bluuebunny/crossref_metadata_2025_split huggingface dataset:
Generalised joint hypermobility increases ACL injury risk and is associated with inferior outcome after ACL reconstruction: a systematic review
Authors: Sundemo David , Hamrin Senorski Eric , Karlsson Louise , Horvath Alexandra , Juul-Kristensen Birgit , Karlsson Jon , Ayeni Olufemi R , Samuelsson Kristian 
Published: November 2019

ObjectivesTo investigate the association between generalised joint hypermobility (GJH) and ACL injury risk. Secondary aims involved evaluating associations between GJH and postoperative outcome (including graft-failure risk, knee laxity and patient-reported outcome). Furthermore, we aimed to compare the performance of different grafts in patients with GJH.MethodsDatabases MEDLINE/PubMed, EMBASE and the Cochrane Library were searched, including 2760 studies. Two reviewers independently screened studies for eligibility. A modified version of the MINORS score was applied for quality appraisal. Studies assessing GJH while reporting the risk of ACL injury and/or postoperative outcome were included.ResultsTwenty studies were included, using several different methods to determine GJH. There was consistent evidence showing that GJH is a risk factor for unilateral ACL injury in males, while in females, the results were conflicting. There was limited evidence associating GJH with increased knee laxity 5 years postoperatively. There was consistent evidence of inferior postoperative patient-reported outcome in patients with GJH. Moreover, there was limited yet consistent evidence indicating that patellar-tendon autografts are superior to hamstring-tendon autografts in patients with GJH in terms of knee laxity and patient-reported outcome. There was insufficient evidence to draw conclusions regarding the outcomes of bilateral ACL injury and graft failure.ConclusionsIn men, GJH was associated with an increased risk of unilateral ACL injury. Moreover, GJH was associated with greater postoperative knee laxity and inferior patient-reported outcome. Based on the available evidence, a patellar-tendon autograft appears to be superior to a hamstring-tendon autograft in patients with GJH. However, the included studies were heterogeneous and there is a need for consensus in the assessment of GJH within sports medicine.
Mortality rates in teaching hospital complex care wards in England: a retrospective audit
Authors: Burrell Alexander , Woodcraft Heather , Devine Mark 
Published: November 2019

ObjectiveExisting data examining mortality rates following inpatient hospital admissions in the UK are either condition specific or examining all inpatient mortality based on single time point audits. This clinical effectiveness project aimed to assess mortality rates in patients admitted to complex care (CC) wards managed by geriatricians at Southmead hospital, Bristol.MethodsData were collected by the trust’s audit department and analysed by the authors. All patients admitted to the four CC wards from July to December 2017 were included. Data collected included age, gender, date of admission, length of stay, date of discharge and date of death if applicable.Results2673 patients were admitted to CC wards from July to December 2017. 42.72% of patients were men, and mean age of patients was 82.46 years. Mean length of stay was 16.68 days. 292 (10.92%) of patients died during the index admission. Overall mortality rates were: (1) 1 month: 11.34% (303 patients); (2) 3 months: 21.59% (577 patients); (3) 6 months: 30.15% (806 patients); (4) 12 months: 38.53% (1030 patients). 12-month mortality increased with age from 75 upwards (34.04% in 75–79 years, 42.94% in 85–89 years, 50.27% in 95–99 years, 66.67% in 100–104 years) but was similar in those aged 65–69 and 70–74 years (29.41% and 28.18%, respectively).ConclusionsAn improved understanding of mortality rates in patients requiring an admission under geriatricians may aid clinicians’ ability to prognosticate. Appreciating that over a third of these patients are potentially in the last year of life provides further impetus to begin advance care planning discussions during inpatient admissions.
Injuries associated with electric-powered bikes and scooters: analysis of US consumer product data
Authors: DiMaggio Charles J , Bukur Marko , Wall Stephen P , Frangos Spiros G , Wen Andy Y 
Published: November 2019

BackgroundPowered, two-wheeled transportation devices like electric bicycles (E-bikes) and scooters are increasingly popular, but little is known about their relative injury risk compared to pedal operated bicycles.MethodsDescriptive and comparative analysis of injury patterns and trends associated with E-bikes, powered scooters and pedal bicycles from 2000 to 2017 using the US National Electronic Injury Surveillance System.ResultsWhile persons injured using E-bikes were more likely to suffer internal injuries (17.1%; 95% CI 5.6 to 28.6) and require hospital admission (OR=2.8, 95% CI 1.3 to 6.1), powered scooter injuries were nearly three times more likely to result in a diagnosis of concussion (3% of scooter injuries vs 0.5% of E-bike injuries). E-bike-related injuries were also more than three times more likely to involve a collision with a pedestrian than either pedal bicycles (OR=3.3, 95% CI 0.5 to 23.6) or powered scooters (OR=3.3, 95% CI 0.3 to 32.9), but there was no evidence that powered scooters were more likely than bicycles to be involved in a collision with a pedestrian (OR=1.0, 95% CI 0.3 to 3.1). While population-based rates of pedal bicycle-related injuries have been decreasing, particularly among children, reported E-bike injuries have been increasing dramatically particularly among older persons.ConclusionsE-bike and powered scooter use and injury patterns differ from more traditional pedal operated bicycles. Efforts to address injury prevention and control are warranted, and further studies examining demographics and hospital resource utilisation are necessary.
Full two-loop QCD corrections to the Higgs mass in the MSSM with heavy superpartners
Authors: Bagnaschi Emanuele , Degrassi Giuseppe , Paßehr Sebastian , Slavich Pietro 
Published: November 2019

Abstract
We improve the determination of the Higgs-boson mass in the MSSM with heavy superpartners, by computing the two-loop threshold corrections to the quartic Higgs coupling that involve both the strong and the electroweak gauge couplings. Combined with earlier results, this completes the calculation of the two-loop QCD corrections to the quartic coupling at the SUSY scale. We also compare different computations of the relation between the quartic coupling and the pole mass of the Higgs boson at the EW scale. We find that the numerical impact of the new corrections on the prediction for the Higgs mass is modest, but comparable to the accuracy of the Higgs-mass measurement at the LHC.
Limits on the charged Higgs parameters in the two Higgs doublet model using CMS $$\sqrt{s}=13$$ TeV results
Authors: Sanyal Prasenjit 
Published: November 2019

Abstract
The latest CMS results on the upper limits on $$\sigma _{H^\pm }$$σH±BR($$H^\pm \rightarrow \tau ^\pm \nu )$$H±→τ±ν) and $$\sigma _{H^\pm }$$σH±BR($$H^+ \rightarrow t{\bar{b}}$$H+→tb¯) for $$\sqrt{s}=13$$s=13 TeV at an integrated luminosity of 35.9 $$\hbox {fb}^{-1}$$fb-1 are used to impose constraints on the charged Higgs $$H^\pm $$H± parameters within the Two Higgs Doublet Model (2HDM). The 2HDM is the simplest extension of the Standard Model (SM) under the same gauge symmetry to contain charged Higgs and is relatively little constrained compared to the Minimal Supersymmetric Standard Model (MSSM). The latest results lead to much more stringent constraints on the charged Higgs parameter space than for the earlier 8 TeV results. The CMS collaboration also studied the exotic bosonic decays $$H^\pm \rightarrow W^\pm A$$H±→W±A and $$A \rightarrow \mu ^+ \mu ^-$$A→μ+μ- for the first time and put upper limits on the BR($$t\rightarrow H^+ b$$t→H+b) for the light charged Higgs boson. These constraints lead to the exclusion of parameter space which is not excluded by the $$\tau \nu $$τν channel. For comparison the exclusion regions from flavor physics constraints are also discussed.
Evaluation of the weatherability of andesite aggregates in road pavements
Authors: Sangsefidi Ebrahim , Wilson Doug James , Black Philippa Margaret , Larkin Tam Joseph 
Published: November 2019

Despite the fact that the in-service weathering process can cause undesirable changes to unbound granular materials (UGMs), there is no reliable preconstruction laboratory test method to evaluate their weatherability. Most existing durability tests do not take into account either the properties of the parent rock or in-service environmental conditions. This study proposes a series of modifications to the New Zealand standard weathering quality index (WQI) method to improve its effectiveness in evaluating the weatherability of two sources of andesitic UGM aggregates. The modifications proposed include adjusting the gradation of aggregates, the wetting and drying process, and the chemical composition and temperature of the weathering solution, so that they can be more representative of the conditions of the UGMs in the pavement structure. The quality and quantity of produced fines (passing the 75
μ
m sieve), the physical degradation and the retained abrasion resistance of aggregates were also adopted to assess the weatherability of materials. It can be concluded that the standard WQI fails to evaluate the potential weatherability of andesite road aggregates. The findings also reveal the influence of the modified solution on both physical and chemical weathering of selected aggregates, and, as expected, marginal materials are more significantly affected.
Neuroprotective Effect of SCM-198 through Stabilizing Endothelial Cell Function
Authors: Zhang Qiu-Yan , Wang Zhi-Jun , Miao Lei , Wang Ying , Chang Ling-Ling , Guo Wei , Zhu Yi-Zhun 
Published: November 2019

Leonurine, also named SCM-198, which was extracted from Herba leonuri, displayed a protective effect on various cardiovascular and brain diseases, like ischemic stroke. Ischemic stroke which is the leading cause of morbidity and mortality, ultimately caused irreversible neuron damage. This study is aimed at exploring the possible therapeutic potential of SCM-198 in the protection against postischemic neuronal injury and possible underlying mechanisms. A transient middle cerebral artery occlusion (tMCAO) rat model was utilized to measure the protective effect of SCM-198 on neurons. TEM was used to determine neuron ultrastructural changes. The brain slices were stained with Nissl staining solution for Nissl bodies. Fluoro-Jade B (FJB) was used for staining the degenerating neurons. In the oxygen-glucose deprivation and re-oxygenation (OGD/R) model of bEnd.3 cells treated with SCM-198 (0.1, 1, 10 μM). Then, the bEnd.3 cells were cocultured with SH-SY5Y cells. Cell viability, MDA level, CAT activity, and apoptosis were examined to evaluate the cytotoxicity of these treatments. Western blot and immunofluorescent assays were used to examine the expression of protein related to the p-STAT3/NOX4/Bcl-2 signaling pathway. Coimmunoprecipitation was performed to determine the interaction between p-STAT3 and NOX4. In the transient middle cerebral artery occlusion (tMCAO) rat model, we found that treatment with SCM-198 could ameliorate neuron morphology and reduce the degenerating cell and neuron loss. In the in vitro model of bEnd.3 cell oxygen-glucose deprivation and reoxygenation (OGD/R), treatment with SCM-198 restored the activity of catalase (CAT), improved the expression of Cu-Zn superoxide dismutase (SOD1), and decreased the malondialdehyde (MDA) production. SCM-198 treatment prevented OGD/R-induced cell apoptosis as indicated by increased cell viability and decreased the number of TUNEL-positive cells, accompanied with upregulation of Bcl-2 and Bcl-xl protein and downregulation Bax protein. The results were consistent with SH-SY5Y cells which coculture with bEnd.3 cells. The forthcoming study revealed that SCM-198 activated the p-STAT3/NOX4/Bcl-2 signaling pathway. All the data indicated that SCM-198 protected against oxidative stress and neuronal damage in in vivo and in vitro injury models via the p-STAT3/NOX4/Bcl-2 signaling pathway. Our results suggested that SCM-198 could be the potential drug for neuroprotective effect through stabilizing endothelial cell function.
ОЦІНКА БЕЗПЕЧНОСТІ ВНУТРІШНЬОПЕЧІНКОВОГО ВВЕДЕННЯ 10 % РОЗЧИНУ КАЛЬЦІЮ ХЛОРИДУ У ЩУРІВ ЛІНІЇ WISTAR: ЕКСПЕРИМЕНТАЛЬНЕ ДОСЛІДЖЕННЯ
Authors: Dronov O. I. , Kovalska I. O. , Zemskov S. V. , Kozachuk Ye. S. , Bakunets P. P. , Zhulkevych I. V. 
Published: November 2019

Мета дослідження – оцінити безпечність внутрішньопечінкового введення 10 % розчину кальцію хлориду в експерименті in vivo.
Матеріал і методи. Експеримент виконано на 26 дорослих щурах-самицях лінії Wistar. Інтрапечінкове введення 10 % кальцію хлориду здійснювали одноразово. Доза становила 5,0 мг/100,0 г ваги тіла тварини, у середньому (0,16±0,03) мл. Оцінювали показники гемограми, печінкових проб, концентрацію іонів кальцію, специфічні ускладнення, летальність. Терміни контролю – 1, 3 5, доби для гемограми та печінкових проб і 1, 5, 10 хвилини для іонізованого кальцію. Ускладнення та летальність оцінювали до 21 доби.
Результати. На 1 та 3 доби зміни параметрів гемограми та печінкових проб характеризувались зниженням рівня гемоглобіну (р=0,004) та збільшенням кількості лейкоцитів (р=0,005), рівнів загального білірубіну (р=0,005), АлАт (р=0,005), АсАт (р=0,005), ЛФ (р=0,005), порівняно з початковими. На 5 добу відмічалась нормалізація цих параметрів до вихідних: гемоглобін (р=0,366), лейкоцити (р=0,051), загальний білірубін (р=0,469), АлАт (р=0,575), АсАт (р=0,959), ЛФ (р=0,169) відповідно. Підвищення концентрації іонізованого кальцію сироватки крові щурів на 1 хвилині, порівняно з вихідними (р=0,005), не супроводжувалось фатальними наслідками. Зміни всіх гематологічних параметрів відбувалися в межах референтих норм і не супроводжувались клінічними проявами. Післяопераційні ускладнення та летальність не були пов’язані з внутріньопечінковим введенням препарату.
Висновок. Внутрішньопечінкове введення 10 % розчину кальцію хлориду в дозі 5,0 мг /100,0 мг ваги тіла тварини не супроводжується порушенням функціонального стану печінки, гомеостазу іонів кальцію крові, розвитком локальних ускладнень та летальністю.
АКАНТАМЕБИ ЯК РЕЗЕРВУАР ПАТОГЕННИХ БАКТЕРІЙ ТА ВІРУСІВ (огляд літератури)
Authors: Chobotar A. P. 
Published: November 2019

Вільноживучі найпростіші роду Acanthamoeba є представниками багатьох об’єктів зовнішнього середовища та постійно взаємодіють з іншими мікроорганізмами (вірусами і бактеріями), що населяють ці екологічні ніші. Особливості цих взаємовідносин вивчають дослідники з усього світу вже понад 20 років. Досліджено низку патогенних та умовно патогенних бактерій, які здатні співіснувати з акантамебами. Описано симбіотичну взаємодію амеб з ентеробактеріями, мікобактеріями, легіонелами, псевдомонадами, стафілококами, стрептококами та рядом інших прокаріот. Встановлено, що при співкультивуванні найпростіших з бактеріями збільшується термін виживання останніх та підвищується їх резистентність до впливу шкідливих факторів навколишнього середовища. Ряд наукових робіт присвячено також вивченню взаємодії Acanthamoeba sp. з представниками царства Vira, а саме родів Adenovirus, Norovirus, Rotavirus та Enterovirus. Характер взаємодії бактерій та вірусів із представниками вільноживучих найпростіших на клітинному рівні досліджується найчастіше з використанням мікроскопічних та сучасних молекулярно-генетичних методів. Мета – аналіз здатності вільноживучих амеб взаємодіяти з бактеріями та вірусами, а також виконувати роль резервуара для патогенних мікроорганізмів. Висновок. Детальний аналіз літературних джерел дозволив зробити висновок, що вільноживучі амеби здатні активно поглинати патогенні мікроорганізми. Доведено також, що вільноіснуючі найпростіші можуть виконувати роль резервуара для патогенних мікроорганізмів та слугувати вектором передачі збудників інфекційних захворювань. Таким чином, амеби виконують роль «троянського коня» мікробного світу.
КЛІНІЧНЕ ЗНАЧЕННЯ ТЕРМОГРАФІЇ ПРИ ХРОНІЧНОМУ ПОДАГРИЧНОМУ АРТРИТІ
Authors: Andreychyn S. M. , Mudra U. O. , Chernets T. Yu. 
Published: November 2019

В останні роки значно підвищився інтерес до вивчення подагри у зв’язку з високим рівнем захворюваності на цю патологію та частими рецидивами, що приводять до тривалої втрати працездатності. До важливих клініко-патогенетичних проявів подагри належать порушення терморегуляції та реґіонарного кровотоку. Разом з тим, термографія подагричного артриту залишається мало вивченою. Мета дослідження – клініко-патогенетичне обґрунтування можливого застосування термографії для розпізнавання хронічного подагричного артриту. Матеріал і методи. У дослідження включено 40 стаціонарних пацієнтів з хронічним подагричним артритом (37 чоловіків і 3 жінки) віком від 45 до 74 років. Тривалість захворювання склала понад 5 років. Термографічне дослідження здійснювали за допомогою тепловізора ULIRvision ТІ 120 (Zhejiang Ulirvision Technology Co., Китай), дотримуючись рекомендацій виробника. Результати. Встановили, що зі зростанням тривалості захворювання збільшується число уражених суглобів, тофусів, збільшуються інтенсивність болю за ВАШ, частота загострень протягом року. На термограмах, отриманих у фазі загострення хронічного подагричного артриту, видно зону інтенсивної гіпертермії, яка за розмірами перевищувала видиму гіперемію. Границі еритеми чіткі. Δ Т дорівнювала 1,8–5,4 °C. У реконвалесцентів при виписуванні зі стаціонару зона гіпертермії мала менші площу й інтенсивність, чіткість контурів втрачалася. Δ Т склала 0,7–3,3 °C. Через 2 місяці після виписування у більшості хворих зберігалася гіпертермія невеликої інтенсивності над досліджуваним суглобом. Δ Т становила 0,6–1 °C. Висновки. При подагричному артриті у фазі загострення наявне інтенсивне інфрачервоне випромінювання з ураженої ділянки. На термограмах воно проявляється термоасиметрією, із зоною гіпертермії, яка перевищує площу запалення. У фазі загострення цього захворювання перепад радіаційної температури у вогнищі запалення, порівняно із симетричними здоровими ділянками шкіри, коливається від 1,8 до 5,4 °C. У період ремісії хронічного подагричного артриту, за відсутності клінічних змін з боку ураженого суглоба, має місце підвищення місцевої температури, що вказує на наявність субклінічного запалення.
КЛІНІЧНІ АСПЕКТИ ХРОНІЧНОГО ПАНКРЕАТИТУ В ПОЄДНАННІ ІЗ ВІРУСНИМ ГЕПАТИТОМ С
Authors: Babinets L. S. , Shaygen O. R. 
Published: November 2019

У статті проаналізовані особливості поєднаного перебігу хронічного панкреатиту із вірусним гепатитом С. Проведені дослідження показали негативний вплив супутнього вірусного гепатиту С на перебіг хронічного панкреатиту, що виражався більш значно вираженими клінічними патологічними ознаками, порівняно із групою ізольованого хронічного панкреатиту.
В останні роки збільшилась увага до інфекційного чинника, вплив якого може призвести до розвитку запального процесу в підшлунковій залозі. Значне поширення вірусного гепатиту С серед населення, різноманітність його позапечінкових проявів обумовлюють актуальність проблеми. Недостатність розробки питань первинної та вторинної профілактики хронічного панкреатиту мотивує до глибшого вивчення механізму його розвитку на тлі вірусного гепатиту С.
Мета – вивчити клінічний перебіг хронічного панкреатиту у хворих із супутнім вірусним гепатитом С.
Матеріал і методи. Обстежено 57 хворих на хронічний панкреатит із супутнім вірусним гепатитом С. Групу порівняння склали 20 осіб, хворих на хронічний панкреатит. Для встановлення клінічного діагнозу хронічного панкреатиту та вірусного гепатиту С усі хворі були обстежені згідно із протоколами МОЗ України (накази № 638 МОЗ України від 10.09.2014 р. та № 729 МОЗ України від 18.07.2016 р.). Діагноз хронічного панкреатиту та вірусного гепатиту С верифікували на підставі даних анамнезу захворювання, клінічних проявів і результатів лабораторно-інструментальних досліджень. Загальноклінічні й біохімічні обстеження проводили хворим на хронічний панкреатит у фазі загострення та нестійкої ремісії, хворим на вірусний гепатит С – у фазі стійкої ремісії.
Результати. У клінічному перебігу хронічного панкреатиту із супутнім вірусним гепатитом С провідне місце займали больовий, диспепсичний синдроми та порушення випорожнення. Вони були більш значно виражені, ніж у групі порівняння (вірогідна відмінність стосовно показників групи ізольованого хронічного панкреатиту (p<0,05)). У хворих на хронічний панкреатит із супутнім вірусним гепатитом С виявили анемію легкого ступеня, зниження рівня альбуміну в крові, гіпербілірубінемію, гіперхолестеринемію, підвищення рівнів АЛТ та АСТ, амілази крові та діастази сечі (p<0,05). У хворих на хронічний панкреатит із супутнім вірусним гепатитом С сумарний рівень копрограми у балах склав (5,20±0,82), а в хворих на хронічний панкреатит – (3,10±0,32); було виявлено значно гірші рівні показників, більш виражений запальний синдром і дисбактеріоз. У двох досліджуваних групах переважала стеаторея II типу. Глибина структурних змін у підшлунковій залозі за даними УЗД у групі хворих на хронічний панкреатит із супутнім вірусним гепатитом С становила (2,56±1,10) балів, що відповідає процесу середнього ступеня тяжкості, у групі ізольованого хронічного панкреатиту – (1,90±0,60) балів.
Висновки. За оцінкою даних дослідження встановлено негативний вплив супутнього вірусного гепатиту С на клінічний перебіг хронічного панкреатиту.
ОСОБЛИВОСТІ ЕКСПЕРИМЕНТАЛЬНОГО ЕНДОМЕТРІОЗУ ПРИ ЗАСТОСУВАННІ АГОНІСТА ДОФАМІНОВИХ РЕЦЕПТОРІВ
Authors: Barbe A. M. , Berbets A. M. , Yuzko O. M. 
Published: November 2019

Ендометріоз – це хронічний доброякісний гормонозалежний стан, при якому за межами слизової оболонки матки відбувається розростання тканини, за морфологічними та функціональними властивостями ідентичної ендометрію. Одним із перспективних напрямків консервативного лікування зовнішнього генітального ендометріозу є пригнічення ангіонеогенезу шляхом застосування агоністів дофаміну.
Мета – визначення ефективності застосування агоністів дофаміну на експериментальній моделі ендометріозу на самках білих щурів.
Матеріал і методи. 21 особина статевозрілих нелінійних білих щурів Rattus Norvegicus Wistar жіночої статі масою 170–200 г, макроскопічне та гістологічне дослідження ендометріоїдних уражень. Особини були рандомізовано поділені на контрольну (20 щурів) та дослідну групу (21 щур).
Результати. При визначенні типів уражень отримані такі дані: у 72,5 % не визначено кістозних структур у місцях автотрансплантованих імплантів або визначено дрібні карункулярні структури без ознак розвитку, у 17,5 % визначено кісти з прозорим вмістом на місці імплантів, а у 10 % визначено кісти з мутним вмістом. При мікроскопічному дослідженні ендометріоїдних уражень у групі тварин, яким застосували каберголін, спостерігали сплющений залозистий секретуючий епітелій. При проведенні порівняльного аналізу морфометричних показників у даної групи тварин, порівняно із контрольною, визначено, що висота епітеліоцитів (18,06 мкм проти 50,01 мкм), висота секреторного полюсу епітеліоцитів (4,83 мкм проти 16,3 мкм) та площа ядра (18,71 мкм2 проти 76,27 мкм2) були достовірно меншими (p<0,0001), ніж у контрольній групі. Натомість, відносна щільність ядра у групі досліду була вищою (93,65 проти 84,92), ніж у контролі (p<0,05).
Висновки. Застосування каберголіну у щурів із індукованим експериментальним ендометріозом у дозі 0,03 мг/кг маси тіла протягом 14 днів привело до достовірного зменшення утворення кістоподібних утворень на місці імплантів, зменшення макроскопічних розмірів та об’єму уражень, зменшення розмірів епітеліоцитів та їх активності.