bluuebunny/crossref_metadata_2025_split huggingface dataset:
ПОРІВНЯННЯ ЛАПАРОСКОПІЧНОЇ МІОМЕКТОМІЇ ТА ЕМБОЛІЗАЦІЇ МАТКОВИХ АРТЕРІЙ У ЖІНОК ІЗ СИМПТОМНОЮ ЛЕЙОМІОМОЮ МАТКИ
Authors: Boychuk A. V. , Koptiukh V. I. , Isniuk N. O. 
Published: March 2021

Мета дослідження – порівняння ефективності, безпеки захворюваності та репродуктивних наслідків лікування лейоміоми тіла матки (ЛТМ), виконаних лапароскопічним доступом і технікою емболізації маткових артерій (ЕМА).
Матеріали та методи. Дослідження проводили на базі гінекологічного відділення КНП «ТКМЛ № 2». За період із 2018 до 2020 р. було проведено 112 лапароскопічних втручань і 52 методики емболізації маткових артерій. Із метою діагностики ЛТМ проводили ультразвукове обстеження органів малого таза, для виконання ЕМА обов’язковою умовою було проведення цитологічного аспірату із порожнини матки. ЕМА проводили в умовах операційної, обладнаної ангіографічним апаратом.
Результати дослідження та їх обговорення. Середній вік жінок, яким проводили лапароскопічне втручання, перебував у межах 38–42 років, індекс маси тіла – від 25,0 до 31,0, середня кількість видалених вузлів – від 2 до 5. Середній діаметр вузлів коливався в межах від 4 до 6 см. Крововтрата під час операції склала 100–150 мл із застосуванням біполярної діатермії, середня тривалість операції склала 50–60 хв. Післяопераційні ускладнення було відмічено у 30 % жінок.
У групі жінок, яким проводили ЕМА, середній вік перебував у межах 36–45 років. Індекс маси тіла становов 34,2. Середня кількість вузлів, які піддавали емболізації (склерозуванню), складала в основному 2–3 вузли. Крововтрата під час проведення операції емболізації маткових артерій була відсутня. Середня тривалість операції – 50–60 хв. Тривалість перебування в стаціонарі – 3–4 ліжко-дні.
Жінки, які планували вагітність, – це 26,7 % – 30 пацієнток після лапароскопії, і 38,4 % – 20 пацієнток після ЕМА. Змогли виконати дітородну функцію у першій групі 40 % – 12 жінок, у другій групі 25 % – 5 жінок.
Висновки. Підсумовуючи результати обох методів лікування лейоміоми матки, ми не отримали даних, які б свідчили про переваги того чи іншого методу. Втім, слід сказати, що ЕМА може бути альтернативою лапароскопії, особливо у групі жінок, які хотіли б виконати репродуктивну функцію в плані дітонародження.
ОЦІНКА ОВАРІАЛЬНОГО РЕЗЕРВУ В ЖІНОК ІЗ БЕЗПЛІДДЯМ НА ФОНІ ЛЕЙОМІОМИ МАТКИ В ПРОГРАМАХ ДОПОМІЖНИХ РЕПРОДУКТИВНИХ ТЕХНОЛОГІЙ
Authors: Drozdovska Yu. B. 
Published: March 2021

Мета дослідження – підвищити частоту настання вагітності у безплідних жінок із лейоміомою матки (ЛМ) шляхом аналізу основних факторів розвитку даної патології та оптимізації лікувально-профілактичного комплексу.
Матеріали та методи. Рандомізоване проспективне клінічне дослідження проведено серед 175 (29,0 %) жінок репродуктивного віку, в яких діагностовано ЛМ, та в контрольній групі (КГ) із 32 соматично здорових жінок із нормальною менструальною та репродуктивною функціями, яких було поділено на такі групи: основна (ОГ) А група – 137 жінок із ЛМ із запропонованим лікуванням; порівняння (ПГ) Б група – 38 жінок із ЛМ та загальноприйнятим лікуванням.
Результати дослідження та їх обговорення. Проведено оцінку стану репродуктивної системи за допомогою ультразвукового, гормонального моніторингу для прогнозування ймовірної відповіді яєчників на стимуляцію. Детально з практичної точки зору оцінено отримані результати ультразвукового, гормонального моніторингу в жінок із безпліддям на фоні лейоміоми матки для подальшого лікування. Адекватний кровообіг – важливий фактор для функціонування яєчників. У випадку прогнозування «бідної» відповіді яєчників на їх контрольовану стимуляцію середня пікова систолічна швидкість (ПСШ) стромальних артерій була в 1,68 раза нижча, ніж у жінок контрольної групи. Виявлено позитивну кореляцію між кількістю введених гонадотропінів, рівнем ФСГ та пульсаційним індексом (0ПІ в стромальних артеріях яєчників склав 1,43±0,3).
Висновок. Проведення ретельної оцінки оваріальної відповіді дає змогу правильно вибрати тактику лікування та дозу препаратів, а також відстежити результати, врахувавши отримані дані.
ПОСТМЕНОПАУЗАЛЬНАЯ ОСТЕОСАРКОПЕНИЯ
Authors: Ignatiev О. M. , Turchyn М. I. , Yermolenko T. О. 
Published: March 2021

Цель исследования – анализ данных литературы и результатов собственных исследований по проблеме остеосаркопении в постменопаузе: патофизиологические механизмы развития, факторы риска, подходы к диагностике, лечению, прогнозированию риска переломов и их профилактике. Постменопаузальная остеосаркопения, развитие которой обусловлено генетическими факторами, изменением состава тела, низкой физической активностью, дефицитом эстрогенов и витамина D, приводит к снижению мышечной массы, силы, функциональных возможностей, а также к снижению минеральной плотности костной ткани, что реализуется в увеличении частоты переломов, инвалидизации и смертности. В настоящее время отсутствует специфическое лечение саркопении, первичной является профилактика. Ранняя диагностика остеосаркопении, прогнозирование риска переломов и их профилактика – путь к сохранению качества и независимости жизни женщины.
Материалы и методы. Обследовано 65 женщин в возрасте (55,7±0,6) года, в постменопаузе с остеопорозом. Оценку состояния костно-мышечной системы и риск падений изучали с помощью функциональных тестов, ультразвукового исследования основных УЗ-параметров m. quadriceps femoris на аппарате «Toshiba aplio 300».
Результаты исследования и их обсуждение. Функциональные тесты оценки состояния костно-мышечной системы: нарушение координации, устойчивости и FraxAll (R=-0,67), риск падений и FraxAll (R=0,64), динамометрия и FraxAll (R=-0,77), динамометрия и Fraxhit (R=-0,70). Ультразвуковое измерение параметров мышц: эхогенность мышцы и ширина мышцы (R=0,78), эхогенность мышцы и угол перистости (R=0,99).
Выводы. Остеосаркопения часто наблюдается у женщин в постменопаузе, приводит к снижению мышечной массы, силы, функциональных возможностей, а также к снижению минеральной плотности костной ткани, что ухудшает качество жизни, способствует увеличению частоты падений и, соответственно, риску переломов. Функциональные тесты состояния скелетной ткани имеют высокую информативность в плане прогнозирования риска переломов. Ультразвуковое измерение параметров мышц дает информацию о мышечной силе, о ее сократительной возможности, является инструментом для ранней диагностики и мониторинга лечения саркопении.
ЕФЕКТИВНІСТЬ КОНТРОЛЬОВАНОЇ ОВАРІАЛЬНОЇ СТИМУЛЯЦІЇ ЗА ДОВГИМ ПРОТОКОЛОМ У ЖІНОК З ЕНДОМЕТРІОЗ-АСОЦІЙОВАНИМ БЕЗПЛІДДЯМ
Authors: Khmil S. V. , Kulyk I. I. 
Published: March 2021

Мета дослідження – проаналізувати ефективність контрольованої оваріальної стимуляції за довгим протоколом у жінок із безпліддям на фоні генітального ендометріозу.
Матеріали та методи. У дослідження увійшли 114 жінок віком від 21 до 40 років з ендометріоз-асоційованим безпліддям. Пацієнтки з ендометріоз-асоційованим безпліддям були поділені на підгрупи: 1а – з монолатеральними ендометріоїдними кістами; 1b – з білатеральними ендометріоїдними кістами; 2a – без рецидивних кіст у раніше прооперованому яєчнику; 2b – з моно- або білатеральними кістами у раніше прооперованому яєчнику. До всіх пацієнток застосовували довгий протокол стимуляції з агоніст-ГнРГ. Оцінку аспірованих ооцитів проводили після денудації, перед процедурою ICSI.
Результати дослідження та їх обговорення. Найнижчу кількість фолікулів зафіксовано у пацієнток 2а і 2b груп, вона була вірогідно менша від результатів 1a (на 92,9 %) і 1b (на 78,6 %) груп. При аспірації отримували достовірно меншу кількість ооцитів у всіх дослідних групах стосовно групи порівняння. Кількість запліднених яйцеклітин була найвищою у групі порівняння, зокрема, вона перевищувала дані 1а і 1b груп на 25,0 % відповідно, 2а і 2b груп – на 200,0 %. У пацієнток із безпліддям на фоні ендометріозу вихід бластоцист був вірогідно меншим у 1b, 2а і 2b групах стосовно даних групи порівняння.
Висновки. Проведення контрольованої оваріальної стимуляції за довгим протоколом з використанням агоніст-ГнРГ у жінок з ендометріоз-асоційованим безпліддям вказує на низьку її ефективність у пацієнток із кістектомією в анамнезі стосовно жінок із трубно-перитонеальним фактором безпліддя. Встановлено найнижчу кількість досягнутих вагітностей у жінок із безпліддям на фоні кістектомії.
СОВРЕМЕННЫЕ ПОДХОДЫ К ТЕРАПИИ УРОГЕНИТАЛЬНЫХ РАССТРОЙСТВ У ЖЕНЩИН В ПЕРИМЕНОПАУЗЕ
Authors: Potapova L. V. , Shcherbina I. N. 
Published: March 2021

Цель исследования – повышение эффективности лечения женщин в перименопаузе с урогенитальными нарушениями путем изучения влияния локального применения жидких вагинальных свечей «Вагинал-пантен» (Энжи).
Материалы и методы. Нами обследовано 176 женщин с урогенитальными расстройствами в перименопаузальном периоде, средний возраст которых составил (52,2±4,8) года. В 1 группе 86 (48,8 %) пациенток получали традиционное лечение. Во 2 группу вошли 90 (51,1 %) пациенток, которым с целью устранения симптомов бактериального вагиноза в связи с индивидуальной непереносимостью местных ЗГТ интравагинально для восстановления микрофлоры назначали жидкие свечи «Вагинал-пантен».
Результаты исследования и их обсуждение. В результате лечения происходили уменьшение сухости влагалища и зуда в 87,7 % случаев, отсутствие жжения в 74,4 % наблюдений, нормализация клинического анализа мочи, достоверное уменьшение никтурии в 3 раза, положительного кашлевого теста – в 2 раза и поллакиурии – в 2,5 раза (р˂0,05).
Выводы. Вагинальные свечи «Вагинал-пантен» могут успешно применяться в лечении урогенитальных нарушений в перименопаузе, особенно у женщин, имеющих противопоказания к применению синтетических эстрогенсодержащих препаратов.
ФРАГМЕНТАЦІЯ ДНК СПЕРМАТОЗОЇДІВ: ПРИЧИНИ, МЕХАНІЗМ, ВПЛИВ НА НАСТАННЯ ТА ВИНОШУВАННЯ ВАГІТНОСТІ
Authors: Khmil S. V. , Mayorova O. Yu. , Malanchuk L. M. , Khmil М. S. , Khmil-Dosvald A. S. , Dudchuk I. V. 
Published: March 2021

Мета дослідження – вивчити причини фрагментації ДНК сперматозоїдів, встановити взаємозв’язок між порушенням ДНК та якістю еякуляту, а також вивчити вплив фрагментації ДНК сперматозоїдів на настання та виношування вагітності.
Матеріали та методи. У дослідженні використано бібліосемантичний та аналітичний методи.
Результати дослідження та їх обговорення. Під час виконання дослідження було проаналізовано 46 джерел сучасної зарубіжної літератури щодо фрагментації ДНК сперматозоїдів та її впливу на настання і виношування вагітності.
Висновки. Аналіз літературних даних показав, що рівень фрагментації ДНК сперматозоїдів у межах 15–30 % є статистично значущим щодо зменшення позитивних результатів вагітності для in vivo, ВМІ, а також щодо підвищення ризику ранніх спонтанних викиднів. Якщо рівень фрагментації ДНК сперматозоїдів партнера >30 %, найефективнішим методом допоміжних репродуктивних технологій буде IVF або ICSI. Проте потрібно пам’ятати про ризик виникнення вад розвитку у плода, пов’язаних із цими процедурами допоміжної репродукції. Визначення рівня фрагментації ДНК можна використовувати як корисний аналіз у прогнозуванні викиднів, спричинених чоловічим фактором.
УРОГЕНІТАЛЬНІ РОЗЛАДИ У ЖІНОК, ЩО ПЕРЕНЕСЛИ РАДИКАЛЬНІ ОПЕРАЦІЇ НА МАТЦІ
Authors: Proshchenko O. M. , Ventskivska I. B. , Vitovsky Ya. M. , Markitanyuk S. V. 
Published: March 2021

Мета дослідження – визначення ранніх діагностичних предикторів генітоуринарного синдрому на основі оцінки частоти і структури урогенітальної дисфункції у віддаленому періоді після гістеректомії, виконаної з приводу міоми матки.
Матеріали та методи. Під нашим спостереженням протягом 5 років перебували 100 жінок у віці від 40 до 50 років, які перенесли радикальне оперативне втручання із приводу міоми матки, де у 40 жінок було проведено гістеректомію із трансабдомінальним доступом, у 30 пацієнток – класичну трансвагінальну гістеректомію і у 30 – LAVH.
Результати дослідження та їх обговорення. Із 58 пацієнток з урологічними порушеннями у 44,8 % дизуричні прояви були діагностовані у випадку трансабдомінальної гістеректомії, у 27,6 % – у випадку трансвагінальної гістеректомії і у 10,3 % спостережень – у випадку трансвагінальної гістеректомії, асоційованої із лапароскопічним доступом. Слід відмітити, що частка проявів цистуретриту у випадку гістеректомії зростала до п’ятого року після оперативного оздоровлення у 3,0 рази – з 7,0 до 21,0 %, найбільш вагомо у пацієнток після абдомінальної гістеректомії. Такі урологічні прояви, як полакіурія, неповне спорожнення сечового міхура, стресова інконтинентація та імперативне нетримання сечі, продемонстрували найвищий ступінь тяжкості також у пацієнток після трансабдомінальної і класичної трансвагінальної гістеректомії з давністю оперативного лікування 5 років і більше, найменший ступінь було верифіковано у випадку лапароскопічної гістеректомії. Аналогічно, найбільш низькі результати за всіма доменами опитувальника сексуальної дисфункції встановлено у групі з гістеректомією із трансабдомінальним та класичним трансвагінальним доступом, де діагностовано занижену сексуальну функцію порівняно зі здоровою популяцією (< 27 балів у 22,5 та у 36,7 % випадків відповідно).
Висновки. Таким чином, кожна третя пацієнтка до п’ятого року моніторингу після гістеректомії відмічала неспроможність тазового дна та ознаки цисто-ректоцеле І–ІІ ступенів, синдром релаксації тазового дна, а ступінь вираження генітоуринарних розладів напряму залежав від оперативних технік, віку, коли було проведено оперативне лікування, та ступеня гіпоестрогенії.
Оптимізація лікування хворих із синдромом гострої кровотечі в просвіт Травного каналу
Authors: Trofimov M. V. , Barannik S. I. , Kryshen V. P. , Muntyan S. O. , Lyashchenko P. V. , Gaponov I. V. , Chukhriienko A. V. 
Published: March 2021

Мета роботи: покращити результати лікування хворих із синдромом гострої кровотечі в просвіт верхнього відділу травного каналу виразкового генезу за рахунок вдосконалення методів місцевого ендоскопічного гемостазу.
Матеріали і методи. До рандомізавоного, проспективного дослідження були залучені хворі з проявами синдрому гострої кровотечі в просвіт верхнього відділу травного каналу виразкового генезу, де в хірургічній клініці ДЗ ДМА МОЗ України поряд з діагностичним езофагогастордуоденоскопічним дослідженням впроваджували удосконалені лікувальні ендоскопічні маніпуляції та операції з метою створення стійкого місцевого ендоскопічного гемостазу. За отриманими нами даними виразкова хвороба дванадцятипалої кишки посідала перше місце серед захворювань, що спричиняли гостру кровотечу в просвіт верхнього відділу травного каналу. При синдромі гострої кровотечі в просвіт верхнього відділу травного каналу виразкового генезу структуру нозологічних одиниць можна представити так: виразкова хвороба дванадцятипалої кишки – 67,8 %, виразка шлунка – 32,2 %.
Результати досліджень та їх обговорення. В результаті проведеного аналізу розподілу станів місцевого гемостазу за Forrest І клас небезпеки (Forrest І) встановлено в 39,5 % випадків, а ІІ клас небезпеки (Forrest ІІ) – у 60,5 % випадків. На основі аналізу проведеного дослідження створено інтегральну шкалу визначення ризику виникнення рецидиву кровотечі. Високий ризик виникнення кровотечі встановлювали при інтегральній оцінці від 20 до 30 балів, середній ризик – від 13 до 20 балів, низький ризик – до 12 балів. У період 2016–2017 рр. при активному застосування методів місцевого ендоскопічного гемостазу та ендоскопічного моніторингу в комплексі консервативної терапії у хворих із синдромом гострої кровотечі в просвіт верхнього відділу травного каналу виразкового генезу вдалося істотно знизити питому вагу операційних втручань з 13,1 до 8,2 % випадків. З метою раннього виявлення стигматів виникнення рецидивної кровотечі і проведення заходів щодо профілактики її виникнення проведення ендоскопічного моніторингу показано всім хворим із синдромом гострої кровотечі в просвіт верхнього відділу травного каналу виразкового генезу. З метою тимчасової зупинки кровотечі і підготовки хворого до проведення відстроченої операції в разі надзвичайно високого ризику операційного втручання у хворих із синдромом гострої кровотечі в просвіт верхнього відділу травного каналу виразкового генезу доцільне повторне застосування методів місцевого ендоскопічного гемостазу. Застосування комплексу консервативної терапії у хворих із синдромом гострої кровотечі в просвіт верхнього відділу травного каналу виразкового генезу дозволило знизити кількість операційних втручань в 2,5 раза завдяки широкому впровадженню методів місцевого ендоскопічного гемостазу, ендоскопічної профілактики виникнення рецидивної кровотечі та ендоскопічному моніторингу.
Патофізіологічні особливості системної гемодинаміки та кисневого забезпечення тканин у хворих на синдром обструктивного апное-гіпопное сну вдень
Authors: Soltani R. E. 
Published: March 2021

Мета роботи: Дослідити особливості функціонування системної гемодинаміки та кисневого забезпечення тканин у хворих на СОАГС в період їхньої активності (удень).
Матеріали і методи. Дослідження проведено у 66 хворих на СОАГС. Групу контролю склали особи такого ж віку та маси тіла, у яких СОАГС при полісомнографічному дослідженні не підтвердився.
Результати досліджень та їх обговорення. Проведено дослідження системної гемодинаміки та кисневого балансу: особливостей порушень надходження кисню (ступінь легеневої гіпоксії), зв’язування кисню гемоглобіном (ступінь гемічної гіпоксії), ефективності забезпечення надходження кисню до тканин (інтегрального показника кисневої недостатності) у хворих на синдром обструктивного апное-гіпопное сну. Установлено, що у денний час синхронно тяжкості патології зростає активність серцево-судинної системи: серцевого викиду, частоти серцевих скорочень та загального периферичного судинного опору.
При цьому найбільш інформативним виявився індекс Робінсона, який у порівнянні з показниками у осіб групи котролю – (104,9±1,2) – у хворих легкого ступеня склав (115,6±2,0), при СОАГС середнього ступеня – (125,5±1,8), а у найтяжчого контингенту – (137,1±2,1), що є предиктором розвитку артеріальної гіпертензії та органних порушень.
Ендометріоз як хірургічна проблема: діагностично-лікувальна тактика, невирішені питання
Authors: Benedykt V. V. , Heryak S. M. , Husak O. M. , Petrenko N. V. , Korda I. V. 
Published: March 2021

Мета роботи: опис нетипових клінічних випадків та поширення їх серед медичної спільноти, що сприятиме накопиченню мультицентрового клінічного досвіду та ляже в основу розробки ефективних алгоритмів менеджменту нетипових проявів екстрагенітального ендометріозу.
Матеріали і методи. Проведено комплексне дослідження 12 жінок віком 24–42 роки. Окрім загальноприйнятих клінічних лабораторних досліджень, проводили рентгенологічне, сонографічне обстеження та комп’ютерну томографію органів черевної порожнини.
Результати досліджень та їх обговорення. Наведені приклади клінічних випадків показують, що ендометріоз не можна вважати лише гінекологічним захворюванням, як у діагностичному, так і в лікувальному процесі він виходить далеко за межі гінекологічної спеціальності, а лікування його потребує нетрадиційної тактики. Найчастіше екстрагенітальні форми ендометріозу локалізуються в ділянці кишечника та післяопераційного рубця. Поява клінічних проявів дискоморту та пухлиноподібного утвору в ділянці післяопераційної рани є головними клінічними ознаками ендометріозу рубця. Основним клінічним проявом ендометріозу кишечника є розвиток кишкової непрохідності. За наявності операцій на матці в анамнезі треба проводити дифдіагностику з екстрагенітальним ендометріозом.
Медикаментозна терапія у хворих на ендометріоз не може бути методом вибору. Поширення вогнищ захворювання потребує індивідуального вибору та оптимального поєднання хірургічного та медикаментозного компонентів лікування, розширює тактичний арсенал лікаря, підвищує ефективність лікування, що покращує прогноз хвороби.
СКРИНІНГ ФІБРИЛЯЦІЇ ПЕРЕДСЕРДЬ, ЇЇ ПРИЧИННІ МЕХАНІЗМИ, АНАЛІЗ ЕТІОЛОГІЧНИХ ЧИННИКІВ І ТРИГЕРІВ У ХВОРИХ НА АРТЕРІАЛЬНУ ГІПЕРТЕНЗІЮ ТА ЦУКРОВИЙ ДІАБЕТ 2 ТИПУ
Authors: Honcharuk Yu. V. , Hrebenyk M. V. 
Published: March 2021

Резюме. Підвищення артеріального тиску (АТ) реєструють майже у 25 % населення світу. Поширеність артеріальної гіпертензії (АГ) збільшується з віком і у 50–60 років складає 70 %. Також за даними ВООЗ, у 171 млн (8,5 %) населення світу наявний підтверджений цукровий діабет (ЦД), а через 20 років прогнозують збільшення його частки до 366 млн, тобто на 114 %. ЦД у хворих на АГ буває у 2–3 рази частіше, ніж в осіб без АГ. Майже 50 % 50-річних пацієнтів із вперше виявленим ЦД також мають і АГ. Дослідження ВООЗ показали, що при ЦД тривалість життя зменшується на 10–30 %, а смертність підвищується в 2–3 рази. Причому 75– 80 % хворих на ЦД помирає від ураження серцево-судинної системи. Одним із найбільш частих ускладнень АГ і ЦД є розвиток фібриляції передсердь (ФП).
Мета дослідження – проаналізувати стан вивчення та наукові досягнення, що стосуються прогнозування та перебігу ФП в умовах коморбідних АГ і ЦД, та провести клініко-статистичні зіставлення з даними власних спостережень.
Матеріали і методи. Проаналізовано наукові джерела за 2009–2018 рр., що стосуються АГ, ЦД і порушень серцевого ритму. Паралельно обстежено 186 пацієнтів із АГ та ЦД віком від 20 до 74 років.
Результати. За низкою характеристик результати, які ми отримали, корелювали з літературними даними. Однак не усі епідеміологічні дослідження дали однозначну позитивну відповідь на питання про незалежність причинно-наслідкового характеру взаємозв’язку між АГ, ЦД і виникненням чи погіршенням прогнозу ФП. Ймовірно, різниця цих досліджень могла бути пов’язана з різною методологією, зокрема різними характеристиками пароксизмів ФП, тривалістю ЦД, ступенем глікемічного контролю та ін.
Висновки. Отже, ФП є частим клінічним синдромом, особливо в умовах коморбідності. На даний час розповсюдження АГ в поєднанні з ЦД є значно та беззаперечно пов’язане із розвитком ФП. При цьому вони разом мають безпосередній вплив як на перебіг основ­ної патології, так і на перебіг аритмічного синдрому. Тому особливої актуальності набуває подальше ретельне вивчення проблеми виникнення і розвитку ФП в умовах коморбідних АГ і ЦД.
ОСОБИСТІСНІ ХАРАКТЕРИСТИКИ ЛЮДИНИ ТА НЕЙРОФІЗІОЛОГІЧНІ ОСОБЛИВОСТІ
Authors: Behosh N. B. , Krynytska I. Ya. , Bakalets O. V. , Dzyha S. V. , Maksiv Сh. Ya. 
Published: March 2021

Резюме. При перебуванні людини в стані емоційного спокою характер біоелектричної активності головного мозку значною мірою зумовлений індивідуально-типологічними властивостями особи, які визначають особливості мозкових процесів та здатність реагувати на надходження різної інформації.
Мета дослідження – вивчити електроенцефалографічні відмінності обстежених у стані спокою та при розумовій діяльності залежно від психологічного типу особистості.
Матеріали і методи. В обстеженні взяли участь 30 студентів віком від 17 до 21 року. Визначення рівня екстраверсії-інтроверсії проводили з використанням опитувальника Айзенка. Вивчення функціонального стану головного мозку здійснювалось з використанням системи комп’ютерної електроенцефалографії.
Результати. Процеси збудження та гальмування в центральній нервовій системі та рівень активності кори зумовлені особистісними характеристиками людини. Інтелектуальне навантаження в осіб із високим вихідним рівнем кіркової активності не вимагає додаткових психофізіологічних затрат. Ефективне виконання завдання в осіб із низьким вихідним рівнем активності кори забезпечується активізацією фронто-таламічних структур мозку.
Висновки. Отримані результати свідчать про те, що особливості перебудови амплітудно-частотних параметрів різних діапазонів у відповідь на вплив зорових навантажень зумовлені особистісними характеристиками.