bluuebunny/crossref_metadata_2025_split huggingface dataset:
Relationship between Diabetes and Diabetes Medications and Risk of Different Molecular Subtypes of Breast Cancer
Authors: Chen Hongjie , Cook Linda S. , Tang Mei-Tzu C. , Hill Deirdre A. , Wiggins Charles L. , Li Christopher I. 
Published: August 2019

Abstract

Background:
Type II diabetes and certain diabetes treatments have been observed to impact breast cancer risk. However, their associations with different breast cancer molecular subtype defined by estrogen receptor (ER)/progesterone receptor (PR)/HER2 status are unclear.

Methods:
We conducted a retrospective multi-center population-based case–case study consisting of 4,557 breast cancer cases to evaluate the impact of type II diabetes and diabetes medications on the risk of different breast cancer molecular subtypes [ER+/HER2−, ER+/HER2+, triple negative (ER−/PR−/HER2−), and HER2 overexpressing (H2E, ER−/PR−/HER2+)]. Using ER+/HER2− cases as the reference group, we estimated ORs and corresponding 95% confidence intervals (CI) for each subtype using polytomous logistic regression.

Results:
Compared with those without a diabetes history, women with type II diabetes had a 38% (95% CI, 1.01–1.89) increased odds of triple-negative breast cancer (TNBC). Current and longer term recent metformin use (13–24 months of treatment within the 24-month period prior to breast cancer diagnosis) was associated with elevated odds of TNBC (OR = 1.54; 95% CI, 1.07–2.22 and OR = 1.80; 95% CI, 1.13–2.85, respectively).

Conclusions:
The odds of having a triple-negative rather than ER+/HER2− breast cancer is greater for women with type II diabetes, and particularly for those who were users of metformin. This finding is supported by some preclinical data suggesting that diabetes may be more strongly associated with risk of triple-negative disease.

Impact:
Our study provides novel evidence regarding potential differential effects of type II diabetes and metformin use on risk of different molecular subtypes of breast cancer.
Evidence for Etiologic Subtypes of Breast Cancer in the Carolina Breast Cancer Study
Authors: Benefield Halei C. , Zabor Emily C. , Shan Yue , Allott Emma H. , Begg Colin B. , Troester Melissa A. 
Published: August 2019

AbstractBackground:Distinctions in the etiology of triple-negative versus luminal breast cancer have become well established using immunohistochemical surrogates [notably estrogen receptor (ER), progesterone receptor (PR), and human epidermal growth factor receptor 2 (HER2)]. However, it is unclear whether established immunohistochemical subtypes are the sole or definitive means of etiologically subdividing breast cancers.Methods:We evaluated clinical biomarkers and tumor suppressor p53 with risk factor data from cases and controls in the Carolina Breast Cancer Study, a population-based study of incident breast cancers. For each individual marker and combinations of markers, we calculated an aggregate measure to distinguish the etiologic heterogeneity of different classification schema. To compare schema, we estimated subtype-specific case–control odds ratios for individual risk factors and fit age-at-incidence curves with two-component mixture models. We also evaluated subtype concordance of metachronous contralateral breast tumors in the California Cancer Registry.Results:ER was the biomarker that individually explained the greatest variability in risk factor profiles. However, further subdivision by p53 significantly increased the degree of etiologic heterogeneity. Age at diagnosis, nulliparity, and race were heterogeneously associated with ER/p53 subtypes. The ER−/p53+ subtype exhibited a similar risk factor profile and age-at-incidence distribution to the triple-negative subtype.Conclusions:Clinical marker–based intrinsic subtypes have established value, yet other schema may also yield important etiologic insights.Impact:Novel environmental or genetic risk factors may be identifiable by considering different etiologic schema, including cross-classification based on ER/p53.
Anti–B-cell Maturation Antigen Chimeric Antigen Receptor T cell Function against Multiple Myeloma Is Enhanced in the Presence of Lenalidomide
Authors: Works Melissa , Soni Neha , Hauskins Collin , Sierra Catherine , Baturevych Alex , Jones Jon C. , Curtis Wendy , Carlson Patrick , Johnstone Timothy G. , Kugler David , Hause Ronald J. , Jiang Yue , Wimberly Lindsey , Clouser Christopher R. , Jessup Heidi K. , Sather Blythe , Salmon Ruth A. , Ports Michael O. 
Published: August 2019

Abstract
Anti–B-cell maturation antigen (BCMA) chimeric antigen receptor (CAR) T cells have shown promising clinical responses in patients with relapsed/refractory multiple myeloma. Lenalidomide, an immunomodulatory drug, potentiates T cell functionality, drives antimyeloma activity, and alters the suppressive microenvironment; these properties may effectively combine with anti-BCMA CAR T cells to enhance function. Using an anti-BCMA CAR T, we demonstrated that lenalidomide enhances CAR T cell function in a concentration-dependent manner. Lenalidomide increased CAR T effector cytokine production, particularly under low CAR stimulation or in the presence of inhibitory ligand programmed cell death 1 ligand 1. Notably, lenalidomide also enhanced CAR T cytokine production, cytolytic activity, and activation profile relative to untreated CAR T cells in chronic stimulation assays. This unique potentiation of both short-term CAR T activity and long-term functionality during chronic stimulation prompted investigation of the molecular profile of lenalidomide-treated CAR T cells. Signatures from RNA sequencing and assay for transposase-accessible chromatin using sequencing indicated that pathways associated with T-helper 1 response, cytokine production, T cell activation, cell-cycle control, and cytoskeletal remodeling were altered with lenalidomide. Finally, study of lenalidomide and anti-BCMA CAR T cells in a murine, disseminated, multiple myeloma model indicated that lenalidomide increased CAR T cell counts in blood and significantly prolonged animal survival. In summary, preclinical studies demonstrated that lenalidomide potentiated CAR T activity in vivo in low-antigen or suppressive environments and delayed onset of functional exhaustion. These results support further investigation of lenalidomide and anti-BCMA CAR T cells in the clinic.
The β2-Adrenergic Receptor Is a Molecular Switch for Neuroendocrine Transdifferentiation of Prostate Cancer Cells
Authors: Braadland Peder R. , Ramberg Håkon , Grytli Helene Hartvedt , Urbanucci Alfonso , Nielsen Heidi Kristin , Guldvik Ingrid Jenny , Engedal Andreas , Ketola Kirsi , Wang Wanzhong , Svindland Aud , Mills Ian G. , Bjartell Anders , Taskén Kristin Austlid 
Published: August 2019

AbstractThe incidence of treatment-related neuroendocrine prostate cancer (t-NEPC) is rising as more potent drugs targeting the androgen signaling axis are clinically implemented. Neuroendocrine transdifferentiation (NEtD), an putative initial step in t-NEPC development, is induced by androgen-deprivation therapy (ADT) or anti-androgens, and by activation of the β2-adrenergic receptor (ADRB2) in prostate cancer cell lines. Thus, understanding whether ADRB2 is involved in ADT-initiated NEtD may assist in developing treatment strategies that can prevent or reverse t-NEPC emergence, thereby prolonging therapeutic responses. Here we found that in primary, treatment-naïve prostate cancers, ADRB2 mRNA was positively correlated with expression of luminal differentiation markers, and ADRB2 protein levels were inversely correlated with Gleason grade. ADRB2 mRNA was upregulated in metastatic prostate cancer, and progressively downregulated during ADT and t-NEPC emergence. In androgen-deprivated medium, high ADRB2 was required for LNCaP cells to undergo NEtD, measured as increased neurite outgrowth and expression of neuron differentiation and neuroendocrine genes. ADRB2 overexpression induced a neuroendocrine-like morphology in both androgen receptor (AR)-positive and -negative prostate cancer cell lines. ADRB2 downregulation in LNCaP cells increased canonical Wnt signaling, and GSK3α/β inhibition reduced the expression of neuron differentiation and neuroendocrine genes. In LNCaP xenografts, more pronounced castration-induced NEtD was observed in tumors derived from high than low ADRB2 cells. In conclusion, high ADRB2 expression is required for ADT-induced NEtD, characterized by ADRB2 downregulation and t-NEPC emergence.Implications:This data suggest a potential application of β-blockers to prevent cancer cells committed to a neuroendocrine lineage from evolving into t-NEPC.
ВПЛИВ МЕТФОРМІНУ НА ЕКСПРЕСІЮ α- ТА β-MHC ГЕНІВ ПІСЛЯ ІНФАРКТУ МІОКАРДА У МИШЕЙ
Authors: Loi H. Ya. , Oleshchuk O. М. , Korda M. M. 
Published: August 2019

Цукровий діабет 2 типу діагностовано у понад 65 % пацієнтів, які помирають у результаті кардіоваскулярної патології. “Метформін” – препарат вибору для лікування цукрового діабету 2 типу, який проявляє виражені кардіопротективні ефекти. Проте молекулярні механізми захисту кардіоміоцитів потребують подальшого вивчення. Гіпертрофія кардіоміоцитів відіграє провідну роль у розвитку серцевої недостатності та вважається результатом дисбалансу між прогіпертрофічними та антигіпертрофічними факторами та їх механізмами, які контролюють ріст клітин. При серцевій недостатності та гіпертрофії виникає дисфункція генів α-MHC і β-MHC. У нормі α-MHC є домінантною ізоформою, проте при кардіальній дисфункції виникає апрегуляція β-MHC гена.
Мета дослідження – вивчити вплив препарату “Метформін” на гіпертрофію кардіоміоцитів та експресію генів α-MHC і β-MHC після інфаркту міокарда у мишей.
Матеріали і методи. Мишам типу C57BI/6J змодельовано ішемію/реперфузію. Щоб оцінити трансляційний потенціал метформіну, лікування було розпочато через 15 хв після ішемії/реперфузії у дозі 5 мг/кг/добу інтраперитонеально та тривало 14 днів. Серцеві кріосекції забарвлено за допомогою гематоксиліну та еозину. Площі клітин визначено за допомогою програми ImageJ. Аналіз рівнів експресії генів α-MHC та β-MHC здійснено за допомогою полімеразної ланцюгової реакції в реальному часі.
Результати досліджень та їх обговорення. Ішемія/реперфузія спровокувала виражену гіпертрофію клітин серця. У групі тварин, пролікованих метформіном після інфаркту міокарда, виявлено достовірне зменшення розмірів кардіоміоцитів, порівняно з групою тварин, які отримували ін’єкції PBS. Крім того, ішемія/реперфузія спричинила апрегуляцію β-MHC, хоча достовірних змін в експресії α-MHC не відбулося. Встановлено, що на експресію генів α- та β-MHC препарат “Метформін” не чинить ніякого впливу.
Висновки. Препарат “Метформін” захищає кардіоміоцити від гіпертрофічного ремоделювання після інфакту міокарда у мишей. Антигіпертрофічний ефект метформіну реалізується незалежно від експресії α- та β-MHC генів.
ОСОБЛИВОСТІ АНГІОАРХІТЕКТОНІКИ ПЕЧІНКОВИХ ВЕН ЩУРА ТА ЇХ РЕМОДЕЛЮВАННЯ ПРИ ОТРУЄННІ АЦЕТИЛСАЛІЦИЛОВОЮ КИСЛОТОЮ
Authors: Klantsa M.P. 
Published: August 2019

Проблема розвитку токсичного ураження печінки в останні роки стає все більш актуальною. Все частіше зустрічається явище медикаментозного (токсичного) гепатиту, що розвивається в результаті прийому разової великої дози препарату чи тривалого вживання як під наглядом лікаря, так і без нього. Нестероїдні протизапальні препарати (НПЗП) фармакологічної групи, що поряд із протимікробними засобами масово фігурують у призначеннях лікарів у всьому світі. Серед даної групи ацетилсаліцилову кислоту виділяють як одну з найпоширеніших речовин, що буває у складі багатьох препаратів, які можна придбати чи отримати без рецепта.
Мета дослідження – вивчити, описати і проілюструвати особливості просторової організації печінкових вен інтактних статевозрілих щурів та їх реорганізацію при отруєнні ацетилсаліциловою кислотою.
Матеріали і методи. Експерименти проведено на 42 білих лабораторних статевозрілих щурах-самцях: інтрактні (n=6), гостре отруєння (n=6), хронічне отруєння (n=30). Гостре отруєння моделювали одноразовим внутрішньошлунковим введенням ацетилсаліцилової кислоти у дозі 500 мг на 1 кг маси тіла. Хронічну інтоксикацію – щоденним внутрішньошлунковим введенням ацетилсаліцилової кислоти у дозі 150 мг на 1 кг маси тіла. Оцінювали розміри і площу венозного колектора печінки, діаметри основних венозних магістралей (D), довжину їх сегментів між двома сусідніми розгалуженнями (L), діаметрально-довжинні співвідношення (L/D) та величину кутів злиття (φ). Методи дослідження: контрастна рентгенолографія, макроморфометрія. Контрольні терміни дослідження – 1; 3; 7; 14 і 28 діб від початку експерименту.
Результати досліджень та їх обговорення. При моделюванні тяжкого ступеня токсичності у першу добу експерименту гинули усі тварини. При цьому на їх контрастних рентгенангіограмах спостерігали значні зміни ангіоархітектоніки вен печінки. Вони проявлялися вираженим розширенням просвіту вен усіх контрастованих порядків, що візуально підтверджувалося посиленням судинного рисунка за рахунок більш глибокого контрастування дрібних гілок, а також результатами їх кількісного аналізу.
Висновки. Найбільші зміни виникають при гострому отруєнні великими дозами ацетилсаліцилової кислоти. При хронічному отруєнні зміни дещо менш виражені й у своєму перебігу проходять у декілька етапів. Отримані кількісні показники печінкових вен і венозного колектора можуть скласти основу для порівняння і встановлення ступеня змін у печінці щурів при експериментальному моделюванні патологічних процесів.
СУПУТНЯ ІШЕМІЧНА ХВОРОБА СЕРЦЯ ЯК ФАКТОР ЗНИЖЕННЯ ЯКОСТІ ЖИТТЯ ХВОРИХ НА ХРОНІЧНИЙ ПАНКРЕАТИТ
Authors: Melnyk N. A. , Babinets L. S. , Fedoriv O. E. , Kopach O. E. 
Published: August 2019

Актуальність проблеми хронічного панкреатиту зростає через те, що у 15,5 % пацієнтів із захворюваннями шлунково-кишкового тракту, в тому числі з панкреатитом, виникає ішемічна хвороба серця. Велике медико-соціальне значення як хронічного панкреатиту, так й ішемічної хвороби серця визначають їх значним внеском у патологію людей соціально активного віку, великими витратами на діагностику і лікування, зниженням якості життя.
Мета дослідження – вивчити і порівняти якість життя пацієнтів із хронічним панкреатитом відносно хворих на хронічний панкреатит та супутню ішемічну хворобу серця.
Матеріали і методи. Дослідження склали 52 пацієнтів із хронічним панкреатитом і супутньою ішемічною хворобою серця та 30 хворих з ізольованим хронічним панкреатитом. Якість життя усіх пацієнтів оцінювали за допомогою загального медичного опитувальника – the Medical Outcomes Study 36-Item (SF-36) і спеціалізованого гастроентерологічного опитувальника the Gastrointestinal Symptom Rating Scale (GSRS).
Результати досліджень та їх обговорення. У ході дослідження було встановлено достовірно нижчу якість життя у пацієнтів із коморбідним перебігом хронічного панкреатиту та ішемічної хвороби серця як психологічним, так і фізичним компонентом здоров’я (відповідно до опитувальника SF-36) (р<0,05). Аналізуючи дані опитування хворих основної групи за допомогою спеціалізованого гастроентерологічного опитувальника GSRS, було встановлено, що провідне місце в клініці захворювання займають больовий, диспепсичний та діарейний синдроми (р<0,05).
Висновки. Пацієнти із хронічним панкреатитом і супутньою ішемічною хворобою серця мали статистично значимо нижчий рівень якості життя за усіма шкалами як неспецифічного опитувальника SF-36, так і специфічного гастроентерологічного опитувальника GSRS щодо таких у групі хворих з ізольованим хронічним панкреатитом.
ВИКОРИСТАННЯ СТРЕС-ТЕСТУ ПРИ СОНОГРАФІЇ В РАННІЙ ДІАГНОСТИЦІ УШКОДЖЕНЬ ЛАТЕРАЛЬНОЇ ГРУПИ ЗВ’ЯЗОК ПРИ ІНВЕРСІЙНІЙ ТРАВМІ НАДП’ЯТКОВО-ГОМІЛКОВОГО СУГЛОБА
Authors: Hrubar Y.O. , Hrubar Y. Y. , Gnatko V. V. 
Published: August 2019

Гострі ушкодження зв’язкового апарату надп’ятково-гомілкового суглоба є одними з найпоширеніших видів травм опорно-рухової системи. До даного типу ушкоджень переважно залучається латеральний зв’язковий комплекс, що включає передню надп’ятково-малогомілкову зв’язку, п’ятково-малогомілкову та задню надп’ятково-малогомілкову зв’язки. Мета дослідження – оцінити можливості ультразвукового дослідження з використанням стрес-тестів при різних ступенях ушкодження латеральної групи зв’язок надп’ятково-гомілкового суглоба унаслідок гострої інверсійної травми. Матеріали і методи. У діагностиці ушкоджень зв’язкового апарату надп’ятково-гомілкового суглоба пріоритетним залишається первинний огляд пацієнта лікарем-травматологом. При показаннях виконують рентгенографію з метою виключення переломів. У стандартну процедуру додаткових методів дослідження для оцінки ушкоджень опорно-рухового апарату включено сонографію. УЗД має ряд переваг над додатковими методами дослідження, а саме, комп’ютерною томографією та магнітно-резонансною томографією для оцінки стану зв’язкового апарату суглобів, зокрема здатність проводити динамічну оцінку та стрес-тести в реальному часі, уникаючи ризиків радіаційної експозиції. Одночасно проводили сонографічне дослідження травмованого та контрлатерального суглоба апаратами Aloka SSD 2000 і Acuson Antares (Siemens) з використанням високочастотних широкосмугових датчиків із робочою частотою 7–12 МГц. Результати досліджень та їх обговорення. У дослідженні взяли участь 43 пацієнтів віком від 19 до 48 років із гострою інверсійною травмою зв’язок надп’ятково-гомілкового суглоба, з них ‒ 26 (60,47 %) чоловіків та 17 (39,53 %) жінок. Середній вік обстежуваних становив (26,3±4,8) року. Обстеження в більшості випадків проводили на 4–6 день із моменту травми після обов’язкового попереднього огляду лікарем ортопедом-травматологом. У процесі клінічного та сонографічного обстежень ушкодження зв’язок I ступеня виявлено в 12 (27,90 %) пацієнтів. Частковий розрив зв’язок (II ступінь) був у 26 (60,47 %) травмованих. Ушкодження III ступеня (тяжкі) – повний розрив зв’язки зі значним болем, набряком та гематомою виявлені у 5 (11,63 %) осіб. Висновки. Сонографія має високу чутливість у діагностиці ушкоджень зв’язок латерального відділу надп’ятково-гомілкового суглоба. Вона є особливо цінним методом ранньої діагностики, коли її застосовують для оцінки розриву зв’язок, проводячи стрес-тести при гострій травмі в реальному часі. Отримані результати потребують подальшого дослідження з метою розробки технологічного обладнання та удосконалення методики проведення стрес-тесту, що якісно покращить результати сонографії латеральної групи зв’язок при гострій інверсійній травмі надп’ятково-гомілкового суглоба.
ЗМІНИ ПЕРОКСИДНОГО ОКИСНЕННЯ ЛІПІДІВ ТА АНТИОКСИДАНТНОГО ЗАХИСТУ В ЩУРІВ РІЗНОЇ СТАТІ, ВИСОКО- І НИЗЬКОСТІЙКИХ ДО ГОСТРОЇ ГІПОКСИЧНОЇ ГІПОКСІЇ ПРИ ІММОБІЛІЗАЦІЙНОМУ СТРЕСІ
Authors: Ordynskyi Iu. M. , Denefil O. V. 
Published: August 2019

Визначення механізмів стресу, що має ушкоджувальний вплив на серце в осіб із різною реактивністю, може сприяти розробці індивідуальних методів корекції.
Мета дослідження – визначити вплив іммобілізаційного стресу на зміни показників пероксидного окиснення ліпідів та антиоксидантного захисту в щурів різної статі з високою і низькою стійкістю до гіпоксії.
Матеріали і методи. Стрес моделювали 4 рази шляхом одногодинної іммобілізації щурів спинкою донизу з інтервалом 24 год. У серці визначали концентрацію дієнових і трієнових кон’югатів, шиффових основ, ТБК-активних продуктів, супероксиддисмутазну та каталазну активності, у крові – концентрацію церулоплазміну, пероксидазну активність.
Результати досліджень та їх обговорення. У контрольних самців з високою стійкістю до гіпоксії (ВГ), порівняно з низькою стійкістю (НГ), виявлено меншу активність процесів пероксидного окиснення ліпідів, більшу супероксиддисмутазну активність, концентрацію церулоплазміну, пероксидазну активність крові; у ВГ самиць, порівняно з НГ, – більше дієнових і трієнових кон’югатів, шиффових основ; супероксиддисмутазна активність, концентрація церулоплазміну, пероксидазна активність крові; менше ТБК-активних продуктів; каталазна активність. Іммобілізація призвела до зростання усіх досліджуваних продуктів пероксидного окиснення ліпідів (у всіх групах тварин найінтенсивніше збільшилися ТБК-активні продукти). У самиць також значно зросли шиффові основи. Це вказує на розвиток окиснювального стресу, який більше виражений у самців порівняно з самицями. У самиць продукти пероксидного окиснення ліпідів швидше метаболізуються. Одночасно активувалася антиоксидантна ланка: найбільше у самиць підвищилася супероксиддисмутазна (більше у низькостійких до гіпоксії) та каталазна активності (більше у високостійких до гіпоксії особин), у самців – концентрація церулоплазміну (найбільше у низькостійких до гіпоксії). Пероксидазна активність крові знизилася у всіх експериментальних групах тварин.
Висновки. Іммобілізація щурів призводить до окиснювального стресу в серці, але механізм його розвитку та механізми адаптації і компенсації залежать від стійкості до гіпоксії та статі.
Allegories of Ruin: Architecture and Knowledge in Early Arabic Poetry
Authors: Ladha Hassanaly 
Published: August 2019

Abstract
This study examines the architectural lexicon (ṭalal, dār, rasm, bayt) of early Arabic poetry, interrogating the relation between built and linguistic form in the nasīb. I argue that the interpenetration of the aṭlāl and khayāl motifs and of other structural elements of the qaṣīdah allegorizes the fleeting and phantasmatic nature of all linguistic and material structures. In the early Arabic episteme, poetic forms materialize history, delineating realities even as they fall endlessly into ruin. The implied theories of language and knowledge may inflect our understanding of the entire tradition of Arabo-Islamic expression emerging from this literary milieu.
Allegiance Performed: Waṭaniyyah Poetry on the Stage of the Shāʿir al-Milyūn Competition
Authors: Vanpee Katrien 
Published: August 2019

Abstract
This article examines the understudied political dynamics of the televised nabaṭī poetry competition Shāʿir al-Milyūn (“Million’s Poet”) to offer a new understanding of the program. Media coverage has focused on the participation of a single female participant, while scholars have assessed Shāʿir al-Milyūn as primarily an experiment in the wedding of local tradition to modern technology, overlooking the central and complex negotiations of ruler-ruled relationships taking place on the show’s stage. Shāʿir al-Milyūn’s political aspect becomes particularly apparent in the regular performances of waṭaniyyah verse, i.e. poetry for the waṭan or homeland. Reading a waṭaniyyah poem performed during the fifth season of Shāʿir al-Milyūn by Emirati poet Aḥmad bin Hayyāy al-Manṣūrī, I argue that Shāʿir al-Milyūn, rather than merely celebrating local poetic tradition, operates as a political technology that provides both poetry contestants and the show’s princely patron with opportunities to articulate and enact expectations of proper citizenship.