bluuebunny/crossref_metadata_2025_split huggingface dataset:
ПАТОБІОМЕХАНІЧНІ ПОРУШЕННЯ ТА МЕТОДИ КОРЕКЦІЇ ПРИ ПЕРВИННОМУ ГОНАРТРОЗІ У ПАЦІЄНТІВ ПОХИЛОГО ВІКУ
Authors: Bakalyuk T. G. , Misula I. R. , Stelmakh H. O. , Zawidniuk Yu. V. , Maxiv H. Ya. , Zhevoronko N. B. 
Published: January 2019

В осіб похилого та старечого віку проблема остеоартрозу (ОА) набуває особливого значення у зв’язку з супутніми захворюваннями та інволютивними змінами в організмі. Патологія колінних суглобів спричиняє зміни функціонування всього опорно-рухового апарату, в першу чергу хребта. Підбір для хворих на ОА реабілітаційних комплексних програм, які дозволять відновити статико-динамічні властивості кістково-м’язової системи, і будуть мати одночасно протизапальну, знеболювальну та антиспазмолітичну дію, залишається актуальним завданням. Все це спонукає до пошуку шляхів корекції патобіомеханічних порушень при проведенні реабілітації хворих на ОА колінних суглобів в похилому віці.
Мета роботи – патогенетичне обґрунтування застосування реабілітаційного комплексу із включенням методик для корекції патобіомеханічних порушень у хворих на первинний гонартроз в похилому віці на амбулаторному етапі реабілітації.
Матеріали і методи. У дослідженні брали участь 42 хворих на первинний гонартроз із неспецифічним больовим синдромом у поперековому відділі хребта, які знаходились на амбулаторному етапі реабілітації. Середній вік становив (65,13±0,31) р., тривалість захворювання – (9,24±0,42) р. Пацієнти були поділені на 2 групи, реабілітаційні комплекси відрізнялись за методиками застосування об’ємного пневмопресингу.
Результати. Встановлено достовірне (р<0,05) зменшення больового синдрому як у суглобі, так і в поперековому відділі хребта, покращення функціональної активності, тонусу м’язів та фізичної працездатності при застосуванні запропонованого реабілітаційного комплексу із корекцією патобіомеханічних порушень.
Висновки. На основі отриманих результатів запропоновано диференційований підхід до призначення реабілітаційних заходів у хворих на первинний гонартроз залежно від патобіомеханічних порушень. За допомогою комбінованої методики застосування об’ємного пневмопресингу локально на колінні суглоби та на м’язи спини усуваються зміни в м’язовому апараті колінних суглобів та хребта.
СУЧАСНІ АСПЕКТИ РЕАБІЛІТАЦІЇ ДІТЕЙ ІЗ SPINA BIFIDA
Authors: Boyarchuk O. R. , Hlushko K. T. , Svirska N. M. , Kovalyov V. V. , Shylo O. R. 
Published: January 2019

Спинномозкова грижа є однією з найпоширеніших вроджених вад, що полягає у поєднаному ураженні органів і систем та спричиняє ранню постійну недієздатність і навіть смерть. Лікування та реабілітація дітей зі Spina bifida є складним та довготривалим процесом, що потребує залучення та співпраці лікарів різних спеціальностей.
Метою нашої роботи було проаналізувати літературні дані щодо сучасних можливостей покращення якості життя дітей з розщілиною хребта. До найпоширеніших проблем у дітей з цією патологією належать обмеження чи повна відсутність рухливості, зниження шкірної чутливості та утворення ран і пролежнів, розвиток гідроцефалії, нейрогенні розлади сечового міхура та кишечника, що часто супроводжуються нетриманням сечі та випорожнень; у тяжких випадках спостерігаються когнітивні розлади. Обмеження чи відсутність фізичної активності призводить до ожиріння і пов’язаних із ним ускладнень. Забезпечення здатності самостійно пересуватися та покращення фізичної активності знижує ризик ожиріння та поліпшує соціальні контакти й якість життя. Реабілітація нейрогенних розладів сечового міхура забезпечується чистою періодичною катетеризацією, проведенням лікувальної фізкультури та фізіотерапії. Вправи лікувальної фізкультури спрямовані на зміцнення м’язів тазового дна. Різновид фізіотерапії залежить від виду нейрогенного сечового міхура. Одним і з ефективних методів корекції розладів сечовипускання є метод біологічного зворотного зв’язку. Він у досить простий спосіб дозволяє навчити дитину координувати роботу м’язів тазового дна.
Висновок. Реабілітація дітей із spina bifida є довготривалою і багатоцільовою роботою, яка у значній мірі залежить від стану дитини та потребує мультидисциплінарного ведення. Об’єднання зусиль лікарів та батьків, використання сучасних методів реабілітації можуть покращити якість життя дітей із spina bifida.
ТРОМБОФІЛІЯ, УСКЛАДНЕНА РЕЦИДИВУЮЧОЮ ТРОМБОЕМБОЛІЄЮ ЛЕГЕНЕВОЇ АРТЕРІЇ – КЛІНІЧНИЙ ВИПАДОК ІЗ АНАЛІЗОМ СУЧАСНИХ ДІАГНОСТИЧНО-ЛІКУВАЛЬНИХ АЛГОРИТМІВ ВЕДЕННЯ ХВОРИХ
Authors: Shved M. I. , Kovbasa N. M. , Geryak S. M. , Lypovetska S. Y. , Levytska L. V. , Prokopovich O. A. , Sydorenko O. L. 
Published: January 2019

Венозний тромбоз і емболія (ВТЕ) – одне з найтяжчих за перебігом і загрозливих для життя ускладнень.
Мета дослідження – проаналізувати сучасні підходи до діаґностики і лікування хворих із тромбофілією, ускладненою рецидивуючою тромбоемболією легеневої артерії, на основі власного клінічного випадку.
Результати. Для оцінки ризику ВТЕ у госпіталізованих пацієнтів терапевтичного профілю доцільно вико­ристо­вувати шкалу Падуа, а при повторних ВТЕ/ТЕЛА, особливо у пацієнтів молодого віку, показане обов’язкове обстеження з метою підтвердження/виключення вродженої або набутої тромбофілії, що визначає програму профілактики повторних ВТЕ. У хворих з діагностованою тромбофілією необхідно використовувати персоніфікований підхід до вибору антикоагулянтних засобів профілактики. Показання для застосування прямих чи непрямих анти­коагулянтних засобів визначаються наявністю у пацієнта певної форми тромбофілії. Лише використання такого діагностичного алгоритму дозволяє своєчасно призначити таким пацієнтам адекватну профілактичну антикоагулянтну терапію, що підтверджує описаний нами клінічний випадок.
Висновок. Велика частота захворюваності на ВТЕ, недостатні знання практикуючих лікарів щодо діагностики самої хвороби, визначення її причин і клінічних форм, а також неоднозначність отриманих результатів різних програм лікування і профілактики ВТЕ/ТЕЛА обґрунтовують необхідність проведення додаткових багатоцентрових клінічних досліджень та більш широкого обговорення даної проблеми в лікарському середовищі.
Longitudinal Trajectories of Fasting Plasma Glucose and Risks of Cardiovascular Diseases in Middle Age to Elderly People Within the General Japanese Population: The Suita Study
Authors: Ogata Soshiro , Watanabe Makoto , Kokubo Yoshihiro , Higashiyama Aya , Nakao Yoko M. , Takegami Misa , Nishimura Kunihiro , Nakai Michikazu , Kiyoshige Eri , Hosoda Kiminori , Okamura Tomonori , Miyamoto Yoshihiro 
Published: January 2019

Background

Few previous studies used information on changes in fasting plasma glucose (
FPG
) assessed at multiple points in time in relationship to cardiovascular disease (
CVD
) incidence. The present study aimed to identify subgroups of
FPG
trajectories with assessing
CVD
incidence.

Methods and Results

The present study was based on the Suita study, a population‐based cohort study in Japan. The primary outcome was incidence of the first
CVD
events consisting of stroke and coronary heart diseases between 1989 and 2013. The main exposure was
FPG
assessed every 2 years. We used joint latent class mixed models to derive
FPG
trajectories over time while evaluating cumulative incidence of
CVD
, and categorized participants into several subgroups based on those trajectories and cumulative incidence. We observed 356 and 243
CVD
events during the median follow‐up of 17.2 and 20.2 years among 3120 men and 3482 women, respectively. The joint latent mixed models found 3 subgroups in men and 2 subgroups in women. Of the 3 subgroups in men, 1 subgroup had
FPG
levels that increased sharply (96.5–205.0 mg/dL from aged 40 to 80 years) and higher
CVD
cumulative incidence. Of the 2 subgroups in women, 1 subgroup had
FPG
levels that increased sharply (97.7–190.5 mg/dL from aged 40 to 80 years) and tended to have slightly higher
CVD
incidence compared with the other subgroup.

Conclusion

It can be important to manage
CVD
risk factors especially for people whose
FPG
trajectories sharply increased to prevent
CVD
.
Turbulence Variations in the Upper Troposphere in Tropical Cyclones from NOAA G-IV Flight-Level Vertical Acceleration Data
Authors: Molinari John , Rosenmayer Michaela , Vollaro David , Ditchek Sarah D. 
Published: January 2019

AbstractThe NOAA G-IV aircraft routinely measures vertical aircraft acceleration from the inertial navigation system at 1 Hz. The data provide a measure of turbulence on a 250-m horizontal scale over a layer from 12.8- to 14.8-km elevation. Turbulence in this layer of tropical cyclones was largest by 35%–40% in the inner 200 km of radius and decreased monotonically outward to the 1000-km radius. Turbulence in major hurricanes exceeded that in weaker tropical cyclones. Turbulence data points were divided among three regions of the tropical cyclone: cirrus canopy; outside the cirrus canopy; and a transition zone between them. Without exception, turbulence was greater within the canopy and weaker outside the canopy. Nighttime turbulence exceeded daytime turbulence for all radii, especially within the cirrus canopy, implicating radiative forcing as a factor in turbulence generation. A case study of widespread turbulence in Hurricane Ivan (2004) showed that interactions between the hurricane outflow channel and westerlies to the north created a region of absolute vorticity of −6 × 10−5 s−1 in the upper troposphere. Outflow accelerated from the storm center into this inertially unstable region, and visible evidence for turbulence and transverse bands of cirrus appeared radially inward of the inertially unstable region. It is argued that both cloud-radiative forcing and the development of inertial instability within a narrow outflow layer were responsible for the turbulence. In contrast, a second case study (Isabel 2003) displayed strong near-core turbulence in the presence of large positive absolute vorticity and no local inertial instability. Peak turbulence occurred 100 km downwind of the eyewall convection.
Temporal and Spatial Characteristics of Short-Term Cloud Feedback on Global and Local Interannual Climate Fluctuations from A-Train Observations
Authors: Yue Qing , Kahn Brian H. , Fetzer Eric J. , Wong Sun , Huang Xianglei , Schreier Mathias 
Published: January 2019

AbstractObservations from multiple sensors on the NASA Aqua satellite are used to estimate the temporal and spatial variability of short-term cloud responses (CR) and cloud feedbacks λ for different cloud types, with respect to the interannual variability within the A-Train era (July 2002–June 2017). Short-term cloud feedbacks by cloud type are investigated both globally and locally by three different definitions in the literature: 1) the global-mean cloud feedback parameter λGG from regressing the global-mean cloud-induced TOA radiation anomaly ΔRG with the global-mean surface temperature change ΔTGS; 2) the local feedback parameter λLL from regressing the local ΔR with the local surface temperature change ΔTS; and 3) the local feedback parameter λGL from regressing global ΔRG with local ΔTS. Observations show significant temporal variability in the magnitudes and spatial patterns in λGG and λGL, whereas λLL remains essentially time invariant for different cloud types. The global-mean net λGG exhibits a gradual transition from negative to positive in the A-Train era due to a less negative λGG from low clouds and an increased positive λGG from high clouds over the warm pool region associated with the 2015/16 strong El Niño event. Strong temporal variability in λGL is intrinsically linked to its dependence on global ΔRG, and the scaling of λGL with surface temperature change patterns to obtain global feedback λGG does not hold. Despite the shortness of the A-Train record, statistically robust signals can be obtained for different cloud types and regions of interest.
Energetics of Eddy–Mean Flow Interactions along the Western Boundary Currents in the North Pacific
Authors: Yan Xiaomei , Kang Dujuan , Curchitser Enrique N. , Pang Chongguang 
Published: January 2019

AbstractThe energetics of eddy–mean flow interactions along two western boundary currents of the North Pacific, the Kuroshio and Ryukyu Currents, are systematically investigated using 22 years of numerical data from the Ocean General Circulation Model for the Earth Simulator (OFES). For the time-mean and time-varying flow fields, all the energy components and conversions exhibit inhomogeneous spatial distributions. In the two currents, complex cross-stream and along-stream variations are seen in the eddy–mean flow energy conversions. East of Taiwan, the kinetic energy is mainly transferred from the mean flow to the eddy field through barotropic instability, whereas the baroclinic energy conversions form a meridional dipole structure caused by the topographic constraint. In the northern area, particularly, the eddy field drains 2.25 × 108 W of kinetic energy and releases 2.82 × 108 W of available potential energy when interacting with the mean flow, indicating that mesoscale eddies impinging on the Kuroshio decay with baroclinic inverse energy cascades. In the Ryukyu Current, inverse energy conversions from the eddy field to the mean flow also dominate the power transfer in the subsurface layer. The eddy field transfers 0.16 × 108 W of kinetic energy and 1.89 × 108 W of available potential energy to the mean flow, suggesting that meososcale eddies play an important role in maintaining the velocity and hydrographic structure of the current. In other areas, both barotropic and baroclinic instabilities contribute to the generation of eddy kinetic energy with the latter one providing more than 3 times as much power as the former one.
A Method for Reconstruction of Anterior Commissure Glottal Webs With Endoscopic Fibro-Mucosal Flaps
Authors: Zeitels Steven M. , Hillman Robert E. 
Published: January 2019

Background: Anterior-commissure (AC) cicatrization and web formation is a difficult problem that can result from a variety of clinical scenarios. An advancement-rotation flap utilizing papillomatous epithelium and subepithelial fibrous tissue has been previously described. For patients in whom there was not excessive redundant papillomatosis covering the AC web, including other clinical scenarios, a microlaryngoscopic procedure was designed to lengthen the glottal/subglottal aperture using substantial local fibro-mucosal tissue. Although it has been done for over a decade, this approach is not widely known and to our knowledge not photo-documented. Study Design: Retrospective. Material and Methods: An analysis was done with Institutional Review Board approval that identified 42 patients who underwent 53 procedures to treat AC webs, which were reconstructed with local soft-tissue flaps and without any device/stent to maintain the glottal aperture. The microlaryngoscopic method and technical nuances for this approach with and without diseased epithelium are described and photo-documented. Tactical mucosal incisions were made to facilitate advancement and/or rotation of fibro-mucosal flaps with enough length to resurface the medial aspect of 1 vocal fold. The scarred submucosal soft tissue in the AC region was separated with cold instruments, and the flaps were sutured in position. Variations of this method are demonstrated mobilizing fibro-mucosal soft tissue from different locations, including the web itself, contralateral vocal fold, infrapetiole region, and/or the inner aspect of the thyroid lamina below the anterior-commissure tendon. Results: Of the 53 cases in which anterior commissure glottal webs were reconstructed with endoscopic fibro-mucosal flaps, 31 of 53 had recurrent respiratory papillomatosis (RRP). Redundant RRP comprised the majority of the flap in 14 of 31 RRP cases. Fibro-mucosal tissue without a substantial amount of disease occurred in 17 of 31 RRP cases. Of the remaining 22 AC web cases, the primary diagnoses observed were: glottic cancer = 7 of 22, intraepithelial dysplasia = 10 of 22, glottic trauma = 3 of 22, congenital = 1 of 22, and radiotherapy = 1 of 22. Conclusion: Endolaryngeal utilization of local fibro-mucosal tissue to lengthen the glottal/subglottal aperture for AC webs is an effective strategy. It can be done without using devices or keels for webs that are congenital or from nonsurgical trauma, idiopathic disease, or postsurgical traumatic cicatrization of the anterior commissure subsequent to treatment of epithelial disease (eg, cancer, dysplasia, and RRP). Normalizing the architecture of the anterior commissure was a valuable asset in patients who require future treatment of epithelial diseases, especially in an office-based setting.
Common dedication to facilitating good dying experiences: Qualitative study of end-of-life care professionals’ attitudes towards voluntary assisted dying
Authors: Blaschke Sarah-May , Schofield Penelope , Taylor Keryn , Ugalde Anna 
Published: January 2019

Background: Debate about appropriate and ethically acceptable end-of-life choices is ongoing, which includes discussion about the legalization of voluntary assisted dying. Given health professionals’ role in caring for patients at the end life, their stance towards assisting a person with dying can have implications for policy development and implementation in jurisdictions where law changes are being considered. Aim: To explore end-of-life care professionals’ attitudes towards voluntary assisted dying 6 months prior to vote on legalization. Design: Qualitative study using textual data collected through semi-structured interviews. Purposive sampling strategy used to collect a broad representation of perspectives. Audio-recorded interviews were transcribed verbatim and subjected to qualitative descriptive analysis techniques. Participants: A total of 16 health professionals with experience in caring for people with life-limiting illness. Results: Participants reported two overarching positions grounded in differing moral philosophies with compelling arguments both for and against legalization of voluntary assisted dying. A third and common line of argument emerged from areas of shared concern and uncertainty about the practical consequences of introducing voluntary assisted dying. While a diversity of opinion was evident, all participants advocated for more public education and funding into end-of-life care services to make high-quality care equitable and widely available. Conclusion: Common dedication to reducing suffering and facilitating good dying experiences exists among experts despite their divergent views on voluntary assisted dying. Ongoing engagement with stakeholders is needed for practical resolution in the interest of developing health policy for best patient care.
Biomechanical Comparison of Ulnar Collateral Ligament Reconstruction With a Modified Docking Technique With and Without Suture Augmentation
Authors: Leasure Jeremi , Reynolds Kerisimasi , Thorne Marc , Escamilla Rafael , Akizuki Ken 
Published: January 2019

Background: Throwing athletes with ulnar collateral ligament (UCL) injury and symptomatic valgus instability can expect to return to the same or higher level of play. Reconstruction with tendon graft is the dominant method of surgical treatment. Recent evidence suggests that spanning the joint with a suture anchored on both sides is biomechanically equivalent to reconstruction, with faster time to return to play. The authors developed a hybrid UCL reconstruction technique augmented with a suture brace to improve joint stability. Purpose/Hypothesis: The purpose of this study was to biomechanically evaluate a hybrid reconstruction technique and compare its performance to reconstruction without augmentation. The authors hypothesized that (1) both groups would lose stability after the simulated tear and regain stability with treatment, (2) the suture augmentation would improve stability, and (3) the addition of the suture anchors near the bone tunnels would not decrease the strength of the hybrid reconstruction. Study Design: Controlled laboratory study. Methods: Ten matched pairs of cadaveric arms were dissected to expose the UCL. Each elbow was mounted on a test frame at 90° of flexion. A cyclic valgus rotational torque was applied to the humerus with the UCL in its intact state and repeated in its surgically torn state. Finally, each specimen received either a hybrid reconstruction with suture brace or a reconstruction and was again put through the cyclic protocol, followed by a valgus rotation load-to-fail protocol. Results: Gap formation in the torn state for the reconstruction and hybrid reconstruction groups (0.9 ± 0.1 mm and 0.8 ± 0.1 mm, respectively) was significantly higher ( P = .009 and P = .0002) than in the intact state (0.6 ± 0.2 mm and 0.6 ± 0.3 mm, respectively). After the procedures, the hybrid group showed greater resistance to gapping ( P = .017) as compared with the reconstruction group (0.4 ± 0.2 mm and 0.6 ± 0.1 mm). During load to failure, no hybrid reconstructions failed from bone fracture or screw pullout. No statistical differences were found for failure torque ( P = .058) and stiffness ( P = .101). Gap at 10 N·m was significantly lower ( P = .014) for the hybrid reconstruction group than for the reconstruction group. Conclusion: The current study showed that hybrid reconstruction with suture bracing replicated the time-zero strength of traditional UCL reconstruction and may be more resistant to joint gapping during low cyclic load and load to failure. The combination of the bone tunnels and fixation screw holes did not appear to weaken the construct. Clinical Relevance: This study demonstrated that reconstruction with suture bracing has important time-zero stability and strength as compared with the gold standard of UCL reconstruction. This technique may be useful for throwing athletes who need UCL reconstruction.
Percutaneous, Intra-articular, Chevron Osteotomy (PeICO) for the Treatment of Hallux Valgus: A Cadaveric Study
Authors: Del Vecchio Jorge Javier , Ghioldi Mauricio Esteban , Uzair Anuar Emanuel , Chemes Lucas Nicolás , Manzanares-Céspedes María Cristina , Dealbera Eric Daniel , Dalmau-Pastor Miki 
Published: January 2019

Background: Percutaneous surgery is experiencing sustained growth based on third-generation techniques. This cadaveric study was designed with the main goal of exploring the risk of iatrogenic tendon and neurovascular lesions and defining the safe zones in a percutaneous, intra-articular, chevron osteotomy (PeICO) procedure, as well as assessing the accuracy of the osteotomy itself. Methods: Eight feet from below-knee fresh-frozen specimens were selected. After the procedure, the specimens were dissected, and structures were inspected for damage. Results: The results of the safety measurements were as follows: (1) distance between portal 1 (P1) and the lateral border of the extensor hallucis longus (EHL) tendon: average 17.6 mm (range 12.7-21.3); (2) distance between P1 and the dorsomedial digital nerve (DMDN): average 7.2 mm (range 1.6-10.4); (3) distance between P1 and the metatarsophalangeal joint: average 15.7 mm (range 9.4-20.5); distance between portal 2 (P2), or the osteosynthesis portal, and the metatarsophalangeal joint: average 25.5 mm (range 22-30.4); distance between P2 and the lateral border of the EHL tendon: average 12.7 mm (range 8-16.7); and distance between P2 and the DMDN: average 4.1 mm (range 1.7-8.2). There were no iatrogenic injuries. The osteotomy angulation in the sagittal plane (reproducibility) average was 85.6 degrees. Conclusion: There were no iatrogenic injuries on this cadaveric study of PeICO. Clinical Relevance: This study will help orthopedic surgeons understand the risks of performing percutaneous surgery by mimicking an accepted open technique (chevron).