bluuebunny/crossref_metadata_2025_split huggingface dataset:
Prediction of Pancreatic Cancer in Diabetes Patients with Worsening Glycemic Control
Authors: Jeon Christie Y. , Kim Sungjin , Lin Yu-Chen , Risch Harvey A. , Goodarzi Mark O. , Nuckols Teryl K. , Freedland Stephen J. , Pandol Stephen J. , Pisegna Joseph R. 
Published: November 2021

AbstractBackground:Worsening glycemic control indicates elevated risk of pancreatic ductal adenocarcinoma (PDAC). We developed prediction models for PDAC among those with worsening glycemic control after diabetes diagnosis.Methods:In 2000–2016 records within the Veterans Affairs Health System (VA), we identified three cohorts with progression of diabetes: (i) insulin initiation (n = 449,685), (ii) initiation of combination oral hypoglycemic medication (n = 414,460), and (iii) hemoglobin A1c (HbA1c) ≥8% with ≥Δ1% within 15 months (n = 593,401). We computed 12-, 36-, and 60-month incidence of PDAC and developed prediction models separately for males and females, with consideration of &gt;30 demographic, behavioral, clinical, and laboratory variables. Models were selected to optimize Akaike's Information Criterion, and performance for predicting 12-, 36-, and 60-month incident PDAC was evaluated by bootstrap.Results:Incidence of PDAC was highest for insulin initiators and greater in males than in females. Optimism-corrected c-indices of the models for predicting 36-month incidence of PDAC in the male population were: (i) 0.72, (ii) 0.70, and (iii) 0.71, respectively. Models performed better for predicting 12-month incident PDAC [c-index (i) 0.78, (ii) 0.73, (iii) 0.76 for males], and worse for predicting 60-month incident PDAC [c-index (i) 0.69, (ii) 0.67, (iii) 0.68 for males]. Model performance was lower among females. For subjects whose model-predicted 36-month PDAC risks were ≥1%, the observed incidences were (i) 1.9%, (ii) 2.2%, and (iii) 1.8%.Conclusions:Sex-specific models for PDAC can estimate risk of PDAC at the time of progression of diabetes.Impact:Our models can identify diabetes patients who would benefit from PDAC screening.
Cholesterol-Lowering Intervention Decreases mTOR Complex 2 Signaling and Enhances Antitumor Immunity
Authors: Wang Yanping , You Sungyong , Su Shengchen , Yeon Austin , Lo Eric M. , Kim Sungjin , Mohler James L. , Freeman Michael R. , Kim Hyung L. 
Published: November 2021

Abstract

Purpose:
There is a need for strategies to prevent prostate cancer. Cholesterol-lowering interventions are employed widely and safely to reduce risk of cardiovascular disease and has been proposed for chemoprevention. Using preclinical models and a window-of-opportunity clinical trial, we describe an adaptive antitumor immunity resulting from cholesterol lowering.

Experimental Design:
Statins do not reliably lower serum cholesterol in mice. Therefore, oral ezetimibe was administered to mice to lower serum cholesterol to clinically relevant levels and evaluated the final adaptive immune response. T-lymphocytes-specific mTORC2 knockout mice were used to evaluate mTOR signaling and antitumor immunity. Pretreatment and posttreatment prostate tumors and lymphocytes were examined from a window-of-opportunity clinical trial where men with prostate cancer were treated with 2 to 6 weeks of aggressive cholesterol-lowering intervention prior to radical prostatectomy.

Results:
Mice treated with oral ezetimibe exhibited enhanced antitumor immunity against syngeneic cancers in a CD8+ lymphocyte-dependent manner, produced immunity that was transferrable through lymphocytes, and had enhanced central CD8+ T-cell memory. In mice and in patients undergoing prostatectomy, lowering serum cholesterol inhibited mTORC2 signaling in lymphocytes and increased infiltration of CD8+ lymphocytes into prostate tumors. T-lymphocyte-specific mTORC2 knockout mice demonstrated enhanced CD8+ lymphocyte function and antitumor capacity. In patients, cholesterol-lowering intervention prior to prostatectomy decreased the proliferation of normal prostate and low-grade adenocarcinomas.

Conclusions:
Lowering serum cholesterol decreased signaling through mTORC2 and enhanced antitumor CD8+ T-cell memory. We provide a rationale for large-scale clinical testing of cholesterol lowering strategies for prostate cancer chemoprevention.
A Phase II Study of the Efficacy and Safety of Oral Selinexor in Recurrent Glioblastoma
Authors: Lassman Andrew B. , Wen Patrick Y. , van den Bent Martin J. , Plotkin Scott R. , Walenkamp Annemiek M.E. , Green Adam L. , Li Kai , Walker Christopher J. , Chang Hua , Tamir Sharon , Henegar Leah , Shen Yao , Alvarez Mariano J. , Califano Andrea , Landesman Yosef , Kauffman Michael G. , Shacham Sharon , Mau-Sørensen Morten 
Published: November 2021

AbstractPurpose:Selinexor is an oral selective inhibitor of exportin-1 (XPO1) with efficacy in various solid and hematologic tumors. We assessed intratumoral penetration, safety, and efficacy of selinexor monotherapy for recurrent glioblastoma.Patients and Methods:Seventy-six adults with Karnofsky Performance Status ≥ 60 were enrolled. Patients undergoing cytoreductive surgery received up to three selinexor doses (twice weekly) preoperatively (Arm A; n = 8 patients). Patients not undergoing surgery received 50 mg/m2 (Arm B, n = 24), or 60 mg (Arm C, n = 14) twice weekly, or 80 mg once weekly (Arm D; n = 30). Primary endpoint was 6-month progression-free survival rate (PFS6).Results:Median selinexor concentrations in resected tumors from patients receiving presurgical selinexor was 105.4 nmol/L (range 39.7–291 nmol/L). In Arms B, C, and D, respectively, the PFS6 was 10% [95% confidence interval (CI), 2.79–35.9], 7.7% (95% CI, 1.17–50.6), and 17% (95% CI, 7.78–38.3). Measurable reduction in tumor size was observed in 19 (28%) and RANO-response rate overall was 8.8% [Arm B, 8.3% (95% CI, 1.0–27.0); C: 7.7% (95% CI, 0.2–36.0); D: 10% (95% CI, 2.1–26.5)], with one complete and two durable partial responses in Arm D. Serious adverse events (AEs) occurred in 26 (34%) patients; 1 (1.3%) was fatal. The most common treatment-related AEs were fatigue (61%), nausea (59%), decreased appetite (43%), and thrombocytopenia (43%), and were manageable by supportive care and dose modification. Molecular studies identified a signature predictive of response (AUC = 0.88).Conclusions:At 80 mg weekly, single-agent selinexor induced responses and clinically relevant PFS6 with manageable side effects requiring dose reductions. Ongoing trials are evaluating safety and efficacy of selinexor in combination with other therapies for newly diagnosed or recurrent glioblastoma.
RKIP Induction Promotes Tumor Differentiation via SOX2 Degradation in NF2-Deficient Conditions
Authors: Cho Jung-Hyun , Park Soyoung , Kim Soyeong , Kang So-Mi , Woo Tae-Gyun , Yoon Min-Ho , Lee Hyunkee , Jeong Myeonggyo , Park Yeong Hye , Kim Heegyu , Han Young Taek , Suh Young-Ger , Kim Bae-Hoon , Kwon Yonghoon , Yun Hwayoung , Park Bum-Joon 
Published: November 2021

AbstractLoss of NF2 (merlin) has been suggested as a genetic cause of neurofibromatosis type 2 and malignant peripheral nerve sheath tumor (MPNST). Previously, we demonstrated that NF2 sustained TGFβ receptor 2 (TβR2) expression and reduction or loss of NF2 activated non-canonical TGFβ signaling, which reduced Raf kinase inhibitor protein (RKIP) expression via TβR1 kinase activity. Here, we show that a selective RKIP inducer (novel chemical, Nf18001) inhibits tumor growth and promotes schwannoma cell differentiation into mature Schwann cells under NF2-deficient conditions. In addition, Nf18001 is not cytotoxic to cells expressing NF2 and is not disturb canonical TGFβ signaling. Moreover, the novel chemical induces expression of SOX10, a marker of differentiated Schwann cells, and promotes nuclear export and degradation of SOX2, a stem cell factor. Treatment with Nf18001 inhibited tumor growth in an allograft model with mouse schwannoma cells. These results strongly suggest that selective RKIP inducers could be useful for the treatment of neurofibromatosis type 2 as well as NF2-deficient MPNST.Implications:This study identifies that a selective RKIP inducer inhibits tumor growth and promotes schwannoma cell differentiation under NF2-deficient conditions by reducing SOX2 and increasing SOX10 expression.
БЕЗСОННЯ ЯК ФАКТОР РИЗИКУ РОЗВИТКУ МОЗКОВОГО ІНСУЛЬТУ
Authors: Теренда Н. О. , Фарійон Н. Я. 
Published: November 2021

Мета: вивчити вплив порушень сну на розвиток мозкового інсульту.
Матеріали і методи. Проведено анкетування 98 пацієнтів із мозковим інсультом задля вивчення впливу порушень сну на розвиток мозкового інсульту в інсультному відділенні та у відділенні інтенсивної терапії та кризових станів Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради. Стан порушень сну вивчено за допомогою пітсбурзького опитувальника якості сну (PSQI) та визначення індексу тяжкості безсоння (Insomnia Severity Index – ISI).
Результати. Встановлено, що у третини пацієнтів похилого віку (34,4 %) нічний сон тривав менше 7 год, індекс тяжкості безсоння становив (16,13±1,25) бала (помірні порушення сну), переважала частка помірних порушень сну (в (43,75±1,04) %) і відзначалася наявність виражених порушень сну (в (18,75±1,66) %). Пацієнти, старші 60 років, склали найбільшу групу з виявленим мозковим інсультом (65,3 %), при цьому гіпертонічну хворобу виявляли у них в 68,8 % випадків, що свідчить про вплив порушення сну на розвиток артеріальної гіпертензії та мозкового інсульту.
Лікування порушень сну повинно стати складовою у профілактиці серцево-судинних захворювань, церебро­васкулярної патології та мозкового інсульту. На думку провідних експертів для лікування порушень сну найкраще використовувати когнітивно-поведінкову терапію.
Висновки. Враховуючи доведений вплив порушень сну (інсомнії) на розвиток цереброваскулярних захво­рювань, необхідно впровадити в систему громадського здоров’я низку інформаційно-просвітницьких заходів для їх профілактики та покращення рівня знань про психологічну освіту/гігієну сну. З метою виявлення та корекції неправильних переконань стосовно сну і хибних уявлень про безсоння та його наслідки забезпечити консультацію психолога або психотерапевта пацієнтам з гіпертонічною хворобою, особам, старшим 60 років, та всім пацієнтам, які скаржаться на порушення сну.
ЗАБЕЗПЕЧЕНІСТЬ ВІТАМІНОМ D І МЕТАБОЛІЧНИЙ СИНДРОМ У ДІТЕЙ ПІДЛІТКОВОГО ВІКУ З ОЖИРІННЯМ
Authors: Павлишин Г. А. , Шульгай А.-М. А. 
Published: November 2021

Мета дослідження – провести аналіз наукових публікацій, які висвітлюють стан забезпеченості вітаміном D та його взаємозв’язки з розвитком метаболічного синдрому в дітей підліткового віку.
Матеріали та методи. Проведено аналіз публікацій баз даних Web of Sciense, SpringerOpen, Structure (NCBI), HINARI, PudMed, Scopus, які описують стан забезпеченості вітаміном D дітей залежно від індексу маси тіла і його взаємозв’язки з показниками антропометрії, вуглеводного та ліпідного обмінів.
Результати дослідження та їх обговорення. Ожиріння та дефіцит вітаміну D сприяють зростанню розвитку критеріїв метаболічного синдрому в дітей підліткового віку. Важливими чинниками розвитку дефіциту вітаміну D та метаболічного синдрому є низький дохід на члена сім’ї, недостатнє вживання молока, харчових продуктів, збагачених вітаміном D, низька фізична активність, недостатнє перебування на відкритому повітрі, тривале проведення часу за комп’ютером, гаджетами. Забезпеченість вітаміном D у підлітків з ожирінням характеризується прямими кореляційними зв’язками з рівнем у сироватці крові ліпопротеїнів високої щільності та зворотними кореляційними зв’язками з окружністю талії, рівнем тригліцеридів, глікемії, артеріальної гіпертензії.
Висновки. Дефіцит вітаміну D пов’язаний із чинниками ризику метаболічного синдрому в дітей з ожирінням. Поширеність дефіциту вітаміну D серед дітей підліткового віку залежить від багатьох чинників, які вважаються такими, що відіграють важливу роль у підвищених ризиках розвитку метаболічного синдрому. Встановлення механізмів взаємозв’язку дефіциту вітаміну D з чинниками ризику метаболічного синдрому в дітей з ожирінням дозволять розробити нові підходи, направлені на зниження ризиків ожиріння, метаболічного синдрому та пов’язаних із ними серцево-судинних захворювань.
АНОМАЛЬНА ПЛАЦЕНТАЦІЯ У ВАГІТНИХ ІЗ РУБЦЕМ НА МАТЦІ
Authors: Железов Д. М. 
Published: November 2021

Мета дослідження – оцінка частоти аномальної плацентації у вагітних із рубцем на матці.
Матеріали та методи. Дослідження виконано на базі Одеського обласного перинатального центру впродовж 2016–2020 рр. Обстежено 435 жінок із рубцем на матці, в тому числі 118 (27,1 %) – із двома та більше рубцями. Середній вік обстежених склав (33,3±1,2) року. Аналізували частоту виявлення аномалій плацентації на пренатальному етапі. Всім пацієнткам під час вагітності у термін 20 тижнів було проведено трансвагінальне ультразвукове дослідження за допомогою сканера експертного класу Accuvix V20 Prestige (Samsung Medison, Республіка Корея). Додатково проводили доплерометричне дослідження кровотоку по маткових артеріях. Статистичний аналіз проводили з використанням програмного забезпечення Statistica 13.0 (TIBCO, США).
Результати дослідження та їх обговорення. У всіх обстежених вагітних із часу виконання оперативного втручання минуло більше 2 років. Рубець після консервативної міомектомії (КМЕ) був у 109 (25,1 %) жінок. Середній термін після виконання КМ Е склав (2,7±0,2) року. Найбільш часто реєструвалися фундальні (28, або 25,7 %) та корпоральні (73, або 66,9 %) розрізи. Частим явищем були аномалії прикріплення плаценти – у 70,3 %, причому в структурі ураження переважало низьке розташування плаценти – 163 випадки, або 53,3 %. Рlacenta accrete зареєстрована у 131, або 42,8 %. Казуїстикою були випадки placenta increta (2,6 %) т??а placenta previa (1,3 %). При оцінці частоти ускладнень у жінок із рубцем на матці встановлено, що у першому триместрі вагітності загроза переривання вагітності виникала у 20,4 % вагітних, ранній гестоз – у 50,3 %, анемія вагітних – у 64,1 %. Затримку росту плода реєстрували у 69,6 % вагітних. У третьому триместрі прояви дисфункції плаценти реєстрували у 72,1 %, прееклампсії – у 66,8 %, анемії вагітних – у 73,6 %. За літературними даними, поширеність аналогічних ускладнень у жінок без носійства рубця є втричі меншою. У 103 (25,9 %) жінок вдавалися до оперативного розродження, в решти пологи відбулися per via naturales.
Висновки. Найчастішою причиною утворення рубця на матці є КР (74,9 %). Рубець після консервативної міомектомії був у 109 (25,1 %) жінок. Середній термін після виконання КМЕ склав (2,7±0,2) року. На відміну від жінок після КР, у яких розріз завжди локалізувався у нижньому сегменті матки, у пацієнток із рубцем на матці після КМЕ його локалізація відповідала первинній локалізації видаленого міоматозного вузла. Найбільш часто реєстрували фундальні (28, або 25,7 %) та корпоральні (73, або 66,9 %) розрізи. Частим явищем були аномалії прикріплення плаценти – у 70,3 % жінок, причому в структурі ураження переважало низьке розташування плаценти – 163 (53,3 %). Рlacenta accrete зареєстрована у 42,8 % вагітних, placenta increta – у 2,6 % та placenta previa – у 1,3 %.
КОРЕЛЯЦІЯ МІЖ КЛІНІЧНИМ ПЕРЕБІГОМ ЛЕЙОМІОМИ МАТКИ ТА СТАНОМ МІКРОБІОЦЕНОЗУ СТАТЕВИХ ОРГАНІВ
Authors: Запорожченко М. Б. , Парубіна Д. Ю. , Сидоренко А. В. 
Published: November 2021

Мета дослідження – простежити взаємозв’язок між клінічним перебігом лейоміоми матки та наявністю порушень мікробіоценозу статевих органів.
Матеріали та методи. Обстежено 246 жінок репродуктивного віку, зокрема 216 хворих із клінічно безсимптомним, симптомним перебігом лейоміоми матки, та вивчено мікробіоценоз статевих органів у даних жінок бактеріоскопічним, бактеріологічним, ПЛР методами.
Результати дослідження та їх обговорення. У 100 % обстежуваних із лейоміомою матки на тлі вагініту постійно мали місце тяжкість, біль внизу живота, радикулоалгічний синдром, часте сечовипускання. При бактеріальному вагінозі до 80 % жінок, хворих на лейоміому матки, відмічали біль внизу живота та радикулоалгічний синдром. У жінок із проміжним типом мікробіоценозу статевих шляхів ці показники були в середньому в 50 % хворих на лейоміому матки. У жінок із нормоценозом незначний біль та дискомфорт внизу живота були відмічені лише в однієї хворої під час статевого акту в групі жінок із безсимптомним перебігом лейоміоми матки. У групі жінок із симптомним перебігом лейоміоми матки нормоценозу виявлено не було, але вдвічі переважав вагініт порівняно з групою безсимптомного перебігу лейоміоми матки.
Висновки. Отже, порівнюючи клінічний перебіг лейоміоми матки в жінок репродуктивного віку залежно від стану мікробіоценозу піхви, найбільш виражені клінічні симптоми лейоміоми матки, які вивчали, були в групі хворих із вагінітом, що не виключає ролі інфекційного фактора в патогенезі лейоміоми матки, «хибному» рості лейоміоматозних вузлів.
ОКСИДАТИВНИЙ СТРЕС ТА АНТИОКСИДАНТНИЙ ЗАХИСТ ПРИ РАННІЙ ТА ПІЗНІЙ ПРЕЕКЛАМПСІЇ ВАГІТНИХ
Authors: Лоскутова Т. О. , Демченко Т. В. , Бредихіна О. А. 
Published: November 2021

Мета дослідження – провести аналіз маркерів оксидативного стресу та антиоксидантного захисту, показників ліпідного профілю для визначення їхнього впливу на розвиток ранньої та пізньої прееклампсії вагітних.
Матеріали та методи. Проведено проспективне когортне дослідження, яке включало 20 жінок із ранньою прееклампсією (РПЕ), 41 – із пізньою ПЕ (ППЕ) та 35 із фізіологічним перебігом вагітності (контрольна група (К)). Для реалізації поставленої мети було обстежено: 46 вагітних із гіпертензивними розладами та акушерськими й перинатальними ускладненнями (основна група), 87 вагітних із гіпертензивними розладами без ускладнень (група порівняння) і 44 умовно здорових вагітних. Дослідження включало визначення: поліморфізму 192 Q→R гена параоксонази-1 методом полімеразної ланцюгової реакції, ліпідних фракцій, стану антиоксидантної системи – за активністю каталази та супероксиддисмутази, інтенсивності окиснювальних процесів – за рівнем ТБК-активних продуктів.
Результати дослідження та їх обговорення. Аналіз ліпідного профілю показав, що для вагітних із ранньою та пізньою прееклампсією характерним є збільшення ХС ЛПДНЩ та коефіцієнта атерогенності в 1,09 та 1,24 раза відповідно. Встановлено, що для РПЕ типовою є активація процесів ПОЛ, про що свідчить збільшена концентрація ТБК-активних продуктів, яка перевищує показник групи контролю в 5,3 раза, а показник групи з ППЕ – в 1,54 раза (р<0,05). Активація процесів ПОЛ відбувається на фоні компенсаторного збільшення в 2 рази активності СОД та незмінної активності каталази. Визначено, що при пізній прееклампсії збільшення концентрації ТБК-активних продуктів є менш значущим, ніж при ранній прееклампсії, але також перевищує показники групи контролю в 3,43 раза (p<0,05). При пізній прееклампсії показники АОЗ суттєво не відрізнялись від контрольної групи, що може свідчити про їх виснаження. Відмінностей в розподілі поліморфних варіантів гена PON-1 192 Q→R між групами дослідження встановлено не було.
Висновки. Збільшення атерогенних фракцій, дисбаланс процесів ПОЛ-АОЗ відіграють важливу роль у розвитку як ранньої, так і пізньої прееклампсії вагітних. Зв᾽язку поліморфних варіантів гена PON-1 192 Q→R з розвитком дисбалансу ПОЛ-АОЗ при прееклампсії не встановлено.
ОСОБЛИВОСТІ ПСИХОЕМОЦІЙНОГО СТАНУ ЖІНОК НА ТЛІ ГІПЕРПЛАСТИЧНИХ ПРОЦЕСІВ МАТКИ В ПІЗНЬОМУ РЕПРОДУКТИВНОМУ ВІЦІ
Authors: Агоді Мадуаколам Корнеліус , Бойчук О. Г. 
Published: November 2021

Метa дослідження – вивчення змін психоемоційного стaну та якості життя у жінок із лейоміомою матки в пізньому репродуктивному віці.
Матеріали і методи. Для реaлізації постaвленої мети був проведений клініко-пaрaклінічний aнaліз історій хвороби 80 жінок із фіброміомою мaтки у віці від 35 до 42 років, які лікувались у гінекологічному відділенні облaсного перинaтaльного центру.
За допомогою опитувальників вивчали здaтність організму людини до адаптивних реакцій на зовнішні та внутрішні стресові подразники, оцінювали рівень тривожності, використовуючи шкалу реактивної та особистісної тривожності. Також вивчали психосоматичні зміни та оцінювали якість життя.
Результати дослідження та їх обговорення. Було проведене всебічне дослідження жінок із лейоміомою мaтки в пізньому репродуктивному віці, яких було поділено за групами. Як показали дослідження, фіброміому матки та супроводжуючі фактори нереалізовaного мaтеринства нeoбхіднo рoзглядaти з позицiї психoтрaвми, що повтoрнo подумки пeрeживaється i може супровoджувaтись тривoгoю, стрaхом, фoбiєю. Високий рівень невротизації у жінок із гіперпластичними захворюваннями матки рeпродуктивного віку можна пояснити тривалістю захворювання, пeріодичним погіршeнням стану (біль, кровотeчі) та нереалізованою чи частково реалізованою материнською функцією. Знaчні психоeмoцiйнi нaвaнтaжeння з пeрeвaжaнням нeгaтивних eмоцiй при тривaлій дії можуть формувaти субдeпрeсивнi змiни, нeврoзи, психопатiї, щo, в свoю чeргу, ствoрюють пiдґрунтя для розвитку психосомaтичних змiн.
Висновки. Жінки пізнього репродуктивного віку з наявністю фіброміоми матки, які не виконали репродуктивну функцію, потребують оцінки вегетативного та психоемоційного стану, корекції виявлених порушень для нормалізації якості їх життя.
ВПРОВАДЖЕННЯ ЕЛАСТОГРАФІЇ ДЛЯ ДІАГНОСТИКИ ГІПЕРПЛАСТИЧНИХ ПРОЦЕСІВ У ГІНЕКОЛОГІЇ
Authors: Маркін Л. Б. , Дорошенко-Кравчик М. В. , Ященко Л. М. 
Published: November 2021

Мета дослідження – вивчити ефективність застосування еластографії як додаткового методу діагностики під час УЗД обстеження органів малого таза в пацієнток із гіперпластичними процесами матки й ендометрія. Провести аналіз показників еластографічного дослідження залежно від місця локалізації процесів проліферації та отриманих результатів еластографічних індексів. Оцінити отримані показники для прийняття рішення щодо лікування та консервативного спостереження за цією групою пацієнтів.
Матеріали і методи. Обстежено 52 жінок репродуктивного віку від 24 до 40 років із гіперпластичними процесами матки й ендометрія, із яких 20 жінок із дифузно-вузловою, дифузною чи вузловою формами лейоміоми матки, 15 – із гіперплазією ендометрія, 17 – із поліпами ендометрія. Проведено загальні клінічні дослідження, УЗД органів малого таза із використанням еластографії за допомогою УЗД апарата General Electric Voluson E8. У разі підозри на атипову етіологію процесів проводили патогістологічне дослідження.
Результати дослідження та їх обговорення. Показано, що ультразвукова еластографія у пацієнток із гіперпластичними процесами матки та ендометрія є додатковим методом обстеження, що дозволяє диференціювати гіперпластичні процеси ендометрія від онкопроцесу і верифікує морфологічну етіологію поліпів ендометрія, діагностує стан вузлових і дифузних розростань при лейоміомі матки для контролю консервативного ведення і лікування.
Висновки. Ультразвукова еластографія є додатковим методом обстеження і дозволяє диференціювати гіперпластичні процеси ендометрія від онкопроцесу і дає можливість оцінити глибину інвазії та з’ясувати щільність структури ендометрія, що розширює можливості консервативного спостереження. Проведення еластографії при діагностиці міометрія підвищує верифікацію стану міометрія, ідентифікує морфологічну етіологію поліпів ендометрія за рахунок визначення щільності. Діагностує стан вузлових і дифузних розростань при лейоміомі матки для контролю консервативного ведення і подальшого лікування.