагричного артриту протягом останнього року, сироватковий рівень СК, активність захворювання за GAS, інтенсивність болю за ВАШ. А також вірогідність досягнути цільових рівнів СК у пацієнтів, які отримують фебуксостат, є утричі вищою (OR=3,52; 95% ДІ 1,46; 8,45), ніж у пацієнтів, що застосовують алопуринол.
Висновки. Застосування фебуксостату для уратознижувальної терапії дозволяє швидше досягти цільових рівнів сечової кислоти та регресу артрологічного статусу.
Ichneumonid wasps of the subfamily Mesochorinae: new replacement names, combinations and an updated key to the World genera (Hymenoptera: Ichneumonidae)
Authors: ARAUJO RODRIGO O. , VIVALLO FELIPE , SANTOS BERNARDO F. 
Published: November 2018

Mesochorinae is a relatively small but widely distributed subfamily of Ichneumonidae, with most species occurring in the Neotropical Region. Currently, there are two classifications in use regarding mesochorine genera, causing numerous taxonomic conflicts. To resolve nomenclature conflicts, seven new replacement names and twelve new combinations are proposed for species now recognized as members of Mesochorus Gravenhorst. Herein the synonymy of Plectochorus Uchida and Stictopisthus Thomson with the genus Mesochorus s. lat. is reaffirmed, supported by the following shared character states: transverse subantennal carina partially or completely developed; supraclypeal area evenly convex, without median protrusion; clypeus not separated from supraclypeal area by depression or groove; and hind wing without vein Cu1b. An updated key to the World genera of Mesochorinae is also presented.
A new species of the genus Rapturella (Gastropoda: Acteonidae) from southeast Brazil
Authors: CUNHA CARLO M. , SIMONE LUIZ RICARDO L. 
Published: November 2018

Acteonidae d'Orbigny, 1843 is the largest family within the superfamily Acteonoidea (Bouchet et al. 2017) and includes small gastropods typical of infralittoral environments. Most acteonids living on the continental shelf or in deep water have been described on the basis of shell morphology alone (Simone 2006; Valdés 2008; Cunha 2011; Salvador & Cunha 2016), because little material with soft parts has been collected and examined. Consequently, little is known about the ecology of the species. Recently, many new species of the genus Acteon Montfort, 1810 have been described from tropical Southwest Pacific waters (Valdés 2008), suggesting that a high diversity of acteonid species may await discovery in other deep water environments, including those of Brazil.