bluuebunny/crossref_metadata_2025_split huggingface dataset:
CRISPR/Cas9-Engineered Universal CD19/CD22 Dual-Targeted CAR-T Cell Therapy for Relapsed/Refractory B-cell Acute Lymphoblastic Leukemia
Authors: Hu Yongxian , Zhou Yali , Zhang Mingming , Ge Wengang , Li Yi , Yang Li , Wei Guoqing , Han Lu , Wang Hao , Yu Shuhui , Chen Yi , Wang Yanbin , He Xiaohong , Zhang Xingwang , Gao Ming , Yang Jingjing , Li Xiuju , Ren Jiangtao , Huang He 
Published: February 2021

Abstract

Purpose:
Autologous chimeric antigen receptor T (CAR-T) cell therapy is an effective treatment for relapsed/refractory acute lymphoblastic leukemia (r/r ALL). However, certain characteristics of autologous CAR-T cells can delay treatment availability. Relapse caused by antigen escape after single-targeted CAR-T therapy is another issue. Therefore, we aim to develop CRISPR-edited universal off-the-shelf CD19/CD22 dual-targeted CAR-T cells as a novel therapy for r/r ALL.

Patients and Methods:
In this open-label dose-escalation phase I study, universal CD19/CD22-targeting CAR-T cells (CTA101) with a CRISPR/Cas9-disrupted TRAC region and CD52 gene to avoid host immune-mediated rejection were infused in patients with r/r ALL. Safety, efficacy, and CTA101 cellular kinetics were evaluated.

Results:
CRISPR/Cas9 technology mediated highly efficient, high-fidelity gene editing and production of universal CAR-T cells. No gene editing–associated genotoxicity or chromosomal translocation was observed. Six patients received CTA101 infusions at doses of 1 (3 patients) and 3 (3 patients) × 106 CAR+ T cells/kg body weight. Cytokine release syndrome occurred in all patients. No dose-limiting toxicity, GvHD, neurotoxicity, or genome editing–associated adverse events have occurred to date. The complete remission (CR) rate was 83.3% on day 28 after CTA101 infusion. With a median follow-up of 4.3 months, 3 of the 5 patients who achieved CR or CR with incomplete hematologic recovery (CR/CRi) remained minimal residual disease (MRD) negative.

Conclusions:
CRISPR/Cas9-engineered universal CD19/CD22 CAR-T cells exhibited a manageable safety profile and prominent antileukemia activity. Universal dual-targeted CAR-T cell therapy may offer an alternative therapy for patients with r/r ALL.
Development and Characterization of Novel Endoxifen-Resistant Breast Cancer Cell Lines Highlight Numerous Differences from Tamoxifen-Resistant Models
Authors: Jones Calley J. , Subramaniam Malayannan , Emch Michael J. , Bruinsma Elizabeth S. , Ingle James N. , Goetz Matthew P. , Hawse John R. 
Published: February 2021

Abstract

Despite the availability of drugs that target ERα-positive breast cancer, resistance commonly occurs, resulting in relapse, metastasis, and death. Tamoxifen remains the most commonly-prescribed endocrine therapy worldwide, and “tamoxifen resistance” has been extensively studied. However, little consideration has been given to the role of endoxifen, the most abundant active tamoxifen metabolite detected in patients, in driving resistance mechanisms. Endoxifen functions differently from the parent drug and other primary metabolites, including 4-hydroxy-tamoxifen (4HT). Many studies have shown that patients who extensively metabolize tamoxifen into endoxifen have superior outcomes relative to patients who do not, supporting a primary role for endoxifen in driving tamoxifen responses. Therefore, “tamoxifen resistance” may be better modeled by “endoxifen resistance” for some patients. Here, we report the development of novel endoxifen-resistant breast cancer cell lines and have extensively compared these models to 4HT and fulvestrant (ICI)-resistant models. Endoxifen-resistant cells were phenotypically and molecularly distinct from 4HT-resistant cells and more closely resembled ICI-resistant cells overall. Specifically, endoxifen resistance was associated with ERα and PR loss, estrogen insensitivity, unique gene signatures, and striking resistance to most FDA-approved second- and third-line therapies. Given these findings, and the importance of endoxifen in the efficacy of tamoxifen therapy, our data indicate that endoxifen-resistant models may be more clinically relevant than existing models and suggest that a better understanding of endoxifen resistance could substantially improve patient care.

Implications:
Here we report on the development and characterization of the first endoxifen-resistant models and demonstrate that endoxifen resistance may better model tamoxifen resistance in a subset of patients.
Exosomes in Breast Cancer – Mechanisms of Action and Clinical Potential
Authors: Liu Tiantong , Hooda Jagmohan , Atkinson Jennifer M. , Whiteside Theresa L. , Oesterreich Steffi , Lee Adrian V. 
Published: February 2021

AbstractExtracellular vesicles (EV) are a heterogeneous group of cell-derived membrane vesicles comprising apoptotic bodies, microvesicles, and small EVs also called as exosomes. Exosomes when initially identified were considered as a waste product but the advancement in research techniques have provided insight into the important roles of exosomes in cell–cell communication, various biological processes and diseases, including cancer. As an important component of EVs, exosomes contain various biomolecules such as miRNAs, lipids, and proteins that largely reflect the characteristics of their parent cells. Notably, cancer cells generate and secrete many more exosomes than normal cells. A growing body of evidence suggests that exosomes, as mediators of intercellular cross-talk, play a role in tumorigenesis, cancer cell invasion, angiogenesis, tumor microenvironment (TME) formation, and cancer metastasis. As we gain more insights into the association between exosomes and cancer, the potential of exosomes for clinical use is becoming more intriguing. This review is focused on the role of exosomes in breast cancer, in terms of breast cancer biology, mechanism of action, potential as biomarkers, and therapeutic opportunities.
СУЧАСНИЙ ПОГЛЯД НА ЕТІОЛОГІЮ ТА ПАТОГЕНЕЗ ПЕРЕДРАКОВИХ ЗАХВОРЮВАНЬ І РАКУ ВУЛЬВИ
Authors: Dunaevskaya V. V. , Tatatrchuk T. F. , Zakharenko N. F. 
Published: February 2021

РЕЗЮМЕ. Проблема дистрофічних захворювань і раку вульви до теперішнього часу залишається не вирішеною. В останні десятиліття відзначається збільшення числа дистрофічних захворювань вульви, на фоні яких у 9–49 % випадків виникають злоякісні пухлини. Тому потрібно детальніше вивчити цю проблему.
Мета – визначити причини розвитку склерозуючого лишаю і раку вульви.
Матеріал і методи. Проведено обстеження 110 пацієнток зі склерозуючим лишаєм вульви, 60 хворих із раком вульви; 100 пацієнток у постменопаузі, які не мали клінічних проявів захворювань з боку вульви, склали групу контролю.
Результати. Встановлено, що число спостережень з високим вмістом естроген-рецепторів у нормальній тканині вульви склало 35,5 %, тоді як при дистрофії вульви кількість спостережень з високим рівнем рецепторів склала лише 5,8 %. При раку вульви в переважній більшості спостережень (85,6 %) були відсутні естроген-рецептори. У міру збільшення тривалості постменопаузи кількість естроген-негативних результатів при склерозуючому лишаї зростає, складаючи загалом 58,8 % всіх досліджень.
Висновок. Уявлення про особливості й етіологію виникнення дистрофічних процесів і раку вульви в постменопаузі формує диференційований підхід до реалізації профілактичних заходів, і в цьому сенсі профілактика набуває патогенетичної спрямованості. У наших дослідженнях доведена ключова роль порушення співвідношення метаболітів естрогену і вірусної інфекції в патогенезі дистрофічних процесів і раку вульви.
ВПЛИВ ПОРУШЕННЯ МАСИ ТІЛА НА ВИРАЖЕНІСТЬ ПРОЯВІВ ОТЕОХОНДРОЗУ У ХВОРИХ НА НЕАЛКОГОЛЬНУ ЖИРОВУ ХВОРОБУ ПЕЧІНКИ
Authors: Filak Y. F. , Sirchak Ye. S. 
Published: February 2021

РЕЗЮМЕ. Остеохондроз (ОХ) хребта – одна з найпоширеніших хвороб дорослого населення. Серед основних причин розвитку остеохондрозу лікарі виділяють порушення обміну речовин, низький фізичний розвиток, генетичну схильність, ожиріння, куріння.
Мета – вивчити клінічні особливості перебігу ОХ поперекового відділу хребта (ПВХ) у хворих на неалкогольну жирову хворобу печінки (НАЖХП) залежно від вираженості порушення індексу маси тіла (ІМТ) у пацієнтів.
Матеріал і методи. Під нашим спостереженням перебували 42 хворих на НАЖХП та ОХ ВПХ. Усім обстеженим пацієнтам проведено загальноклінічні, антропометричні, інструментальні та лабораторні дослідження. Для дослідження рухової здатності хребта проводили функціональну оцінку рухливості хребта й м’язової сили спини та черевного преса.
Результати. У переважної більшості обстежених нами пацієнтів з НАЖХП та ОХ ПВХ при аналізі результатів антропометричного дослідження виявлена надмірна вага тіла або ожиріння різного ступеня вираженості. У хворих на НАЖХП та ОХ ПВХ частіше діагностовано надмірну вагу тіла (42,9 %) та ожиріння І ст. (28,6 %) і лише у 9,5 % обстежених встановлено нормальну вагу тіла. Отримані результати дослідження вказують на значне погіршення рухливості хребта в поперековому відділі у хворих на НАЖХП та ОХ ПВХ. Встановлена закономірність прогресування показників рухової активності залежно від вираженості порушення ІМТ. Максимальні рухові порушення визначено у пацієнтів з ожирінням ІІ ст. за результатами тесту Шобера, тесту «пальці – підлога» та розгинання ((2,00±0,18) см – р<0,01; (16,71±0,32) см – р<0,01; (7,12±0,13) см – р<0,05 відповідно). Ці зміни мають стадійний характер, з мінімальними показниками у пацієнтів з нормальною вагою тіла і з максимальними при ожирінні ІІ ст.
Висновки. У хворих на НАЖХП та ОХ ПВХ із збільшення ІМТ виявлено прогресування порушень рухової активності поперекового відділу хребта. У хворих на НАЖХП та ОХ ПВХ ожиріння різного ступеня вираженості та надмірну вагу тіла частіше виявляли в осіб без освіти або з середньою спеціальною освітою.
КЛІНІЧНИЙ ПОРТРЕТ ДІВЧИНКИ ПУБЕРТАТНОГО ВІКУ З НЕАЛКОГОЛЬНОЮ ЖИРОВОЮ ХВОРОБОЮ ПЕЧІНКИ ТА МЕТАБОЛІЧНО НЕЗДОРОВИМ ОЖИРІННЯМ
Authors: Chaikivska E. F. 
Published: February 2021

РЕЗЮМЕ. В Україні 10 % дитячого населення має надлишкову масу тіла. Одним із сучасних актуальних питань пубертатного періоду у дівчат з ожирінням є дифузні захворювання печінки, з яких неалкогольна жирова хвороба печінки (НАЖХП) є однією з найчастіших проблем зі здоров’ям.
Мета – вивчення особливостей клініко-метаболічних показників та статевого розвитку дівчаток пубертатного віку з НАЖХП та з метаболічно нездоровим ожирінням.
Матеріал і методи. Під спостереженням перебували 120 дівчат у віці 12–17 років з НАЖХП та з метаболічно нездоровим ожирінням, а також 180 умовно соматично здорових дівчат з нормальним статевим розвитком і з нормальною масою тіла. Вивчали антропометричні показники, параметри ферментного, ліпідного, вуглеводного, пуринового обміну, секрецію адипоцитокінів, 25(ОН)D, оцінювали статевий розвиток.
Результати. Для дівчаток пубертатного віку з НАЖХП та ожирінням були найхарактерніші збільшення індексу маси тіла у 2,80 раза (p<0,01), в основному за рахунок збільшення індексу жирової тканини в 3,07 раза (p<0,01), співвідношення окружності талії/окружності стегон в 1,26 раза (p<0,01). Рівень лептину вірогідно перевищував аналогічний показник групи контролю в 14,58 раза, АЛТ – в 2,17, глюкози – в 1,25, С-пептиду – в 1,77, індекс НОМА – в 1,90, сечової кислоти – в 2,27, а 25 (OH)D був знижений у 1,34 раза (p<0,01). Дівчата з НАЖХП характеризувалися більш раннім настанням менархе – (11,45±0,03) проти (12,43±0,04) років у контролі, вищим балом статевого розвитку за Л. Г. Тумилович – (10,89±0,16) проти (10,27±0,18) балів, порушеннями менструальної функції з наявністю у 62,50 % випадків олігоменореї, у 27,50 % – аменореї, у 10,00 % – рясних менструацій, у 14,17 % – дисменореї.
Висновки. Клінічний портрет дівчинки пубертатного віку з НАЖХП та метаболічно нездоровим ожирінням характеризується порушеннями ліпідного, вуглеводного, пуринового обміну, секреції адипоцитокінів, недостатністю або дефіцитом вітаміну D і більш раннім статевим дозріванням, прискореним адренархе, інвертованим пубертатом, порушеннями становлення менструальної функції.
ДИНАМІКА АКТИВНОСТІ ПРОЦЕСІВ ЛІПІДНОЇ ПЕРОКСИДАЦІЇ В СЕЛЕЗІНЦІ ПІД ВПЛИВОМ ГОСТРОЇ КРОВОВТРАТИ, УСКЛАДНЕНОЇ ІШЕМІЄЮ-РЕПЕРФУЗІЄЮ КІНЦІВКИ, ТА ЇЇ КОРЕКЦІЯ КАРБАЦЕТАМОМ
Authors: Yavorska I. V. , Hospodarsky I. Ya. 
Published: February 2021

РЕЗЮМЕ. Застосування турнікета за умов масивної зовнішньої кровотечі є основним засобом рятування поранених і постраждалих у результаті поранень магістральних судин кінцівок з безпечним терміном до двох годин. Одночасно доведено, що двогодинна повна ішемія-реперфузія кінцівки зумовлює активацію процесів пероксидного окиснення ліпідів (ПОЛ) у внутрішніх органах, що, за умов гострої крововтрати, сприяє розвитку поліорганної недостатності. Однак, за умов гострої крововтрати, ускладненої ішемією-реперфузією кінцівки, інтенсивність ПОЛ практично не досліджена в селезінці.
Мета – з’ясувати вплив гострої крововтрати, ускладненої ішемією-реперфузією кінцівки, на активність процесів ПОЛ у селезінці та оцінити корегувальну ефективність карбацетаму.
Матеріал і методи. В експериментах використано 108 нелінійних щурів-самців масою 200–220 г. Усі експерименти виконані під тіопентало-натрієвим наркозом. У тварин моделювали ішемію-реперфузію кінцівки, гостру крововтрату та поєднували ці ушкодження. В окремій групі проводили корекцію виявлених порушень карбацетамом. Через 1 і 2 години, а також через 1, 7 і 14 діб у селезінці піддослідних тварин визначали вміст дієнових кон’югатів (ДК) та вміст реагентів до тіобарбітурової кислоти (ТБК-активні продукти ПОЛ).
Результати. Встановлено, що за умов ішемії-реперфузії кінцівки, гострої крововтрати та їх поєднання має місце посилення процесів ліпідної пероксидації в селезінці, що виявляється зростанням вмісту ДК та ТБК-активних продуктів ПОЛ. Загальною закономірністю інтенсифікації ПОЛ у селезінці є досягнення максимального рівня через 1 добу з наступним зниженням. Додаткове ускладнення гострої крововтрати ішемією-реперфузією кінцівки супроводжується істотно більшим зростанням інтенсивності ПОЛ у селезінці, порівняно з їх окремим моделюванням. За умов корекції карбацетамом у тварин із гострою крововтратою, ускладненою ішемією-реперфузією кінцівки, активність процесів ліпідної пероксидації в селезінці зменшувалася, що через 7 і 14 діб проявлялося істотно нижчим вмістом досліджуваних показників ПОЛ. Отже, карбацетам чинить системний антиоксидантний вплив, що ставить його в ряд перспективних засобів зниження проявів оксидативних порушень у внутрішніх органах за умов гострої крововтрати, ускладненої ішемією-реперфузією кінцівки, та профілактики розвитку поліорганної недостатності.
Висновки. Ішемія-реперфузія кінцівки сприяє посиленню процесів ліпідної пероксидації в селезінці, зумовлених гострою крововтратою, що супроводжується статистично вірогідно більшим зростанням вмісту ДК через 2 год і 14 діб експерименту та ТБК-активних продуктів ПОЛ – через 1, 7 і 14 діб, порівняно з тваринами, яким моделювали лише гостру крововтрату. Застосування карбацетаму в дозі 5 мг·кг-1 внутрішньоочеревинно чинить виражений антиоксидантний вплив і через 7 та 14 діб сприяє меншому зростанню в селезінці ДК та ТБК-активних продуктів ПОЛ.
КЛІНІЧНИЙ ВИПАДОК ПОДВОЄННЯ ПРАВОЇ НИРКОВОЇ АРТЕРІЇ, УСКЛАДНЕНИЙ КОМПРЕСІЄЮ ТА ТРОМБОЗОМ ПРАВОЇ НИРКОВОЇ ВЕНИ, ФЛОТУЮЧИМ ТРОМБОЗОМ НИЖНЬОЇ ПОРОЖНИСТОЇ ВЕНИ
Authors: Venger I. K. , Vaida A. R. , Kostiv S. Y. , Romaniuk T. V. , Selskyy B. P. , Moroz V. S. 
Published: February 2021

РЕЗЮМЕ. Пацієнт К. звернувся в Тернопільську університетську лікарню зі скаргами на гематурію та періодичний біль у попереку, які з’явилися протягом останніх двох днів, вперше. При об’єктивному фізикальному обстеженні виявлено пастозність шкірних покривів та виражений набряк обох нижніх кінцівок. Лабораторні показники – загальний, біохімічний аналізи крові, коагулограма та електрокардіограма – без патологічних змін. Наявна макрогематурія. При проведенні цистоуретроскопії патології не виявлено. За даними ультрасонографічного обстеження живота, органів заочеревинного простору, нижніх кінцівок патологічних змін не виявлено. Проведено комп’ютерну томографію з контрастуванням судинного русла органів черевної порожнини, в результаті якої виявлено подвоєння правої ниркової артерії з нетиповим аномальним розташуванням додаткової артерії.
У результаті проведеної діагностики захворювання у пацієнта вдалось встановити вроджену аномалію розвитку артеріальної системи правої нирки, що спричинила компресію правої ниркової вени, її ектазію, венозний стаз крові та явища флебогіпертензії у правій нирці, що, власне, і стало причиною гематурії. Саме венозний стаз і спричинив тромбоутворення із прогресуванням тромбозу на нижню порожнисту вену з флотацією в її просвіт.
Враховуючи явища флотації з поширенням тромботичних мас у нижню порожнисту вену, методом лікування обрано оперативне втручання – тромбектомію з правої ниркової та нижньої порожнистої вен.
ЗНАЧЕННЯ М-ХОЛІНОРЕЦЕПТОРІВ У ЗМІНАХ ОКСИДАТИВНИХ ПРОЦЕСІВ ПРИ РОЗВИТКУ АДРЕНАЛІНОВОГО УШКОДЖЕННЯ МІОКАРДА У ВИСОКО- ТА НИЗЬКОСТІЙКИХ ДО ГОСТРОЇ ГІПОКСИЧНОЇ ГІПОКСІЇ ЩУРІВ
Authors: Denefil O. V. , Yaroshenko T. Ya. 
Published: February 2021

Вступ. У зв’язку з розвитком гіпоксії, при більшості патологічних станів стає необхідним вивчення індивідуальної реактивності організму.
Мета дослідження – оцінити роль холінергічної регуляції про- й антиоксидантної системи в гомогенаті серця високо- та низькостійких до гіпоксії (ВГ, НГ) щурів-самців при адреналіновому ушкодженні міокарда (АУМ).
Методи дослідження. Досліди виконано на ВГ і НЕ безпородних щурах-самцях масою 180–220 г. Адреналінове ушкодження міокарда викликали адреналіном (1 мг/кг), дослідження проводили через 24 год після ін’єкції. Впливали на М-холінорецептори карбахоліном (0,4 мкг/кг) і атропіну сульфатом (1 мг/кг). У серці визначали концентрацію дієнових кон’югатів (ДК), ТБК-активних продуктів (ТБК-ап), активність супероксиддисмутази (СОД), вміст вітаміну Е (віт. Е).
Результати й обговорення. У контрольній групі (К) активність СОД, вміст віт. Е були вищими у НГ тварин. При АУМ відзначали зростання концентрації ДК у ВГ щурів, вмісту ТБК-ап – у ВГ і НГ, активності СОД – у ВГ. Різниці між ВГ і НГ тваринами не спостерігали. Після введення карбахоліну, порівняно з К, збільшилися концентрація ТБК-ап, активність СОД, вміст віт. Е. При АУМ на фоні використання карбахоліну вміст ТБК-ап у ВГ щурів був меншим, ніж після введення карбахоліну, не відрізнявся від такого в К, а у НГ тварин – залишався вищим, ніж у К. Активність СОД, вміст віт. Е у ВГ і НГ щурів перевищували значення К та АУМ, а у ВГ тварин – також показники після введення карбахоліну. Різниці між ВГ і НГ щурами не було. Після введення атропіну, порівняно з К, у ВГ тварин зріс вміст віт. Е, у НГ – ТБК-ап і віт. Е. При АУМ на фоні використання атропіну збільшилася концентрація ДК у ВГ і НГ щурів, ТБК-ап – у НГ. У ВГ тварин вміст ТБК-ап був на рівні К.
Висновки. Розвиток адреналінового ушкодження міокарда залежить від резистентності до гіпоксії та холінергічної регуляції організму. Стимуляція М-холінорецепторів сприяє активації антиоксидантної системи, обмежує розвиток оксидантного стресу, а їх блокада спричинює реалізацію оксидантних механізмів у НГ щурів, збільшує різницю в перебізі АУМ між ВГ і НГ тваринами.
Supporting wellbeing through peer-befriending (SUPERB) for people with aphasia: A feasibility randomised controlled trial
Authors: Hilari Katerina , Behn Nicholas , James Kirsty , Northcott Sarah , Marshall Jane , Thomas Shirley , Simpson Alan , Moss Becky , Flood Chris , McVicker Sally , Goldsmith Kimberley 
Published: February 2021

Objective: To determine the feasibility and acceptability of peer-befriending, for people with aphasia. Design: Single-blind, parallel-group feasibility randomised controlled trial comparing usual care to usual care + peer-befriending. Participants and setting: People with aphasia post-stroke and low levels of distress, recruited from 5 NHS Hospitals and linked community services; their significant others; and 10 befrienders recruited from community. Intervention: Six 1-hour peer-befriending visits over three months. Main measures: Feasibility parameters included proportion eligible of those screened; proportion consented; missing data; consent and attrition rates. Acceptability was explored through qualitative interviews. Outcomes for participants and significant others were measured at baseline, 4- and 10-months; for peer-befrienders before training and after one/two cycles of befriending. Results: Of 738 patients identified, 75 were eligible of 89 fully screened (84%), 62 consented (83% of eligible) and 56 randomised. Attrition was 16%. Adherence was high (93% attended ⩾2 sessions, 81% all six). The difference at 10 months on the GHQ-12 was 1.23 points on average lower/better in the intervention arm (95% CI 0.17, −2.63). There was an 88% decrease in the odds of GHQ-12 caseness (95% CI 0.01, 1.01). Fourty-eight significant others and 10 peer-befrienders took part. Procedures and outcome measures were acceptable. Serious adverse events were few ( n = 10, none for significant others and peer-befrienders) and unrelated. Conclusions: SUPERB peer-befriending for people with aphasia post-stroke experiencing low levels of distress was feasible. There was preliminary evidence of benefit in terms of depression. Peer-befriending is a suitable intervention to explore further in a definitive trial. Clinical trial registration-URL: http://www.clinicaltrials.gov Unique identifier: NCT02947776 Subject terms: Translational research, mental health, rehabilitation, quality and outcomes, stroke
Association between IL1B −511C/T polymorphism and Behçet’s disease: a meta-analysis
Authors: Wang Baogang , Gao Yihang , Tan Yuying , Yang Xiaolin , Man Xiaxia 
Published: February 2021

Background Many studies have investigated the relationship between the interleukin-1β gene ( IL1B) −511C/T polymorphism and the risk of Behçet’s disease (BD); however, the conclusions remain controversial. Methods In this study, we systemically retrieved relevant studies from the Chinese Biomedicine Database, China National Knowledge Infrastructure, Embase, Cochrane Library, and PubMed databases. We then calculated the odds ratios (ORs) and 95% confidence intervals (CIs) using the meta-package Stata version 12.0. Results The IL1B −511C/T polymorphism was not related to BD susceptibility using any of the tested models (C vs T: OR = 1.20, 95% CI = 0.97–1.49; CC vs TT: OR = 1.27, 95% CI = 0.95–1.70; CT vs TT: OR = 1.03, 95% CI = 0.781.36; dominant model: OR = 1.12, 95% CI = 0.87–1.46; recessive model: OR = 1.27, 95% CI = 0.89–1.82). Similarly, subgroup analysis including studies consistent with the Hardy–Weinberg equilibrium revealed no association between the IL1B polymorphism and BD susceptibility. Conclusion This meta-analysis indicates that the IL1B −511C/T polymorphism is unlikely to affect the risk of BD; however, further large-scale, carefully designed studies are needed to verify these results.