La Universidad Laboral de Albacete (1974-75), un episodio olvidado en el legado arquitectónico de Julio Cano Lasso
Authors: Gutiérrez-Mozo María-Elia , Parra-Martínez José , Martínez-Medina Andrés 
Published: July 2020

La Universidad Laboral de Albacete (1974-75), obra de Julio Cano Lasso, se implanta discretamente en un “no lugar” a las afueras de una “ciudad sin carácter”. Alejada de cualquier foco mediático, apenas ha tenido difusión, por lo que el principal objetivo de este artículo es contribuir a su recuperación historiográfica y crítica. Para ello se aporta el primer estudio pormenorizado del edificio en relación tanto a su contexto inmediato como al conjunto de la producción y del pensamiento arquitectónico de su autor. El análisis del mismo ofrece algunas claves para reconocer y valorar su magisterio en la creación de un hábitat accesible e integrador, durable y mutable, que aún sirve y dignifica la vida de sus usuarios. Se distinguen cuatro ejes metodológicos: la investigación bibliográfica, fundamentalmente de las monografías y escritos del arquitecto; la investigación de fuentes históricas en los archivos de la Administración y profesional de Cano Lasso; el análisis comparativo de la obra con otras universidades laborales del autor, apuntando a una determinada genealogía moderna; y, finalmente, el trabajo de campo, entrevistando al colaborador del arquitecto y a los responsables del centro pero, sobre todo, convirtiendo la experiencia de la arquitectura, en diferentes estaciones y momentos de la actividad del edificio, en un dato irremplazable. Esta obra, próxima en el espacio y en el tiempo, constituye un certero ejercicio de sobriedad y generosidad que pone en juego mínimos recursos con máximas aspiraciones, atendiendo, desde su compromiso con lo público, a lo necesario con lo estrictamente necesario.
La Universitat Laboral d'Albacete (1974-1975), obra de Julio Cano Lasso, s'implanta discretament en un "no lloc" als afores d'una "ciutat sense caràcter". Allunyada de qualsevol focus mediàtic, a penes ha tingut difusió, de manera que el principal objectiu d'aquest article és contribuir a la seva recuperació historiogràfica i crítica. Per a això s'aporta el primer estudi detallat de l'edifici en relació tant al seu context immediat com a el conjunt de la producció i de la pensada arquitectònic del seu autor. L'anàlisi de la mateixa ofereix algunes claus per reconèixer i valorar el seu magisteri en la creació d'un hàbitat accessible i integrador, durable i mutable, que encara serveix i dignifica la vida dels seus usuaris. Es distingeixen quatre eixos metodològics: la recerca bibliogràfica, fonamentalment de les monografies i escrits de l'arquitecte; la investigació de fonts històriques en els arxius de l'Administració i professional de Cano Lasso; l'anàlisi comparativa de l'obra amb altres universitats laborals de l'autor, apuntant a una determinada genealogia moderna; i, finalment, el treball de camp, entrevistant el col·laborador de l'arquitecte i als responsables de centre però, sobretot, convertint l'experiència de l'arquitectura, en diferents estacions i moments de l'activitat de l'edifici, en una dada irreemplaçable. Aquesta obra, propera a l'espai i en el temps, constitueix un precís exercici de sobrietat i generositat que posa en joc mínims recursos amb màximes aspiracions, atenent, des del seu compromís amb el públic, al necessari amb l'estrictament necessari.
Julio Cano Lasso’s Albacete Technical College (Universidad Laboral, 1974-75) is unobtrusively located in a “no place” on the outskirts of a “city without character”. Away from the limelight, it was barely published, remaining thus far unknown. Therefore, this essay aims to contribute to its historiographic and critical restitution. To do so, the first survey on the building is carried out in relation to both its immediate context and the whole of Cano Lasso’s architectural work and thinking. The analysis provides some key elements to recognize and value significant lessons, such as the creation of an accessible and inclusive, durable and mutable milieu that still serves and dignifies its inhabitants’ life. Four methodological axes are established: first, the bibliographical research undertaken from the architect’s monographs and writings; secondly, the investigation of historical records pertaining to local and national archives, as well as of Cano Lasso papers; thirdly, the comparative analysis with other technical colleges built by the architect, which allows to pinpoint a modern genealogy; finally, the fieldwork consisting of interviews with the architect’s collaborator and the center’s responsible, and most importantly, of the experience of architecture itself through different seasons and times of the building’s activity, turning it into an irreplaceable datum. This complex, which is close in space and time, sets a brilliant example of sobriety and generosity bringing into play minimum resources and maximum aspirations. Being the expression of Cano Lasso’s commitment to the public interest it pays attention to what is necessary with what is strictly necessary.