bluuebunny/crossref_metadata_2025_split huggingface dataset:
БОЛЬОВИЙ СИНДРОМ ТА РЕАКЦІЯ СИНОВІАЛЬНОЇ ОБОЛОНКИ КОЛІННОГО СУГЛОБА НА ЗАСТОСУВАННЯ КРІОТЕРАПІЇ З РЕГУЛЬОВАНИМ ІМПУЛЬСНИМ СТИСНЕННЯМ У ПАЦІЄНТІВ ПІСЛЯ АРТРОСКОПІЧНОЇ ПАРЦІАЛЬНОЇ МЕНІСКЕКТОМІЇ
Authors: Грубар Ю. О. , Грубар Ю. Ю. 
Published: May 2021

Серед усіх травм нижньої кінцівки частота ушкоджень колінного суглоба становить до 75 % випадків. Серед ушкоджень колінного суглоба, які найчастіше трапляються, переважають розриви менісків, на їх частку припадає від 32 % до 85 % випадків травм. З середини 1980-х років артроскопічні хірургічні втручання стали «золотим стандартом» у лікуванні розривів менісків і остаточно показали свою ефективність в порівнянні з відкритою артротомією. Однак оперативне втручання, навіть малотравматичне, викликає больовий синдром та розвиток реактивного синовіїту колінного суглоба, усунення якого в найкоротші терміни дозволяє прискорити реабілітацію. Вважається що використання холоду – це один із найпоширеніших засобів, що використовується як ефективне нефармакологічне втручання для лікування больового синдрому при травмах. Найчастіше вказують на такі ефекти від застосування кріотерапії – зняття болю, зменшення запального набряку і ліквідація м’язового спазму. Результат холодового впливу залежить як від кількості та швидкості тепла, що відводиться з травмованої ділянки, так і від характеру загальної та місцевої реакції організму на вплив низьких температур.
Мета – вивчити ефективність застосування кріотерапії з регульованим імпульсним стисненням у пацієнтів після артроскопічної парціальної меніскектомії для зниження інтенсивності больового синдрому та проявів післяопераційного реактивного синовіїту.
Матеріал і методи. Всього під спостереженням перебували 50 пацієнтів. Їх було поділено на дві групи: контрольну та експериментальну, по 25 пацієнтів у кожній. До експериментальної групи увійшли 25 пацієнтів (18 чоловіків і 7 жінок) у віці від 18 до 43 років (середній вік – 31,2 року). До контрольної групи увійшли 25 пацієнтів (16 чоловіків і 9 жінок) у віці від 18 до 42 років (середній вік – 32,6 року). З метою визначення ефективності застосування кріотерапії з регульованим імпульсним стисненням при больовому синдромі та реакції синовіальної оболонки колінного суглоба у пацієнтів після проведеної парціальної меніскектомії в перші години в експериментальній групі застосовували систему «GIOCO CRYO – 2». При включенні приладу ділянка суглоба періодично стискалася манжетою з циклом в 30 секунд (10 секунд стиснення, 20 секунд релаксація). Швидкість подачі охолодженої рідини становила до 7 літрів на хвилину. Її температура коливалася в межах 11–13 градусів Цельсія. В контрольній групі застосовували мішечки з льодом. Тривалість процедури в обох групах становила 15 хвилин.
Висновки. Дані, отримані в процесі дослідження, свідчать про доцільність впровадження у повсякденну практику кріотерапії з регульованим імпульсним стисненням з метою ранньої реабілітації пацієнтів після проведеної парціальної меніскектомії.
ВЗАЄМОЗВ᾽ЯЗОК ПОКАЗНИКІВ КОМПОНЕНТНОГО СКЛАДУ ТІЛА З ФУНКЦІОНАЛЬНИМ СТАНОМ ЕНДОТЕЛІАЛЬНОЇ ФУНКЦІЇ У ЖІНОК МОЛОДОГО ВІКУ
Authors: Немеш М. І. , Кентеш О. П. , Паламарчук О. С. , Костенчак-Свистак О. Є. 
Published: May 2021

На сьогоднішній день проблема ожиріння тісно пов᾽язана з ендотеліальною дисфункцією. Ендотеліальна дисфункція характеризується порушенням функціонування ендотелію в бік зниження вазодилатації. В свою чергу, ендотеліальні клітини відіграють важливу роль у мікроциркуляції тканин. Неоваскуляризація залежить від синтезу ендотеліальними клітинами судинного ендотеліального фактора росту. При абдомінальному ожирінні спостерігається підвищений вміст вісцерального жиру, це супроводжується виробленням таких прозапальних адипокінів як вісфатин, фактор некрозу пухлин-альфа (α-ФНП), що впливає на зменшення синтезу оксиду азоту ендотелієм.
Мета – знайти взаємозв᾽язок між показниками компонентного складу тіла з функціональним станом ендотеліальної функції у здорових осіб жіночої статті.
Матеріал і методи. У дослідженні взяла участь 41 здорова студентка віком 18–25 років. Вимірювання маси тіла, а також визначення таких параметрів як індекс маси тіла (ІМТ, кг/м2), відсотковий вміст загального жиру (ВЗЖ, %), вміст вісцерального жиру (ВВЖ, од.) та вміст безжирової маси (ВБМ, %) проводили з використанням вагів-аналізаторів TANITABC-601 (Японія). Функціональний стан ендотелію досліджували за допомогою проби «реактивна гіперемія» (РГ) з оцінкою ендотелійзалежної вазодилатації (ЕЗВД). Дослідження проводиль на реографічному комп᾽ютерному приладі «РЕОКОМ» (ХАЇ-Медика). Результати були статистично опрацьовані за допомогою мультифакторного регресійного та кореляційного аналізів.
Результати. По-перше, за результатами мультифакторного регресійного аналізу було встановлено, що ВВЖ, як незалежний предиктор, мав статистично достовірний зв᾽язок із показником ендотелійзалежної вазодилатації (ПЕЗВД) (р<0,0008). По-друге, показник ВВЖ мав статистично достовірний позитивний кореляційний зв᾽язок із ПЕЗВД (r=0,4211; p<0,006). Кореляційних зв᾽яків між ПЕЗВД та ВЗЖ, ІМТ та ВБМ знайдено не було (р>0,05).
Висновки. Підвищення вмісту вісцерального жиру характеризується спершу підвищеним виробленням оксиду азоту, з метою покращення васкуляризації жирової тканини, а згодом адипокіни зменшуватимуть синтез оксиду азоту, що призведе до втрати еластичної здатності судин, і тим самим сприятиме появі артеріальної гіпертензії.
ДОЦІЛЬНІСТЬ ВИКОРИСТАННЯ ПРЕПАРАТУ L-БЕТАРГІН У ХВОРИХ НА ЦУКРОВИЙ ДІАБЕТ 2 ТИПУ ТА ХРОНІЧНИЙ ПАНКРЕАТИТ
Authors: Сірчак Є. С. , Барані В. Є. , Сірчак С. С. , Рего О. Ю. 
Published: May 2021

На сьогодні цукровий діабет (ЦД), як і хронічний панкреатит (ХП), є серйозною медико-соціальною проблемою в зв᾽язку зі збільшенням поширеності і прогресуючою тенденцією до їх зростання.
Мета – вивчити клініко-лабораторну ефективність використання амінокислотного комплексу L-Бетаргін у хворих на ЦД 2-го типу та ХП.
Матеріал і методи. Обстежено 76 хворих на ЦД 2-го типу та ХП. Хворих, залежно від призначеного лікування, поділили на дві групи: І група (n=40) обстежених хворих отримувала лише базисне лікування (БЛ); ІІ групі (n=36) обстежених пацієнтів додатково до БЛ призначали амінокислотний комплекс L-Бетаргін по 10 мл 3 рази на добу протягом 1 місяця. Усім обстеженим пацієнтам проводили загальноклінічні дослідження, а також визначення вітамінного забезпечення та рівня гомоцистеїну.
Результати. Проведена терапія виявилась ефективнішою за впливом на динаміку клінічних проявів у хворих ІІ групи, які додатково отримували амінокислотний комплекс L-Бетаргін. При цьому диспептичні прояви зменшились у 4,7 раза, тоді як у хворих І групи – лише у 2,6 раза (р<0,01). Додаткове призначення амінокислотного комплексу до БЛ у обстежених хворих сприяло більш вираженій позитивній динаміці показників вуглеводного обміну. Встановлено статистично достовірне зниження рівня HbA1c (до (6,02±0,16) %), інсуліну (до (11,33±0,84) Од/л), С-пептиду (до (6,14±0,50) нг/мл), індексу НОМА-IR (до 4,08±0,26) у хворих переважно ІІ групи. Додаткове призначення L-Бетаргіну також приводить до статистично достовірного зниження рівнів загального холестерину, тригліцеридів, ліпопротеїдів низької щільності (р<0,05) та підвищення вітамінів групи В, що супроводжується зниженням показника гомоцистеїну у хворих на ЦД 2-го типу та ХП.
Висновки. Комплексна терапія із використанням препарату L-Бетаргін є ефективним методом для корекції клінічних та лабораторних порушень (показників ліпідного, вуглеводного обмінів, вітамінного забезпечення та рівня гомоцистеїну в сироватці крові) у хворих на ЦД 2-го типу та ХП.
ХРОНІЧНА СЕРЦЕВА НЕДОСТАТНІСТЬ У ХВОРИХ ПОХИЛОГО ВІКУ З ІЗОЛЬОВАНОЮ СИСТОЛІЧНОЮ АРТЕРІАЛЬНОЮ ГІПЕРТЕНЗІЄЮ
Authors: Шейко С. О. , Колб Н. О. 
Published: May 2021

У пацієнтів з ізольованою систолічною артеріальною гіпертензією (ІСАГ) до розвитку хронічної серцевої недостатності (ХСН) призводять тривалий перебіг хвороби, структурно-функціональна перебудова та порушення геометричної моделі серця. Певний внесок у формування ХСН зі збереженою фракцією викиду (ХСНзбФВ) лівого шлуночка (ЛШ) у хворих похилого віку мають вікові зміни серця. Незважаючи на значні успіхи в діагностиці і лікуванні хворих похилого віку з ІСАГ, особливості розвитку та критерії діагностики ХСН у даної категорії пацієнтів на даний час залишаються недостатньо вивченими.
Мета – вивчити особливості розвитку та розробити критерії діагностики ХСН у хворих похилого віку з ІСАГ.
Матеріал і методи. Обстежили 134 хворих похилого віку з ІСАГ. До основної групи увійшов 91 пацієнт віком (71,1±3,5) років з ІСАГ, з ФВ ЛШ >50 % та рівнем NT-pro BNP>125 пг/мл, в тому числі 61 жінка (67 %) і 30 (33 %) чоловіків. Групу порівняння склали 43 пацієнти (27 жінок і 16 чоловіків віком (70,4±3,7) років) з ІСАГ, ФВ ЛШ>50 % та NT-pro BNP <125 пг/мл. Структурно-функціональний стан серця вивчали за допомогою одно- і двовимірної ехокардіографії. Об’ємні показники ЛШ та лівого передсердя (ЛП) розраховували за методом Simpson. Трансмітральний кровотік оцінювали за рекомендаціями Європейської асоціації кардіоваскулярної візуалізації та Американської асоціації ехокардіографії. NT-pro BNP у плазмі крові визначали за допомогою хемілюмінесцентного імуноферментного аналізу.
Результати. У 66 (72,5 %) хворих основної групи діагностовано діастолічну дисфункцію (ДД) за типом порушення релаксації (ПР) ЛШ. У 25 (27,5 %) пацієнтів з ІСАГ і ХСНзбФВ діагностували порушення діастолічної функції (ДФ) за типом псевдонормалізації (ПН). В усіх випадках мала місце концентрична ГЛШ. Незалежно від статі рівень індексу максимального об’єму ЛП (ІОЛПмакс.) перевищував 34 мл/м2. Розроблено критерії діагностики ХСНзбФВ ЛШ у хворих з ІСАГ: наявність клінічних симптомів СН при значеннях ФВ ЛШ >50 %, рівня Nt-pro BNP>125 пг/мл, концентричного варіанта ремоделювання ЛШ, переважно концентричної ГЛШ, ДД ЛШ за типом ПР (Е/А<0,8) або ПН (Е/А>0,8<2,0) та ІОЛПмакс. >34 мл/м2.
Висновки. Провідним патогенетичним чинником виникнення ХСНзбФВ є ДД ЛШ. Спектр порушень ДФ ЛШ залежить від профілю його ремоделювання. У 66 (73 %) хворих з ІСАГ і ХСНзбФВ діагностовано ДД за типом ПР ЛШ. У 25 (27 %) хворих спостерігали порушення діастолічного наповнення за типом ПН. Визначення профілю порушень ДФ ЛШ у хворих з ІСАГ і ХСНзбФВ необхідне для подальшого проведення диференційованої медикаментозної корекції його ДД.
Association Between Industry Marketing Payments and Prescriptions for PCSK9 (Proprotein Convertase Subtilisin/Kexin Type 9) Inhibitors in the United States
Authors: Inoue Kosuke , Figueroa Jose F. , DeJong Colette , Tsugawa Yusuke , Orav E. John , Shen Changyu , Kazi Dhruv S. 
Published: May 2021

Background:
Marketing payments from the pharmaceutical industry to physicians have come under scrutiny due to their potential to influence clinical decision-making. Two proprotein convertase subtilisin/kexin type 9 inhibitors (PCSK9i) were approved by the US Food and Drug Administration in 2015 for reducing low-density lipoprotein cholesterol in high-risk patients, but their initial uptake was limited due to their high-cost and stringent prior authorization requirements. We sought to investigate the association between industry marketing and early adoption of PCSK9i among US physicians.

Methods:
We used nationwide databases of primary care physicians, cardiologists, and endocrinologists treating Medicare beneficiaries to examine the association between PCSK9i-related marketing payments in 2016 and the number of filled PCSK9i prescriptions in 2017, after adjusting for physician characteristics. In subgroup analyses, we stratified our analyses by physician specialty and prior experience with prescribing PCSK9i.

Results:
Among 209 840 physicians included in this analysis, 49 341 (24%) physicians received 292 941 PCSK9i-related marketing payments in 2016. The total value of these payments was $19 million, with a median payment of $61 per physician (interquartile range, $25–$132). Most payments (95%) were for meals, with a median of $14 per meal. The receipt of PCSK9i-related payments in 2016 was associated with increased PCSK9i prescription in 2017 (adjusted risk ratio, 3.18 [95% CI, 2.95–3.42]). This association was larger among primary care physicians (adjusted risk ratio, 6.67 [95% CI, 5.87–7.57]) than cardiologists (adjusted risk ratio, 2.00 [95% CI, 1.84–2.16]) and endocrinologists (adjusted risk ratio, 4.06 [95% CI, 2.95–5.59]). The association was observed across all types of payments.

Conclusions:
At a time when few physicians had experience with prescribing PCSK9i under strict prior authorization requirements, industry marketing payments to physicians for PCSK9i, predominantly in the form of meals, were associated with increased PCSK9i prescription in the subsequent year.
How Much Do Consumers Value Fuel Economy and Performance? Evidence from Technology Adoption
Authors: Leard Benjamin , Linn Joshua , Zhou Yichen Christy 
Published: May 2021

Abstract
During historical periods in which U.S. fuel economy standards were unchanging, automakers increased performance but not fuel economy, contrasting with recent periods of tightening standards and rising fuel economy. This paper evaluates the welfare consequences of automakers forgoing performance increases to raise fuel economy as standards have tightened since 2012. Using a unique data set and a novel approach to account for fuel economy and performance endogeneity, we find undervaluation of fuel cost savings and high valuation of performance. Welfare costs of forgone performance approximately equal expected fuel savings benefits, suggesting approximately zero net private consumer benefit from tightened standards.
Sensitivity to Calibrated Parameters
Authors: Jørgensen Thomas H. 
Published: May 2021

AbstractA common approach to estimation of dynamic economic models is to calibrate a subset of model parameters and keep them fixed when estimating the remaining parameters. Calibrated parameters likely affect conclusions based on the model, but estimation time often makes a systematic investigation of the sensitivity to calibrated parameters infeasible. I propose a simple and computationally low-cost measure of the sensitivity of parameters and other objects of interest to the calibrated parameters. In the main empirical application, I revisit the analysis of life-cycle savings motives in Gourinchas and Parker (2002) and show that some estimates are sensitive to calibrations.
Making International Law Truly ‘International’?
Authors: Kim So Yeon 
Published: May 2021

Abstract
Before non-European regions adopted international law, a different set of law of territory governed the non-European regions. Notwithstanding their differences, international courts and tribunals have approached non-European territorial disputes through a single lens of Eurocentric international law. The general claim of this article is that international courts and tribunals should approach non-European territorial disputes with special consideration to account for the region’s historical system. This article case studies the China-Vietnam dispute in the South China Sea to advance this claim. Through the case study, I argue that East Asian concepts of sovereignty do not equate with those employed by Eurocentric international law. I then suggest guidelines for considering regional systems when ruling on non-European territorial disputes. If international courts and tribunals do not change their legal approach, this not only distorts the historical realities of the non-European regions but also results in unfair dispute settlements.
Not All Ceasefires Are Created Equal: The Role of Third Party Manipulation in Sudan’s Major Ceasefire Agreements
Authors: Duursma Allard 
Published: May 2021

Abstract
Past research has found that third party pressure makes the signing of a ceasefire more likely, but also more likely to break down. What explains this variation? I argue that third party pressure is more likely to lead to a durable ceasefire if pressure is applied to persuade the conflict parties to continue to negotiate and produce a detailed ceasefire document, whereas pressure solely aimed at making the conflict parties sign a ceasefire document undermines the durability of the ceasefire. A comparison of four ceasefires concluded in Sudan supports this argument. Third party pressure that led to the Nuba Mountains Ceasefire and the Agreement on Security Arrangements helped move the negotiations on security arrangements forward. By contrast, the N’Djamena Ceasefire Agreement and the Darfur Peace Agreement were imposed on the parties without regard for political and technical aspects of the ceasefire. This explains why violence soon resumed.
Negotiating with a So-called ‘Non-Partner’: Lessons from Palestinian-Israel Negotiation Practices (2000–2020)
Authors: Benziman Yuval 
Published: May 2021

Abstract
There are conflicts in which the opposing sides perceive and define their adversary as a “non-partner” with whom they are unable or unwilling to negotiate. However, notwithstanding this reciprocal mistrust, negotiate they do. This research fills a theoretical gap in the study of negotiations by mapping five distinct practices of negotiations with a so-called non-partner: firstly, negotiate while claiming that no negotiations are taking place; secondly, use third parties as mediators or what I term “mediators+”; thirdly, negotiate agreements “over the head” of the so-called non-partner; fourthly, act unilaterally; and fifthly, negotiate relatively minor issues. Two alternative negotiation practices are also discussed: one is to negotiate agreements in non-related conflicts that may eventually influence the conflict actually on the table, and the other is to negotiate within the ingroup on the nature of negotiations should they take place. This study uses the Israeli-Palestinian conflict as a test case.
“The Temple of the Incredulous”: Ottoman Sultanic Mosques and the Principle of Legality
Authors: Budak Samet 
Published: May 2021

Abstract
This article traces the history of an Ottoman legal custom related to the construction of sultanic (imperial) mosques. According to conventional narratives, the victory over non-Muslims was the essential requisite for constructing a sultanic mosque. Only after having emerged victorious should a sultan use the funds resulting from holy war to build his own mosque. This article argues that this custom emerged only after the late sixteenth century in tandem with rising complaints about the Ottoman decline and with the ḳānūn-consciousness of the Ottoman elite, although historical accounts present it as if it existed from the beginning of Ottoman rule. It rapidly gained importance, so much so that the Sultan Ahmed Mosque was dubbed “the unbeliever’s mosque” by contemporary ulema. After having examined details of the custom’s canonization, the article deals with how it left its imprint in construction activities (struggles and workarounds), historical sources, literature, and cultural memory, up to the nineteenth century.
A Forgotten Fifteenth-Century Ottoman Mosque and Its Inscriptions
Authors: Hickman Bill 
Published: May 2021

Abstract
The Eşrefoğlu Mosque in Iznik was destroyed during the Turkish War of Independence, not long after Cornelius Gurlitt published a black and white photograph of its facade taken by G. Berggren. The photograph constitutes the only remaining visual evidence of a building whose initial construction likely dates to the lifetime of the shaykh whose memory it preserved. The flamboyant facade shown in the photograph reveals a unique mass of calligraphy, including inscriptions, published many years ago but revisited here. These inscriptions add to our understanding of the mosque’s history. My own telling of the phases of the building’s construction involves a reexamination of the identity of the mosque’s Ottoman dynastic patrons, principally Gülbahar Hatun, mother of Sultan Bayezid II. The inscriptions also raise questions about the shaykh’s spiritual legacy. Finally, the mosque’s spatial relationship to a nearby dervish lodge and to türbes associated with the shaykh and his family, buildings that also no longer survive, can be newly addressed.
Artifactual lipid coatings on intervessel pit membranes in dried xylem tissues of some angiosperms
Authors: Yamagishi Shohei , Shigetomi Kengo , Fujiyasu Syunya , Aoki Dan , Uno Tetsuro , Fukushima Kazuhiko , Sano Yuzou 
Published: May 2021

Abstract
Intervessel pit membranes are recognized as key structures for influencing water flow/embolism resistance. The mechanisms remain largely unclear owing to difficulties in examining them intact in nature. This study investigates ethanol-extractable pit membrane incrustations (PMIs), which were previously reported in certain angiosperms and may affect their water conduction. The presence of PMIs was determined for 40 angiosperms by field-emission scanning electron microscopy (FE-SEM). Candidate components of PMIs were determined by chemical analyses of wood extracts, and their distributions in the xylem were examined by time-of-flight secondary ion mass spectrometry (TOF-SIMS). Cryo-TOF-SIMS and cryo-FE-SEM were also performed to clarify the native distribution of PMIs. PMIs were observed in 11 species. Some of them were categorized as fat trees, which are known to store abundant lipids. Tilia japonica sapwood displaying PMIs contained large amounts of lipids, which were distributed in the dried xylem tissue, consistent with the distribution of the PMIs. In the frozen samples of T. japonica, however, the distributions were restricted to the parenchyma. In conclusion, PMIs consist of an artifactual coating of lipids originated from the parenchyma in dried samples at room temperature. Researchers performing surface analyses of plant cell walls should take strong precautions against such self-coating by these intrinsic chemicals.
Percutaneous Intervention in Diffuse Coronary Disease: Overlapping Versus Single Very Long Stent Technique. Results From the OVERLONG Registry
Authors: Negreira-Caamaño Martín , Abellán-Huerta José , Lozano-Ruiz-Poveda Fernando , Sánchez-Pérez Ignacio , López-Lluva María T. , Pérez-Díaz Pedro , López Javier González , Jurado-Román Alfonso 
Published: May 2021

Background Both stent length and stent overlap are associated with worse outcomes in the percutaneous treatment of diffuse coronary artery disease (dCAD). However, evidence comparing these issues is scarce. We aimed to compare the results between the use of single very long stent (VLS) and ≥2 overlapping stents (OS) in the treatment of dCAD. Methods Seven hundred twenty-four consecutive lesions were included: 275 treated with a single VLS (≥40 mm) and 449 with ≥2 OS. Procedural characteristics were assessed, and survival analysis was performed to compare the incidence of major adverse cardiovascular events (MACE; composite of cardiovascular death, nonfatal myocardial infarction, target lesion revascularization [TLR], or stent thrombosis) during a median follow-up of 31 months. Results Procedures with VLS required less contrast volume (268 ± 122 vs 302 ± 113 cm3; P < .01), fluoroscopy time (16 ± 8 vs 21 ± 16 minutes; P < .01), and procedure duration (37 ± 18 vs 47 ± 27 minutes; P < .01) than the OS procedures. The VLS group showed lower incidence of MACE (4.4% vs 10.7%; P < .01), driven mainly by lower TLR rate (1.1% vs 4.7%; P < .01). The use of OS was an independent predictor of MACE. Conclusions In this study, the use of VLS for the treatment of dCAD was associated with better outcomes compared to OS.