Anti-TNFα-terápiában részesülő gyulladásos bélbetegek hosszú távú utánkövetése
Authors: Bacsur Péter , Skribanek Soma , Milassin Ágnes , Farkas Klaudia , Bor Renáta , Fábián Anna , Rutka Mariann , Bálint Anita , Szántó Kata Judit , Tóth Tibor , Nagy Ferenc , Szepes Zoltán , Boda Krisztina , Molnár Tamás 
Published: November 2020

Összefoglaló.
Bevezetés: A gyulladásos bélbetegségek kezelésében a
tumornekrózisfaktor-alfa-ellenes (anti-TNFα) antitestek elsődleges választási
lehetőséget jelentenek a kortikoszteroid- és immunmoduláns kezelésre refrakter
páciensek kezelési stratégiájában. Ezek a hatóanyagok hatékonyak, ám hosszú távú
hatásosságukkal kapcsolatban sok az ellentmondás. Célkitűzés:
Vizsgálatunk célja megvizsgálni az anti-TNFα-terápia (infliximab [IFX],
adalimumab [ADA]) hosszú távú hatékonyságát gyulladásos bélbetegek körében.
Módszerek: Retrospektív, adatgyűjtéses vizsgálatunkba a
Szegedi Tudományegyetem I. Sz. Belgyógyászati Klinikáján gondozott, 18–65 év
közötti gyulladásos bélbetegeket vontunk be. Az adatgyűjtést a Klinika
informatikai rendszeréből végeztük a betegek ambuláns megjelenéseinek
kezelőlapjaiból, illetve a zárójelentésekből. Eredmények: 102
beteg adatait elemeztük (Crohn-beteg: 67 fő, colitis ulcerosás: 35 fő). A
Crohn-betegség diagnózisát követően átlagosan 7,84 év, a colitis ulcerosa
diagnózisát követően átlagosan 9,86 év telt el az első anti-TNFα-terápia
elkezdéséig. Az első kezelési ciklus átlagosan 2,64 évig tartott, a ciklus végén
az IFX-t kapó betegek 50%-ánál, az ADA-t kapó betegek 46%-ánál volt remisszióban
a betegség. A második kezelési ciklus átlagosan 4,67 évig tartott, a ciklus
végén az IFX-t kapó betegek 36%-a, az ADA-t kapó betegek 40%-a volt
remisszióban. Az első, illetve a második kezelési ciklus alatt az allergiás
reakciók gyakorisága IFX esetében 13% és 18%, ADA esetében 4% és 3% volt. A
primer hatástalanság és a másodlagos hatásvesztés az első ciklusban IFX esetében
4% és 10,5%, ADA esetében 11,5% és 19% volt. A második kezelési ciklusban IFX
esetében 9%-ban és 18%-ban, ADA esetében 23%-ban és 10%-ban jelentették a ciklus
végét. Következtetés: Az anti-TNFα-terápiák eredményeink
alapján hosszú távon is hatékonynak és biztonságosnak bizonyultak. Másodlagos
hatásvesztés kisebb arányban fordult elő a vizsgált populációban az irodalmi
adatokhoz képest. Orv Hetil. 2020; 161(47): 1989–1994.
Summary.
Introduction: Anti-tumor necrosis factor-alpha (anti-TNFα)
treatment is reserved for steroid-dependent or
steroid/immunomodulator-refractory inflammatory bowel diseases patients. These
agents are effective, however, their long-term safety is still questionable.
Objective: We aimed to assess the long-term efficacy and
safety of two anti-TNFα therapies. Methods: In our
retrospective study, we reviewed medical records via the
administration system of the First Department of Medicine, University of Szeged.
Female and male patients, aged between 18–65 years who received anti-TNFα
therapy between 2010–2019 were enrolled. Results: 102 patients
with inflammatory bowel disease were enrolled (Crohn’s disease: 67, ulcerative
colitis: 35). The first anti-TNFα therapy was introduced after an average 7.84
and 9.86 years from diagnosis of Crohn’s disease and ulcerative colitis. The
first treatment period lasted for 2.64 years; 50% of patients receiving IFX and
46% of patients receiving ADA were in remission at the end of the period. The
second treatment period lasted for 4.67 years, 36% of IFX-treated patients and
40% of ADA-treated patients were in remission at the end of the period. 13% and
18% of patients treated by IFX and 4% and 3% of patients treated by ADA
experienced infusion reaction during the first and the second treatment period.
Primary non-response and loss of response rates were 4% and 10.5% (IFX) and
11.5% and 19% (ADA) during the first treatment period. These rates were 9% and
18% (IFX) and 23% and 10% (ADA) during the second treatment period.
Conclusion: Our study confirmed the long-term efficacy and
safety of the anti-TNFα therapies. Loss of response rate is lower in our
population compared to the literature. Orv Hetil. 2020; 161(47): 1989–1994.