bluuebunny/crossref_metadata_2025_split huggingface dataset:
ETHNOGRAPHIC-FOLKLORE INTERESTS OF STEFAN KOVALIV
Authors: Drahan Volodymyr 
Published: April 2021

Summary. Purpose of the study is to characterize the ethnographic and folklore interests of the little-known Galician public and educational figure, publicist, teacher and writer – Stefan Kovaliv. The research methodology envisages the application of traditional principles of historicism and objectivity and general scientific and special-historical methods. The scientific novelty of the study is manifested in the fact that for the first time, based on a comprehensive analysis of the selected creative heritage of Stefan Kovalev, his ethnographic and folklore hobbies are characterized and the features of their influence on creative activity are traced. Conclusions. The analysis of selected works of art and scientific and journalistic essays by S. Kovaliv made in the article gives an opportunity to unequivocally state that their author had remarkable ethnographic and folklore hobbies and this passion served him as an indispensable assistant in the creative activity. From his works it follows that before writing anything the researcher was engaged in active search activities: he tried to be an eyewitness to the events he wrote about; used oral history, recruiting from rural and urban correspondents enough materials to study; for the sake of clear presentation of his creative work to the population, resorted to meticulous study of dialectical speech; studied the peculiarities of life and way of life of ethnographic groups of the population of the Galician region, paying special attention to the study of their spiritual and material culture.
ІСТОРІОГРАФІЯ ПРОТИСТОЯННЯ CИЛ ПОЛЬСЬКОГО ТА УКРАЇНСЬКОГО ПІДПІЛЛЯ У РОКИ НІМЕЦЬКО-РАДЯНСЬКОЇ ВІЙНИ: ГОЛОВНІ ТЕНДЕНЦІЇ ТРАКТУВАННЯ ПОДІЙ У ПОЛЬЩІ
Authors: БОЛЯНОВСЬКИЙ Андрій 
Published: April 2021

Анотація. Мета дослідження – висвітлити, як різні інтерпретації найактуальніших питань теми репрезентовані в історіографії предмета дослідження у Польщі. Методологія дослідження базується на застосуванні методів порівняльного і критичного аналізу, а також принципу наукової об’єктивності у процесі вивчиенн головних праць, опублікованих із вказаної теми. Наукова новизна статті – критичний аналіз причин, ходу і наслідків конфліктів між польськими і українськими підпільними силами в історіографії у Польщі в останні десятиліття. Висновки: У процесі аналізу праць з історії міжетнічних конфліктів можна прослідкувати виразну тенденцію: схильність нав’язати сприймання цих конфліктів виключно зі сприймання його учасниками з очевидною метою отримати емпатію до “своїх” жертв із замовчуванням “чужих жертв” цих конфронтацій. Типовим прикладом поширення таких тенденцій може бути стан вивчення дослідниками у Польщі проблеми протистоянь між польською Армією Крайовою (AK) з одного боку і Організацією Українських Націоналістів під проводом Степана Бандери (ОУН-Б) й Українською Повстанчою Армією (УПА) з другого у 1943–1944 роках. У цій країні актуальною залишається потреба критично-наукового дослідження причин, форм і наслідків цього протистояння. Головну увагу у дослідженні цієї проблематики у Польщі присвячено висвітленню втрат польського цивільного населення в ході протистояння. Водночас багато інших важлививх питань для розуміння передумов, характеру й розвитку цього протистоянння потребують подальшого вивчення (з’ясування кількості українських жертв протистояння збройних формувань АК і УПА, порівняльний аналіз форм та методів злочинів, скоєних їх вояками проти цивільного населення, спроби зупинити протистояння шляхом ведення переговорів між представниками українського та польського підпілля, вплив нацистської Німеччини та Радянського Союзу на погіршення українсько-польських відносин тощо). З’ясування причин конфліктів, політичної відповідальності за їх наслідки, втручання “третіх сил” та кількості загиблих має особливе значення для розуміння комплексу проблем конфронтації між АК і УПА у майбутніх наукових дослідженнях, що повинні бути вільними від однобічних національних упередженостей.
ВІЙНА ЗА МЕЖАМИ ФРОНТУ: БІЖЕНЦІ У ВНУТРІШНІХ ГУБЕРНІЯХ РОСІЙСЬКОЇ ІМПЕРІЇ В РОКИ ПЕРШОЇ СВІТОВОЇ ВІЙНИ
Authors: КОВАЛЕНКО Тетяна 
Published: April 2021

Анотація. Мета дослідження – визначити причини та характер масового біженства на території Російської імперії за часів Першої світової війни, а також проаналізувати державну політику в галузі опіки над біженцями й визначити в ній роль громадських та національних організацій допомоги. Методологія дослідження ґрунтується на принципах історизму, об’єктивності та системності, а також на використанні загальнонаукових (аналіз, синтез, ретроспектива, перспектива, узагальнення) та спеціально-історичних (історико-генетичний, історико-типологічний, історико-системний, історико-порівняльний) методів. Наукова новизна статті полягає у тому, що на основі невідомих раніше архівних та друкованих документів з’ясовано кількість біженців, правову регламентацію організації допомоги цим жертвам війни, умови та ефективність роботи державних, громадських та національних комітетів у сфері опіки біженців, окремі складові їх повсякденного життя. Висновки. Наслідки масової примусової евакуації населення західних губерній Російської імперії та часто безпорадність російської влади, яка спочатку ініціювала та профінансувала виселення місцевих мешканців, пояснюючи його вимогами війни, а потім взяла на себе організацію їм допомоги, були катастрофічними. Розрахунок на їхнє швидке повернення додому після кількох вдалих воєнних операцій виявився хибним, а мільйони перетворених на біженців людей вимагали залучення до роботи не тільки державних установ. Опікою біженців займались російські громадські організації та національні комітети допомоги жертвам війни (польські, литовські, латиські тощо). Незважаючи на роботу проведену російською владою в сфері забезпечення всебічної соціальної допомоги біженцям, співпраця між ланками влади та різними організаціями допомоги була ускладнена, але не тільки небездоганним законодавством. Громіздкий бюрократичний апарат Російської імперії, криза органів влади заважали оперативності, тоді як біженці вимагали негайної допомоги.
Ключові слова: біженці, організація допомоги, Російська імперія, Перша світова війна, державні, громадські, національні комітети.
УКРАЇНСЬКО-ЄВРЕЙСЬКІ ВІДНОСИНИ У ДОБУ ДИРЕКТОРІЇ УНР: НА МАТЕРІАЛАХ МІСТЕЧОК ПРАВОБЕРЕЖНОЇ УКРАЇНИ
Authors: КОМАРНІЦЬКИЙ Олександр , КОМАРНІЦЬКА Людмила 
Published: April 2021

Анотація. Мета дослідження – спираючись на доробок попередників, наявну джерельну базу показати позитивні і негативні сторони взаємин української та єврейської громад містечок Правобережної України у добу Директорії УНР. Методологія дослідження спирається на принципи конкретно-історичного підходу або історизму, об`єктивності, всебічності і цілісності, системності, а також на використання методів – аналізу та синтезу, історико-генетичного, історико-порівняльного, історико-типологічного, проблемно-хронологічного. Наукова новизна полягає у тому, що вперше в історіографії показано, з одного боку, яскраві приклади співпраці українців та євреїв у правобережних містечках українців, з іншого боку, протиєврейські ексцеси, пов’язані з погромами єврейських громад у 1919 – 1920 рр., висвітлено причини погромницьких дій української армії, повстанців і селян. Висновки. Доба Директорії УНР позначена як позитивними, так і негативними подіями у житті української та єврейської громад правобережних містечок. З одного боку, євреї вітали відновлення УНР, а українці допомагали їм у підготовці національних свят. Спільно ці етнічні групи вирішували питання діяльності своїх просвітянських товариств. Частина євреїв допомагала українському народу у боротьбі за державну незалежність, матеріально підтримува­ла Армію УНР, воювали у складі українського війська. З іншого боку, досліджуваний нами період позначений і протиєврейськими ексцесами, які, значною мірою, були спровоковані прихильністю євреїв до більшовиків, ігноруванням ними мобілізаційних заходів української влади. Наслідком такої непослідовності єврейської меншини стали погроми із людськими жертвами, які здійснили окремі частини Армії УНР, а також повстанські отамани. Таких погромів відбулося не менше 131. Погромницькими діями “відзначилися” і містечкові селяни-українці, для яких євреї, з якими вони співіснували в межах одного населеного пункту, були, насамперед, експлуататорами, спекулянтами, а вже потім більшовиками. Такі випадки зафіксовано у 26 містечках. Низка джерел свідчить, що українська влада намагалася надавати посильну матеріальну та юридичну допомогу містечковим євреям, які потерпіли від погромів.
Ключові слова: містечко, євреї, громада, армія, погроми.
АРХІВНО-СЛІДЧА СПРАВА НА ГРИГОРІЯ ТИМОФІЇВА ЯК ДЖЕРЕЛО З ІСТОРІЇ РЕПРЕСІЙ 1930-Х РОКІВ
Authors: КУЗНЕЦЬ Тетяна , СКУС Ольга 
Published: April 2021

Анотація. Мета дослідження передбачає висвітлення репресивної політики радянської влади щодо української інтелігенції у 1930-х роках на прикладі аналізу архівно-слідчої справи директора Бабанської середньої школи Г.С. Тимофіїва. Методологія дослідження має за основу наукові принципи об’єктивності, історичної достовірності та інформаційної цінності віднайдених документів. Використано спеціальні історичні методи, загальнонаукові, міждисциплінарні, персоніфікованого аналізу та ін. Основу джерельної бази дослідження становлять раніше недоступні архівні матеріали регіонального відділення Галузевого архіву Служи Безпеки України (СБУ) при Державному архіві Черкаської області. Наукова новизна праці полягає у встановленні історичної справедливості щодо минулого українського народу, переосмисленні суспільних трансформацій у ретроспективному просторі на тлі сучасних умов відстоювання української незалежності. Висновки. На основі історико-наукового аналізу доведено, що у 1930-х роках радянською владою створювалися неконституційні позасудові органи з широкими правами. Відповідно до їхніх постанов і наказів було застосовано спрощене судочинство у справі освітянина Уманщини – Григорія Степановича Тимофіїва. За сфабрикованою Бабанським районним відділом Народного комісаріату внутрішніх справ (НКВС) УРСР карною справою, яка переповнена сфальсифікованими показаннями свідків і протоколами очних ставок з побіжною відсутністю доказів злочину та запереченням своєї вини обвинуваченого в «контрреволюційній націоналістичній діяльності», Г.С. Тимофіїва було засуджено двічі (1937 – ув’язнення, 1950 – виселення). Лише у 1956 р. завдяки роботі прокурорського нагляду, скарг Г.С. Тимофіїва та його дружини, справу було переглянуто і закрито Військовою колегією Верховного суду СРСР. Г.С. Тимофіїва реабілітовано.
Ключові слова: Григорій Степанович Тимофіїв, репресивно-каральна система, архівно-слідча справа, обвинувачення, Бабанська середня школа.
РОЗБУДОВА МЕРЕЖІ ПРУССЬКИХ КОНСУЛЬСЬКИХ ПРЕДСТАВНИЦТВ НА УКРАЇНСЬКИХ ЗЕМЛЯХ У XIX СТОЛІТТІ НА ПРИКЛАДІ МІСТА КЕРЧ
Authors: ЛИМАН Ігор , КОНСТАНТІНОВА Вікторія 
Published: April 2021

Анотація. Метою роботи є вивчення історії прусських консульського представництва і консульських представників у Керчі, спираючись в першу чергу на документи Секретного архіву Фундації прусської культурної спадщини (Берлін). Методологія дослідження базується на пошуку та всебічному вивченні репрезентативних комплексів першоджерел. Наукова новизна полягає у заповненні наявної в історіографії лакуни щодо Керчі в контексті вивчення мережі іноземних консульських представництв на українських землях. Висновки. Прусське консульство в Керчі було засноване у 1845 р. за ініціативою англійця Едварда Кеттлі. Тоді як раніше захист прусських інтересів на підросійських територіях Північного Причорномор’я та Приазов’я знаходився в компетенції консула Пруссії в Одесі, із влаштуванням консульства в Керчі останнє стало опікуватись відповідними питаннями на землях, прилеглих до акваторії Азовського моря. Втім, це тривало не довго. З від’їздом Кеттлі з регіону діяльність консульського представництва в Керчі перервалась до 1852 р., коли на посаду консульського агента, підпорядкованого прусському консулу в Одесі, був призначений Георг Ніколич. Виконання ним обов’язків у місті перервалось в наслідок зайняття Керчі у 1855 р. союзницькими військами, а вже на початку 1857 р. Ніколич звернувся до Берліна з проханням про звільнення його з посади, що обумовлювалось як підривом його матеріального стану в наслідок Кримської війни, так і зміною карантинних правил у Керчі, які суттєво зменшували прибутки прусського консульського агента. Невдовзі Георг Ніколич помер, чим і завершилась вельми коротка історія існування консульського представництва Пруссії у Керчі. Офіційний Берлін знов звернув увагу на Керч як на місто, де мало діяти його консульське представництво, тільки через 10 років, і невдовзі туди був призначений віце-консул, але тепер вже не Пруссії, а Північнонімецького союзу.
Ключові слова: консульське представництво, консул, Керч, Пруссія, Російська імперія
СТАНОВИЩЕ ЄВРЕЙСЬКОЇ МЕНШИНИ ПІД ЧАС РОСІЙСЬКОЇ ОКУПАЦІЇ СХІДНОЇ ГАЛИЧИНИ В 1914 – 1915 рр.
Authors: ЩЕГЛОВ Андрій , МЕЛЬНИК Олександра 
Published: April 2021

Анотація. Мета роботи – проаналізувати становище єврейського населення Східної Галичини в період Першої світової війни з серпня 1914 по червень 1915 рр. Методологія дослідження: дотримання принципів об’єктивності та історизму сприяло розкриттю передумов, сутності та наслідків діяльності російської адміністрації протягом усього окупаційного періоду щодо єврейської спільноти Східної Галичини. Наукова новизна полягає у комплексному висвітленні проблеми ставлення цивільної адміністрації та військового командування до місцевого населення та національних меншин аналізі суспільно-політичних та економічних процесів напередодні та в роки російської окупаційної адміністрації, що донині не було предметом спеціального історичного дослідження. Зроблено спробу відтворити картину політичних змін у структурі галицького багатонаціонального суспільства, де з’явилася соціальна категорія – біженці. Введено до наукового обігу нові архівні матеріали, що дозволили узагальнити становище єврейської спільноти Галичини у роки Першої світової війни. Висновки. Захоплення галицького краю російськими військами супроводжувалося насильницькою політикою до місцевого населення й національних меншин краю. Бездіяльність влади призводила до масових грабунків та проявів насильства з боку військових щодо євреїв. Антиєврейська політика Росії на Південно-Західному фронті негативно позначилася на міжнародному іміджі держави, що створювало додаткові перешкоди для отримання країною зовнішніх кредитів. Політика переслідування юдейського населення з боку держави призвела до конфронтації в суспільстві, породження стереотипів які закріпилися в суспільній свідомості, де євреї виступають як вороги, зрадники, лихварі, спекулянти, яких звинувачували у всіх внутрішньодержавних та військових прорахунках імперії.
Ключові слова: єврейська меншина, окупація, Східна Галичина, Російська імперія, Перша Світова війна.
ЗМІСТ ТА НАПРЯМКИ ДІЯЛЬНОСТІ ЖІНОЧИХ ОРГАНІЗАЦІЙ ВОЛИНІ (друга половина 1940-х – початок 1950-х років)
Authors: СТАРОДУБЕЦЬ Галина , СУШИК Ірина 
Published: April 2021

Анотація. Мета дослідження – розкрити специфіку формування жіночих організацій у формі “жінвідділів”, “жіночих делегатських зборів”, “жінрад” у Волинській області в перші повоєнні роки, показати зміст їх діяльності крізь призму політико-пропагандистської роботи та участі в процесі становлення в регіоні колгоспної системи. Методологічною основою дослідження є принципи історизму, науковості, поєднання системного та регіонального підходів, авторської об’єктивності, поміркованого наративного конструктивізму, а також використання загальнонаукових (аналіз, синтез, узагальнення) та спеціально-історичних (історико-генетичний, історико-типологічний, історико-системний) методів. Наукова новизна полягає у тому, що вперше в історіографії українського жіночого руху на основі невідомих раніше архівних документів з’ясовано тему участі жінок в процесах радянізації західних областей України у перше повоєнне десятиліття, зокрема на Волині, розкрито політику використання більшовицькою владою жінок як дієвого інструменту насадження в регіоні колгоспної системи, динаміку кількісного росту учасників жіночих організацій. Показано конструювання сталінською пропагандою образу жінки-активістки; керованість процесу активізації жінок з боку партійних структур; масштаб роботи “жінвідділів” та “жінрад” через організацію жіночих форумів, зборів; риторику виступів жінделегаток. Висновки. Після звільнення Волинської області від німецьких окупантів тут було розгорнуто кампанію з відновлення інститутів радянської влади. У 1945 р. в структурі обкому КП(б)У було створено жінвідділ, а в райкомах – призначені жіночі організатори. Ці органи координували та курували роботу жіночих організацій, які в обов’язковому порядку масово створювалися в установах, організаціях, селах, а згодом – і в колгоспах області. Основне їх завдання полягало в мобілізації жіночого ресурсу на процес відбудови та розбудови господарського життя області. Крім того, вони частково опікувалися соціальними проблемами регіону – ліквідація без- та малограмотності жінок, шефство над сиротами, інвалідами, багатодітними матерями, благоустрій сіл і містечок тощо.
Ключові слова: жінки, жіночі відділи, жіночі ради, Волинь, радянізація.
ДО ПИТАННЯ ПРО УКЛАДАННЯ СПИСКУ ВИКОНАВЦІВ ГОЛОДОМОРУ-ГЕНОЦИДУ УКРАЇНЦІВ: ПАРТІЙНО-ДЕРЖАВНА НОМЕНКЛАТУРА ТА ПРАЦІВНИКИ РЕПРЕСИВНО-КАРАЛЬНИХ ОРГАНІВ
Authors: СТАСЮК Олеся 
Published: April 2021

Анотація. Мета дослідження – оприлюднити імена окремих діячів партійно-державної номенклатури та працівників репресивно-каральних органів, що належать до когорти виконавців Голодомору-геноциду українців, а також проаналізувати їхню роль у вчиненні даного злочину. Методологія дослідження ґрунтується на принципах історизму, системності, науковості, верифікації, авторської об’єктивності, на використання загальнонаукових (аналіз, синтез, узагальнення) та спеціально-історичних (історико-генетичний, історико-типологічний, історико-системний) методів. Наукова новизна полягає в тому, що вперше проаналізовано матеріал на предмет укладання майбутніх списків виконавців Голодомору-геноциду українців 1932 – 1933 рр., що є вагомим аспектом вітчизняних голодоморознавчих студій на сучасному етапі. Висновки. Вивчення та укладання списків виконавців Голодомору-геноциду українців є важливим і перспективним напрямком дослідження, адже йдеться про інститут уповноважених, що виник в результаті цілеспрямованого злочинного наміру з боку вищого партійного керівництва СРСР приборкати українців шляхом їх примусового виголодження. У випадку з цим злочином йдеться про колективного суб’єкта злочину – від організаторів серед вищого радянського керівництва до партійно-державної номенклатури та представників репресивно-каральних органів УРСС, який має стати об’єктом комплексного та повноцінного дослідження, маючи на меті укладання та оприлюднення якомога повнішого й автентичного списку усіх виконавців цього злочину. Це тягне за собою потребу розширення погляду на тему Голодомору-геноциду українців та переходу на інший рівень досліджень – до узагальнюючих, синтетичних опрацювань, що зумовлювало модернізацію існуючих моделей історичного пізнання та виводило українське голодоморознавство на вищий, узагальнюючий рівень осягнення проблем.
Ключові слова: Голодомор-геноцид українців, списки виконавців, партійно-державна номенклатура, репресивно-каральні органи УРСС.
ЕВОЛЮЦІЯ ПОНЯТТЯ “УКРАЇНА” В РАННЬОМОДЕРНІ ЧАСИ У ВИСВІТЛЕННІ СУЧАСНОЇ УКРАЇНСЬКОЇ ІСТОРІОГРАФІЇ
Authors: СТЕПАНЧУК Юрій , МЕЛЬНИЧУК Тетяна 
Published: April 2021

Анотація. Мета дослідження полягає у вияві основних тенденцій сучасного наукового дискурсу щодо інтерпретації проблеми еволюції в ранньомодерні часи самоназви “Україна”. Методологія дослідження передбачає використання симбіозу методів компаративістики, контекстуального аналізу, сходження від абстрактного до конкретного і навпаки. Наукова новизна визначається тим, що з’ясовано основні закономірності сучасного наукового дискурсу в Україні, пов’язаного з осмисленням функціонування в ранньомодерній Україні самоназви “Україна” та похідних понять – “український народ”, “українці”. Простежено тематичний і концептуальний перегук між сучасними інтерпретаціями, виділено наукові новації, які з’явилися останнім часом, окреслено перспективні напрямки подальших досліджень. Висновки. У перші десятиліття ХХІ ст. спостережено поновлення дослідницької уваги до інтерпретацій функціонування в минулому самоназви «Україна», проте акцент зміщено з проблем походження та первісної семантики цього поняття до з’ясування особливостей його вживання в ранньомодерні часи. Зокрема, простежено обіг поняття в середовищі української шляхти та козацтва, місце самоназв “Україна”, “український народ”, “українці” у практиках еліти Гетьманщини до кінця 70-х рр. ХVII ст., розглянуто функціонування поняття “Україна” в козацьких наративах XVIII ст. Виділено дві важливі тенденції наукового дискурсу: еволюція самоназви “Україна” не вийшла за географічно-територіальні рамки; назва “Україна” перетворилася на політонім, а поняття “український народ” та “українці” стали маркером ідентичності еліти Гетьманщини.
Ключові слова: Україна, українці, український народ, сучасна історіографія, науковий дискурс, концепція, ключові тенденції.
МОЛОДІЖНА ПОЛІТИКА НСДАП: РЕТРОСПЕКТИВНИЙ АНАЛІЗ (Рецензія на монографію.: Давлєтов О. Р. Підготовка «покоління вовків»: вишкіл майбутніх виконавців Голокосту (Нариси молодіжної політики НСДАП у 1922 – 1939 рр.). 2-е вид. доп. Дніпро: Український інститут вивчення Голокосту “Ткума”, 2019. 316 с.)
Authors: Нечаєва-Юрійчук Наталія , Троян Сергій 
Published: April 2021

Рецензія на монографію.: Давлєтов О. Р. Підготовка «покоління вовків»: вишкіл майбутніх виконавців Голокосту (Нариси молодіжної політики НСДАП у 1922 – 1939 рр.). 2-е вид. доп. Дніпро: Український інститут вивчення Голокосту “Ткума”, 2019. 316 с.
НАМІР ГЕНОЦИДУ В СВІТЛІ НОВИХ ДОКУМЕНТІВ ПРО ГОЛОДОМОР 1932–1933 РР. В УКРАЇНІ
Authors: ЯКУБОВСЬКИЙ Ігор 
Published: April 2021

Анотація. Мета дослідження полягає у виявленні та аналізі додаткових архівних документів, які дозволяють ґрунтовніше довести наявність у керівництва СРСР спеціального наміру вчинити злочин геноцид щодо українців, організувавши на території УСРР, Північного Кавказу та Кубані Голодомор 1932–1933 рр. Методологія дослідження передбачає застосування джерелознавчих методів, аналіз за їхньою допомогою невідомих раніше документів, спрямований на формування нових доказів наміру геноциду. Наукова новизна дослідження полягає насамперед у тому, що до наукового обігу вводяться нові архівні джерела, які розширюють можливості для правової кваліфікації Голодомору 1932–1933 рр. як злочину геноциду. Вперше виявлено та проаналізовано документи, які свідчать про те, що владні структури обласного рівня як мінімум в першій половині 1933 р. вимагали від влад сіл, міст і районів надсилати щодесять днів всебічну інформацію про динаміку смертності населення в різних його вікових групах на території Голодомору й регулярно отримували її від них, але не вживали заходів, спрямованих на припинення масового вбивства голодом. Висновки. Виявлені документи, які стосуються Молдавської АСРР, свідчать про те, що організатори і виконавці Голодомору 1932–1933 рр. створили спеціальну вертикально інтегровану систему постійного моніторингу рівня смертності в українському селі, яка передбачала оновлення інформації щоп’ять днів на рівні районів і щодесять днів на рівні області. Статистичні дані та доповідні по Балтському району за першу половину 1933 року, які регулярно надавалася Молдавському обкому КП(б)У, відображають постійне зростання смертності в різних селах та вікових групах. Проте ця інформація не стала сигналом для рішучих заходів з надання допомоги тим,хто голодував, що лише відтінює намір влади вбити голодом заплановану кількість населення.
Ключові слова: Голодомор, геноцид, намір геноциду, Україна, жертви Голодомору.