bluuebunny/crossref_metadata_2025_split huggingface dataset:
Selective PRMT5 Inhibitors Suppress Human CD8+ T Cells by Upregulation of p53 and Impairment of the AKT Pathway Similar to the Tumor Metabolite MTA
Authors: Strobl Carolin Dorothea , Schaffer Stefanie , Haug Tabea , Völkl Simon , Peter Katrin , Singer Katrin , Böttcher Martin , Mougiakakos Dimitrios , Mackensen Andreas , Aigner Michael 
Published: November 2019

Abstract
Genetic alterations in tumor cells provide promising targets for antitumor therapy. Recently, loss of methylthioadenosine phosphorylase (MTAP), a deletion frequently occurring in cancer, has been shown to create vulnerability to the inhibition of the protein arginine methyltransferase 5 (PRMT5). MTAP deficiency leads to accumulation of methylthioadenosine (MTA), which reduces PRMT5 activity, and thus, sensitizes the tumor cells to selective PRMT5 inhibitors (PRMT5i). PRMT5i are investigated as a new strategy to selectively kill MTAP-deficient tumor cells by blocking residual PRMT5 activity, but also to treat PRMT5-overexpressing tumors. Although many studies investigated the role of PRMT5 in cancer, only little data exist about the effect of PRMT5 inhibition on immune cells. As we could show that the tumor metabolite MTA suppresses T cells, we asked whether selective PRMT5 inhibition is detrimental for T-cell immune responses. Therefore, we examined the effect of the synthetic PRMT5 inhibitor EPZ015666 on human CD8+ T cells in direct comparison with the naturally occurring PRMT5-inhibiting molecule MTA. Both compounds reduced T-cell proliferation, viability, and functionality. In addition, T-cell metabolism was impaired upon PRMT5 inhibition. These effects coincided with the induction of p53 expression and reduced AKT/mTOR signaling. Our data clearly demonstrate that PRMT5 activity is involved in various cellular processes of human CD8+ T cells associated with essential T-cell functions. Therefore, not only tumor cells, but also antitumor immune responses, are compromised by PRMT5 inhibitors. This emphasizes the importance of considering side effects on the immune system when developing new strategies to specifically target not only MTAP-deficient tumors.
FEATURES OF BILIARY TRACT FUNCTION OF THE LIVER WITH MECHANICAL TRAUMA OF VARYING SEVERITY AGAINST THE BACKGROUND OF POISONING WITH SALTS OF COPPER AND ZINC
Authors: Kopach O. Ye. , Fedoriv N. A. , Melnyk N. A. , Krytska H. A. 
Published: November 2019

Skeletal trauma causes significant biliary tract violations of the liver. Excess copper ions and zinc reduces biliary function of the liver.
The aim of the study – to find out the pathogenetic features of liver damage in the case of mechanical injury of varying severity in the presence of excess copper and zinc ions in the body and its antidote therapy.
Material and Methods. Experiments were performed on 150 non-linear white male rats weighing 180–200 g. In the context of chronic intoxication with copper and zinc sulfates, they simulated skeletal trauma of varying severity. In animals after 1, 3 and 7 days of post-traumatic period, bile duct function of the liver was studied. The received digital data was subject to statistical analysis.
Results and Discussion. Against the background of a medium-degree injury, the indicator varied wavy: after 1 day it increased significantly in relation to the control group (by 32.7 %, p<0.05). After 3 days it significantly decreased and became 17.6 % less than control (p<0.05). After 7 days, it continued to remain at the same level (p<0.05 for control). In conditions of excessive ion exchange of copper and zinc in 1 day the indicator was at the control group level (p>0.05). However, after 3 and 7 days it was significantly lower than the reference level (27.8 % and 24.3 % respectively, p<0.05). In these conditions, after 1 and 3 days, the indicator was statistically significantly lower on the background of excessive intake of copper and zinc ions (31.6 % and 12.4 % respectively, p<0.05).
Conclusions. Skeletal trauma causes a significant violation of biliary tract function of the liver. At a trauma of a light degree without intoxication copper and zinc salts in 1 day the index to 7 days increases. While in the middle and severe injuries, after 1 day it is greater than control, but in the future it is lower than the control group. Excessive intake of copper ions and zinc contributes to a decrease in the studied index from 1 to 7 days, and with the trauma of moderate and severe severity of the lungs 3 and 7 days it becomes significantly lower than in the nontoxic group.
ВПЛИВ СТАНУ ВЕГЕТАТИВНОЇ НЕРВОВОЇ СИСТЕМИ НА ГЕМОДИНАМІКУ ПАЦІЄНТІВ З ГІПЕРТОНІЧНОЮ ХВОРОБОЮ У ПОЄДНАННІ З ОБЛІТЕРУЮЧИМ АТЕРОСКЛЕРОЗОМ НИЖНІХ КІНЦІВОК
Authors: Babinets L. S. , Fedoniuk L. Ya. , Bilochytska V. V. , Kotsaba Yu. Ya. 
Published: November 2019

При вивченні стану центральної гемодинаміки (ЦГ) та периферійної гемодинаміки (ПГ) у пацієнтів з гіпертонічною хворобою (ГХ) у поєднанні з облітеруючим атеросклерозом нижніх кінцівок (ОАНК) важливим є питання вегетативної нервової регуляції.
Мета дослідження – вивчити вплив стану вегетативної нервової системи на центральну і периферійну гемодинаміку пацієнтів з гіпертонічною хворобою у поєднанні з облітеруючим атеросклерозом нижніх кінцівок.
Результати. У пацієнтів з гіпертонічною хворобою у поєднанні з ОАНК після проведених реконструктивних оперативних втручань встановили три типи гемодинаміки: гіперкінетичний тип – у 32,1 % пацієнтів (підвищення СІ понад 3,7 л/(хв×м2) при зниженні питомого периферійного судинного опору (ППСО) менше 110,0 (0,1×кПа×с/(л×м2)), гіпокінетичний тип – у 38,7 % (зниження СІ менше 2,2 л/(хв×м2) при одночасному підвищенні ППСО понад 190,0 (0,1×кПа×с/(л×м2)); еукінетичний тип – у 29,2 % (значення СІ і ППСО були у межах вищеназваних типів гемодинаміки).
Висновок. При гіпертонічній хворобі у поєднанні із ОАНК з гіпокінетичним типом гемодинаміки у 59,1 % пацієнтів було констатовано підвищення тонусу парасимпатичного компонента ВНС і наявність недостатньо розвинутого колатерального русла нижніх кінцівок, а в 89,3 % з еу- та гіперкінетичним типами гемодинаміки – переважання симпатичного компонента ВНС із достатньо розвинутим колатеральним руслом, що здатне до посилення функціонального навантаження.
ЗНАЧЕННЯ рН-МЕТРІЇ В ДІАГНОСТИЦІ І ФОРМУВАННІ ПЕРСОНІФІКОВАНОГО КОМПЛЕКСНОГО ЛІКУВАННЯ ПАЦІЄНТА ПІСЛЯ ПІЛОРУСЗБЕРІГАЮЧОЇ ПАНКРЕАТОДУОДЕНАЛЬНОЇ РЕЗЕКЦІЇ
Authors: Babinets L. S. , Mahnitska I. V. , Kotsaba Yu. Ya. 
Published: November 2019

Кислотозалежні захворювання складають значну частину гастроентерологічної патології. Точна діагностика та ефективно підібрана терапія визначають перебіг захворювання і прогноз пацієнта. На сьогодні оцінка секреторної функції шлунка із застосуванням рН-метрії є найбільш інформативною і досконалою.
Мета – на клінічному прикладі продемонструвати діагностичну цінність використання рН-метрії при кислотозалежному поліморбідному стані пацієнта з метою визначення лікарської тактики.
Результати (клінічний випадок). Пацієнт С., 45 років, діагноз – інсулома головки підшлункової залози Т2N0M0, ІІ стадія, ІІа клінічна група, 10.04.2017 р. – атипова резекція головки підшлункової залози з інсуломою.
При первинній внутрішньошлунковій рН-експрес-діагностиці встановлено виражену гіпоацидність: наявний дуоденогастроезофагельний рефлюкс на фоні тижневої відміни ІПП пантопразолу, який до цього тривало приймав пацієнт у дозі 20 мг 1 раз на добу. Повторне проведення внутрішньошлункової рН-метрії на тлі відміни пантопразолу протягом 1 міс. також показало результат на рівні вираженої гіпоацидності. Проте порівнюючи показники рН-метрії в динаміці ми встановили поступове зниження глибини гіпоацидності шлунка, покращення загального стану пацієнта, зменшення інтенсивності клінічної симптоматики.
Висновки. 1. Призначення протокольної терапії у хворих з кислотозалежними захворюваннями навіть при позитивному тесті на H. pylori потребує додаткового визначення кислотності шляхом виконання внутрішньошлункової рН-експрес-діагностики.

Аналіз описаного клінічного випадку з виконанням рН-метрії підтвердив вищу діагностичну цінність дихального тесту на H. pylori, порівняно з виявленням позитивного антигена в калі.
Результат виконання рН-метрії у даному клінічному випадку став підґрунтям для відміни антисекреторного препарату пантопразолу.
АКТИВНІСТЬ ЦИТОЛІТИЧНИХ ПРОЦЕСІВ У ЩУРІВ ЗА УМОВ ХРОНІЧНОЇ НЕОПЛАСТИЧНОЇ ІНТОКСИКАЦІЇ ПІСЛЯ ЗАСТОСУВАННЯ ЦИТОСТАТИКІВ
Authors: Grytcishin L. E. , Fira L. S. , Lykhatskyi P. H. 
Published: November 2019

Штучно індуковані за допомогою певних канцерогенів пухлини у лабораторних тварин створюють можливість для дослідження різних аспектів канцерогенезу, які не можуть бути ефективно вивчені безпосередньо на людському організмі.
Мета –з’ясувати в динаміці зміни цитолітичних процесів за умов моделювання раку товстої кишки введенням 1,2-диметилгідразин гідрохлориду та після застосування цитостатика Кселоди.
Матеріал і методи. У щурів досліджували особливості розвитку цитолітичних процесів за умов індукованого раку товстої кишки, зумовленого введенням 1,2-диметилгідразину та після застосування цитостатика Кселоди. 1,2-диметилгідразин вводили підшкірно в дозі 7,2 мг 1 раз на тиждень впродовж 30 тижнів. Кселоду вводили внутрішньошлунково щоденно в дозі 134 мг/кг маси тіла тварини протягом 21 дня, починаючи відразу після 7-місячного моделювання онкопроцесу. Розвиток цитолітичних процесів оцінювали за активністю амінотрансфераз, лужної фосфатази та еритроцитарним індексом інтоксикації.
Результати. В умовах ДМГ-індукованої інтоксикації встановлено значне прогресуюче зростання активностей амінотрансфераз та лужної фосфатази у сироватці крові тварин протягом 7 місяців, а також підвищення відсотка проникності плазматичних мембран еритроцитів. Застосування Кселоди дещо посилювало зростання активності цих ензимів та еритроцитарного індексу інтоксикації, що вказує на відсутність позитивного впливу цитостатиків на мембранодеструктивні процеси в організмі тварин з неопластичною інтоксикацією.
Висновки. Отримані результати підтверджують гепатотоксичність цитостатика Кселоди, що потребує введення додаткових коригуючих чинників з метою усунення його побічної дії на печінку та стабілізації проникності клітинних мембран.
АЛЕРГІЧНІ ПРОЯВИ ПРИ ХРОНІЧНОМУ ПАНКРЕАТИТІ (погляд на проблему)
Authors: Gontsaryuk D. O. , Ferfetska K. V. , Kuzik F. V. , Pits L. O. 
Published: November 2019

РЕЗЮМЕ. Алергію раніше вважали станом, що супроводжує хронічний панкреатит, але не має загальних механізмів розвитку. Згодом було з’ясовано, що такий механізм полягає у порушенні цитокінової ланки імунного захисту та мікроциркуляції. Було показано, що довготривале порушення кровообігу може зменшувати секрецію ферментів підшлункової залози, а порушення процесів травлення, у свою чергу, підтримує поступлення алергенів у організм, тим самим вказуючи на існування певного зв’язку між алергічними процесами та патогенезом хронічного панкреатиту.
Проникнення алергенів може відбуватися інгаляційним, парентеральним шляхами або через шлунково-кишковий тракт. Одним із суттєвих факторів є реактивні дискінетичні та ферментативні порушення функції печінки та жовчовивідних шляхів.
Підкреслюється, що алергічний синдром при ХП реєструється у 30 % випадків проявами харчової, медикаментозної алергії (кропив’янкою, екземою, алергічними синуситами). Найчастіше ХП проявляється «еозинофільним» панкреатитом зі збільшенням еозинофілів до 30–40 %.
Є симптоми, на які повинен звертати увагу лікар і пояснювати їх значення для пацієнтів. Увагу слід акцентувати на тому, що будь-які червоні плями на шкірі, свербіж після споживання певного продукту, є алергічною реакцією. Зниження артеріального тиску і тахікардію при цьому слід розцінювати як прояви алергічної реакції. Свербіж у носоротоглотці та сухий кашель, бронхоспазм є прогностично негативними ознаками алергічної реакції.
Пацієнтам із ХП (особливо із зовнішньосекреторною недостатністю) слід проводити діагностику стану клітинного та гуморального імунітету, визначення продуктів, які можуть викликати харчову алергію, та обов’язково – консультації з дерматологами й алергологами з метою вирішення питання тактики та стратегії терапії.
ВПЛИВ КОМБІНАЦІЇ N-АЦЕТИЛГЛЮКОЗАМІНУ ТА КВЕРЦЕТИНУ В ІН’ЄКЦІЙНІЙ ФОРМІ НА ПЕРЕБІГ ІШЕМІЧНОЇ ГОСТРОЇ НИРКОВОЇ НЕДОСТАТНОСТІ В ЩУРІВ
Authors: Shebeko S. K. , Zupanets I. A. , Sakharova T. S. 
Published: November 2019

Вступ. Оптимізація лікування гострої ниркової недостатності (ГНН) – важлива медико-фармацев­тична проблема. Гостра ниркова недостатність є поширеним ускладненням не тільки захворювань нирок, а й різних паліативних та оперативних методів лікування. В окремих групах хворих смертність від неї сягає 80 %. Тому пошук ефективних засобів корекції ГНН є актуальним завданням сучасної експериментальної фармакології. Перспективним підходом у вирішенні даної проблеми може стати впровадження фармацевтичної комбінації на основі флавоноїду кверцетину та аміноцукру N-ацетилглюкозаміну в ін’єкційній формі.
Мета дослідження – провести експериментальне вивчення ефективності комбінації N-ацетилглюкозаміну та кверцетину в ін’єкційній формі за умов розвитку ішемічної гострої ниркової недостатності.
Методи дослідження. Дослідження виконували на моделі ішемічної ГНН у щурів, яку відтворювали шляхом тотальної оклюзії ниркових судин протягом 75 хв. Досліджувану комбінацію вивчали в дозі 30 мг/кг при щоденному внутрішньовенному введенні протягом 3-х діб порівняно з кверцетином (препарат “Корвітин”), який вводили внутрішньовенно у дозі 34 мг/кг. Ефективність препаратів оцінювали за загальним фізичним станом тварин, видільною функцією нирок та показниками азотистого обміну.
Результати й обговорення. Під впливом досліджуваної комбінації в щурів з ГНН вірогідно (p<0,05) відносно нелікованих тварин знижувалася летальність, спостерігали зменшення діурезу в 1,5 раза, протеїнурії у 2,4 раза, посилення клубочкової фільтрації у 3,0 рази та канальцевої реабсорбції на 9,9 %, підвищення сечової екскреції креатиніну в 1,4 раза і сечовини в 1,9 раза, що в цілому свідчило про нормалізацію функціонального стану нирок й азотистого обміну. Що стосується ефективності, то комбінація при цьому вірогідно (p<0,05) перевершувала дію корвітину за всіма дослідженими показниками.
Висновки. Комбінація N-ацетилглюкозаміну та кверцетину – ефективний засіб корекції гострої нир­кової недостатності, який можна вводити внутрішньовенно. Доцільним є подальше вивчення цього препарату як засобу лікування ниркової патології.
КОРЕКЦІЯ ПРООКСИДАНТНО-АНТИОКСИДАНТНОЇ РІВНОВАГИ В ПАЦІЄНТІВ ІЗ КРИТИЧНОЮ ІШЕМІЄЮ НИЖНІХ КІНЦІВОК ТА ВИСОКИМ РИЗИКОМ РОЗВИТКУ РЕПЕРФУЗІЙНО-РЕОКСИГЕНАЦІЙНИХ УСКЛАДНЕНЬ
Authors: Kolotylo O. B. 
Published: November 2019

Вступ. Облітеруючий атеросклероз магістральних периферичних судин становить більше 20 % випадків усієї серцево-судинної патології, тобто понад 3 % загальної кількості населення. На сучасному етапі особливої гостроти набуває проблема лікування хворих із термінальними стадіями оклюзивних захворювань артерій нижніх кінцівок – “критичною ішемією”, що відповідає 3–4 стадіям хронічної ішемії за класифікацією Б. В. Покровського або ІІІ–IV – за Fontaine. Мета дослідження – вивчити можливість корекції прооксидантно-антиоксидантної системи в пацієнтів із хронічною критичною ішемією нижніх кінцівок та високим ризиком розвитку реперфузійно-реоксигенаційних ускладнень після реконструктивних операцій. Методи дослідження. В основу роботи покладено аналіз комплексного обстеження та хірургічного лікування 220 хворих на облітеруючий атеросклероз аорти і магістральних артерій нижніх кінцівок. Активність складових прооксидантно-антиоксидантної системи визначали за допомогою спектрофотометричних методів, оптичну густину вимірювали на спектрофотометрі “Biomat 5” (Велика Британія). Результати й обговорення. З метою корекції прооксидантно-антиоксидантної рівноваги в передопераційний період призначали альфа-токоферол та кверцитин. Застосування препаратів дало можливість стабілізувати активність прооксидантно-антиоксидантної системи на момент проведення операційного втручання. Зокрема, у вказаний період знизилась активність вільнорадикального окиснення, про що свідчило зменшення в 1,3 раза (р<0,05) вмісту активних продуктів тіобарбітурової кислоти в сироватці крові. Водночас знизився в 1,5 раза (р<0,05) вміст у сироватці крові супероксиддисмутази при незначному зростанні вмісту каталази та незмінному вмісті церулоплазміну. Результати дослідження підтверджують, що реваскуляризація нижніх кінцівок сприяє активації прооксидантно-антиоксидантної системи і, передусім, підвищенню активності вільнорадикального окиснення. Висновок. Застосування в передопераційний період у пацієнтів із високим ризиком виникнення реперфузійно-реоксигенаційних ускладнень альфа-токоферолу і кверцитину дає можливість запобігти значним порушенням розвитку ендотеліальної дисфункції та погіршенню функціонування мікроциркуляторного русла за рахунок підвищеної здатності прооксидантно-антиоксидантної рівноваги.
ВИКОРИСТАННЯ ФАРМАКОФОРНОГО МОДЕЛЮВАННЯ ДЛЯ ЦІЛЕСПРЯМОВАНОГО ПОШУКУ ПОТЕНЦІЙНИХ ГІПОТЕНЗИВНИХ ЗАСОБІВ РЯДУ ПОХІДНИХ П’ЯТИЧЛЕННИХ ГЕТЕРОЦИКЛІВ
Authors: Drapak I. V. 
Published: November 2019

Вступ. Фармакофорне моделювання – один з найбільш ефективних методів віртуального скринінгу. Цей метод дає можливість встановити набір та взаємне розташування специфічних молекулярних фрагментів, які необхідні для прояву певної біологічної активності. Підвищений артеріальний тиск є основною причиною розвитку серцевих, судинних і церебральних ускладнень, а саме ішемічної хвороби серця, хронічної серцевої недостатності, порушень мозкового кровообігу. Цілеспрямований пошук гіпотензивних агентів із застосуванням новітніх методів, зокрема фармакофорного моделювання, серед похідних ­п’ятичленних гетероциклів є доцільним і актуальним.
Мета дослідження – провести фармакофорне моделювання ряду похідних п’ятичленних гетероциклів (1,3-тіазолу, 1,3,4-тіадіазолу та 1,3,4-тріазолу) для цілеспрямованого пошуку потенційних гіпотензивних засобів.
Методи дослідження. Об’єктами дослідження були синтезовані похідні 1,3-тіазолу, 1,3,4-тіадіазолу та 1,3,4-тріазолу зі встановленою гіпотензивною активністю. Фармакофорне моделювання проводили у спеціалізованій програмі для молекулярного моделювання хемоінформатики Molecular Operating Environment.
Результати й обговорення. У процесі пошуку ймовірного фармакофора розроблено фармакофорні моделі, які характеризуються різним складом та координатами фармакофорних центрів, а також точністю класифікації. Для виявлення та скринінгу гіпотензивної дії вибрано чотирикомпонентні фармакофорні моделі з точністю класифікації 0,52–0,61 і ступенем перекриття активних сполук 1,76–2,78. Фармакофорна модель із найвищою точністю та ступенем перекриття структурно складається з ароматичного кільця, двох гідрофобних областей та проекції акцептора водневого зв’язку з характерним взаємним просторовим розташуванням. Під час дослідження узгодженості активних речовин із фармакофорною моделлю було виявлено потенційну взаємодію тетразолового кільця валсартану з біомішенню в якості акцептора водневого зв’язку та через механізм ароматичної взаємодії. Проведено узгодження структур молекул віртуальної бази з фармакофорною моделлю.
Висновки. Проведене фармакофорне моделювання ряду похідних п’ятичленних гетероциклів – 1,3-тіа­золу, 1,3,4-тіадіазолу та 1,3,4-тріазолу зі встановленою гіпотензивною активністю дозволило виділити можливий фармакофор, що складається з ароматичного кільця, двох гідрофобних областей та проекції акцептора водневого зв’язку. Точність класифікації активних та неактивних сполук даної моделі становить 0,61. Одержану фармакофорну модель можна використовувати для віртуального скринінгу і цілеспрямованого пошуку нових гіпотензивних засобів.
Coronary Microvascular Dysfunction Is Associated With Myocardial Ischemia and Abnormal Coronary Perfusion During Exercise
Authors: Rahman Haseeb , Ryan Matthew , Lumley Matthew , Modi Bhavik , McConkey Hannah , Ellis Howard , Scannell Cian , Clapp Brian , Marber Michael , Webb Andrew , Chiribiri Amedeo , Perera Divaka 
Published: November 2019

Background:
Coronary microvascular dysfunction (MVD) is defined by impaired flow augmentation in response to a pharmacological vasodilator in the presence of nonobstructive coronary artery disease. It is unknown whether diminished coronary vasodilator response correlates with abnormal exercise physiology or inducible myocardial ischemia.

Methods:
Patients with angina and nonobstructive coronary artery disease had simultaneous coronary pressure and flow velocity measured using a dual sensor-tipped guidewire during rest, supine bicycle exercise, and adenosine-mediated hyperemia. Microvascular resistance (MR) was calculated as coronary pressure divided by flow velocity. Wave intensity analysis quantified the proportion of accelerating wave energy (perfusion efficiency). Global myocardial blood flow and subendocardial:subepicardial perfusion ratio were quantified using 3-Tesla cardiac magnetic resonance imaging during hyperemia and rest; inducible ischemia was defined as hyperemic subendocardial:subepicardial perfusion ratio <1.0. Patients were classified as having MVD if coronary flow reserve <2.5 and controls if coronary flow reserve ≥2.5, with researchers blinded to the classification.

Results:

Eighty-five patients were enrolled (78% female, 57±10 years), 45 (53%) were classified as having MVD. Of the MVD group, 82% had inducible ischemia compared with 22% of controls (
P
<0.001); global myocardial perfusion reserve was 2.01±0.41 and 2.68±0.49 (
P
<0.001). In controls, coronary perfusion efficiency improved from rest to exercise and was unchanged during hyperemia (59±11% vs 65±14% vs 57±18%;
P
=0.02 and
P
=0.14). In contrast, perfusion efficiency decreased during both forms of stress in MVD (61±12 vs 44±10 vs 42±11%; both
P
<0.001). Among patients with a coronary flow reserve <2.5, 62% had functional MVD, with normal minimal MR (hyperemic MR<2.5 mmHg/cm/s), and 38% had structural MVD with elevated hyperemic MR. Resting MR was lower in those with functional MVD (4.2±1.0 mmHg/cm/s) than in those with structural MVD (6.9±1.7 mmHg/cm/s) or controls (7.3±2.2 mmHg/cm/s; both
P
<0.001). During exercise, the structural group had a higher systolic blood pressure (188±25 mmHg) than did those with functional MVD (161±27 mmHg;
P
=0.004) and controls (156±30 mmHg;
P
<0.001). Functional and structural MVD had similar stress myocardial perfusion and exercise perfusion efficiency values.

Conclusion:
In patients with angina and nonobstructive coronary artery disease, diminished coronary flow reserve characterizes a cohort with inducible ischemia and a maladaptive physiological response to exercise. We have identified 2 endotypes of MVD with distinctive systemic vascular responses to exercise; whether endotypes have a different prognosis or require different treatments merits further investigation.