Mérei Ferenc a polgári és a szocialista embereszmény feszültségei közepette
Authors: Pléh Csaba 
Published: April 2021

Összefoglaló. Mérei Ferenc (1909–1986) életműve sok nyilvánvaló
paradoxont tartalmaz. Ott áll az egyik oldalon az 1945 és 1949 közti kommunista
nevelési vezér, aki az általa vezetett budapesti műhelyben és a nagy hatáskörű
Országos Neveléstudományi Intézetben aktívan alakította az államilag szervezett
szocialista iskolát, és ott van az 1950-től a partvonalra került, majd
bebörtönzött értelmiségi, harmadik lépésként pedig az 1970-es évektől a lelki
ellenállás alapú, egyéni életmód-szerveződések és csoportterápiák irányítója.
Felfogásom szerint a kettősségek nem csupán az élet külsőségeiből fakadó
kényszerek következményei, hanem Mérei szellemi arculatára végig jellemző belső
dilemmákból fakadtak. A Franciaországban töltött korai 1930-as évek óta élt
benne az a hit, hogy összhang teremthető a francia felvilágosodás örökségeként
értelmezett baloldali, gyerekközpontú pedagógiai hitvallás (én ezt a polgári,
individualizációs eszménynek tartom) és a kommunista társadalomszervezés
egyenlősítő centralizációs elvei között. Szervező munkájában, miközben sokat
tett azért, hogy a demokratikus eszményképeket követő általános iskola
egyenlőség eszméje hassa át a szocialista nevelést, ezt összekapcsolta azzal a
hittel, hogy a gyermeki közösségek sajátos érzelmikohó-szerepe meg tudja
teremteni az összhangot az egyenlőség és a centralizáció között. Igyekszem
rámutatni arra, hogy valójában nehezen összeegyeztethető a polgári
individualizáció, mint a modern pszichológia egyik kiindulópontja és a
hivatalnok eszményű szocialista közösségi felszabadítás. A gyermekből induló
liberális és az egyenlőség elvű baloldali eszmények az oktatás irányába nem
olyan könnyen illeszkednek, mint sok baloldali polgár, köztük Mérei hitte
volt.
Summary. The work of Ferenc Mérei (1909–1986) the Hungarian social
and clinical psychologist and for a time communist educational leader involves
several paradoxes. On one hand, we have the leader of the communist education
reform between 1945 and 1949, who, as head of the Budapest municipal institute
for education and the Countrywide Institute for Educational Research helped
shape socialist schooling. On the other hand, from 1950 on, there is the
expelled ostracized intellectual, who is even sentenced to prison after the 1956
revolution. As a third step, from the 1970s on, he appears as the leader of
small groups, displaying life style reforms relying on mental resistance and
resilience. In my view, these dualities are not only due to constraints of
external life events, but are embedded in the internal dilemmas of the
intellectual tensions continuously characterizing Mérei. From the time he spent
in France in the early 1930s he cherished the belief that a harmony could be
found between a child-centered educational commitment as a continuation of the
heritage of French enlightenment (I consider this to be a citoyen individuation
ideal) and the centralizing principles of communist social organization aimed at
equalization. In his organizational work while he made many efforts to center
socialist education around the program of a comprehensive school based on
principles of democratic equality, he connected these to the belief that the
peculiar emotional atmosphere of child communities could reconcile equality and
centralization. I try to show that bourgeois individualization as one starting
point of modern psychology is difficult to reconcile with community liberation
with burocratic inspirations. The liberal child based ideals of education are
not easy to reconcile with leftist ideals of equality – contrary to what was and
is believed by many left wing citoyen thinkers, among them by Mérei.