bluuebunny/crossref_metadata_2025_split huggingface dataset:
Intramedullary Headless Screw Fixation of Distal Metacarpal Fractures – the Birmingham Experience
Authors: Thakker Arjuna , Sharma Sanjeev Chaand , Gupta Manish 
Published: December 2020

Background: Surgical fixation using intramedullary headless screws (IHS) is a relatively new technique for metacarpal fracture repair. However, there are very few studies investigating the outcomes of this procedure. We present the surgical and functional outcomes of a consecutive series of 30 metacarpal fractures treated by a single surgeon over a 2.5-year period using IHS. Methods: We retrospectively reviewed the records of 30 metacarpal fractures in 27 patients who underwent IHS fixation from March 2016 to October 2018. There were 29 fractures of the metacarpal neck and 1 was to the metacarpal head. All fractures underwent the procedure by a single operating surgeon. Individual joint movements along with total active movement (TAM) was measured at postoperative follow-up appointments 4–8 weeks after surgery. Fracture healing was confirmed with plain radio-graphs. Patients were also recalled in March 2019 for their latest functional measurements. A QuickDASH (disabilities of the arm, shoulder and hand) questionnaire was used to assess for any residual functional disability. Results: All fractures healed within acceptable radiological parameters with no mal-unions or rotational deformities. The average TAM at initial follow-up was 245°, which improved to 264° at the March 2019 review. All patients returned to work in an average of 6 weeks. The final functional QuickDASH score was an average of 2.9/100 (range 0–18.2). 2/27 patients required further surgery for stiffness before regaining excellent TAM. No patient required metalwork removal. There were no other complications. Conclusions: Our findings suggest that IHS fixation is an effective alternative technique for the treatment of metacarpal fractures. It is a relatively simple procedure, which provides good stable fixation, allowing for early mobilisation. It has few complications and does not routinely require removal of the implant.
Mallet Fractures with Long Fragment Had Poor Outcomes on Extension Block Pinning
Authors: Toyama Takeyasu , Hamada Yoshitaka , Horii Emiko , Minamikawa Yoshitaka , Kitawaki Tomoki , Saito Takanori 
Published: December 2020

Background: Although extension block pinning for mallet fracture is popular, it occasionally results in poor outcome. We reviewed previous cases to elucidate the factors associated with poor outcome. Methods: From 2012 to 2017, 50 mallet fingers in 50 patients were consecutively repaired by extension block pinning using modified Ishiguro method. Inserted Kirschner-wires (K-wires) were removed at 6 weeks, followed by night splinting in extension. For outcome evaluation, distal interphalangeal (DIP) joint motion was measured and classified as either good or poor. Poor outcome was defined as either > 10° of extension lag or < 40° of active flexion or the presence of DIP joint pain. Associations between outcome and age, affected finger, interval to operation, fragment size (in terms of joint surface and dorsal cortex ratios), and fixation angle were evaluated. Results: 33 fingers (66%) had good outcome and 17 (34%) had poor outcome. Mean age was significantly greater in the poor (50.6 years) than in the good (40.1 years) outcome group (p < 0.05). The dorsal cortex ratio was also significantly larger in the poor than in the good outcome group (p = 0.006), but there was no significant difference between two groups in joint surface ratio. Affected finger, interval to surgery, and fixation angle also did not significantly differ between groups. Conclusions: Fracture fragments with a long dorsal cortex and older age associated with poor outcome following extension block pinning for mallet finger. The dorsal cortex ratio should be evaluated pre-operatively to determine the appropriate treatment method.
Letrozole-, Anastrozole-, and Tamoxifen-Responsive Genes in MCF-7aro Cells: A Microarray Approach
Authors: Itoh Toru , Karlsberg Kim , Kijima Ikuko , Yuan Yate-Ching , Smith David , Ye Jingjing , Chen Shiuan 
Published: December 2020

Abstract
Antiestrogens and aromatase inhibitors are important drugs in the treatment of estrogen-dependent breast cancer. To investigate the effects of these drugs on gene expression in breast cancer cells, we treated estrogen receptor–positive MCF-7 cells stably transfected with the aromatase gene (known as MCF-7aro cells) with testosterone, 17β-estradiol, two aromatase inhibitors (letrozole and anastrozole), and an antiestrogen (tamoxifen). We found that testosterone or 17β-estradiol induced the proliferation of MCF-7aro cells at a rate six times faster than the untreated cells. In addition, the testosterone-induced proliferation of MCF-7aro cells was effectively suppressed by letrozole, anastrozole, or tamoxifen. Microarray analyses on Affymetrix Human Genome U133A GeneChips (Affymetrix, Santa Clara, CA) were carried out using total RNA isolated from the control and treated cells. At the false discovery rate of 0.05 and a minimum fold-change criteria of 1.5, 104 genes were identified that were up-regulated and 109 genes were identified that were down-regulated by both androgen and estrogen. More than 50% of these hormone-regulated genes were counterregulated by all three inhibitors and &gt;90% were counterregulated by at least one of the inhibitors. Comparing the effect of each inhibitor on gene expression, we observed that letrozole and anastrozole are more similar in terms of the genes they affect compared with treatment with tamoxifen. To validate the gene expression profiles identified from microarray analyses, the expression patterns of 13 representative genes were examined by Northern analysis. Finally, the genes identified as statistically significant were classified based on their expression patterns and biological function/pathways. The results of this study provide us with a better understanding of the actions of both aromatase inhibitors and antiestrogens at the molecular level. We believe that the results of this study serve as the first step in identifying unique expression patterns following drug treatment, and that this will ultimately be useful in customizing patient treatment strategies for hormone-dependent breast cancer.
Overexpression and Hypomethylation ofFlap Endonuclease 1Gene in Breast and Other Cancers
Authors: Singh Purnima , Yang Ming , Dai Huifang , Yu Dianke , Huang Qin , Tan Wen , Kernstine Kemp H. , Lin Dongxin , Shen Binghui 
Published: December 2020

AbstractFlap endonuclease 1 (FEN1) is a structure-specific nuclease best known for its critical roles in Okazaki fragment maturation, DNA repair, and apoptosis-induced DNA fragmentation. Functional deficiencies in FEN1, in the forms of somatic mutations and polymorphisms, have recently been shown to lead to autoimmunity, chronic inflammation, and predisposition to and progression of cancer. To explore how FEN1 contributes to cancer progression, we examined FEN1 expression using 241 matched pairs of cancer and corresponding normal tissues on a gene expression profiling array and validated differential expression by quantitative real-time PCR and immunohistochemistry. Furthermore, we defined the minimum promoter of human FEN1 and examined the methylation statuses of the 5′ region of the gene in paired breast cancer tissues. We show that FEN1 is significantly up-regulated in multiple cancers and the aberrant expression of FEN1 is associated with hypomethylation of the CpG island within the FEN1 promoter in tumor cells. The overexpression and promoter hypomethylation of FEN1 may serve as biomarkers for monitoring the progression of cancers. (Mol Cancer Res 2008;6(11):1710–7)
Plasma and Urine Metabolite Profiles Impacted by Increased Dietary Navy Bean Intake in Colorectal Cancer Survivors: A Randomized-Controlled Trial
Authors: Zarei Iman , Baxter Bridget A. , Oppel Renee C. , Borresen Erica C. , Brown Regina J. , Ryan Elizabeth P. 
Published: December 2020

Abstract

Navy beans contain bioactive phytochemicals with colon cancer prevention properties as demonstrated in carcinogen-induced animal models. Human studies support that dietary navy bean intake modulates metabolism by the gut microbiome. This study investigated the effect of navy bean ingestion on plasma and urine metabolite profiles of overweight and obese colorectal cancer survivors. Twenty participants completed a single-blinded, randomized-controlled dietary intervention with precooked navy beans (35 g bean powder/day) or control (0 g/day) for 4 weeks. Plasma and urine were collected at baseline, 2 weeks, and 4 weeks following consumption. Nontargeted metabolomics was applied to study meals and snacks, navy beans, plasma, and urine. Increased navy bean consumption was hypothesized to (i) delineate dietary biomarkers and (ii) promote metabolic shifts relevant for cancer protection in the plasma and urine metabolome. At 4 weeks, 16 plasma and 16 urine metabolites were significantly different in the navy bean intervention group compared with placebo control (P &lt; 0.05). Increased plasma 2,3-dihydroxy-2-methylbutyrate (1.34-fold), S-methylcysteine (1.92-fold), and pipecolate (3.89-fold), and urine S-adenosylhomocysteine (2.09-fold) and cysteine (1.60-fold) represent metabolites with cancer-protective actions following navy bean consumption. Diet-derived metabolites were detected in plasma or urine and confirmed for presence in the navy bean intervention meals and snacks. These included 3-(4-hydroxyphenyl)propionate, betaine, pipecolate, S-methylcysteine, choline, eicosapentaenoate (20:5n3), benzoate, S-adenosylhomocysteine, N-delta-acetylornithine, cysteine, 3-(4-hydroxyphenyl)lactate, gentisate, hippurate, 4-hydroxyhippurate, and salicylate. The navy bean dietary intervention for 4 weeks showed changes to pathways of metabolic importance to colorectal cancer prevention and merit continued attention for dietary modulation in future high-risk cohort investigations.

Prevention Relevance:
This clinical study suggests that increased consumption of navy beans would deliver bioactive metabolites to individuals at high risk for colorectal cancer recurrence and produce metabolic shifts in plasma and urine profiles.
НЕОНАТАЛЬНИЙ СКРИНІНГ Т- І В-ЛІМФОПЕНІЙ
Authors: Boyarchuk O. R. , Yarema N. M. , Kinash M. I. , Hariyan T. V. , Volyanska L. A. , Shulhay O. M. , Chornomydz I. B. , Mudryk U. M. , Makukh H. V. 
Published: December 2020

Мета: визначити можливості проведення неонатального скринінгу Т- і В-лімфопеній в Україні для діагностики тяжких комбінованих імунодефіцитів (ТКІД).
Матеріали і методи. Проведено пошук і аналіз доступних літературних джерел бази PubMed, використовуючи комбінацію ключових слів «рання діагностика», «неонатальний скринінг», «TREC», «KREC», «первинні імунодефіцити», «ТКІД», «Т- і В-лімфопенії».
Результати. Виявлення тяжких комбінованих імунодефіцитів і дефектів антитілоутворення ґрунтується на методиці з використанням молекулярно-генетичних методів кількісного виявлення TREC (T-cell receptor excision circle), які є побічним продуктом Т-клітинної диференціації в тимусі, що визначають Т-лімфопенію, та KREC (kappa-deleting recombination excision circle), які утворюються в процесі дозрівання B-клітин у кістковому мозку та визначають В-лімфопенію.
Неонатальний скринінг за допомогою аналізу TREC/KREC дасть можливість раннього виявлення ТКІД та забезпечить проведення вчасної трансплантації гемопоетичних стовбурових клітин (ТГСК) до приєднання тяжких інфекцій, які значно погіршують прогноз радикального лікування. Окрім того, неонатальний скринінг дозволить встановити реальну частоту поширеності ТКІД в Україні, а також дасть можливість діагностувати й інші захворювання, які перебігають з тяжкою лімфопенією.
Висновки. Аналіз літературних даних вказує на доцільність проведення пілотного дослідження з неонатального скринінгу первинних імунодефіцитів методом TRECs і KRECs визначення Т- і В-лімфопеній, який дозволить обрати найоптимальніший метод, визначити межі TRECs і KRECs для діагностики лімфопеній і ТКІД, а також економічну доцільність впровадження методу в Україні.
ЯКІСТЬ ЖИТТЯ, ЩО ПОВ’ЯЗАНА ЗІ ЗДОРОВ’ЯМ УЧНІВ БАЗОВОЇ ШКОЛИ ЗА УМОВ ОБМЕЖЕНОЇ ФІЗИЧНОЇ ТА СОЦІАЛЬНОЇ АКТИВНОСТІ
Authors: Danylenko H. M. , Sotnikova-Meleshkina Zh. V. , Shkurapet N. I. , Mikhanovska N. Н. 
Published: December 2020

Мета: визначити особливості якості життя дітей середнього шкільного віку, що пов’язані зі здоров’ям за умов обмеження фізичної та соціальної активності.
Матеріали і методи. Дослідження проведено анонімно та дистанційно серед 468 учнів (у тому числі 217 хлопців та 251 дівчина віком 10–16 років) за допомогою анкети, розробленої ДУ «Інститут охорони здоровʼя дітей та підлітків НАМН України». Статистичну обробку даних проведено з використанням ліцензованого пакета SPSS Statistics v. 20.
Результати. У цілому для дітей середнього шкільного віку фізичне благополуччя мало вищі показники, ніж соціальне та психологічне. Для дівчат характерні більш високі показники ЯЖПЗ за шкалами рольового фізичного, соціального та родинного функціонування. Рік навчання та вік учнів мав суттєвий вплив на фізичне, шкільне та родинне функціонування, а навчальний колектив – на рівень фізичного та шкільного функціонування, а також психічне благополуччя.
Встановлено сильний прямий кореляційний зв’язок між показниками фізичного та родинного функціонування, загальним здоров’ям та психічним благополуччям, рольовим емоційним та шкільним функціонуванням, а також прямий кореляційний зв’язок середньої сили між рольовим фізичним та рольовим емоційним і шкільним функціонуванням, психічним благополуччям та рольовим емоційним і шкільним функціонуванням (p<0,01).
Негативний ефект від зниження фізичної активності поглиблювався вимушеним зростанням часу проведення з ґаджетами та комп’ютерами. Особливо «постраждали» учні, які зазвичай ведуть фізично активний спосіб життя, а ЯЖПЗ за показниками загального здоров’я, психічного благополуччя та соціального функціонування майже прямо пропорційно залежала від вихідного рівня фізичної активності у «докарантинний» період.
Висновки. Якість життя, що пов’язана зі здоров’ям, як один із критеріїв шкільної адаптації свідчить про її найбільший зрив серед творчо та спортивно здібних учнів, тобто, з одного боку, вони мають накопичений резерв фізичного здоров’я, а з іншого – відхилення від їх «норми життя», що може бути «пусковим механізмом» порушення фізичного та психоемоційного стану.
СОЦІАЛЬНО-ДЕМОГРАФІЧНІ ТА КЛІНІКО-АНАМНЕСТИЧНІ ПРЕДИКТОРИ КОГНІТИВНИХ ПОРУШЕНЬ ПРИ ДЕПРЕСІЯХ РІЗНОГО ҐЕНЕЗУ
Authors: Yaroslavtsev S. O. 
Published: December 2020

Актуальність вивчення депресивних розладів обумовлена, з одного боку, їх поширеністю, а з іншого – їх медико-соціальними наслідками: суїцидальна поведінка, зниження соціального функціонування та якості життя.
Мета – визначити соціально-демографічні та клініко-анамнестичні предиктори когнітивних порушень при депресіях різного ґенезу.
Матеріал і методи. Було обстежено 362 пацієнтів із когнітивними порушеннями при депресивних розладах: 123 пацієнти з рекурентними депресивними розладами (РДР), 141 пацієнт з біполярними афективними розладами (БАР) та 98 осіб з пролонгованою депресивною реакцією (ПДР). Використовували комплекс методів дослідження: клініко-психопатологічний, психодіагностичний (тест запам’ятовування 10 слів А. Р. Лурія) та статистичний.
Результати. Були визначені соціально-демографічні та клініко-анамнестичні предиктори когнітивних порушень при депресіях різного ґенезу, які в перспективі можуть бути діагностичними критеріями при проведенні диференційної діагностики.
Висновки. Встановлені особливості мнестичних порушень при різних типах депресивних розладів: при РДР мнестичні порушення окреслювались зниженням рівня короткострокової пам’яті (4,32 бала) та переважанням помірних порушень відстроченого відтворення (50,41 %); при БАР мнестичні порушення визначались зниженням рівня короткострокової пам’яті (4,52 бала) та переважанням середнього та зниженого рівнів відстроченого відтворення (49,65 та 21,99 % відповідно); при ПДР відзначався нормативний рівень короткострокової пам’яті (5,37 бала) та переважання високого рівня відстроченого відтворення (58,16 %).
АНАЛІЗ ЩІЛЬНОСТІ МЕЛАТОНІНОВИХ РЕЦЕПТОРІВ ТИПУ 1А У НЕЙРОНАХ ПЕРЕДНЬО-БІЧНОГО ПЕРЕДЗОРОВОГО ЯДРА ГІПОТАЛАМУСА ЩУРІВ ЗА РІЗНОГО СВІТЛОВОГО РЕЖИМУ
Authors: Bulyk R. Ye. , Yosypenko V. R. 
Published: December 2020

Найбільш значущим і помітним біологічним ритмом, що спостерігається в організмі людини, є ритм сон-неспання та пов'язані з ним зміни фізичних і психічних процесів. Переконливим критерієм участі передньо-бічного передзорового ядра гіпоталамуса у часовій організації є наявність у них рецепторів мелатоніну.
Мета – з’ясування впливу різного світлового режиму на кількісну характеристику щільності специфічного забарвлення мелатонінових рецепторів типу 1А у нейронах передньо-бічного передзорового ядра гіпоталамуса щурів.
Матеріал і методи. Експерименти проведені на статевозрілих білих нелінійних щурах-самцях. Піддослідні тварини були поділені на три групи, кожна з яких, у свою чергу, складалася з двох підгруп (по шість тварин). Тварини першої групи перебували сім діб в умовах стандартного світлового режиму. Тварини другої групи впродовж того ж періоду знаходились в умовах постійної темряви. Третю групу складали щури, які впродовж семи діб перебували в умовах цілодобового освітлення. Кількісні відмінності виявляли відповідно до інтенсивності специфічного (імуногістохімічного) забарвлення, яке визначали методом комп’ютерної мікроденситометрії у відносних одиницях оптичної густини в діапазоні від «0» до «1».
Результати. Специфічне імуногістохімічне забарвлення на мелатонінові рецептори типу 1А можна було спостерігати у всіх нейроцитах передньо-бічного передзорового ядра гіпоталамуса незалежно від їхньої локалізації по ядру. Забарвлення мало переважно дрібногранулярний або майже дифузний характер і охоплювало оболонку нейроцитів та їх цитоплазму. Спостерігаючи інтенсивність імуногістохімічного забарвлення від одного до іншого нейроцита можна констатувати, що вона мала різну силу, як щодо оболонки ,так і щодо цитоплазми.
Висновки. Оптична густина забарвлення на мелатонінові рецептори 1А у нейронах передньо-бічного передзорового ядра гіпоталамуса зростає у нічний період доби та досягає свого максимуму о 02.00 год. За умов світлової стимуляції інтенсивність оптичної густини різко знижується.
ВПЛИВ ЗБАГАЧЕНОЇ ТРОМБОЦИТАМИ ПЛАЗМИ КРОВІ НА СТАН СИСТЕМИ ПРОТЕЇНАЗИ/ІНГІБІТОРИ ПРОТЕЇНАЗ ПРИ ТРАВМАТИЧНОМУ УРАЖЕННІ М᾽ЯЗІВ
Authors: Dzhyvak V. G. , Klishch I. M. 
Published: December 2020

Порушення протеїназо-інгібіторної системи відіграють важливу роль у патогенезі багатьох патологічних процесів. Надмірний протеоліз може спричинити розвиток цілої низки патологічних станів, що супроводжуються виникненням деструктивних, запальних та імунних реакцій.
Мета – встановити особливості функціонування системи протеїнази/інгібітори протеїназ за умов травматичного ураження м᾽язів в експерименті і з᾽ясувати вплив збагаченої тромбоцитами плазми крові на стан протеазно/антипротеазної активності.
Матеріал і методи. Травму м᾽язів стегна моделювали за розробленою методикою в умовах тіопентало-натрієвого знеболювання. Дослідні тварини були поділені на три групи: І – контроль (без змодельованої патології), ІІ – тварини з травматичним ураженням м᾽язів стегна без введення збагаченої тромбоцитами плазми крові, ІІІ – тварини з травматичним ураженням м᾽язів стегна та введенням збагаченої тромбоцитами плазми крові. Тварин на 1-шу, 7-му, 14-ту, 21-шу доби після моделювання травми виводили з експерименту. Приготування PRP відбувалося двоетапно. Було проаналізовано вплив корекції збагаченої тромбоцитами плазми крові на зміни активності системи протеолізу і показників антипротеазної системи в експерименті при травматичному ураженні м᾽язів тварин, яким проводилася корекція збагаченою тромбоцитами плазмою крові. Забір біологічного матеріалу проводили на 1-шу, 7-му, 14-ту, 21-шу доби після травматичного ураження м᾽язів. Для дослідження активності протеїназної системи та вмісту інгібіторів протеолізу використані спектрофотометричні методи.
Результати. Досліджено вплив збагаченої тромбоцитами плазми крові (PRP) на показники протеїназо-інгібіторної системи крові. У тварин з м᾽язовою травмою встановлено підвищення протеолітичної активності крові на тлі незначного зростання вмісту α1-інгібітора протеаз та α2-макроглобуліну, що вказує на недостатнє посилення антипротеолітичного потенціалу для стримування розвитку деструкції. У тварин, яким після нанесення травми вводили PRP, відбувалося достовірне зростання протеолітичної активності крові на тлі більш виразного збільшення антипротеазної активності. Це призводить до зниження індексу протеолізу.
Висновок. При механічній травмі м᾽язів спостерігається інтенсивне зростання протеолітичної активності крові на тлі незначного підвищення антипротеазної активності. Застосування PRP як засобу корекції супроводжується зростанням антипротеазної активності та зниженням індексу протеолізу.
КЛІНІЧНИЙ ВИПАДОК ЕНДОСКОПІЧНОГО ВИДАЛЕННЯ ФІБРОМИ ТРАХЕЇ
Authors: Malovanyy V. V. , Viytovych L. E. , Sanotska M. V. 
Published: December 2020

Частота первинних пухлин трахеї становить менше ніж 0,1 %. Нерідко їх неправильно діагностують як астму або хронічне захворювання легень, що відстрочує лікування на місяці або роки.
Як клінічний приклад можна розглянути випадок фіброми трахеї з нашої практики. Пацієнтка, 40 років, була направлена у відділення пульмонології КНП «Тернопільська університетська лікарня» ТОР з діагнозом тяжкої рефрактерної бронхіальної астми. Незважаючи на інтенсивне протиастматичне лікування, показники спірометрії поступово погіршувалися. Для уточнення діагнозу пацієнтці проведена комп’ютерна томографія органів грудної клітки та виявлено пухлиноподібний утвір у просвіті трахеї. Хвору з діагнозом пухлини трахеї терміново направили у відділення торакальної хірургії для подальшої діагностики та лікування. Хірургічне лікування проводили з використанням гнучкого фібробронхоскопа під місцевою анестезією. Ендоскопічну діатермічну петлю через канал бронхоскопа накидали на основу пухлини. Для відсікання застосовували електрохірургічний апарат Olympus UES-30 в послідовному режимі коагуляції 30 Вт і в режимі різання 25 Вт. При цьому пухлина прилипала до ендоскопічної петлі і видалялась разом із бронхоскопом.
Післяопераційний перебіг без ускладнень, протягом періоду спостереження нападів задишки не спостерігалося, нормалізувались показники спірометрії.
Висновки. Невелика частота клінічних випадків новоутворень трахеї у практиці лікаря терапевтичного профілю приводить до низької настороженості відносно даної патології. Труднощі у діагностиці зумовлені малою інформативністю клінічної картини на стадії початкової симптоматики. Вчасне встановлення діагнозу дає можливість провести ендоскопічне втручання, яке приводить до повного одужання пацієнта.